Pusiau rusiškas, pusiau baltarusiškas farsas

Pasakojama, kad Vokietijos pasiuntinys, įteikęs Baltarusijos prezidentui įgaliojamuosius raštus, buvo kupinas optimizmo. “Baltarusija - labai įdomi šalis”, - įtikinėjo jis vietos skeptikus ir į jų pasiūlymus pasikalbėti po kokio pusmečio plačiai šypsodamasis atsakinėjo: “Pasimatysime”. Pasimatyti teko daug anksčiau, praėjus vos kelioms savaitėms. Nespėjęs įsikurti savo rezidencijoje pasiuntinys susirinko daiktus ir tiems patiems skeptikams šiek tiek sumišęs prisipažino: “Na kas galėjo pamanyti, kad tos “įdomybės ” Baltarusijoje prasidės taip greitai?” Baltarusija rytoj Pasiuntinių rezidencija Drozduose ištuštėjo vos ne akimirksniu. Paprastai taip greitai paliekama kokia nors Afrikos šalis, kai joje prasideda dar vienos skerdynės. Pradžioje išvažiuoja moterys ir vaikai, paskui, kai padėtis pasidaro nepakenčiama, evakuojami, neretai pasitelkiant kariuomenę, diplomatai. O Baltarusijoje viskas, kaip rašo “Novoje vremia”, ramu. Praėjus kelioms dienoms nuo pasiuntinių evakavimo Minske vyko gydytojų suvažiavimas. Šiaip jau kai pasiuntinys atšaukiamas į tėvynę konsultacijų, šalis turi apmirusi laukti ko nors negero. O Baltarusijos prezidentas, kai iš šalies buvo atšaukti beveik visų civilizuotų valstybių pasiuntiniai, nuvažiavo į Šveicariją. Čia jis turėjo dalyvauti ekonomikos forume ir pristatyti savo knygą “Baltarusija rytoj”. “Atvažiuokite pas mus į Baltarusiją, apsilankykite darbo kolektyvuose, pakalbėkite su opozicija, pabendraukite su valdžia ir, esu įsitikinęs, išvažiuosite tapęs mūsų draugu… ” Paranoja Baltarusijos prezidentas tarsi tyčia sukurtas tam, kad netiltų vienas senas ginčas. “Ne, - atkakliai teigia sąmokslo teorijos šalininkai, - viskas apgalvota ir logiškai subalansuota”. - “Na ką jūs, - nerūpestingai moja politologai, su malonumu žvelgiantys į savo tyrimo objektą. - Nejaugi jūs manote, kad tokią beprotybę galima surežisuoti?” Ypač laimingas turėtų būti politikas, tapęs tokio ginčo objektu. Žinoma, keistai niūri Aleksandro Lukašenkos figūra jokiu būdu neprimena kokios nors intrigos genijaus, pavyzdžiui, Čezarės Bordžijos. Jokio klastingumo, jokios sceninės plastikos. Paprasčiausiai vieną gražią dieną Aleksandras Lukašenka rado savo elgesio stilių. Stilius šiek tiek keistokas, tačiau vienintelis tinkamas keistokomis Baltarusijos ir Rusijos posovietinėmis sąlygomis. Kaip ir jo netikėtas pasišlykštėjimas užsienio pasiuntinių kaimynyste. Ir - juk mes kalbame apie politinę laimę - Lukašenkai nereikia savęs apgaudinėti, ko nors išsigalvoti. Jis elgiasi taip, kaip jam liepia širdis, jis nuoširdus, ir jam viskas sekasi. Be jokių intrigų. Iš visų pasiuntinių Baltarusijoje liko, atrodo, tik draugiškų Kinijos ir Kubos atstovai. Ir, žinoma, Rusijos. Kirijenkos belaukiant Dėl Rusijos išėjo taip. Pasiuntinys Loščininas, nesuprasdamas, kas darosi Minske ir kodėl tyli Maskva, vadovaudamasis diplomatine tradicija ir diplomatiniu solidarumu, ėmė kartu su visais pasirašyti kreipimusis ir peticijas. O ką dar daryti, jei rusai, kitaip nei amerikiečiai ir vokiečiai, savo pasiuntinybės pastato nenuomoja, jis priklauso Rusijai. Beje, tai, žinoma, buvo šiek tiek keistoka: pritarti visoms Baltarusijos prezidento iniciatyvoms viską nacionalizuoti ir tikėtis, kad pritariančiai Rusijai bus padaryta kokia nors išimtis. Jei jau nacionalizuoti, tai ir pasiuntinybių pastatus, nesvarbu, Maskvai jie priklauso ar kam nors kitam. Visi kartu su pasiuntiniu Loščininu viską suprato, kai dalyvauti dar viename renginyje, skirtame NVS reformai, į Minską atvyko vienas iš svarbiausių Rusijos integruotojų Borisas Pastuchovas. Kokios peticijos? Kokie parašai? Rusijos pasiuntiniui buvo liepta tuojau pat persikelti Lukašenkos nurodytu adresu. Baltarusijos prezidentas buvo patenkintas. Lukašenka norėjo gauti dar vieną Rusijos ir Baltarusijos sąjungos įrodymą. Ir jis jį su malonumu priėmė. Žinoma, tai fiziškai nemalonu: šalia valstybės vadovo rezidencijos - kažkokie pasiuntiniai, jie rytais bėgioja tomis pačiomis alėjomis, ir tas bėgiojimas gali turėti šnipinėjimo pobūdį. Ir iš viso: kodėl Lukašenka turi ką nors su kuo nors dalytis? Taigi pasiuntiniai kaip civilizuoti žmonės turėjo suprasti, kad net baltarusiškas svetingumas nėra begalinis, o jei nesuprato… Juo labiau kad Vakarų paskolų Minskas nebesitiki, todėl nei bijoti, nei prarasti nėra ko. Viltis galima sieti tik su Maskya. Kaip tik tuo metu Baltarusija laukė Kirijenkos. Pirmą kartą kaip premjero ir, beje, Baltarusijos ir Rusijos sąjungos vykdomojo komiteto pirmininko. Ir štai - toks skandalas. Nemalonu? Atvirkščiai. Kuriam laikui palikime ramybėje pasiuntinius ir kai ką prisiminkime. Seni spąstukai Tada tai irgi atrodė keistoka: tuoj turi išsipildyti Aleksandro Lukašenkos svajonė, Rusijos ir Baltarusijos sąjungos įkūrimo iškilmėms jau atšaldytas šampanas, balandžio 2 d. jau paskelbta nedarbo diena, ir staiga - Minske ypač žiauriai išvaikoma demonstracija, iš Baltarusijos išvaromi Soroso fondas ir NTV korespondentas Stupnikovas. Kodėl? Praeina kiek laiko, Rusija ir Baltarusija vėl suartėja, ir vėl: prasideda Pavelo Šeremeto istorija, o paskui Lukašenkai neleidžiama skristi į Jaroslavlį ir jis, atrodo, jau pasirengęs susipykti su pačiu Rusijos prezidentu. Kiekvienam suartėjimui Lukašenka rengia kokią nors kiaulystę, o paskui kaip medžiotojas, statantis spąstus tame pačiame take, su džiaugsmu laukia: ką darys Maskva? Tada, kai buvo kuriama Baltarusijos ir Rusijos sąjunga, iš Minsko buvo išsiųstas tik JAV pasiuntinybės pirmasis sekretorius. Maskva, teigia “Novoje vremia”, buvo provokuojama. Žinoma, Maskva galėjo pakelti balsą, supykti ir paklausti: kam Rusijai tokia sąjungininkė? Tačiau Minskas pernelyg gerai žinojo, kad norinčių atsakyti Kremliui į šį klausimą užtenka ir pačioje Rusijoje (dar nesusigaudžiusiems priminsime: metas atkurti SSRS), todėl Rusija labai protingai nieko neklausė. Nekilo - dėl tos pačios priežasties - ir klausimų, kodėl buvo išvarytas Soroso fondas ar uždaryti opozicijos laikraščiai, ir Maskva bei Minskas vėl pradėjo gyventi draugiškai. Sąjunga tarsi yra ir kartu jos tarsi nėra. Viena vertus, vienybė dėl muitų ir pasienio, kita vertus, pajamos iš šios vienybės atitenka Baltarusijos iždui, kurio didžiąją dalį sudaro prezidento reikalų valdybos kasa. Beje, gal ir nereikia taip peikti sąjungininkų: juk svarbiausia, kad įvairūs Rusijos ir Baltarusijos fondai tikrai yra vieningi. Tiesa, “Gazpromas” kartais nusiskųsdavo, kad Baltarusija nemoka už dujas, tačiau visi suprasdavo, kad tokios yra žaidimo sąlygos, ir kai čiaupas būdavo trumpam užsukamas, Minskas vėl ką nors išsiųsdavo iš šalies ir būtinai pranešdavo, kad Rusija Baltarusijai daug daugiau skolinga. Minskas būdavo pasirengęs vėl susipykti su tais, kurie vadovaudamiesi sveiku protu nesuvokiamais pragmatiniais sumetimais gali išduoti slavų brolybės idealus. Ir Maskva vėl numodavo ranka ir į sąjungininkę, ir į visas skolas. Spąstukai buvo geri. Sąjunga nemari Kai premjeru buvo paskirtas Sergejus Kirijenka ir visa Rusija pradėjo ieškoti pinigų, Minskas aiškiai sunerimo. Kilo įtarimas, kad Maskva ketina ištrūkti iš spąstų, nes Kirijenka neslėpė: žinoma, pakalbėsime ir apie dviejų valstybių kanalą, tačiau daugiausia reikės kalbėti apie skolas ir paslaptingai išgaruojančius muitų mokesčius. Taigi Lukašenkai buvo labai nemalonu, kad po jo langais kažkokie pasiuntiniai žaidžia futbolą ir vaikštinėja su Šuškevičiumi. O kad tai sutapo su Rusijos ketinimu pareikalauti skolų… Likus savaitei iki Rusijos premjero vizito kilęs triukšmas dėl pasiuntinių nutilo prieš nusileidžiant Kirijenkos lėktuvui. Kirijenka nieko nesuprato ir susitikimo darbotvarkės nepakeitė. Negana to, leido suprasti, kad ir toliau elgsis su Baltarusijos premjeru kaip didžiosios Rusijos premjeras. Ne šiaip sau jis prieš susitikimą su Lukašenka pareiškė, kad, turėdamas galvoje Baltarusijos prezidento amžių, negali atmesti kvietimo aplankyti jį Minske. Tik dėl amžiaus… Ir tada (teisingiau, paskiau) pasiuntiniams jau labai ryžtingai buvo įsakyta krautis daiktus. Dar pavymui Lukašenka, kaip visada, pareiškė, kad Rusija Baltarusijai skolinga kelis kartus daugiau. Taigi viskas liko po senovei. Pasiuntinys Loščininas liko Minske kartu su Kinijos ir Kubos kolegomis. Per “Gazpromo” direktorių tarybos posėdį apie kompanijos sunkumus Baltarusijoje nebuvo pasakyta nė žodžio. Rusijos pasieniečiai turi kitų rūpesčių ir Baltarusijos neprisimena. Beje, dabar ne Baltarusija rūpi ir pačiam Kirijenkai. Taip kalbėjo Lukašenka Matyt, verta suteikti žodį ir pačiam Aleksandrui Lukašenkai. Grįžęs iš Šveicarijos jis kalbėjo per Baltarusijos televiziją, kaip rašo “Sovetskaja Rosija”, “davė ryžtingą ir deramą atkirtį visiems politiniams kaltinimams, argumentuotai paaiškino Baltarusijos užsienio ir vidaus politikos esmę”. Lukašenka tikrai vertas dėmesio kaip demagogas, todėl pateikiame jo kalbos, išspausdintos “Sovetskaja Rosija”, ištraukų. “Mūsų principinė pozicija pasireiškia kategorišku pasipriešinimu NATO plėtrai į Rytus. Prisiminkite padėtį, kai buvo Sovietų Sąjunga. Visa Vakarų Europa, JAV, NATO blokas kalbėjo, kad Varšuvos paktas - tai gresmė taikai. Dabar Varšuvos pakto nėra. Buvusios Sovietų Sąjungos šalys panaikino tą karinį politinį bloką. Sakykite, kodėl dabar egzistuoja Varšuvos paktui priešiškas blokas NATO? Kodėl jis dabar plečiasi? Ar tai didina saugumą Europos žemyne? Ne, saugumo tai nedidina, veikiau atvirkščiai. Ir jūs, NATO šalių atstovai, skatinate ginklavimosi varžybas. Kodėl Baltarusija suinteresuota, kad būtų sunaikinti visi ginklai, visi kariniai blokai? Todėl kad Baltarusija vėl, kaip ir Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, atsiduria šios takoskyros centre. Baltarusija tampa Rusijos ir NATO bloko siena. Mano šalis Antrojo pasaulinio karo metais neteko trijų milijonų žmonių iš dešimties milijonų. Mes nebenorime kariauti. Mes nenorime karo. Todėl mes pareiškiame, kad esame kategoriški visokių blokų priešininkai. Ar turime teisę taip sakyti? Taip, turime. Baltarusija dar prieš metus, prieš dvejus metus buvo labiausiai militarizuota valstybė, nes jos teritorijoje subyrėjus Sovietų Sąjungai liko daugybė ne tik įprastų, bet ir branduolinių ginklų. Mes be jokių išankstinių sąlygų, kaip ir buvome pažadėję visam pasauliui, išvežėme savo branduolinius ginklus į Rusiją. Vakarai už tai daug ką buvo pažadėję Baltarusijai, tačiau netesėjo nė vieno savo pažado, neįvykdė nė vienos salygos, kuri buvo iškelta Vakarams prieš išvežant branduolinius ginklus ir sumažinant įprastinę ginkluotę”. “Jūs dažnai kaltinate Baltarusiją, kad joje pažeidžiamos žmogaus teisės, kad Baltarusija - nedemokratinė valstybė, kad joje įvestas kažkoks totalitarinis režimas. Jums, gerbiamieji žurnalistai, ir jums, turtingos Europos atstovai, noriu pasakyti štai ką: Baltarusija - labiausiai ginklų prisotinta valstybė, Baltarusijoje nuo Sovietų Sąjungos laikų išliko nemažas branduolinis potencialas. Dabar jį kontroliuoja TATENA. Aš nenoriu, kad Europos centre atsirastų nestabili Baltarusijos valstybė, į kurią pasaulis žiūrėtų su baime. O tam, kad ši parako statinė (kol mes ją sumažinsime, turiu galvoje ginklus) ramiai stovėtų, mums reikalinga taika, tvarka ir stabilumas. Pagalvokite apie tai. Kalbu ne tik apie Baltarusiją, kalbu ir apie Rusiją. Ir dabar pernelyg daug tokių, kurie, naudodamiesi ekonomikos sunkumais, suinteresuoti šį Rusijos, Baltarusijos, kitų NVS šalių stabilumą destabilizuoti ir sugriauti. Tegul Europa pamąsto, kokie būtų padariniai”. “Žmogaus teisės - tai visų pirma žmogaus teisė gyventi. Mes Baltarusijoje šią teisę savo žmonėms visiškai garantavome. <…> Pažiūrėkite į kitas buvusios Sovietų Sąjungos šalis, į Ukrainą, Baltijos valstybes, tą pačią Rusiją. Krizė, gamybos mažėjimas. Mūsų nuomone, svarbiausia žmogaus teisė - tai teisė gyventi, dirbti ir gauti už tą darbą atlygį, kad galėtų išlaikyti šeimą. Mes šią teisę Baltarusijoje garantavome. <…> Mes esame demokratijos šalininkai, mes nuo jos nepasitraukėme, mes būsime demokratinė valstybė. Ir dabar pas mus laisvės ir demokratijos daugiau negu demokratiškiausiose Vakarų šalyse, tarp jų ir JAV. Jei netikite, atvažiuokite, pažiūrėkite, mes jus priimsime”. Baltarusijos prezidento būtų galima paklausti, pavyzdžiui, kokį branduolinį potencialą jo šalyje kontroliuoja TATENA, jeigu visi branduoliniai ginklai išvežti į Rusiją. Veikiausiai, kaip teigia informuoti šaltiniai, Baltarusijoje liko branduolinių užtaisų. Tačiau Lukašenka to nepasakys. Jis sugeba neatsakyti į klausimus. Sugebėjimas nusišluostyti Ir vis dėlto tai yra didžiulė politinė laimė: susidorojus su Vakarų pasiuntiniais išdrįsti paskui juos nuvažiuoti į Šveicariją, į ekonomikos forumą. Su Lukašenka atsisako susitikti Šveicarijos prezidentas Flavijus Kotis. Salėje nuskamba klausimas: “Ar jums neatrodo, kad esate tragiškas viso pasaulio pajuokos objektas?” Lukašenka ramus. “Jūs kalbate kaip diktatorius ir baigsite kaip visi diktatoriai”. Lukašenka išdidžiai išeina iš salės. O gal jis net nesuprato, kad buvo apspjaudytas? Po kelių minučių Rusijai atstovaujantis Sergejus Glazjevas atsiprašo Lukašenkos. Farsas tęsiasi.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Silezijoj Glatzergebirgeno anglių kasyklose apgriuvo anglių masės ir užgriovė šachtų gilumoj 17 darbininkų. Iš jų aštuoni žuvo ir devyni išgelbėti.


