RUGPIŪČIO 30 d., praėjus savaitei po to, kai pasibaigė Londono konferencija Sueco klausimu, Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministerija paskelbė, kad Anglija leido nusiųsti į Kiprą prancūzų kariuomenės kontingentą. Reuterio agentūros pranešime šiuo reikalu tyčia pabrėžiama, kad šios priemonės imtasi „dėl įvykių Egipte ir Sueco kanalo zonoje“ ir kad tas faktas, kad neseniai į Viduržemio jūrą nusiųsta anglų kariuomenė ir karo laivai, kaip „davė aiškiai suprasti“ Anglijos vyriausybė, taip pat yra „atsargumo priemonė“. Tokie grasinimai nėra nauji. Jie, žinoma, neįbaugins Egipto, ginančio savo pagrįstas teises valdyti Sueco kanalą. Tai pripažįsta net Anglijos laikraštis „Mančester Gardian“. „Vyriausybė, - rašo jis, – išima kardą iš makšties. Ji net žvangina ginklais, bet pasigirsta nestiprus žvangėjimas. Prancūzų kontingentų nusiuntimas į Kiprą nieko ypatingai neišgąsdins Arabų šalyse“. Vis dėlto tokio pobūdžio faktai, jų tarpe Vakarų valstybių tolesni mėginimai sutrikdyti laivybą Sueco kanalu ir panaudoti tai pretekstu spaudimui padaryti Egiptui, negali nepatraukti pasaulio visuomenės dėmesio. Faktai rodo, kad Viduržemio jūros rajone padėtis pavojingai įtempta, nors Londono konferencijoje, nepaisant labai tendencingo jos dalyvių parinkimo, aiškiai pasireiškė daugelio šalių siekimas sureguliuoti Sueco problemą tiktai taikiu būdu. Tokį būdą tvirtai ir ryžtingai gynė Tarybų Sąjungos, Indijos, Indonezijos, Ceilono delegacijos. Bet ne tik jos. Žymi dalis net tu konferencijos dalyvių, kurie pasisakė už „Daleso planą“, pabrėžė, kad nori taikiai sureguliuoti Sueco kanalo klausimą, ir nepritarė diktato ir smurto metodams. Ši aplinkybė negalėjo nepadaryti įtakos metodams tos veiklos, kurią vykdo skaldytojų „penkių komitetas“, sudarytas už Londono konferencijos rėmų. Yra žinoma, kad pačioje konferencijoje mėginimas paskelbti „Daleso plano“ šalininkų valią esant visos konferencijos valia skandalingai sužlugo. Dabar to plano šalininkai priversti veikti, aplenkdami vienintelį konferencijos nutarimą – pateikti Egiptui pilną ataskaitą apie jos darbą, t. y. visus konferencijoje išreikštus požiūrius, pasiūlymus ir planus. Skelbdamas „Daleso planą“ esant 18 valstybių planu, „penkių komitetas“ negali neatsižvelgti į tai, kad iš tikrųjų tas planas tokios paramos negauna ir kad viso pasaulio taikingoji visuomenė pasipiktinusi sutinka bet kuriuos mėginimus primesti Egiptui kokį nors nutarimą, siaurinantį jo suverenines teises. Todėl „penkių komitetas“ ir jį remiančios Vakarų valstybės priversti žaisti dvigubą žaidimą. Iš vienos pusės jie pareiškia, kad „penkių komiteto“ uždavinys visiškai taikingas ir lojalus Egipto atžvilgiu: susitikti su prezidentu Naseru, perduoti jam ir išaiškinti Amerikos planą. Iš kitos pusės nauja jėga plečiama šantažo, grasinimų ir spaudimo Egiptui kampanija, kad jam būtų duota suprasti, jog jeigu jis nepriims kolonizatorių „Daleso plano“ reikalavimų, t. y. neatiduos vėl Sueco kanalo į užsieniečių rankas, tai Vakarų valstybės paleis į darbą ginkluotąsias pajėgas. Įvykiai po Londono konferencijos patvirtino, kad TSRS delegacijos vadovo D. T. Šepilovo įspėjimas spaudos konferencijoje yra pagrįstas ir laiku padarytas. Būtų neteisinga nepakankamai vertinti rimtą padėtį, kuri gali susidaryti, padidėjus aktyvumui tų Anglijos, Prancūzijos ir Jungtinių valstybių sluoksnių, kurie yra Sueco klausimo sprendimo iš jėgos pozicijos šalininkai. Yra žinoma, kad prezidentas Naseras sutiko susitikti su „penkių komiteto nariais“. Tas susitikimas įvyks rugsėjo 3 d. Kaire. Dabar kai kurie Vakarų spaudos organai mėgina pavaizduoti reikalą taip, tarytum Nasero susitikimas priimti „komiteto“ narius reikštų, kad Egiptas priima „Daleso planą“ derybų pagrindu. Tačiau nesunku įsitikinti, kad tokie teigimai visiškai nepagrįsti. Jau pačiame atsakyme į „komiteto“ pasiūlymą susitikti Naseras aiškiai įspėjo, kad sutikimas nebūtų taip aiškinamas. Visa Egipto spauda vieningai pabrėžia, kad, sutikęs susitikti su „penkių komitetu“, Egiptas neprisiėmė jokių įsipareigojimų priimti arba svarstyti „Daleso planą“, nes jis prieštarauja pagrindiniams Egipto nacionaliniams interesams Sueco klausimu. Sirijos radijo komentatorius išreiškė nuomonę kad prezidento Nasero sutikimas susitikti su „penkių komitetu“ tam tikru mastu apvylė trijų Vakarų valstybių diplomatus. Jie, pasak komentatoriaus, tikėjosi panaudoti Egipto atsisakymą susitikti pretekstu griebtis jėgos. „Penkių komiteto“ veiklos tikslas yra pavaizduoti reikalą taip, tarytum „Daleso planas“ rodo vienintelį būdą Sueco problemai išspręsti. Tačiau Londono konferencijoje vykusios diskusijos metu tas planas visiškai buvo demaskuotas kaip kolonizatorių planas. Be to, jis paženklintas Amerikos ekspansija: jeigu anksčiau tarptautinėje Sueco kanalo kompanijoje vyravo Anglijos ir Prancūzijos kapitalas, tai naujojoje tarptautinėje valdyboje, kurią numato „Daleso planas“ svarbiausiasis vaidmuo turi priklausyti Jungtinėms Valstybėms. Apie tokius Daleso apskaičiavimus atvirai davė suprasti šiomis dienomis Amerikos laikraštis „Deili Nius“, nurodęs, kad JAV siekia „imtis vadovauti didesnei daliai ekonominių reikalų Viduriniuosiuose Rytuose“. Ta proga patraukia dėmesį laikraščio „Niujork Taims“ pranešimas, kad „kai kuriuos Amerikos oficialiuosius sluoksnius nustebino skelbimas, kad Didžioji Britanija suteikė Prancūzijai teisę laikinai dislokuoti prancūzų kariuomenę Kipre“. Nesunku pamatyti, kad tas pranešimas rodo, jog trys Vakarų valstybės, suvienijusios savo pastangas mėginimams atimti iš Egipto jo pagrįstą teisę valdyti kanalą, jau dabar slaptai kovoja tarpusavyje už vyraujantį vaidmenį to kanalo reikaluose. „Daleso planas“ yra Amerikos planas ne tik todėl, kad jį pateikė Dalesas, bet ir todėl, kad galiausiai jo tikslas yra pakeisti Anglijos–Prancūzijos šeimininkavimą Sueco kanale Amerikos šeimininkavimu. Tuo tarpu, kai JAV, Anglija ir Prancūzija stiprina mėginimus primesti Egiptui „Daleso planą“, Tarybinė vyriausybė vėl ėmėsi žygių taikiai sureguliuoti Sueco problemą. Rugpiūčio 28 d. TSRS ambasadorius Egipte perdavė prezidentui Naserui Tarybinės vyriausybės pareiškimą, kuriame sakoma, kad „bet kuris Sueco klausimo sureguliavimas sutinkamai su SNO principais ir Įstatais turi remtis Egipto – kanalo visiško šeimininko, savininko ir valdytojo – suvereninių teisių gerbimu, garantuojant laivybos kanalu laisvę visais laikais ir visoms kanalu besinaudojančioms šalims“. Tas pareiškimas sukėlė nepasitenkinimą ir sąmyšį Amerikos projekto šalininkų stovykloje. „Menzis, – rašo laikraštis „Pari-Pres-Ertransižan“, - yra pasirengęs „penkių komiteto“ priešakyje išvykti, siekdamas susitikti su Naseru. Dalesas skelbiasi esąs optimistas. Kaip tik tą momentą, – susierzinęs priduria laikraštis, - pasirinko Maskva naujai bombai mesti“ primindama, kad Egiptas yra Sueco kanalo šeimininkas. Paryžiaus laikraštis, žinoma, siekia sudrumsti vandenį, iškraipyti padėtį. Jokios „naujos bombos“ Tarybinės vyriausybės pareiškime nėra. Jis tiktai vėl patvirtina Tarybų Sąjungos poziciją, užimtą nuo pat pirmos dienos, Egiptui nacionalizavus kanalą. Tos pozicijos esmę sudaro tai, kad svarstytinas ir spręstinas ne Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimo klausimas, nes tai - Egipto vidaus reikalas, o laisvos laivybos kanalu užtikrinimo klausimas, nes kanalas turi svarbią reikšmę daugeliui valstybių, tame tarpe ir Tarybų Sąjungai. Tarybinė vyriausybė prisidėjo prie Indijos pasiūlymų todėl, kad juose numatytos priemonės, garantuojančios netrikdomą kanalo funkcionavimą ir visų šalių laivų naudojimąsi juo be kliūčių, nepažeidžiant Egipto suvereninių teisių. Dviejuose – Amerikos ir Indijos pateiktuose – Sueco klausimo sprendimo planuose, kaip vandens laše atsispindi dvi politikos: imperialistinė politika, nenorinti atsižvelgti į didžiulius istorinius pakitimus, įvykusius Azijoje ir Afrikoje, kurių tautos nenori kolonijinio engimo, ir politika, pripažįstanti ir remianti teisėtą tų tautų siekimą užtikrinti sau visišką nacionalinę nepriklausomybę. Tos dienos, kurios praėjo po Londono konferencijos, dar kartą parodė, kad tos liaudies masės simpatizuoja tiems, kurie ieško teisingo ir taikaus Sueco klausimo sureguliavimo,


1905 metų gruodžio mėn. 4 — 5 d., t y. prieš 25 metus, Vilniuj buvo sušauktas didis lietuvių suvažiavimas apsvarstyti susidariusios revoliucijos metu padėties ir nutarti, kokių žygių tauta privalo daryti žvelgdama į save ateitį. Į suvažiavimą prigūžėjo lietuvių ne vien iš Lietuvos, bet beveik ir iš visų Rusijos kraštų kur tik būdavo mūsų tautiečių būrelis. Didžiulėje Miesto salėje šalia Aušros Vartų vos sutilpo keletos tūkstančių sodiečių minia su įvairių pašaukimų inteligentais. Kunigai, advokatai, inžinieriai, gydytojai, farmaceutai, valdininkai, karininkai literatai ir kiti kitoki čia sėdėjo ir stovėjo greta sermėgių iš surūkusių pirkių ir visi kartu kėlė aikštėn mūsų šalies bei tautos reikalus ir juos gvildeno bendruose svarstymuose. Galiausiai buvo išnešta visa virtinė nutarimų, pritinkančių revoliucijos laikui, apibrėžusių tautai apsisprendimo ratą. Tie nutarimai buvo tai drąsus kirtimas stačiai į veidą nepakenčiamai anų dienų cariškajai moskolių valdžiai ir lietuvių tautos politinių siekimų užmanifestavimas pasauliui. Rods, atsigavusioji po kurio laiko caro valdžia kirto lietuviams atgal baudžiamaisiais žygiais, ugnim, kalėjimais, ištrėmimais, žudymais. Nemaža žuvo žmonių, sunaikinta daug žmonių sveikatos, šalies turto. Bet caro valdžios žiaurumai dar labiau sukėlė prieš save Lietuvos žmones ir užgrūdino pasiryžimą grumtis su piktais prispaudėjais. Greta visa to Didysis Vilniaus Seimas su savo nutarimais patarnavo iš dalies rimtu pagrindu nepriklausomybės idėjai pasaulio akyse parodyti. II. Už metų laiko prieš kalbamąjį suvažiavimą įvyko faktas, be kurio tas suvažiavimas nebūtų galėjęs būti sušauktas. Tai lietuvių spaudos uždraudimo pašalinimas ir senojoje mūsų sostinėje Vilniuje įsteigimas pirmojo lietuviško dienraščio. 1904 metais, įpusėjus nepavykusiam rusų - japonų karui, suminkštėjo Vilniaus satrapų širdys — jie pasirašė dokumentą, kurio išdava buvo pašalinimas mūsų spaudos uždraudimo, slėgusio lietuvių tautą keturiasdešimt metų, atplėšusio nuo gyvo tautos organizmo beveik jojo pusę ir pavertusio ją kitakalbiais - kitataučiais, žymiai susiaurinusio Lietuvos teritoriją. A. a. velionis inžinierius, Petras Vileišis, nuo pat studentavimo darbavesis mūsų spaudos srityje, daug aukojęs tam reikalui pinigų, pats rašęs ir kitus skatinęs tam tikromis premijomis, spausdinęs ir skleidęs uždraustu laiku daug lietuviškų knygų, apie kalbamąjį laiką apsigyveno Vilniuje, įsteigė čia fabriką geležinių tiltų, kurių statymo jis buvo specialistas, ir ta proga sutraukė Vilniun išprusintų lietuvių būrelį. Tuo laiku Vilniuje gyveno jau Valentinas Urbanavičius, Povilas Matulionis, kun. Juozapas Ambražiejus, Donatas Malinauskas ir keletas dešimčių jaunų inteligentų. Visiems jiems kaip akmuo ant širdies gulėjo ant sielos spaudos uždraudimas. Jie visą laiką nesiliovė klabinę caro valdžios durysna, kad tą uždraudimą prašalintų. Rasit ir daug anksčau būtų pavykę įtikinti Vilniaus biurokratus išpildyti šitą prašymą, jeigu lenkai dvarininkai nebūtų caro valdininkų intrigavę. Jie keletą kartų siuntė pas general gubernatorių delegacijas ir maldavo, kad, manau, tik neleistų „litvinams“ spaudos laisvės, nes jie pakelsią maištą ir padarysią anarchiją. Bet lietuviams neliaujant klabinus, ypač prisidėjus tada įtakingam milionieriui*), inž. Petrui Vleišiui, viršuje minėtasis dokumentus buvo kunigaikščio Sviatopolko - Mirskio, generalgubernatoriaus, ir jo raštinės viršininko Charuzino, pasirašytas. Nelaimingas karas paskatino Peterburgo galiūnus vilniškių ponų pritarimo paklausyti. Spauda buvo leista. Inž. Petras Vileišis netrukęs išsirūpino koncesiją dienraščiui ir įsteigė spaustuvę, prisikvietė darbabendrių ir pradėjo leisti 1904 metų rudenyje „Vilniaus Žinias“. Laikraščio pradžiai laikas buvo labai patogus. Karas ir jo naujienos visus viliojo prie laikraščio, ypač kad „Vilniaus Žinios“ tad buvo dar vienintelis lietuviškas dienraštis. „Vilniaus Žinios“ ūmai pasklido po visą Lietuvą ir toli kitapus jos ribų. Man teko dalyvauti to dienraščio redagavime. Tarp kitų dalykų mes (p. Pr. Kliniaitis, J. Kaunas ir aš) stengėmės labiausiai kritikuoti rusiškas mokyklas Lietuvoje. Karo veiksmams einant vis blogyn, mes vis drąsiau ir drąsiau kibome į gaurus caro valdžiai ir skleidėme skaitytojų akims jos ydas. Tarp skaitytojų ir redakcijos buvo pilniausia harmonija. Vos suvaldančia plunksna ranka rašydavo į dienraštį iš kaimų raštu, reikalaujančių lietuvių mokytojų, valsčiaus raštininkų ir t. t. Vadinasi, kaimą sujudinome. Inteligentai Vilniuje tuo pat laiku sumanė įteikti caro valdžiai „memorandumą“, kuriame statė daug svarbių reikalavimų carui ir jo valdžiai. Paskelbus rusų laikraščiams žinią, kad Maskvoje bus autonomistų suvažiavimas, vilniškiai lietuviai į Maskvą taip pat pasiuntė savo delegatą, kurį betgi suviliojo ir sugaišino lenkų delegacija. Spalių mėn. 30 d. buvo išleistas caro manifestas apie „Dumą“. Kada caro valdžia savo organe paskelbė svarbesniuosius lietuvų „memorandumo“ punktus, tai lenkiškieji Varšuvos laikraščiai ėmė ciniškai šaipytis: esą, lenkų mieste Vilniuje susiėjo pustrečio „litvino“ ir pareikalavo Lietuvai autonomijos. Vėliau Didžiajame Vilniaus Seime lenkai gavo atsakymą į savo pasityčiojimus. Sudarytais sušaukti suvažiavimui „Organizacijos komitetas“ paskelbė „Vilniaus Žiniose“ šitokį atsišaukimą: „Pastarojo laiko įvykiai visoje Rusijoje ir atmainos, kurios įvyksta, paskelbus caro manifestą 17 (30) d., suteikia mums, lietuviams, šiek tiek lengvesnes politinio gyvenimo sąlygas, leidžia mums patiems, nors iš dalies, viešai savo krašto reikalais rūpintis. Atėjo laikas, kad po ilgo tylėjimo galima kiek balsiau prakalbėti: kurie troško savo kraštui geresnės, laimingesnės ateities, dėliai to vargo, kentėjo, buvo persekiojami, dabar iškovojo šiokių tokių palengvinimų, kuriais galės pasinaudoti visi. Lai būna garbė visiems kentėtojams už laisvę ir žmonių gerovę! Susispieskime krūvon visi, kam rūpi prikėlimas Lietuvos iš miego, iš neturto, iš tamsos, iš nužeminimo! Lietuvės ir lietuviai! Tautinis tautos idealas, prie kurio mums ateityje žengti pridera, yra tolimas ir ne visiems mūsų tautiečiams aiškus. Darbo laukas, kuris mūsų tautai ateityje bus prieinamas, yra labai platus; užduotys, kurias mes išpildyti turėsime, norėdami pasiekti tautos gerovę, yra labai skaitlingos, labai painios ir pilnos įvairių kliūčių; politinis tautos įdealas yra tolimas ir ne visiems mūsų tautiečiams aiškus. Šitų priežasčių dėliai Vilniaus lietuvių Komitetas, išrinktas sukviesti į Vilnių lietuviams apsvarstyti politinio padėjimo, nutarė: Pakviesti Lietuvos sostapilėn, Vilniun, lietuvius susirinkti iš kiekvieno valsčiaus ar parapijos nors po vieną žmogų, inteligentus ir tuos, kurie prisipažįsta esą lietuviai, idant jie būtinai teiktųsi dalyvauti tarybose, kurios bus atliktos pirmadienyje ir antradienyje, lapkričio 21 ir 22 (gruodžio 4 ir 5) dieną. Susirinkime, be kita ko, bus svarstomi: 1) minėtasis caro minifestas; 2) rinkimai į seimą; 3) valsčių, parapijų, mokyklų reikalai; 4) įvairūs mokesčiai; 5) žemės (agrariškieji) ir miškų klausimai; 6) žemiečių įstaigos; 7) Lietuvos luomų ir tautų klausimas; 8) išeivybė ir kiti klausimai, kuriuos, pagal dienos eilę, kiekvienas iš atvykusių Vilniun gali pakelti. Lai gyvuoja, auga ir žydi Lietuvos ir jos žmonių gerovė Vilniuje. Spalių m. 22 (lapkr. 4) d. 1905 m…“ Suvažiavimas buvo šaukiamas, nesiklausus vyresnybės, ir nieko jai apie tai nepranešus. Atsišaukimą mudu su d-ru J. Basanavičium suredagavova tyčia bendrai į sakinius, kad nereikalingieji aiškiai nesuprastų. O apie reikalinguosius mudu manėva, kad jie mokės paskaityti ir tarp eilučių. Tarp vilniečių inteligentų betgi atsirado apsčiai, abejojančių, ar tauta paklausys „Vilniaus Žinių“ balso?