Gudų laukia tokis pat likimas, kaip ir ukrainiečius Lvove. Arkivyskupas Jalbrzykovskis pasmerkė gudus krikščionis demokratus. „Mysl Niepodlegla“ paskutiniame savo numery smarkiai puola dabartinę „kairiają“ lenkų valdžią už jos neva per palankią politiką tautinėms mažumoms. Laikraštis nurodo, kad jau 1921 m. lenkai gavę skaudžią pamoką, kai esant vidaus reikalų ministeriu dabartiniam Vilniaus vaivadai Raškevičiui, buvusios plačiai atidarytos į Lenkiją durys tautinių mažumų „gaujoms“ iš Rusijos. Mažumos už tą svetingumą netrukusios atsidėkoti lenkams Fedako pasikėsinimu nužudyti Pilsudskį ir kiek vėliau sudarydamos pagarsėjusį mažumų bloką, kuris buvo bepradedąs jau spręsti Lenkijos likimą (čia turima galvoj Narutavičiaus išrinkimą prezidentu), jei endekai nebūtų padarę galo tai politikai. Dabar Lenkijoj kartojąsis tas pats. Nuo 1926 m. ligi šių dienų vidaus reikalų ministeris „apdovanojęs“ Lenkijos pilietybe 600.000 žydų ir 1 milioną kitokių, kurių dauguma sudarę ukrainiečiai, gudai, rusai ir t. t. Ukrainiška dabartinės lenkų valdžios politika, pradėta Valuinės vaivados Josefskio kalbamomis apie nepriklausomos Ukrainos sukūrimą, baigėsi Lvovo įvykiais, kurie esą daugiau nukentėję lenkai negu ukrainiečiai. Panašiai būtų baigusis ir gudų politika. Čia „Mysl Niepodlegla“ atidengia įdomių dalykų apie paskutiniojo laiko lenkų gudišką politiką. Pasirodo gudiškos Poliesės vaivadai Bečkovičiui buvę duota tokios pat instrukcijos, kaip ir Jozefskiui, varyti gudišką politiką, proteguojant gudų gaivalą ir organizacijas. Kur tokia politika endekų nuomone būtų nuvedusi, atsakymą randame Vilniaus ,,Dziennikui“. „Dziennikas“ praneša, kad pereitos savaitės gale lygiagrečiai įvykę Vilniuje dviejų gudų organikacijų suvažiavimai: gudų švietimo būrelių (hurtkų) sąjungos ir gudų krikščionių demokratų. Pirmoji organizacija nesanti niekas kitas, kaip uždarytosios gudų „Hromados“ ekspozitura; ji turėjusi apie 1000 „hurtkų“, kurių veikėjais esą tie patys „Hromados“ veikėjai ir kuri turinti tokį pat tikslą kaip ,,Hromada“, būtent: bolševizuoti gudus. Negeresnė „Dzienniko“ nuomonė buvę ir kunigo Stankevičiaus vadovaujamieji „gudų krikščionys demokratai“: jie siekią tokių pat tikslų, tik savo reikalui išnaudoja gudų katalikų religingumą. Šie endekų spaudos puolimai neliko be vaisių. Pirmiausia prieš gudų krikščionis demokratus reagavo Vilniaus arkivyskupas Jalbrzykovskis. Gruodžio 10 d. š. m. jis išleido ganytojaus laišką į savo archidieceziją, kuriame paduoda visų žiniai, kad vadinamoji „gudų krikščionių demokratija“ yra perimta tikybinio indiferentizmo ir bolševizmo klaidom, ir savo programa, o taip pat ir savo laikraščiu ,,Bielaruskaja Krynica“, griauna katalikų tikybos pagrindus ir dėl to niekam katalikų negalima kalbamosios organizacijos remti ir jos spausdinio platinti; ši laišką paskelbti 16. XII. iš visų sakyklų. Šis laiškas gudų krikščionims demokratams suduos nemažesnį smūgį, kaip pereitais metais „Hromados“ uždarymas ir jos vadovų suėmimas.


Kaip praneša iš Buenos Aireso agentūra AP, Argentinos prezidentas Frondisis baigė sudaryti savo naują kabinetą. Tačiau agentūra teigia, jog karinių jūrų pajėgų vadovai vis reikalauja, kad Frondisis atsistatydintų.


Vakar pažangaus laikraščio „Vorker“ redaktorius Džeimsas Džeksonas buvo nuteistas šešis mėnesius kalėti už atsisakymą pranešti teismui ir didžiajam žiuri laikraščio bendradarbių bei JAV kompartijos vadovų pavardes ir atsakyti į klausimus, susijusius su politine bei praktine laikraščio veikla ir jo ryšius su JAV komunistų partija. Džeksonas rėmėsi teisėmis ir privilegijomis, kurios suteiktos jam, JAV piliečiui, pagal pirmąją ir penktąją konstitucijos pataisas ir esamais teisenos įstatymais. Federalinis teisėjas Holtcofas apkaltino Džeimsą Džeksoną „teismo negerbimu“. Nuosprendžio vykdymas atidėtas iki šių metų kovo 12 d. 16 valandos vietos laiku.


Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės kvietimas vykti į statybas rytiniuose ir šiaurės rajonuose susilaukė karšto atgarsio jaunųjų patriotų tarpe. Vėl sujudo komjaunuoliška karta, pasiruošusi darbui ir žygiams Tėvynės labui. Birželio 2 d. saulės apšviesta Raudonąja aikšte ėjo į Kremlių jaunieji maskviečiai, išvykstą į Rytus su pirmuoju ešelonu. Jie ėjo išreikšti gilaus tarybinių patriotų jausmo, padėkoti partijai ir vyriausybei už didelį pasitikėjimą, už suteiktą galimybę darbai atsakyti į istorinius partijos XX suvažiavimo nutarimus. TSRS Aukščiausiosios Tarybos posėdžių salėje susirinko daugiau kaip du tūkstančiai jaunuolių ir merginų, gavusių komjaunimo kelialapius. Jų tarpe - būsimieji Irkutsko ir Čitos sričių talgos platybių nukariautojai - gamyklų, kelių, stambiausios pasaulyje Bratsko hidroelektrinės statytojai. Jaunieji maskviečiai turės įdėti savo darbo dalį naujų įmonių statybą Omske, Kurgane, Celiabinske, Kustanajuje, Akniolinske ir Krasnojarske. Maskviečių laukia Altajaus krašto miestai - Bijskas ir Rubcovskas, Molotovo, Kemerovo, Ckalovo ir Sverdlovsko sritys. Jaunimas audringais plojimais sutinka pasirodžiusius prezidiume draugus N. S. Chruščiovą, D. T. Sepilovą, J. A. Furcevą. Atidarydamas susirinkimą, VLKJS MMK sekretorius M. F. Davydovas nuoširdžiai sveikina jaunuosius patriotus, linki jiems sėkmės darbe, moksle, asmeniniame gyvenime naujose vietose. Jis sako, kad Maskvos jaunuoliai ir merginos, kaip ir visas tarybinis jaunimas, entuziastiškai sutiko TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybos kreipimąsi. Praėjo nedaug laiko nuo kreipimosi paskelbimo dienos, o Maskvoje jau paduoti daugiau kaip 12,5 tūkstančio pareiškimų. Nėra abejonės, sako drg. Davydovas, kad Maskvos komjaunimo pasiuntiniai įrašys naują puslapį į šlovingą komjaunimo darbų metraštį. Po salės skliautais skamba sveikinimas mūsų puikios, galingos socialistinės Tėvynės garbei, didžiosios Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės garbei. Į tribūną pakyla vienas iš tų, kurie su pirmuoju ešelonu išvyksta į rytinius kraštus - gamyklos „Krasnyj proletarij“ tekintojas Igoris Svinariovas. - Aš ir mano gamyklos draugai išvažiuojame į Krasnojarsko kraštą, - sako jis. - Mes gerai įsivaizduojame šio krašto turtingumą ir grožį, puikiai žinome, kad teks daug padirbėti, kad visos jo gėrybės taptų liaudies turtu. Žinome, sunkoka bus naujoje vietoje. Mes važiuojame ne ten, kur viskas paruošta, o ten, kur viską reikia daryti savo rankomis. Nelengva, žinoma, ir su Maskva skirtis, su giminėmis, draugais, gamykla. Bet įsivaizdavus, koks įdomus ir svarbus darbas mūsų laukia, sunku būti vietoje. Mes pasižadame, kad nepadarysime gėdos brangiajai gamyklai ir mylimajam miestui. Mes toliau tęsime puikiuosius Komsomolsko ir Magnitogorsko statytojų, plėšininių žemių didvyriškųjų nukariautojų darbus. Kalba Maskvos automobilių gamyklos darbuotoja Tamara Zacharova. Ji pasakoja apie jaunuosius savo įmonės darbininkus, kurie, partijos pašaukti, išvyko savinti dirvonų ir plėšinių, pasižymėjo ten darbe. Jaunimas atidžiai klausosi valstybinio metalurgijos gamyklų projektavimo instituto techniko‑projektuotojo Boriso Vsevolodovo kalbos. Kartu su bičiuliais Nina Sornikova, Valia Remizova, Ravillu Kurmajavu, Abramu Rainesu, Anatolijum Poliakovu jis važiuoja statyti Bratsko hidroelektrinės. Ši jaunimo grupė organizuos ten elektrikų komjaunimo brigadą. Po to kalbėjo 425-osios mokyklos 10-osios klasės mokinys Igoris Smirnovas. Dabar jaunuolis laiko brandos atestato egzaminus. Jis nekantriai laukia to momento, kai galės pradėti savarankišką gyvenimą. Susirinkimo dalyvius sveikino sostinės pionieriai. Gaudžiant trimitams ir būgnams, su išskleistomis vėliavomis jie įėjo į salę. Stovėdami audringais plojimais sutinka jaunuoliai savo jaunesniuosius brolius ir seses. Su dideliu dėmesiu klausosi jaunuoliai ir merginos šiltos, nuoširdžios kalbos, kurią pasako kombinato „Triochgornaja manufaktura“ audėja J. S. Leonova. Susirinkusieji karštai sutinka Tarybų Sąjungos didvyrį A. P. Maresjevą. Jis sako, kad jaunimas, komjaunuoliai visada buvo pirmosiose gretose. Didelę erdvę naujiems didvyriškiems darbams atveria TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos kreipimasis. - Jūs važiuosite į naujas vietas, - pareiškia drg. Maresjevas, – atskleiskite jų gelmių turtus. Jūs didinsite mūsų didžiosios socialistinės Tėvynės galybę. Su didžiuliu dėmesiu klausėsi jaunimas A. P. Maresjevo pasakojimo, kaip, partijos ir vyriausybės pašauktas, jis kartu su savo vienmečiais važiavo statyti Komsomolsko prie Amuro. Iš pradžių jam teko dirbti ne pagal specialybę. Tekintojas Maresjevas tapo miško kirtėju, po to dirbo akmenų karjere, išmoko mechaniko-dizelininko specialybės ir kateriu priveždavo medžiagas prie statybinės aikštelės. O kai buvo įsteigtas aeroklubas, Maresjevas vienas pirmųjų jį baigė, gavęs dar vieną - lakūno - specialybę. - Aš su pasitenkinimu prisimenu tuos metus, prisimenu žmones, kurie auklėjo mane ir mano draugus. Jie įskiepijo mums aukštas moralines savybes - valią, drąsumą, atkaklumą, mokėjimą įveikti gyvenimo sunkumus. Visa tai man suteikė neįkainojamą paslaugą Didžiojo Tėvynės karo metais, kai 18 parų su sulaužytomis ir nušalusiomis kojomis man teko skverbtis pas saviškius, kai aš kovojau su sunkia liga ir galiausiai vėl grįžau į rikiuotę. Komunistų partija, komjaunimas auklėja mūsų jaunimą drąsi ir narsi be galo atsidavusi savo Tėvynei. Didelę kalbą, karštai sutiktą susirinkimo dalyvių, pasakė TSKP CK pirmasis sekretorius draugas N. S. Chruščiovas. Jaunimas vieningai priėmė laišką TSKP Centro Komitetui ir TSRS Ministrų Tarybai. Mes, Maskvos pasiuntiniai, sakoma laiške, išvykdami į rytinių ir šiaurės rajonų statybas, užtikriname TSKP Centro Komitetą, TSRS Ministrų Tarybą, įmonių kolektyvus, nuo kurių mes važiuojame, kad garbingai pateisinsime jų viltį, pasitikėjimą. Dalyvavusiems susirinkime, skirtame išlydėti pirmąją grupę jaunųjų Maskvos savanorių, pareiškusių norą, TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybai pašaukus, vykti į šalies rytinių rajonų statybas, Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose buvo surengtas meno meistrų koncertas.