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

PASIKALBĖJIMAS SU TSRS LENGVOSIOS PRAMONĖS MINISTRO PIRMUOJU PAVADUOTOJU A. V. GORIAČKINU

GAMYBOS lygis, pasiektas mūsų šalyje, leidžia sparčiais tempais vystyti ne tik sunkiąją pramonę, kuri yra viso liaudies ūkio pagrindas, bet ir lengvąją, gaminančią prekes gyventojams. Kaip žinoma, partijos XX suvažiavimo direktyvose dėl šeštojo penkmečio plano TSRS liaudies ūkiui išvystyti numatyta padidinti per penkmetį vartojimo reikmenų gamybą 60 procentų. Iškeltas uždavinys: padidinti liaudies vartojimo prekių gamybą 1960 metais beveik 3,5 karto palyginti su ikikariniais 1940 metais. Pavyzdžiui, penkmečio pabaigoje mūsų šalyje bus gaminama šilko audinių 14 kartų daugiau negu iki Tėvynės karo, vilnonių audinių - 3 kartus, siuvimo mašinų - 22 kartus ir laikrodžių - 12 kartų. Žymiai padidės siuvimo ir trikotažo gaminių, avalynės, radijo imtuvų ir televizorių, popieriaus, baldų, maisto produktų išleidimas. Visa tai byloja apie didžiulį Komunistų partijos rūpinimąsi liaudies reikmėmis, apie tai, kad tarybiniai žmonės turėtų galimybę kasmet vis geriau ir pilniau patenkinti savo materialinius ir dvasinius poreikius. Dideli uždaviniai šeštajame penkmetyje iškyla lengvosios pramonės darbuotojams. 1960 metais mūsų ministerijos įmonės duos prekių daugiau kaip 100 milijardų rublių sumai, skaičiuojant mažmeninėmis kainomis. Reikia pasakyti, kad pernai prekių buvo pagaminta 63 milijardų rublių sumai. Siekiant padidinti prekių gamybą tokiais mastais, reikės žymiai pagerinti lengvosios pramonės darbą. Šeštajame penkmetyje jos įmonės bus aprūpintos naujausia technika. Plačiu mastu bus mechanizuojami ir automatizuojami gamybos procesai. Reikia padaryti visa, kad modernizavimo ir nuolatinio technologijos tobulinimo išdavoje būtų geriausiai išnaudojami esamieji įrengimai. Svarbų vaidmenį turi atlikti įmonių specializavimas ir jų kooperavimas. Numatoma taip pat pastatyti naujas ir rekonstruoti veikiančias gamyklas bei fabrikus. Šiems tikslams 1956-1960 metais bus sunaudota 5.6 milijardo rublių: beveik dvigubai daugiau negu praėjusiame penkmetyje. Bus pastatyta dešimtys siuvimo, tekstilės-galanterijos, odos‑avalynės, trikotažo ir kitų įmonių, šešios dirbtinės odos ir karakulio įmonės. Esmėje jas numatyta pastatyti Urale, Sibire, Tolimuosiuose Rytuose, Viduriniojoje Azijoje ir Kazachstane. Tai leis pagerinti geografinį lengvosios pramonės įmonių išdėstymą, smarkiai sumažinti neracionalius ir per daug tolimus žaliavos ir prekių pervežimus. 1960 metais siuvimo fabrikai pasius 37 milijonus paltų, 40 milijonų kostiumų, iš kurių beveik pusė - vilnonių, 12,5 milijono suknelių ir daug kitos produkcijos. Ypatingas dėmesys bus skirtas prekių kokybei jų apdailai, kas šiandien dar kartais susilaukia vartotojų priekaištų. Tarybiniai žmonės turi teisę reikalauti geriausių gaminių, įvairiausių fasonų ir modelių. Jau šiam pavasario-vasaros sezonui numatyta pagaminti daug gaminių, kurių anksčiau mūsų šalyje nebuvo gaminama. Jų tarpe - moteriškų drabužių ansambliai, tai yra harmoniškai suderinti, pavyzdžiui, paltas ir kostiumas, vasarinis paltas ir suknelė, demisezoninis paltas ir sijonas ir kt. Gana patogūs vyriški kostiumai be pamušalo iš lengvų vilnonių audinių. Labai gražios suknelės su trikotažo papuošimais. Be abejo, labai populiarūs bus vyriški kostiumai iš štapelinių audinių, kurie beveik nesiskirs nuo vilnonių. Paimkime, pavyzdžiui, stapelinį gabardiną. Savo išvaizda ir tvirtumu Jis neatsilieka nuo vilnonio kostiumo, o kainuoja kelis kartus pigiau. Tekstilės pramonė pradėjo gaminti medvilninius audinius, padengtus specialiu skiediniu, kuris nepraleidžia vandens. Iš tų audinių bus pasiuta daug vyriškų ir moteriškų lietpalčių, sportinių palaidinukų su trikotažo apsiuvais. Mažiesiems šiais metais siuvami kombinezonai, o moksleiviai gaus kostiumus, su kuriais patogu dirbti dirbtuvėse. Dabar siuvimo pramonėje nemaža operacijų atliekama rankomis. Naujajame penkmetyje bus plačiai įdiegiamos sparčiaeigės universalinės ir specialiosios siuvimo mašinos, mechanizuojamos ir automatizuojamos šildymo-vėsinimo operacijos. Plačiai bus naudojamas klijavimo metodas drabužių detalėms sujungti. Naują techniką gaus trikotažo įmonės. Kai kuriose iš jų bus įrengti konvejeriai. Pradės veikti galingi kombinatai Čeboksaruose ir Černikovske. Visa tai leis padidinti trikotažo dirbinių, ypatingai iš vilnonių ir pusvilnonių verpalų, 15 kaprono ir dirbtinio šilko, išleidimą. Vien tik odinės avalynės išleidimas 1960 metais pasieks 345 milijonus porų. Pagerės jos asortimentas, parduotuvėse bus didelis modelinės, gražios vakarinės ir sportinės avalynės pasirinkimas. Avalynės įmonėse per penkmetį bus įdiegtos žymiai tobulesnės srovinės linijos, nauji konvejeriai ir transporteriai, automatai ir pusiau automatai. Viso avalynės pramonė gaus 20 tūkstančių naujų mašinų. Penkios stambios įmonės - Leningrado „Skorochod“ ir „Proletarskaja pobieda“ fabrikai, Kijevo fabrikas Nr. 4 ir Minsko Kaganovičiaus vardo fabrikas – bus pervestos į kompleksinį mechanizavimą. Techninė pažanga pasireiškia ne tik senų gamybos šakų tobulinimu, bet ir naujų šakų kūrimu. Apie tai savo pranešime partijos XX suvažiavime kalbėjo draugas N. S. Chruščiovas. Jis nurodė, kad viena iš tokių šakų yra dirbtinės žaliavos ir pakaitalų gamyba, turinti didelę reikšmę tolesniam liaudies vartojimo prekių gamybos didinimui. Viena iš tokių pakaitalų – dirbtinė oda. Jai gauti medvilninis pluoštas išmirkomas specialiuose skiediniuose ir po to presuojamas. Tokia oda savo savybėmis mažai atsilieka nuo natūraliosios. Iš jos daromi portfeliai, moteriški ir ūkiški rankinukai, papkės, diržai, fotoaparatų dėklai. Centrinio Odos pakaitalų mokslo tiriamojo Instituto bendradarbiai drauge su eksperimentinės odos gamyklos kolektyvu sprendžia, kaip suteikti tai odai higieniškas savybes - tokias, kokiomis pasižymi natūralioji oda. Tai leis pritaikyti ją avalynės pramonėje. Ji jau naudojama vasarinei avalynei gaminti. Paminėsime ir gaminius iš kailių, kurie padaromi specialiu būdu ir mažai kuo skiriasi nuo tokių gražių ir brangių kailių, kaip jūrų kotiko ir ūdros. Moteriškų manto, vaikiškų paltų, galvos apdangalų ir apikaklių gamyba iš šių kailių per penkmetį smarkiai padidės. Žymiai padidės gamyba dirbtinio karakulio, kuris gaminamas iš dirbtinio pluošto – viskozinio arba kaproninio. Numatyta pastatyti gamyklą, kuri kasmet duos šaliai daugiau kaip 2 milijonus kvadratinių metrų dirbtinio karakulio. Karštai pritardami TSKP XX suvažiavimo nutarimams, lengvosios pramonės darbuotojai kupini pasiryžimo garbingai įvykdyti jiems iškeltus naujajame penkmetyje uždavinius.


Perskaitę žinomo Sąjūdžio publicisto parašytą kreipimąsi, nieko naujo jame nerandame. Tos pačios ritualinės frazės, tie patys graudenimai, gąsdinimai ir bėdų vertimas nuo sergančios galvos ant sveikos. Pagal principą: pats muša, pats rėkia. Įdomu paklausti: kas gi supriešino ir išvargino per tuos dvejus su viršum metų Lietuvą? Kas vaikė iš darbo išmanančius žmones vien todėl, kad jie turėjo savo nuomonę, ir prikimšo visur neišmanėlių, kurie švaistė tautos sukurtas vertybes, viską griovė, nemokėdami statyti?.. Kas apšaukė daugumą žmonių tautos priešais, komunistais, vergais ir pan.? Kas grąžino žmonėms baimę – viena galvoti, o kita - sakyti?.. (Beje, nuo to nukentėjo patsai Sąjūdis, šventai tikėjęs rinkimų pergale.) Pasiskaitykit dar sykį savo pareiškimą, ponai sąjūdininkai, ir pamatysite, kad Jūs žmonėms, be jau girdėtų mitinginių frazių („nebijokite, kelkitės, telkitės”), nieko nesiūlote. Kas tai: deklaruota konstruktyvi opozicija ar karo kirvio iškasimas?


JUNGTINĖS Amerikos Valstybės ir jų partneriai karinėse blokuose — Anglija ir Prancūzija tvirtina, rašė rugpiūčio pabaigoje žymus Egipto valstybės ir visuomenės veikėjas Anvaras Sadatas, „kad jos nori išgelbėti žmoniją ir užsikrinti teisingą ir tvirtą taiką. Tačiau jų vykdoma politika visiškai prieštarauja šiems tvirtinimams… Faktai rodo, kad Vakarų valstybės visų akivaizdoje daro nusikaltimus žmonijai ir visuotinei taikai“. Tai patvirtindamas, A. Sadatas nurodė, be kita ko, Amerikos pinkles prieš Siriją ir Anglijos agresiją Omane. Nuolat daugėja faktų, kurie demaskuoja „taikingas“ Vakarų valdančiųjų sluoksnių atstovų deklaracijas ir atskleidžia jų ardomuosius darbus prieš taiką. Štai jau daugiau kaip metai politinė padėtis Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose tebėra labai aštri. Čia po Anglijos — Prancūzijos — Izraelio avantiūros prieš Egiptą atsirado nauji Vakarų valstybių agresijos židiniai. Anglijos agresija prieš Omaną ir Jemeną, Amerikos sąmokslas prieš Siriją, Amerikos—Anglijos pinklės Jordanijoje, Prancūzijos karo veiksmai Alžyre, Prancūzijos įsiveržimas į Tunisą, — visa tai daro arabų tautoms didžiulę žalą ir sudaro grėsmę taikai visame pasaulyje. Mūsų šalis jau seniai reikalauja, kad keturios didžiosios valstybės padarytų pareiškimą, jog jos pasmerkia jėgos naudojimą, kaip priemonę neišspręstiems klausimams sureguliuoti ir atsisako kištis į šio rajono šalių vidaus reikalus. Tačiau JAV, Anglija ir Prancūzija atmeta Tarybų Sąjungos pasiūlymus ir tuo pačiu metu mėgina pateisinti savo politiką, tvirtindamos, kad ji, kaip rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun”, esą, „neturi agresyvaus pobūdžio” ir, esą, siekia „Artimųjų Rytų šalių klestėjimo”. Faktai iki pat pagrindų sugriauna tokius tvirtinimus. Šių metų pradžioje anglų generolas F. Takeris išspausdino žurnale „Tventis Senciari“ straipsnį, kuriame Vakarų valstybių politikos tikslus Arabų Rytuose apibūdina taip: „Egiptas, Sirija, Jordanija yra Bagdado pakto šalims didelė strateginė vertybė, nes šios valstybės turi geras bazes, naftos šaltinius, įvažiuojamuosius ir tranzitinius jūrų bei oro uostus… Svarbu, kad Arabų šalys būtų Vakarų valstybių zonoje. Tai yra ne tik karinis-strateginis, bet ir politinis uždavinys. Galima manyti, kad geriausia galimybė jam išspręsti yra susijusi su vyriausybių pakeitimu šiose šalyse“. Ne mažiau būdingai išsireiškia ir buvęs JAV valstybės sekretorius Ačesonas žurnale „Riportre“. Ginčydamas vieną prezidento pareiškimą apie tai, kad JAV, esą, „nesiekia Arabų Rytuose jokių egoistinių tikslų“, D. Ačesonas tame žurnale rašė: „gal būt, mūsų didžiausias interesas yra siekti, kad Viduriniai Rytai būtų laisvojo (skaityk: kapitalistinio) pasaulio sistemoje… Užtikrinant šią Amerikos poziciją, iškyla visų pirma karinio pobūdžio klausimai“. Ačesonas ragino pajungti imperialistams arabų šalis, kuriose, pasak jo, JAV ir kitos kolonijinės valstybės „turi daug interesų“. Kokie tai interesai? Į šį klausimą įtikinamai atsako Anglijos žurnalas „Uorld Nius“, apskaičiavęs, kad 1956 metais Anglijos pajamos iš kolonijų išnaudojimo, tame tarpe iš Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose esančių kolonijų, sudarė 542 milijonus svarų sterlingų. Teisingai nurodydamas toliau, kad amerikiečiams Artimųjų Rytų šalys duoda dar didesnes pajamas, žurnalas pabrėžia: „Ne rūpinimasis išvystyti kolonijas, o vis didesnio pelno vaikymasis apibūdina visą Vakarų valstybių kolonijinę politiką visur, o Arabų Rytuose ypatingai“. Visa tai nušviečia tikras priežastis, kodėl imperialistinės valstybės atkakliai siekia išlaikyti savo pozicijas Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose. „Bet dabar, — kaip rašo Indijos laikraštis „Džu gantar“, — ne XIX amžius, o 1957 metai. Dabar pabudusios visos Azijos tautos yra susivienijusios“. Jos vis griežčiau atmeta imperialistų siekimus išlaikyti savo viešpatavimą ir vis ryžtingiau smerkia pavojingą taikai JAV, Anglijos ir Prancūzijos politiką Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose. Rugsėjo 4 d. pasibaigusi arabų šalių lygos politinio komiteto sesija vieningai parėmė teisingą omaniečių tautos kovą už nepriklausomybę, pasmerkė Anglijos agresiją prieš Jemeną, paragino visus arabus solidarizuotis su alžyriečių tauta. Lyga pasisakė už tai, kad rugsėjo mėnesį įvyksiančioje eilinėje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje būtų apsvarstytas Omane ir Alžyre susidariusios padėties klausimas. Arabų šalyse vis labiau reikalaujama apsvarstyti Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje ir JAV pinkles prieš Siriją. Bet Vakarų imperialistiniams sluoksniams nepatinka perspektyva, kad jų „kalavijo ir durklo“ politika bus plačiai svarstoma. Stengdamiesi to išvengti ir atitraukti visuomenės dėmesį nuo savo agresyvių darbų, jie nesišlykšti jokių priemonių. Viena tų priemonių jų sukeltas triukšmas dėl vadinamojo „Vengrijos klausimo“. Pasiekusi, kad rugsėjo mėnesį būtų sušaukta Generalinės Asamblėjos nepaprastoji sesija apsvarstyti nelemtai išgarsėjusiam „penkių komiteto pranešimui“ „Vengrijos klausimu“. JAV ir Anglijos diplomatija daro šlykščiausias intrigas prieš Vengriją ir Tarybų Sąjungą. Dar nuo rugpiūčio pabaigos JAV delegacijos Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje vadovas Lodžas rengia Niujorke savo bendraminčių pasitarimus ir diktuoja jiems „bendrą pažiūrą“ į Vengrijos problemą. JAV valstybės departamentas jau yra sukūręs rezoliucijos projektą Vengrijos klausimu” ir repetuoja su savo satelitais jų kalbas šios klastotės naudai. Visa kapitalistinių šalių, visų pirma JAV, propagandos mašina išjudinta, siekiant apšmeižti vengrų ir Tarybų Sąjungos tautas, užmaskuoti, užtušuoti imperialistų piktadarybes prieš Rytų tautas. Tuščios pastangos! Jokios Vakarų propagandos ir diplomatijos gudrybės nepaslėps nuo viešosios nuomonės to, kad, kaip sakoma Italijos nacionalinės taikos tarybos pareiškime, „tolesnis karas Alžyre, provokacijos Tuniso ir Maroko pasieniuose, agresija Omane ir Jemene, intrigos ir sąmokslai prieš Siriją pavertė šį didelį žemės rutulio rajoną susidūrimų zona, o tie susidūrimai daugeliu atveju peraugo į tikrą karą su bombardavimais iš oro, mūšiais tarp sausumos pajėgų, aukomis ir sugriovimais”. Pažangioji visuomenė, visi taikingieji žmonės smerkia JAV, Anglijos ir Prancūzijos veiksmus Arabų Rytuose ir jų mėginimus paslėpti šiuos veiksmus už dūmų uždangos — šmeižto prieš Vengriją ir Tarybų Sąjungą. Vakarų valdančiųjų sluoksnių linija šiais klausimais tik sukomplikuoja padėtį ir padidina tarptautinį įtempimą. Į tai veda ir Vakarų valstybių bei Adenauerio vyriausybės politika Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje, įžengusioje į ruošimosi rugsėjo 13 d. paskirtiems bundestago rinkimams lemiamąjį laikotarpį. Praėjusi savaitė Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje pasižymėjo daugeliu naujų įvykių, kurie rodo, prie kokios bedugnės gali atvesti šią šalį Adenaueris ir jo partija — krikščionių demokratų sąjunga (KDS), jeigu jie nugalės būsimuosiuose rinkimuose. Skatinami iš už vandenyno ir sekdami Vakarų Vokietijos monopolijų bei kariaunos vadeivų revanšistinėmis nuotaikomis, jie faktiškai sužlugdė prekybos derybas su Tarybų Sąjunga, greitina šalies militarizavimą, rezga intrigas prieš savo kaimynus. Sužinota, be kita ko, kad Bona ėmė energingiau veikti, kurdama savo karo laivyną ir karines bazes Baltijos jūroje, dalyvaus NATO karinių jūrų pajėgų manevruose šiame rajone ir visaip siekia sudaryti Vakarų Vokietijos — Danijos karinę vadovybę. Pagal Bonos planus, rašo Berlyno laikraštis „Der Morgen“, „Baltijos jūros rajonas numatytas paversti NATO karinių pasirengimų prieš Rytų šalis priešakiniu postu”. Tokiuose planuose glūdi rimta grėsmė visoms Europos šalims, visų pirma pačiai VFR, Vakarų Vokietijoje auga Adenauerio ir jo politikos priešininkų eilės. Bundestago deputatas socialdemokratas Fricas Erleris šiomis dienomis pareiškė: „jeigu nebus padarytas galas dabartiniam VFR užsienio politikos kursui, tai reiks, kad toliau vykdomos ginklavimosi varžybos ir Vokietijos suskaldymo politika, o tai yra susiję su mirtinu pavojumi kiekvienam vokiečiui“. Prieš KDS partiją ir ją remiančią nedidelę „vokiečių partiją“ stoja, be socialdemokratų, daugelis buržuazinių visuomenės organizacijų ir partijų, jų tarpe laisvųjų demokratų partija. Visos Vokietijos blokas, bavarų partija, federalinė sąjunga, Centro partija, „Už vienybę, taiką ir laisvę kovojančių vokiečių sąjunga“, imperijos partija. Bet KDS ir Adenaueris, Amerikos ir Vakarų Vokietijos monopolijų, kariaunos ir revanšistų remiami, imasi visokiausių priemonių, opozicijai nuslopinti. Kaip išsireiškia laikraštis „Nojes Doičlan”, Bonos kancleris ir jo bičiuliai užsienyje mėgina pastūmėti Vokietiją į nacionalinės katastrofos ir dar didesnio padėties Europoje sukomplikavimo kelią. Agresyvūs Vakarų valdančiųjų sluoksnių veiksmai Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose, jų niekšiška kampanija prieš Vengriją ir pinklės Vakarų Vokietijoje — sudėtinės dalys to JAV, Anglijos ir Prancūzijos politikos kurso, kuris kliudo stiprinti taiką. Padėtį pablogina tai, kad Vakarų valstybės kliudo sėkmingai vesti derybas dėl nusiginklavimo. Priešingai mūsų šaliai, kuri, pasiekusi svarbius laimėjimus sukuriant tarpžemyninę raketą, toliau kovoja už nusiginklavimą, masinio naikinimo ginklo uždraudimą, jo bandymų nutraukimą, JAV ir Anglija, kaip pastebėjo Glazgo lordas-meras Endriu Hudas, atvedė Londono derybas šiais klausimais į „labai apgailėtiną aklavietę“. Įveikti šią aklavietę, užtikrinti taikų visų šalių sambūvį ir taikų visų nesureguliuotų klausimų išsprendimą — žmonija neturi aktualesnio uždavinio. Jam išspręsti skiriamas kiekvienas mūsų šalies užsienio politikos žingsnis.