Dėl teismo prieš pažangiuosius Pietų Afrikos Sąjungos veikėjus

LONDONAS, gruodžio 21 d. (TASS-ELTA). Johanesburge tebevyksta grupės pažangiųjų Pietų Afrikos Sąjungos veikėjų procesas. Vakar įvyko antrasis teismo posėdis. Gautomis Londone žiniomis, prie teismo pastato daugiau kaip tūkstantis negrų surengė protesto demonstraciją. Vaikiusi demonstrantus policija atidengė į juos ugnį iš automatų. Yra užmuštų ir sužeistų.


,,Tass“ plačiai infromuoja apie centralinio vykdomojo komiteto sesijoj Litvinovo pasakytą kalbą SSSR tarptautinės padėties klausimu. Dėl Locarno Litvinovas pareiškė, kad juos prasidėjo labiau aktinga didžiųjų valstybių nugalėtojų politika. Ryškiausiu to diplomatinio darbo pagyvėjimo pavyzdžiu galima laikyti anglų prancūzų susitarimą ir anglų japonų derybos. Liesdamas pažymėjo, kad sovietų vyriausybė laikė ir laiko reikalingu arba visiškai nusiginkluoti arba bent maksimaliai sumažinti apsiginklavimą. Pereidamas prie Kellogo pakto ir primindamas apie SSSR rezervus, prisijungiant prie jo, Litvinovas nurodė, kad SSSR esanti pirmųjų valstybių tarpe, kurios tą sutartį ratifikavo. Iš 14 Kellogo pakto iniciatorių valstybių, pasirašiusių, jį Paryžiuj, iki šiol jo neratifikavo nei viena. Paktas neratifikuotas taip pat Lenkijos ir Pabaltijo valstybių, išskyrus Lietuvą. Liesdamas Briando pareiškimus, kad raudonoji armija yra kliūtis bendram nusiginklavimui, Litvinovas pareiškė, kad tik raudonosios armijos dėka SSSR jau ekzistuojanti 12 metų. Litvinovas nurodė, kad SSSR neturi jokių agresingų tikslų Lenkijos atžvilgiu. Tarp Lenkijos ir SSSR korektingi santykiai, bet nepakankami. Pagrindą bijoti duoda ne Sovietų taikinga politika, o lenkų ir rumunų vyriausybės ir nuolatiniai pasitarimai tarp tų valstybių generalinių štabų. Liesdamas santykius su Anglija Litvinovas pažymėjo, kad SSSR nelinkusi dabar, kaip ir prieš santykių nutraukimą, susitarti nepriimtinomis jai sąlygomis. SSSR santykiai su Amerikos Jungtinėmis valstybėmis smarkiai auga ekonominėj srity. Amerikos Jungt. Valstybių vyriausybė iki šiol nebuvo valstybių tarpe, kurios intriguoja prieš SSSR. Ekonominiai santykiai tarp abiejų šalių dar labiau padidėtų, jei būtų atstatyti oficialiniai santykiai. Santykiai tarp SSSR ir Artimųjų Rytų niekuomet nebuvo taip geri, kaip dabar. Santykiai su Italija neduoda jokių priežasčių tarpusavių nusiskundimams, nežiūrint priešingų režimų abiejuos kraštuos. Santykiai su Japonija korektingi. Pažymėjęs draugingų santykių stiprėjimą su Afganistanu ir Persija ir pareiškęs pasigailėjimą, kad Nankino vyriausybė varo SSSR atžvilgiu Čangtsolino politiką, Litvinovas perėjo prie santykių su Latvija, Lietuva, Estija ir Suomija, pareikšdamas, kad tuos santykiuos neįvyko jokių pakaitų. SSSR atsidėjusi seka, kad tos respublikos formaliai ir faktiškai išlaikytų savo nepriklausomybę ir savistovumą. Ypatingą dėmesį SSSR kreipianti kovai už nepriklausomybę, kurią veda Lietuva. Su Lietuva SSSR esanti drauginguos santykiuos. SSSR sekanti lenkų lietuvių ginčo plėtojimąsį, prisidedama, kiek tai galima, prie taikingo jo išsprendimo. Pasiektas paskutinėj Karaliaučiaus konferencijoj susitarimas vienu iš tų ginčijamų klausimu, nors ir nežymiu, leidžia tikėtis tokių pat palankių rezultatų tiesioginių derybų tęsimo atveju tarp abiejų valstybių, nesikišant pašalinėms įtakoms ir be prievartos. Jokių pasikeitimų neįvyko taip pat santykiuos su Anglija, Švedija, Norvegija, Danija ir Graikija, su kuria dabar vedamos prekybos derybos. Toliau Litvinovas pažymėjo nebuvimą normalių santykių arba bet kokių santykių su eile Europos valstybių, kurių tarpe yra tokių, kurios SSSR pareiškė žymias pinigines pretenzijas ir bergždžiai manė SSSR nepripažinimu išgauti jų patenkinimą. Baigdamas Litvinovas pažymėjo, kad, kol SSSR pasiūlymai dėl nusiginklavimo atmetami, SSSR neturi silpninti ir nusilpnins savo karo pajėgų.


„Lietuvos Žinios“ trečiadienio numery vėl užtraukė senąją dainą apie „bado šmėklą“ Lietuvoje. Latvijoj in kitur, esą, nukentėjusiais nuo potvynių ir lietingo oro ūkininkais valdžia rūpinantis, duodanti paskolų, o pas mus girdi, „oficiozai paskelbė, kad nukentėjusiems nuo liūčių yra paskirta keliolika tūkstančių litų“. Bet ar tuo lašu esą galima pasitenkinti? Ar pas mus rūpinamasi bent kiek nukentėjusiųjų reikalais? Ir pačios „L. Žinios“ prisipažįsta: mes to nežinome… Visa „Lietuvos Žinių“ skribų tragedija ir yra ta, kad jie rašo apie tai, ko jie nežino. Tam pat laikraščio numery, kronikos skyriuj įdėta žinia: „Kiek ūkininkai gavo pašalpų“. Iš žinios matyti, kad žemės bankas nukentėjusiems nuo pavasario liūčių ūkininkams yra išdavęs paskolų linų ir mišinio sėkloms įsigyti 1.627.763 litus, o rudens sėjai vien Šiaulių apskr. - 85.000. Toliau tos pačios „Lietuvos Žinios“ patiekia taisykles, kaip ūkininkai gali gauti paskolų ir toliau. Kaip suderinti to paties laikraščio vedamasis straipsnis su ten pat spausdinamomis žiniomis? Ar dviejų milionų litų išdavimas nukentėjusiems ūkininkams yra nesirūpinimas? Po to „Lietuvos Žinių“ vedamojo autorius patetingai dar gali pareikšti: Mes to nežinome…