Kovo 29 d. Havanoje pradėti teisti imperializmo samdiniai, dalyvavę ginkluotoje intervencijoje prieš Kubą praėjusių metų balandžio mėnesį. Nusikaltėlius teisia revoliucinis tribunolas, kuriam pirmininkauja majoras Augustas Martinas Sančas (darbo ministras, JRO nacionalinės vadovybės narys). Pirmajame revoliucinio tribunolo posėdyje buvo paskelbtas bendras kaltinamasis aktas, kuriame išdėstoma Amerikos imperializmo įvykdytos intervencijos prieš Kubą rengimo istorija ir paaiškinta, kaip imperialistų samdiniai buvo paimti nelaisvėn, sutriuškinus jų dalinius Plaja Chirone. Revoliucinio tribunolo teismas truks kelias dienas.


TSRS DIDŽIOJO TEATRO ARTISTAI JAPONIJOJE

TOKIO, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Šiandien iš Osakos į Tokio grįžo TSRS Didžiojo teatro baleto grupė. Tarybiniai baleto meistrai surengė Osakoje kelis koncertus. Visi tarybinių artistų pasirodymai vyko pilnutėlėse salėse ir nepaprastai patiko žiūrovams. Audringos ovacijos ir daugybė gėlių puokščių nuolat lydėdavo visus jų pasirodymus. Būdami Osakoje, Didžiojo teatro artistai parodė vietos žiūrovams ištraukas iš „Gulbių ežero”, „Bachčisarajaus fontano” ir kitų baletų. Kaip pažymėjo vietos spauda, tarybiniai baleto meistrai savo nuostabiu atlikimu per keletą Osakoje praleistų dienų laimėjo sau tūkstančius gerbėjų. Be pasirodymo „Takaradzukos” teatro scenoje, tarybiniai artistai susipažino su vietos artistų sluoksniais ir, skyrium imant, su Japonijos baleto artistais. Osakoje jie aplankė žinomąjį Japonijos teatrą „Bunraku”.