Vakar paskelbėm Sov. Rusijos atstovo prieš kelias dienas įteiktą mūsų vyriausybei notą, kurioje užginčijama lenkų skleidžiami gandai, būk sov. Rusija siūliusi ar siūlanti Lenkijai pasidalyti Pabaltės valstybes tokiu būdu, kad Lenkija inkorporuotų Lietuvą, o Sov. Rusija - Latviją. Notoje nurodoma net kada ir kas šituos gandus skleidė. Būtent, jais bandė bauginti Lietuvą neseniai viešėjusi Kaune p. Holuvkos vedama lenkų delegacija. Mes čia turime visų pirma pažiūrėti, kad panašiais gandais lenkai bando Lietuvą bauginti jau ne nuo šiandien. Mažne nuo 1920 metų lenkai Helsinky, Taline, Rygoj ir kur galėdami susitikdami su lietuviais nuolat kelia Maskvos pavojų. Tą pavojų jie piešia įvairiomis spalvomis, įvairiais variantais. Mylimiausias lenkų variantas maždaug yra šis: ,,Bolševikai seniai mums siūlo nušluoti „limitrofus“ nuo žemėlapio tokiu būdu, kad mes pasiimtume Lietuvą, o jie pasiima Latviją, Estiją, o gal ir Suomiją. Žinoma, mes šitą pasiūlymą atmetėm su didžiausiu pasibiaurėjimu. Bet kas gali užtikrinti, kad Maskva ir be mūsų nebandys šitą savo sumanymą vykdyti? Todėl jums vienintelė išeitis: nieko nelaukdami dėkitės su mumis, nes tik mes vieni pajėgsime jus apginti nuo Maskvos“. Panašios kalbos teko girdėti mūsų vyriausybės atstovui Taline dar 1921 m., nors netiesiog iš lenkų, bet per ju gerus tarpininkus. Šitie bauginimai kai kuriose Pabaltės sostinėse darė gana gilaus ispūdžio. Kai kur gal ir šiandien tebedaro, nors toli gražu ne taip, kaip seniau. Žinoma, sunku žinoti, kas ką mano. Vis tik atsargiausia spręsti apie svetimus užmanymus iš jo žodžių ir ypač veiksnių. Kai dėl Sov. Rusijos, tai mes vistik negalime įregistruoti nė vieno fakto, kuris galėtų liudyti apie tokius jos sumanymus bei daromus lenkams siūlymus. Atvirkščiai, Sov. Rusijos politikos vadai daug kartų yra viešai pareiškę, kad Lietuvos nepriklausomybę jie laiko viena svarbiausia rytų Europos taikos sąlyga. Ir jų veiksmai taipogi nerodo, kad Sov. Rusijai rūpėtų Lietuvai atimti nepriklausomybę, o ypač inkorporuoti ją Lenkijon. Atvirkščiai, Sov. Rusija pirmoji pripažino visišką Lietuvos nepriklausomybę tam tikrose jos pačios sutartose sienose ir su sostine Vilnium. Tą pripažinimą Sov. Rusija patvirtino garantijų sutartim 1926 metais. Visai ką kitą matome pažiūrėję į Lenkijos veiksmus. Lenkai, kurie taip rūpinasi „apsaugoti“ Pabaltės valstybes nuo Maskvos pavojaus, dar karo metu, kai lietuviai namie ir užsieniuose iškėlė nepriklausomos Lietuvos idėją, visomis priemonėmis prieš tą idėją kovojo įkalbinėdami visiems Lietuvą esant Lenkijos dalimi. Vos susikūrus nepriklausomai Lietuvai, Lenkija 1919 m. pagrobia jos sostinę ir veržiasi okupuoti visą Lietuvą. 1920 m. Lenkija nesidrovi laužyti savo tarptautinėje sutarty padėto parašo smurtu ir biauriausiu vylium inscenizuodama sukilimo komediją, antru kartu pagrobti Vilnių ir būtų pagrobusi visą Lietuvą, jei ne lietuvių rimtas pasipriešinimas ir didžiųjų valstybių spaudimas. Laikydama savo naguose Vilnių, Lenkija ir toliau tyko kaip čia pagrobtų Kauną. Atsiranda Plečkaitis, ar kitas koks savo tėvynės priešas - lenkai tuojau pradeda su juo derybas, kad pagruobtų visą Lietuvą. Tai šitaipos atrodo mūsų „prietelių“ veiksmai, kurie tiek daug rodo rūpesčio, kad apsaugotų Pabaltę nuo Maskvos pavojaus. Taigi, prisiminę visus aukščiau pažymėtus faktus, mes turime visišką pamatą tiketi Sov. Rusijos nota, kuri tikrina, ,,kad minimas pareiškinas yra absoliutinis prasimanymas ir kad Sąjungos Vyriausybė niekuomet ir nė su kuo, tam skaičiuj ir su lenkų vyriausybe, nei tiesioginiai, nei per kokius asmenis nevedė derybų tuo klausimu ir nereiškė panašių sumanymų“. Vis tik reikia stebėtis lenkų diplomatijos nenusimanymu. Jei panašūs jos bauginimai randa šiokio tokio atbalsio Taline bei Rygoj (Helsinky, rodos, visai ne), tai jau reiškia būti stipriai naiviam, kad tikėtum jog tokiais bauginimais galima ką nors pasiekti Kaune. Šita lenkų logika turi panašumo su logika to plėšiko, kuris sulig pasakos užpuolęs ir smaugdamas keleivį stengiasi jį įtikinti: ,,Tu, brol, man nesipriešink ir geruoju viską atiduok, nes ten toli už kalno vaikščioja kitas – dar baisesnis plėšikas, kuris vistiek nuo tavęs viską atims“. Mes giname ir ginsime savo nepriklausomybę nuo kiekvieno, kas ją bandytų mums išplėšti. Jei Maskva kėsintųsi prieš mūsų nepriklausomybę, žinoma, mes ginsimės ir nuo Maskvos. Tačiau šiandien Maskva mums yra garantavusi mūsų nepriklausomybę ir su Vilnium net dviem sutartimis, ir mes nematome, kad Maskva ruoštųsi tas sutartis laužyti. Tuo tarpu Lenkija jau du kartu mums pagrobė sostinę su trečdaliu teritorijos, laužydama sutartis ir šiandien, ne tik nemano grobio grąžinti ir sulaužytos sutarties atstatyti, bet dar, anot p. Zaleskio, net neleisiarti jokių šituo klausimu kalbų. Lenkija, laikydama mus už gerklės ir kuone prisiekdama prieš visą pasaulį, kad ji mūsų gerklės nepaleisianti ir net nenorinti apie tai kalbėti, drauge stengiasi mums ,,prieteliškai“ įspėti, kad Maskva mus ruošiasi griebti už gerklės. Štai Varšuvos taktas ir logika!


Kauno septintasis fortas šiaurinėje miesto dalyje vienas pirmųjų, prasidėjus karui, tapo klaikia masinių žudynių vieta. Jau liepos pradžioje į fortą buvo suvaryta apie 10 tūkstančių žmonių. Moteris ir vaikus fašistai sugrūdo į požeminius urvus, palikdami be maisto ir vandens. Naktimis į požemius įsiverždavo ginkluoti budeliai. Jie tyčiodavosi iš aukų, prievartaudavo, o į pasipriešinusias nukreipdavo automatų ugnį. Silpnesnės moterys čia pat mirdavo nuo kankinimų, alkio ir troškulio. Stebuklingu būdu iš VII forto pabėgusi Kauno gyventoja Ana Svirskytė papasakojo: „Viena motina iki paskutiniųjų gynė savo dukterį, neleido jos išvesti, pridengė ją savo kūnu. Banditai ištempė abi. Motinos akivaizdoje išniekino merginą ir paskui ją nužudė. O motiną jie įmetė atgal į požemi. Dvi dienas, dvi naktis kamera skardėjo nuo moteriškės vaitojimo. Ji per tas dienas pražilo ir išėjo iš proto”. Vyrai ir didesni berniukai buvo laikomi po atviru dangumi prie forto esančioje dauboje. Žudikai iš A. Butkūno-A. Impulevičiaus gaujos be atodairos apiplėšinėjo, terorizavo ir pradžioje mažomis grupėmis naikino pasmerktuosius. Iš mirties forto ištrūkęs inžinierius J. Gidanskis pasakojo, jog neturėjo jokios profesijos ir fiziškai silpnesni. Atrinkimui ir šaudymui buvo išskirti daugiausia karininkai ir puskarininkiai. Šaudymas su pertraukomis vyko visą dieną. Praėjus kelioms dienoms, pirmoji kuopa vėl važiavo į VII fortą šaudyti… Tuomet tik anksti rytą šaudėme keletą valandų”. Žudynių dalyvis Pranas Matiukas papildo savo sėbro parodymus: „Grupė bataliono karių, maždaug 10 žmonių, imdavo iš daubos pasmerktuosius ir juos varydavo 50—100 metrų nuo tos vietos, kur buvo didelė sprogimo išrausta duobė. Po to juos sustatydavo ant duobės krašto veidais į ją ir iš kelių žingsnių šaudydavo. Kareiviai šaudydavo iš šautuvų, o karininkai — Norkus, Barzda — iš pistoletų. Kitą dieną, tik prašvitus, mes vėl nuėjome į fortą ir apsupome daubą, kur buvo laikomi suimtieji. Ant šlaitų viršaus buvo pastatyti du ar trys lengvieji kulkosvaidžiai. Barzda ir Norkus nurodė, kad reikės šaudyt pasmerktuosius ten pat vietoje, iš šlaitų į daubą. Pasigirdus komandai, prasidėjo šaudymas. Šaudomieji pradėjo blaškytis, bet išbėgti niekur negalėjo, nes visus juos pasiekdavo kulkos… Toks netvarkingas šaudymas truko maždaug pusantros valandos. Per tą laiką daubos dugnas buvo padengtas sušaudytųjų lavonais ir krauju. Mačiau, kad iš vieno kulkosvaidžio šaudė Labunskas. Šaudė beveik visa mūsų trečioji kuopa. Aš iš viso tuomet paleidau 30—40 šūvių. Kiek nušoviau žmonių, pasakyti negaliu, nes tai nustatyti buvo neįmanoma.” „Kai atvykome į septintąjį fortą, — parodė žudynių dalyvis Jonas Palubinskas, — jame radome apie 1.000 suimtųjų — moterų ir vyrų. Jie buvo suvaryti griovyje prie sienos ir saugomi mūsų bataliono apsaugininkų. Mes, šaudytojai, išsirikiavome to griovio viršuje ir, karininkams padavus komandą, šaudėme iš šautuvų į apačioje esančius žmones. Visas šaudymas užtruko apie 2—3 valandas. Kai pasmerktieji sukrisdavo, kai kas iš kareivių savo iniciatyva prieidavo pribaigti sužeistųjų arba tų, kurie nukrisdavo nenukauti… Šaudymo ketvirtajame ir septintajame forte metu aš mačiau, kaip kareiviai tikrindavo lavonų drabužius, burnas, ieškodami ten vertingų daiktų. Iš burnų kažkokiu būdu išplėšdavo auksinius dantis…” Knygoje „Mirties fortuose” M. Eglinis aprašo šiurpų tų dienų vaizdą VII forte: „Gyvi ir negyvi, kurių lavonų nebuvo leidžiama nė palytėti, tįsojo šalimais. Vasara buvo nepaprastai karšta. Saulė svilino… Lavonai ėmė pūti, skleisdami aplinkui baisų tvaiką. Šalia lavonų alpo savo krauju apšlakstytos būtybės…” Pagaliau, liepos 7 dienų, likusios gyvos moterys buvo nuvarytos į devintąjį fortą, o likusieji vyrai — sušaudyti. Taip baigėsi septynias dienas trukusi septintojo forto tragedija, kurios metu buržuaziniai nacionalistai nutraukė gyvybės siūlą aštuoniems tūkstančiams žmonių. Ir vienas pagrindinių šios tragedijos kaltininkų buvo budelis Impulevičius. Impulevičius jau Kaune dažnai pats išvykdavo į žudynių vietas, vadovaudavo žmonių naikinimo operacijoms ir dargi tiesiogiai dalyvavo žudant žmones. Tai savo parodymuose patvirtina buvęs Impulevičiaus vadovaujamų žudikų gaujos dalyvis J. Surmas: „Kartą Kaune aš stovėjau sargyboje viename bokšte, — pasakojo jis, — ir mus pakeisti atėjo kitas būrys. Atėjusieji visi buvo girti. Būrio vado įsakymu mes grįžome į bendrabutį. Būrį pakvietė į valgyklą, kurioje buvo padengti stalai ir ant jų padėta degtinė ir užkandžiai. Kuomet mes visi įsigėrėme, bataliono vadas Impulevičius ir vokiečių kapitonas Reichertas pasakė mums: „Na, dabar, vyrukai, eisime pašaudyti! Mus išrikiavo po 4 su ginklais, ir majoras Impulevičius nuvedė prie kalėjimo. Jau buvo naktis. Iš kalėjimo pradėjome išvesti po vieną žmogų ir rikiuoti. Kuomet buvo paruošta maždaug 30—40 žmonių grupė, nuvarėme ją į Mickevičiaus slėnį, kur jau buvo iškastos duobės… Ten juos sušaudėme”. Už pluoštą markių, butelį degtinės ir skudurus jie tapo budeliais.


Šiandien paskutiniame prieš pertrauką 18 šalių nusiginklavimo komiteto posėdyje TSRS delegacijos vadovas V. Kuznecovas padarė pareiškimą, kuriuo suvedė komiteto darbo rezultatus ir pareiškė Tarybų Sąjungos delegacijos nuomonę dėl komitete kilusių nesutarimų esmės ir dėl būdų, įgalinančių kuo greičiausiai praktiškai išspręsti nusiginklavimo problemą. Kokie gi komiteto darbo per praėjusius mėnesius rezultatai? Deja, pasiekta labai mažai, pasakė V. Kuznecovas. Paruošta visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties preambulė, suderinti atskiri kuo bendriausio pobūdžio teiginiai, kurie dar nerodo, kaip turi būti praktiškai įgyvendinamas visuotinis ir visiškas nusiginklavimas. Tuo tarpu patys svarbiausi, pagrindiniai nusiginklavimo klausimai tebėra neišspręsti, ir šalių pozicijos šiais klausimais nesuartėjo. Amerikos planu siekiama nuo pat pradžios rimtai pakirsti Tarybų Sąjungos gynybinį pajėgumą, sumažinus skaičių tarpžemyninių ir globalinių raketų, kurios yra mūsų patikimiausias gynybinis ginklas, bet palikti nepaliestas visas Amerikos karines bazes svetimose teritorijose, sudarytas ne gynybai, o agresijos prieš taikingas valstybes tikslais. Ši linija, kuria siekiama suteikti Vakarų valstybėms vienašališkus karinius pranašumus prieš Tarybų Sąjungą, išryškėjo ir jų pasiūlymuose kontrolės klausimais. TSRS delegacijos vadovas toliau pažymėjo, kad, nors taikingos valstybės labai stengėsi, nepavyko išspręsti komitete vykusių derybų metu taip pat ir klausimo, kaip uždrausti branduolinio ginklo bandymus. Šias pastangas ir toliau žlugdo šiurkšti, nepripažįstanti kompromisų JAV ir Didžiosios Britanijos pozicija. Priminęs, jog artimiausiu metu visuotinio bei visiško nusiginklavimo problema ir branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimas bus svarstomas Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje, Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas pareiškė viltį, kad nusiginklavimo klausimų svarstymas aukščiausiajame ir plačiausiai atstovaujamame tarptautiniame forume suteiks konkrečios naudos ir vėl paskatins 18 valstybių komiteto derybų dalyvius protauti ir veikti. Rumunijos atstovas M. Malica, Čekoslovakijos delegatas I. Gajekas ir Bulgarijos delegatas M. Tarabanovas savo kalbose taip pat apgailestaudami pažymėjo, kad komiteto darbe beveik visai nepažengta pirmyn, nors jis posėdžiavo pusę metų. Pagrindine tokios padėties priežastimi jie laiko tą faktą, kad Vakarų šalių delegacijos nenori konstruktyviai spręsti svarstomų problemų ir sąmoningai taiko, kaip pareiškė M. Tarabanovas, „stabdymo taktiką“, naudoja derybas tiktai priedanga NATO ginklavimosi varžybų politikai dangstyti. Neutralių šalių atstovai – A. Lalas (Indija), A. Alemejehou (Etiopija) ir R. Edbergas (Švedija), kalbėdami apie tolesnio komiteto darbo perspektyvas, ypač pabrėžė, kad reikia vadovautis bendradarbiavimo dvasia, kad abi pusės turi stengtis ieškoti savitarpiškai priimtinų susitarim


Dar ir šiandien kai kuriuos Impulevičiaus nusikaltimus būtų dengęs paslapties šydas, jeigu ne dokumentai, kuriuos paliko hitlerininkai. Laiko dulkių nugulti, tačiau jie prabyla šiurpia baisių faktų kalba. Juose hitlerininkai suveda Impulevičiaus bataliono „veiklos” rezultatus. Štai keletas ištraukų iš tų vokiškų dokumentų, apibūdinančių Impulevičiaus bataliono piktadarybes: „14.10.41 m. du… ketvirtos kuopos būriai surengė žydų, komunistų ir Vokietijai priešingų elementų gaudynes Smilovičiuose (35 km į pietus nuo Minsko). Sunaikinta 1300 žmonių. Logoiske sušaudyti šeši partizanai ir 1 komunistas, Pleščenicuose — 52 žydai ir du partizanai. Dvi lietuvių apsaugos policijos kuopos organizavo gaudynes civilinių asmenų stovykloje Minske. Buvo likviduota 625 komunistai. — 18.10.41 buvo pasiųstos keturios komandos. Apsaugos policijos kuopa organizavo gaudynes areštuotųjų civilinių asmenų stovykloje Minske ir likvidavo 1150 komunistų. 21.10.41. Kelios kuopos iš apsaugos policijos buvo mestos į Koidanovą. Likviduota 1000 žydų ir komunistų”. Jie dargi grožėdavosi klaikiais žudynių vaizdais. Apie bataliono susidorojimą su Baltarusijos gyventojais leidinyje „Rytų savanoris” šio dalinio leitenantas Juodis su cinišku atvirumu rašė: „Tarp sugautųjų belaisvių buvo keletas ir maskviečių, matyti, desantininkų, kurių vienas, kaip vėliau paaiškėjo, buvo ir Lietuvoje. Na, žinoma, šis buvo atitinkamai pagerbtas: vietoje sušaudymo pakartas… Civiliniai gyventojai… susilaukė tokio pat likimo, kaip ir partizanai… Ši diena… ypač buvo mums laiminga, gal dėl to, kad šventėme savo metines ir atnešėme priešui žymių nuostolių: vien tik užmuštais 150, 16 belaisviais, ir didelį kiekį grobio. Pagaliau visa nurimo… Dabar mūsų vyrai atsiminė, kad jie visą dieną nieko nevalgė, nes neturėjo laiko. Na, ir prasidėjo čigonišku būdu vakarienės ruošimas: aplink visą kolhozą sužibo ugnelės ir pradėjo čirškinti kas kiaulės kulšį, kas avelės šlaunį, kas anties pagurklį — tai vis grobis iš partizanų…“ Ir jei prie to dar pridėsime daugelyje vietų kolhoze degančius nuo kovos pėdsakų namus, tai turėsime puikų reginį, kurio, gal būt, net pats Neronas pavydėtų…