Politinio švietimo mokslo metams pasiruošėme

PRAĖJUSIŲ mokslo metų rezultatai mus ne labai džiugina. Nors rajone buvo sudaryta nemaža politinio lavinimosi ratelių, tačiau dauguma iš jų veikė silpnai, o 2 net iširo. Nemaža rajono jaunimo dalis, ypač kolūkiuose, iš viso nesimokė. Silpnai buvo dirbama ir su savarankiškai studijuojančiais marksistinę-lenininę teoriją. Pasibaigus mokslo metams, nutarėme pasitarti su komjaunimo aktyvistais, pirminių komjaunimo organizacijų sekretoriais, atskirais komjaunuoliais ir jaunimu. Pasirodo, pagrindinė priežastis glūdi skubotame, silpname pasiruošime mokslo metams. Propagandistai, klausytojai apie mokymosi formą sužinodavo tik prasidėjus užsiėmimams, todėl negalėdavo tinkamai pasiruošti, na, o daugeliui Klausytojų iš aukščiau pasiūlyta mokymosi forma būdavo ne prie širdies. Tam tikslui sušaukėme LLKJS rajono komiteto plenumą, apsvarstėme politinio švietimo rezultatus, išklausę propagandistų ir komjaunimo aktyvistų nuomonės ir pasiūlymų, numatėme konkrečias priemones komjaunuolių ir jaunimo auklėjimui pagerinti: Dar prieš pradedant komplektuoti politinio lavinimosi ratelius, parinkome propagandistus ir iškvietėme į biuro posėdį, pasikalbėjome su jais. Parenkant propagandistus, skyrėme rimtą dėmesį į jų bendrąjį bei politinį išsilavinimą, norą ir sugebėjimus dirbti su jaunimu, auklėti jį. Dabar propagandistų tarpe nėra nė vieno, neturinčio vidurinio išsilavinimo. Kai kurie jų, kaip konkrečios ekonomikos klausimus nagrinėti ratelių vadovai agronomai drg. drg. Karoblis, Brėkša, komjaunimo istorijai ir einamosios politikos klausimams nagrinėti ratelių vadovai mokytojai drg. drg. Cibulskas. Propagandistai Budrytė, Sakvilevičius, gydytojas Milius, turi aukštąjį išsilavinimą. Komjaunimo rajono komiteto atstovai, kartu su propagandistais ir pirminių komjaunimo organizacijų Sekretoriais, būdami vietose, pasikalbėjo su kiekvienu komjaunuoliu, jaunuoliu, išsiaiškino, kur kas nori mokytis, ką pageidauja studijuoti, padėjo jiems pasirinkti mokymosi formą. Taip „Dūsios” kolūkio komjaunuoliai ir jaunimas pageidavo studijuoti konkrečiąją žemės ūkio ekonomiką. Į šį ratelį užsirašė klubo - skaityklos vedėja drg. Stučkaitė, jaunieji gyvulininkystės darbuotojai drg. drg. Pocevičiūtė, Ivanauskaitė, Subačiūtė, kolūkiečiai draugai Bėrus, Visockaitė. „Pergalės”, „Miškinių” ir kitų kolūkių jaunimas pageidavo nagrinėti VLKJS istoriją, „Vienybės”, „Verstaminų” – einamosios politikos klausimus. Atsižvelgiant į būsimųjų klausytojų pageidavimus ir pasiūlymus, komjaunimo rajono komitetas sudarė šiuose kolūkiuose atitinkamus ratelius. Komplektuojant komjaunimo politinio švietimo tinklą ir parenkant klausytojus, didelį dėmesį kreipėme į jų bendrąjį išsilavinimą, politinį sąmoningumą. Štai „Spartuolio” kolūkio komjaunimo organizacija didelė, ir komjaunuoliai labai įvairaus išsilavinimo. Todėl komjaunuoliams, turintiems aukštesnį išsilavinimą, daugiau politinių žinių, pasiūlėme mokytis partinio švietimo tinkle, kitai grupei komjaunuolių sudarėme ratelį VLKJS istorijai nagrinėti. Aktyviai padedant komjaunimo aktyvui, iki rugsėjo 1 d. politinio švietimo tinklo komplektavimas buvo užbaigtas. Rajone sudaryta 12 politinio lavinimosi ratelių, iš jų 3 konkrečios žemės ūkio ekonomikos, 4 VLKJS istorijai nagrinėti ir 5 einamosios politikos klausimams nagrinėti. Beveik visi rateliai sudaryti kolūkiuose. 13 komjaunimo organizacijų nariai, nemaža dalis jaunimo mokysis partinio politinio švietimo tinkle. Prie įstaigų ir neskaitlingų kolūkinių komjaunimo organizacijų sudaryti rateliai VLKIS Įstatams ir komjaunimo istorijai nagrinėti. 71 komjaunuolis savarankiškai studijuos marksistinę-lenininę teoriją. Dabartiniu metu, likus iki mokslo metų pradžios nebedaug laiko, komjaunimo organizacijos, propagandistai rimtai ruošiasi pirmųjų užsiėmimų pravedimui. Tuo tikslu pravestas propagandistų ir pirminių komjaunimo organizacijų sekretorių seminaras-pasitarimas, kuriame apsvarstėme klausimą, kaip organizuočiau ir geriau pasiruošti pirmųjų užsiėmimų pravedimui, kad jie praeitų įdomiai ir turiningai. Daugelyje komjaunimo organizacijų dabar vyksta būsimųjų klausytojų susirinkimai, renkami seniūnai, rekomenduojama jiems iki mokslo metų pradžios apsirūpinti rašomąja medžiaga, reikiama literatūra. Rimtą dėmesį atkreipėme į patalpų paruošimą. Tuo tikslu jau dabar numatomos pastovios patalpos, kur bus pravedami užsiėmimai, jos apipavidalinamos. „Spartuolio”, „Pergalės” kolūkių politinio lavinimosi rateliuose jau pagamintos schemos ir diagramos, vaizduojančios kolūkių pasiekimus. Apsirūpinama žemėlapiais bei kitomis papildomomis priemonėmis. Kituose politrateliuose irgi gaminamos pirmiesiems užsiėmimams reikalingos vaizdinės priemonės. Spalio mėnesio pradžioje prasidės pirmieji užsiėmimai. Ryšium su Spalio keturiasdešimtmečiu mes nuo pat pirmųjų užsiėmimų visuose komjaunimo politrateliuose išnagrinėsime TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriaus ir Marksizmo-leninizmo instituto prie TSKP CK tezes. Šios medžiagos nagrinėjimas užtruks maždaug iki Spalio revoliucijos 40-ųjų metinių. O tik po to rateliai pradės nagrinėti pasirinktus klausimus VLKJS istoriją, pramonės ir žemės ūkio ekonomiką ir t. t. Mes sieksime nuo pat pirmųjų mokslo metų dienų įjungti klausytojus į visuomeninį darbą, stengsimės, kad visi klausytojai dalyvautų meno saviveikloje, užsiiminėtų sportu. Klausytojams numatome organizuoti ekskursijas, išvykas į pirmaujančių rajono ir respublikos kolūkius, įmones, muziejus bei istorines vietas. Pakritikuosime ir knygų aptarimus, spaudoje talpinamos medžiagos nagrinėjimus bei apsvarstymus. Nuo to, kaip komjaunimo aktyvui, propagandistams pavyks sudominti jaunimą, pirmoje eilėje klausytojus, įjungti juos į visuomeninį darbą, priklausys mokslo metų sėkmė, jų politinis ir gamybinis aktyvumas.


LONDONAS, rugpiūčio 12 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas iš Belfasto (Siaurės Airija), per pastarąsias 24 valandas Niuryje (artimiausias prie Airijos respublikos sienos stambus miestas Dublino ir Belfasto autostradoje) nacionalistai nakčia apgadino elektrinę, padegė pašto automašinas ir susprogdino muitinės postą. Loch Neos vietovėje, į šiaurę nuo Niurio, buvo susprogdinta vyriausybei priklausanti barža. (Kaip žinoma, airių nacionalistai reikalauja suvienyti 6 anglų valdomas Šiaurės Airijos grafystes su Airijos respublika). Šiaurės Airijos vyriausybė įvedė Niuryje komendanto valandą. Kariuomenė ir policija tikrina Niurio rajoną.