KALKUTA, gruodžio 25 d. (TASS-ELTA). Šiomis dienomis Kalkutoje atidaryta paroda tema: „Aukštasis mokslas Tarybų Sąjungoje“. Atidarant parodą dalyvavo miesto meras prof. Ghošas. Kalkutos gyventojai labai domisi paroda. Ją kasdien aplanko daugiau kaip 5 tūkstančiai žmonių. Daugelis lankytojų palieka įrašų knygoje susižavėjimo kupinus atsiliepimus.


Svarbus įvykis arabų šalių tautų gyvenime Daugiau kaip savaitę pasaulio visuomenės dėmesį patraukė Egipto nutarimas nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją. Šis įrenginys sukurtas egiptiečių darbu ir yra Egipto teritorijoje, tačiau beveik šimtą metų buvo eksploatuojamas užsienio kapitalo interesais, duodamas didžiulius pelnus, kurių tik trys procentai patekdavo į Egipto iždą. Dabar Egiptas tapo laisva, suverenia šalimi, ir negali būti jokios abejonės, kad jo nutarimas nacionalizuoti Sueco kanalą yra visiškai teisėtas tarptautinės teisės požiūriu. Drąsiam Egipto nutarimui vieningai pritariama Arabų valstybėse. Su pasitenkinimu jį sutiko Indijos, Indonezijos, daugelio kitų Azijos šalių visuomenė, pažangioji Lotynų Amerikos spauda. Egipto valdžios organų naujajam aktui pritarė ir jį suprato socialistinės stovyklos valstybės. Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimo reikšmė labai didelė. Eilės šalių tautos, iki šiol dar kenčiančios dėl ekonominės nelygybės ir užsienio kapitalo vykdomo išnaudojimo, naująjį Egipto aktą įvertino kaip eilinį smūgį kolonializmo sistemai. Egipto patriotų poelgį jos vertina kaip įrodymą, kad artėja laikas, kai iš svetimų rankų į pačias tautų rankas pereis šimtai ir tūkstančiai įvairių įmonių, sukurtų šių tautų prakaitu ir krauju, tačiau duodančių pelnus tiktai svetimšaliams. Didžiuliuose Azijos, Afrikos, Okeanijos, Lotynų Amerikos plotuose — žemėse tų valstybių, kurios jau nebelaikomos kolonijomis, lemiamos ekonominės pozicijos tebėra užsienio monopolijų rankose. Išsivadavimo iš užsienio vykdomo išnaudojimo idėja gyva milijonų žmonių širdyse. Tai, suprantama, nepriimtina tiems, kurie dabar plyšoja prieš Egipto vyriausybės nutarimą. Tie sluoksniai visaip stengiasi sudaryti nervingumo ir įtempimo padėtį dėl Egipto nutarimo. „Jei Naserui bus leista likti nenubaustam, — nesivaržydamas rašo paprastai solidus ir respektabilus Anglijos laikraštis „Taims“, — visi Anglijos ir kitų Vakarų valstybių interesai Viduržemio jūroje sužlugs“. Buržuazinėje Anglijos, Prancūzijos, JAV spaudoje šiomis dienomis daug niūrių prognozių. Būkštaujama dėl „visų“ Anglijos kapitalo įdėjimų Arabų šalyse, dėl Prancūzijos pozicijų Šiaurės Afrikos, dėl Amerikos karinių bazių svetimose teritorijose, dėl Panamos kanalo. Neišsiverčiama ir be provokacinių perlenkimų. Broliai Olsopai, pavyzdžiui, rašo Amerikos laikraštyje „Niujork Herald Tribiun“, kad jei Egiptui „pavyks nepaklausyti Didžiosios Britanijos“, tai „Didžiajai Britanijai, kaip didžiajai valstybei, kartą ir visiems laikams bus padarytas galas“. Pasinaudodamos tokiomis piktavališkomis „prognozėmis“, Vakarų valstybės įvykdė eilę aktų, kurie yra atviras spaudimas Egiptui, mėginimas jį įbauginti. Prie tokių aktų priklauso kariuomenės ir karo laivų koncentravimas netoli Sueco kanalo, finansinio pobūdžio priemonės Paryžiuje, Londone, Vašingtone, kur blokuoti Egipto fondai bankuose. Dar didesniu mastu spaudimo ir bauginimo tikslams tarnauja rugpiūčio 2 d. Anglijos karalienės išleistas įsakas pašaukti atsargos karius. Dėl šio įsako Anglijos karo ministras Antonis Hedas pareiškė Bendruomenių rūmuose: „Savo rimtumu įsakas yra kažkas lygaus visuotinei mobilizacijai“. Visa tai, matyt, turi „sutvirtinti JAV, Anglijos ir Prancūzijos bendrąjį pareiškimą Sueco kanalo klausimu. Nors šiame dokumente ir „neginčijama Egipto teisė naudotis visais visiškai suverenios ir nepriklausomos šalies atributais, įskaitant ir visų pripažintą teisę nacionalizuoti atitinkamomis sąlygomis avuarus, kurie priklauso jos jurisdikcijai ir nėra tarptautinio pobūdžio“, — trys valstybės yra tos nuomonės, kad Sueco kanalui ši Egipto teisė tariamai „negalinti būti taikoma“. JAV, Anglijos ir Prancūzijos pareiškimas buvo paskelbtas po šių trijų valstybių užsienio reikalų ministrų derybų Londone. Sprendžiant iš pareiškimo, derybų dalyviai nutarė sušaukti Londone rugpiūčio 16 d. tarptautinę konferenciją „kanalo valdymo formoms“ nustatyti. Pranešimai iš Londono, Paryžiaus ir Vašingtono rodo, kad Vakarų valstybės neketina atsisakyti mėginimų primesti Egiptui užsieninį sprendimą Sueco kanalo klausimu. Bet tokie mėginimai gali susilaukti tik visuotinio visuomenės pasmerkimo. Komentuodamas Anglijos—Prancūzijos—Amerikos diplomatijos manevrus ir tarptautinės visuomenės reakciją nacionalizavus Sueco kanalą, Sirijos laikraštis „Ar-rai Al-am“ teisingai rašo, kad tarptautinė visuomenė Sueco kanalo nacionalizavimą laiko ne tiktai visiškai pateisintu ir teisėtu, bet ir būtinu aktu. Amerikos kongreso sesija Didelių šiuolaikinio tarptautinio gyvenimo įvykių fone beveik nepastebėtas praėjo liepos 27 d. Amerikos 84 šaukimo kongreso sesijos uždarymas. Senatoriai ir Atstovų rūmų nariai grįžo į savo valstijas ne tiek poilsiui, kiek pasiruošti naujiems rinkimams. Prezidento, viceprezidento, visos Atstovų rūmų sudėties ir trečdalio senatorių rinkimų kampanija rugpiūčio mėn. įžengia į lemiamą stadiją. Iki „keliamųjų metų lapkričio mėn. pirmojo antradienio“, kai, pagal JAV konstituciją, įvyks rinkimai, belieka mažiau kaip trys mėnesiai. Kaip žinoma iš visų praėjusių rinkimų Jungtinėse Amerikos Valstybėse pavyzdžio, iki 40 procentų amerikiečių, turinčių teisę balsuoti, paprastai rinkimuose nedalyvauja. Juk jiems siūloma kiekvienu atskiru atveju „išrinkti“ vieną iš dviejų valdančiosios klasės atstovų, kurių kandidatūras iš anksto atrenka stambiausiųjų kapitalistinių monopolijų vadovai. Eiliniai Amerikos piliečiai neįstengia atskirti demokratų partijos kandidatų nuo su jais konkuruojančių respublikonų partijos statytinių. Šiuo atžvilgiu 84-ojo šaukimo kongresas buvo visų būdingiausias. Per vadinamuosius „tarpinius“ 1954 metų rinkimus (kai buvo perrenkami tiktai Atstovų rūmai ir trečdalis senato), demokratų partija pasiekė kai kuriuos laimėjimus, iškovojusi nežymią daugumą abejuose rūmuose. Tačiau, nors dėl to esant „respublikonų“ prezidentui kongreso dauguma buvo „demokratinė“, ši sudėtinga situacija nepadarė jokių pakeitimų vyriausybės politikoje. Šiomis sąlygomis, suprantama, abi partijos kuo ramiausiai pažeidė visus savo pasižadėjimus ir viliojančius pažadus, duotus rinkėjams prieš dvejus metus. Užbaigusiai savo darbą kongreso sesijai apibūdinti pakanka paminėti ne tai, ką ji padarė, o tai, ko ji nepadarė. Sesija neperžiūrėjo antidarbininkiško Tafto-Hartlio įstatymo, nors tai buvo pažadėta. Nebuvo priimtas nutarimas suteikti materialinę pagalbą tiems šalies rajonams, kurie kenčia nuo chroniško nedarbo. Nebuvo sumažintas pajamų mokestis mažas ir vidutines pajamas turinčioms šeimoms. Federalinė pagalba mokyklų statybai buvo sužlugdyta. Jei vidaus politikos srityje kongresas veikė kaip stambiojo kapitalo visavaldiškumo organas, tai užsienio politikos srityje jį galima pavadinti „šaltojo karo“ kongresu. Rimti pakitimai tarptautinėje padėtyje, kur taikos jėgoms pavyko pasiekti tam tikrą įtempimo sumažėjimą ir sustiprėjimą tautų (o kartu su jomis ir daugelio vyriausybių) siekimo talkaus valstybių sambūvio — visa tai neatsispindėjo Amerikos kongreso veikloje. Kaip 1955 metais, taip ir šiomis dienomis svarstydami eilinį biudžetą 1956—57 finansiniams metams, senatas ir Atstovų rūmai patvirtino karinį biudžetą, padidintą trimis milijardais dolerių palyginti su ankstesniais metais. Be 34,6 milijardo, asignuojamo armijai, laivynui ir karo aviacijai, Amerikos kongresas pritaria, kad būtų išleista daug milijardų dolerių vadinamajai karinei „pagalbai“, teikiamai kitoms šalims, specialiai karinei statybai, atominiams tyrinėjimams. Iš viso Jungtinės Amerikos Valstybės karo ruošimo tikslams ir ginklavimosi varžyboms išleidžia daugiau kaip 40 milijardų dolerių per metus. Valdantieji JAV sluoksniai atmeta bet kuriuos pasiūlymus sumažinti apsiginklavimą, uždrausti masinio naikinimo ginklą, nutraukti branduolinio ginklo bandymus. Abiejų JAV valdančiųjų partijų reakcingiausių lyderių bloko vadovaujamas, kongresas priėmė nemaža nutarimų, kuriais siekiama paaštrinti tarptautinį įtempimą. Prie jų priklauso asignavimai ardomajai veiklai socializmo šalyse ir nutarimas, kad Kinijos Liaudies Respublika „niekada“ negautų savo vietos Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje. Visi šie kongreso nutarimai negali neuždėti savo antspaudo Jungtinėse Amerikos Valstybėse prasidedančiai rinkiminei kampanijai. Iš viso ko sprendžiant, dvi valdančios JAV politinės partijos šiaip ar taip iki šiol neketina būsimuosiuose rinkimuose pateikti amerikiečių tautai kokių nors rimtų šalies vidaus ir užsienio politikos pakeitimų programos.