Mes niekad nesame pasakę, kad Klaipėdos konvencija yra sudariusi ideališką bazę santykiams tarp autonomiško Klaipėdos krašto ir centro valdžios. Atvirkščiai. Mes visada tvirtinome, kad šioji Konvencija su jos priedais, o ypač Klaipėdos Teritorijos statutas turi daug spragų ir neaiškumų, galinčių sukelti ir sukeliančių įvairių nesusipratimų. Šitie nesusipratimai, kaip parodė gyvenimo praktika, nemaža trukdo Klaipėdos kraštui suaugti su Lietuvos Respublika į bendrą politinį, ekonominį ir kultūrinį vienetą. Tuo tarpu nereikia, rodos, kartoti, kad toks suaugimas yra tiek visos valstybės, tiek Klaipėdos krašto interesuose. Svarbiausias Klaipėdos krašto ekonominis veiksnys yra Klaipėdos uostas. O šio uosto tarpimas visiškai pareina nuo to, kaip tampriai jis bus surištas su savo hinterlandu — Lietuva. Lygiai taip pat yra suinteresuota Lietuvos Valstybė Klaipėdos uosto augimu ir gerove. Dedami uostui patobulinti ir išplėsti milijonai čia kalba geriau už visokius išvedžiojimus. O naujai statomi geležinkeliai, kurie turi surišti Klaipėdos uostą tiesiausiu keliu su tolimiausiais Lietuvos kampais ir paskatinti tranzitą per Klaipėdos uostą iš užsienių, ar nėra geriausias įrodymas, kad Lietuvos Respublika laiko Klaipėdos uostą gyviausiu savo ekonominio gyvenimo nervu? Ir statistikos duomenys aiškiausiai rodo, kad Klaipėda, kaip Lietuvos išėjimas į jūrą, turės gražią ateitį. Ta ateitis jau verčia susirūpinti Klaipėdos konkurentus — Karaliaučių ir Liepojų. Jeigu Vokietija, pasirašydama su Lietuva prekybos sutartį, dėjo pastangų palengvinti Karaliaučiaus uostui konkurenciją su Klaipėda, tai reikia manyti, kad suinteresuoti Vokietijos sluoksniai mato čia sau iš Klaipėdos pusės rimtą pavojų. Kaip tenka patirti panašių pastangų deda ir latviai, norėdami išgauti palengvinimų Liepojaus uostui. Tai vis rodo, kad ir mūsų kaimynai labai aukštai vertina Klaipėdos uosto ekonominį suaugimą su visa Lietuvos valstybe. Dar daugiau Klaipėdos krašto ir uosto reikšmę Lietuvai vertino Santarvės valstybės. Tai gražiai matyt iš tų sąlygų, kuriomis šios valstybės pripažino Lietuvos suverenitetą Klaipėdos krašte. Čia Lietuvai buvo uždėtos, taip sakant, ir finansinės ir politinės kontribucijos. Už juridinį suvereniteto Klaipėdos krašte perdavimą, Lietuva gavo labai ir labai brangiai užmokėti. Tuo labiau Lietuvai reikia branginti tai, kas jai yra tekę brangia kaina. Dėl to iš Lietuvos valstybės organų pusės visados buvo rodoma didžiausio susirūpinimo dėl, greitesnio Klaipėdos krašto suaugimo su visa Respublika. Neduodant Klaipėdos Konvencijai tobulos bazės santykiams tarp autonomiškos ir centro valdžios, tas suaugimas galėjo būti pagreitintas tik rodant iš abiejų pusių geros valios. Rodydama tos valios iš savo pusės, Lietuvos vyriausybė turėjo pagrindo laukti tokio pat atsinešimo ir iš autonomiškos valdžios pusės. Tačiau čia daugely atsitikimų teko apsivilti. Autonomiškoji Klaipėdos krašto valdžia dažnai neatsižiūrėjo į reikalą išlaikyti pusiausvyrą tarp bendrų valstybės reikalų ir vietinių uždavinių ir savo siekimuose statė pirmoje vietoje Krašto, o ne visos valstybės reikalus. O buvo atsitikimų, kad tariamieji Krašto reikalai buvo tik priedanga tam tikrai politinei linijai, kurios jau jokiu būdu su Lietuvos valstybine idėja suderinti nebuvo galima. Iliustracijai to, kas pasakyta, galima rasti pavyzdžių netolimoje praeity kiek tik norima. Kai kurie jų, atpasakoti laikraščio skiltyse, atrodytų anekdotais. Tačiau tie, kuriuos tai liečia, šiuos anekdotus gerai žino, ir mes jų čia nekartosime, Priminsime tik istoriją su įstatymu dėl pensininkų Klaipėdos krašte aprūpinimo ir Klaipėdos krašto Seimelio rezoliuciją dėl degtukų monopolio Lietuvoje. Pirmame atsitikime atitinkami Klaipėdos krašto autonomiškos valdžios organai iš pradžių buvo bemėginę aiškinti, kad Lietuvos pasirašyta su Vokietija sutartis dėl pensininkų Klaipėdos krašte aprūpinimo visiškai nesanti Klaipėdos kraštui privaloma, nes, girdi, vedant dėl tos sutarties derybas nedalyvavę Klaipėdos krašto atstovai. Dėl to buvo mėginta atsisakyti ir išleisti numatytus toje konvencijoje įstatymus. Vėliau, kai paaiškėjo, kad tokiu keliu savo linijos išvesti negalima, Seimelio buvo priimtas įstatymas, bet toks, kuris vėliau patiems jo autoriams pasirodė nerimtas. Šiuo įstatymu buvo siekta uždėti Lietuvos Vyriausybei pareiga paskirti iš centro pensininkams aprūpinti lėšų. Antrame atsitikime, paskelbus „Valstybinio degtukų monopolio įstatymą“, kurs pavedė valstybei išimtiną teisę degtukus ir jų šiaudelius gaminti, išvežti, įvežti ir pardavinėti visoje respublikos teritorijoje, Klaipėdos krašto Seimelis rado, kad toks įstatymas Klaipėdos kraštui negali būti taikomas, ir savo posėdy gegužės 16 d. iškėlė formalų protestą. Panašių atsitikimų, kur Klaipėdos krašto autonomiškos valdžios įstaigos atsistoja opozicijoje centro valdžios žygiams ir sumanymams, liečiantiems visą valstybę, galima būtų nurodyti daugybę. Visi tie atsitikimai rodo, kad autonomiškoji Klaipėdos krašto valdžia turi savotišką mastą valstybės reikalams vertinti, ir kad tas mastas toli gražu nesutampa su centro valdžios gerais norais. Pav. dėl degtukų monopolio Klaipėdos Statute nėra nuostatų, kurie draustų tokį monopolį Klaipėdos krašte įvesti. Penktas statuto straipsnis, kurs nurodo Klaipėdos krašto autonomijos ribas, priešingai, baigiasi žodžiais: „Nei vienas šio straipsnio nuostatų nekliudo Lietuvos Respublikos ir Klaipėdos krašto įstatimdavystės organams imtis legalių priemonių įstatymams ir patvarkymams suvienodinti“. Vadinasi, reikia tik geros valios iš abiejų pusių, kad kylantieji dėl kompetencijos nesusipratimai būtų likviduoti. Tačiau gyvenimo praktika rodo, kad autonomiškoji krašto valdžia dažnai siekia ne likviduoti nesusipratimus, o juos gilinti. Tokiomis aplinkybėmis darosi sunku susikalbėti ir klausimais, dėl kurių Klaipėdos statutas duoda aiškių nurodymų. Čia Lietuvos vyriausybei, nešančiai atsakomybę už visos valstybės reikalų tvarkymą, suprantama, tenka atsižvelgti į visumos reikalus ir savo žygius derinti su visos valstybės gerove. O ten, kur iš antros pusės pritrūksta geros valios „imtis legalių priemonių įstatymams suvienodinti“, centro valdžiai belieka vadovautis pasirašytų konvencijų ir susitarimų raide. Tai, aiškumo dėliai, reikia dar kartą pabrėžti.


(Mūsų specialaus korespondento). Kova su komunistais. Visoj Pietų Amerikos lietuvių istorijoj, iki pernai metų, čia lietuvių darbininkų vardu kalbėjo niekeno nekviesti, tik tam tikro internacionalo apmokami ir siųsti komunistų agitatoriai. Kada jie išleido laikraštį „Rytojus“ lietuvių kalba, daugelis lietuvių čia manė, kad jis tarnaus tiktai lietuvių darbininkams. Iš pradžių kai kas ir iš rimtų žmonių ji rėmė, bet pamatę, kad jame, be kalbos daugiau nieko nėra lietuviško, tuo labiau nėra nieko, kas lietuviams darbininkams naudą neštų. Pamažu nuo jo lietuviai atsitraukė, – liko tik internacionalo apmokami agentai, viso apie pustuzinis dykaduonių, kuriuos lietuviai darbininkai čia vadina raudonosiomis erkėmis. Išgamų „triumfus“ visiškai suparaližavo tikras lietuvių darbininkų laikraštis ,,Balsas“. Bolševikai taip pat rengė 10 metų jubiliejų, bet mažai kas pas juos atėjo. ,,Balsui“ pasirodžius jau jie daugiau negūndo lietuvius rezoliucijomis. Visu nusistebėjimui, jie paskelbė, kad jau, girdi, komunistai taip pat stovį už Lietuvos nepriklausomybę. Bet visi susipratę lietuviai jiems netiki ir siunčia juos į sovietų „rojų“. Dėl to komunistai baisiai nusiminė. Jie visas pastangas dabar deda, kad supiudytų ,,Balso“ žmones. Apie Lietuvą savo „rezoliucijų“ jau nerašo, o tik perspausdina Karaliaučiaus „Mūsų Balso“, Plečkaičio „Pirmyn“, ir iš Šaiurės Amerikos komunistų laikraščių, mat, per pastaruosius daugiausia pinigų gauna. Redakcijų žiniai. Mainais „Balsas“ gauna apie 10 periodinių lietuviškų leidinių iš Lietuvos ir iš Amerikos. Kas vakaras ir kas šventadienis „Balso“ redakciją aplanko pasiilgę tėvynėj spausdinto lietuviško žodžio mūsų išeiviai. Įsivaizduokit, kaip malonu, už kelių tūkstančių kilometrų nuo Lietuvos, užeiti į lietuvių kultūros įstaigą ir pasiskaityti laikraščių iš Lietuvos. Balsiečiai skundžiasi, kad ne visus Lietuvos laikraščius gauna. Gal Redakcijos malonėtų siuntinėti? Vienas pilietis man kartą guodėsi: – Buvau nuvykęs į Buenos Aires. Užėjau į seną lietuvių redakciją – „Rytojaus“ – mačiau kai kurias reformas: vieton Trockio, kabo Stalinas. O iš Lietuvos laikraščių jiems siunčia tik „Lietuvos Žinias“; už tat jie jas gaudami – Vileišį ir kitus pašmeižia, o pačias „L. Ž.“ išjuokia. Naujas choras. Dar vienas naujas, malonus faktas: minint 10 metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves buvo sudarytas choras prie „Lietuvos“ draugijos. Į chorą jau įsirašė keliolika daininkų. Geresni dainininkai pasitraukė iš komunistų choro, sakydami: „mes norime ir Lietuvos himną giedoti !“


P. Resp. Prezidento laiškas Šventajam Tėvui

Įteikdamas Šventajam Tėvui jo kunigavimo jubiliejaus proga puikiai aptaisytą knygą Daukšos „Postilla”, Lietuvos atstovas prie Švento Sosto dr. Šaulys, be to, įteikė J. E. Respublikos Prezidento p. A. Smetonos šitokio turinio laišką: „Šventasis Tėve. Turiu garbės ir džiaugsmo savo ir lietuvių tautos vardu karščiausiai sveikinti Jūsų šventybę Tamstos 50-ties metų kunigavimo proga. Šią laiminga proga tebūna man leista, Šventasis Tėve, palinkėti, kad Visagalis ir Geraširdis Dievas suteiktų ilgus metus Jūsų šventybei, vertingam Švento Petro Sosto įpėdiniui, jėgų ir sveikatos, kurios tikrai prisidės prie Katalikų Bažnyčios gerovės ir tikinčiųjų džiaugsmo didinimo. Šios didelės iškilmės atminimui, aš turiu garbės prašyti Jūsų šventybę teiktis priimti iš mano nepaprasto pasiuntinio ir įgalioto ministerio p. dr. Šaulio rankų lietuviškos istoriškos knygos Daukšos „Postille Catholicka” egzempliorių, kaipo kuklų mano nuoširdaus draugingumo ir atsidavusios pagarbos jausmų pareiškimą. Aš pakartoju Jūsų Šventybei pareiškimus savo aukščiausios pagarbos, su kuria aš, kaipo ištikimas katalikų bažnyčios sūnus, prašau Jūsų palaiminimo.” Prie Daukšos knygos — kuri yra vienas iš likusių labai retų egzempliorių, užrašyta šitokia dedikacija: „Jo šventenybę Popiežių Pijų XI Jo kunigavimo jubiliejaus proga sveikindamas savo ir lietuvių tautos vardu ir norėdamas pagerbti šių iškilmingųjų sukaktuvių minėjimą, esu paskyręs Jo šventenybei vieną pirmųjų knygų Lietuvos sostinėje Vilniuje lietuvių kalba išleistų, vadinamą „Daukšos Postilla”, daug nulėmusią katalikų tikėjimui Lietuvoje, stiprinant jį XVI amžiuje, ir prašau Jo Šventenybę priimti šią knygą mano nuoširdaus draugiškumo ir sūniško atsidėjimo ženklan. Pasirašyta Kaune, 1930 — Vytauto Didžiojo — metais, kovo mėnesio 3 dieną. (pasirašė) A. Smetona Lietuvos Respublikos Prezidentas. Latvių laikraštis įspėja dėl artėjimo su lenkais „Pedeja Bridi” vėl įdėjo vedamąjį, kuriame įspėja Latviją nuo pasidavimo lenkų įtakai. Laikraštis kartu ragina kreipti dėmesio į Lietuvos Lenkijos santykius, pareikšdamas, kad lietuviai yra brolių tauta, su kuria latviai lengviausiai galėtų pasiekti susitarimą, bet, deja, taip nesą. Jei Latviją aplinkybės verčiančios laikytis neutraliteto, tai tas nereiškia, kad ji turėtų jį peržengti lenkų naudai ir lietuvių nenaudai. Laikraštis čia primena lenkų latvių vienybės vakarą, kuriame dalyvavo prezidentas ir premjeras, ir klausia, ar nevertėtų prezidentui Kviesiui, kuris pernai viešėjo Varšuvoj, atsilankyti šiemet Kaune. Tai būtų greičiau neutralumo išlaikymas, negu jo laužymas.


Vakar Seime įvyko tradicinis brifingas, kuriame dalyvavo laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č. Juršėnas. Jis informavo apie šios savaitės darbus. Seimas posėdžiaus tris dienas iš eilės, be jprastų posėdžių antradienį ir ketvirtadienį, planuojama dirbti ir trečiadienį iki pietų. Premjeras B. Lubys Seimui pristatys Vyriausybės kabinetą ir veiklos programą. Jei Seimas tai patvirtins, Vyriausybė prisieks ir tik tada oficialiai pradės darbą. Ji dirbs iki prezidento išrinkimo. Antradienį bus renkami ir tvirtinami trys Seimo pirmininko pavaduotojai, laikinai einantis prezidento pareigas pasiūlys valstybės kontrolieriaus kandidatūrą, bus svarstomas įstatymo „Dėl opozicijos Seime” projektas, patvirtinta Seimo komitetų sudėtis, jų pirmininkai ir pavaduotojai. Seimo narys K. Antanavičius siūlys privatizavimo, P. Giniotas - labdaros įstatymų projektus.


Praeitais metais buvo paskelbtos varžytinės kas pigiau paskleis ant Šlapšilės kelio suvežtą žvyrą. Apsiėmė paskleisti po 70 ct. meterį seniūnas Š. bei gyventojas L. Jie paskleidė visą žvyrą, tik dėl kažkokių neaiškumų, viena krūva liko nepaskleista. Vienas iš apsiėmusiųjų turėjo tą krūvą paskleisti, bet kadangi tokio sunkaus darbo nei vienas nei antras nebenorėjo padirbti, tai jiedu vienas antrą apskundė teisman, kurs turėjo išrišti, katras iš jų privalo tą žvyro krūvą paskleisti. Tuo reikalu teisman buvo sukviesta daugiau kaip 13 liudininkų. O šiems už tą dieną reikės sumokėti iki 25 litų. Taigi teisiamasi dėl 70 ct., gi byla gali kainuoti keli šimtai litų.


1-jame Trakų apskr. darbo valstiečių suvažiavime buvo priimtas kreipimasis į visus žemės ūkio darbininkus, mažažemius ir vidutiniuosius Trakų apskr. darbo valstiečius. Kreipimesi tarp kita ko sakoma: „Džiaugsmo kupina visa lietuvių tauta, išvaduota iš fašistinės vergovės, ir be galo dėkinga išvaduotojai Raudonajai Armijai, broliškajai rusų tautai ir mūsų draugui Stalinui už naujai grąžintą galimumą mums statyti laisvą Tarybinę Socialistinę Lietuvos Respubliką. Okupacijos metu hitleriniai grobikai padarė be galo daug nuostolių mūsų liaudžiai ir mūsų kraštui. Trečią karo dieną Trakuose ir apskrityje, — sakoma kreipimesi, — pradėjo viešpatauti vokiškas durtuvas. Berenbek, Binc, Vit — štai nekenčiamos, prakeiktos vokiškos pavardės. Jie pas mus praktiškai įgyvendino oberbandito Hitlerio įsakymus. Apskrities teritorijoje buvo iššaudyta arba kalėjimuose užkankinta daugiau kaip 10.000 žmonių. Daugiau 3.000 žmonių prievarta išvežta į vokiškąją katorgą. Vokiškieji banditai visiškai suardė apskrities žemės ūkį. Už 2.096 darbo valstiečių buvo atimta 23.000 ha žemės, kurią 1940 — 41 m. tarybų valdžia jiems davė. Okupacijos metu hitlerininkai iš apskrities išvežė 9866 arklius, 25.621 stambų raguotį, 58.305 avis, 28.864 kiaules. Be to, mūsų apskrityje vokiečiai visiškai sudegino Fermos, Lazdėnų, Pirčiupių, Inkleriškių, Dargužių ir kt. kaimus. Kraujo trokštantieji hitleriniai banditai Pirčiupių kaime sudegino gyvus 124 nekaltus ramius gyventojus, jų tarpe 29 moteris ir 69 mažamečius vaikus“. Toliau kreipimesi pasmerkę mirčiai ir amžinai paniekai lietuvių tautos išdavikus lietuviškai vokiškuosius nacionalistus, kaip nuoširdžius hitlerininkų pagelbininkus, Trakų apskr. valstiečiai sako: „Visa liaudis su pakilimu ėmėsi garbingo darbo, kad greičiau atstatytų Vokiškųjų barbarų suardytą ūkį ir pagelbėtų Raudonajai Armijai greičiau pribaigti nepakenčiamą priešą. Mūsų apskrityje, kaip ir visoje respublikoje, per trumpą laiką atstatyti tarybinės valdžios organai, išplėtė darbą mokyklos, ligoninės ir kitos įstaigos, paleista į darbą dešimtys vietinės pramonės įmonių. Tarybų valdžia gražino valstiečiams 25.459 ha žemės, kurią buvo atėmę vokiečių kolonistai“. „Mes, darbo valstiečiai, susirinkę pirmajam Trakų apskr. valstiečių suvažiavime, kreipiamės į jus su kvietimu dar daugiau padidinti mūsų pagalbą frontui, dar daugiau duoti duonos, mėsos, daugiau miško šaliai ir Raudonajai Armijai, kad priartintume laukiamą vokiškųjų fašistų sutriuškinimo valandą ir iškeltume pergalės vėliavą Berlyne. Dar glaudžiau burtis apie tarybų valdžią ir komunistų partiją, dar daugiau dirbti atstatant žemės ūkį, fabrikus, mokyklas, ligonines, kultūrinės įstaigas. Mes kviečiame jus dar ryžtingiau valyti visą gimtąją žemę nuo vokiškojo fašizmo agentų — nuo lietuviškųjų ir lenkiškųjų nacionalistų“. Kreipimesi pažymėta, kad suvažiavimas apsvarstė ir būsimosios pavasario sėjos klausimus, kurie svarbūs ne tik patiems valstiečiams, bet ir valstybei. Suvažiavimo atstovai kreipėsi į Trakų apskr. darbo valstiečius, kad būtų išplėstas platus pasirengimas pavasario laukų darbams, kviečia laiku parengti žemės ūkio inventorių, plūgus, akėčias, parengti aukštos rūšies sėklas, trašas, laikyti geram stovyje arklius. Kreipimasis baigiamas: „Kariškai praveskime pavasario sėją ir gaukime šiais metais aukštą derlių, duokime daugiau produktu kraštui ir turėkime duonos perteklių mūsų šeimoms!“