Kyrgyzstano parlamentas pritarė naujos Konstitucijos nuostatai, kad prezidento paskirtą premjerą ir ministrų kabineto narius turi patvirtinti parlamentas. Jis atmetė prezidento A. Akajevo siūlymą pakeisti ministrų ir kitų aukštų pareigūnų skyrimo procedūrą (A. Akajevas siekė, kad juos galėtų skirti prezidentas). Konstitucijoje sakoma, kad prezidentu gali būti išrinktas bet kuris šalies pilietis nuo 35 iki 65 metų amžiaus, mokantis valstybinę kalbą, gyvenęs respublikoje ne mažiau kaip 15 metų.


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Kokių tik gudrybių vakar nesigriebė kolonijinių valstybių atstovai, kad neleistų įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos dienotvarkę klausimo apie padėtį Pietų Rodezijoje. Tačiau šios gudrybės gėdingai žlugo. 62 balsais (socialistinės ir Afrikos—Azijos šalys) prieš 26 (kolonijinės valstybės, taip pat Austrija, Suomija, Švedija, Salvadoras ir Honduras), penkiolikai susilaikius (daugiausia Lotynų Amerikos šalys). SNO Generalinės Asamblėjos 16-sios sesijos delegatai nutarė svarstyti nepaprasta tvarka padėtį Pietų Rodezijoje šioje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje. Kaip žinoma, visos Anglijos vykdomos „reformos” Rodezijos ir Niasalendo federacijoje, į kurią įeina Pietų Rodezija, apsiriboja tuo, kad imamasi priemonių baltųjų persikelėlių valdžiai stiprinti šalyje. Šiuo tikslu Anglijos vyriausybė paruošė ir primetė Pietų Rodezijos vietiniams gyventojams konstituciją”. Kokia tai konstitucija, galima matyti kad ir iš to, jog maždaug iš trijų milijonų vietinių Pietų Rodezijos gyventojų balso teisę turės mažiau kaip du tūkstančiai žmonių, kai tuo tarpu europiečių kilmės rinkėjų yra daugiau kaip 70 tūkstančių. Suprantama, kad vietiniai Pietų Rodezijos gyventojai nenori taikstytis su tokia padėtimi ir ryžtingai reikalauja teisės patiems spręsti savo likimą, o kolonijinė valdžia į tai atsako policiniu teroru ir vis didesniu rasiniu diskriminavimu. Bijodama naujų demaskavimo faktų, Anglijos vyriausybė davė instrukcijas savo atstovui prie Suvienytųjų Nacijų Organizacijos padaryti viską, kad į SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos dienotvarkę nebūtų įtrauktas klausimas dėl padėties Pietų Rodezijoje. Čia Anglijos atstovą aktyviai rėmė JAV delegatas Stivensonas. Jis mėgino įtikinti specialaus komiteto, vykdančio deklaraciją dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, narius ir Asamblėjos delegatus, kad „dabar ne laikas” svarstyti klausimą dėl padėties Piety Rodezijoje… SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos delegatai pradės svarstyti padėties Pietų Rodezijoje klausimą ketvirtadienį, birželio 14 d. Klausimas dėl Belgijos „globojamosios” Ruandos-Urundžio teritorijos ateities bus svarstomas po to, kai SNO Globos klausimų komitetas išnagrinės SNO komisijos pranešimą padėties Ruandoje-Urundyje klausimu.


Gilins draugiškus santykius su Lietuva. Vakar nauja latvių vyriausybė prisistatė seimui. Deklaracijoj ministeris pirmininkas pareiškė, kad užsienio politikoj vyriausybė nusistačius stiprinti ir toliau plėtoti tarptautinę Latvijos būklę, daryti naujas ūkio sutartis, palaikyti taikos tendencijas rytų Europoj ir aktingai bendradarbiauti Tautų Sąjungoj. Vyriausybė sieksianti pašalinti ir išplėsti ekonominio ir kultūrinio bendradarbiavimo pagrindais Latvijos Estijos politinę sąjungą ir atkreipti ypatingą dėmesį į aukštų ir draugingų santykių gilinimą su Lietuva ir kitomis Pabaltijo valstybėmis. Vidaus politikoj vyriausybė stovės už tvirtą administracijos valdžią, sieks sustiprinti taikos, tvarkos ir saugumo supratimą ir negailestingai kovos su priešvalstybinių gaivalų nusikalstamais darbais. Debatai dėl deklaracijos, kurie šį kartą iš opozicijos pusės buvo ypač aštrūs, pasibaigė tik 1 val. 40 min. naktį. Balsuojant vyriausybei pareikštas pasitikėjimas 54 balsais prieš 40. Prieš balsavo tik socildemokratai, du kairieji rusai, du kairieji žydai ir iš latvių buržuazinių partijų du radikalai: prof. Balodis ir Viteris. Naujo kabineto sudėtis ta pati, kaip vakar buvo skelbta; užsienių reikalų ministeriu pasiliko ikišiolinis ministeris A. Balodis, o karo ministeriu paskirtas nacionalistų bloko atstovas A. Ozols, latvių pasiuntinio Maskvoj brolis. (Elta).


Į Maskvą atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos Užsienio reikalų ministras Adamas Rapackis

Kovo 4 d. į Maskvą atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos Užsienio reikalų ministras Adamas Rapackis ir jį lydintieji asmenys. Baltarusijos stotyje svečius sutiko TSRS Užsienio reikalų ministras A. A. Gromyko, Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Bobrovnikovas ir kiti oficialūs asmenys. Sutinkančiųjų tarpe buvo Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje T. Gede ir ambasados bendradarbiai, eilės diplomatinių atstovybių vadovai, akredituoti TSR Sąjungoje, žurnalistai. Baltarusijos stotyje A. Rapackis padarė prie mikrofono trumpą pareiškimą.


„Pagaminta Kinijoje“ – šią frazę dabar dažnai galima išgirsti ne tik kinų mieste ar kaime, bet ir toli už jaunos liaudies respublikos ribų. Ji gimė pirmojo Kinijos penkmečio metais. Ją išdidžiai taria valstybinės parduotuvės pardavėjas, siūlydamas pirkėjui tėvyninės gamybos prekę: ją mes girdime iš valstiečių, priimančių tėvyninės gamybos techniką, skirtą žemės ūkio kooperatyvams; ją taria gydytojai, demonstruojantieji parodoje rentgeno aparatūrą, kuri anksčiau būdavo įvežama iš užsienio. Daugelis Kinijos pramonės gaminių susilaukė visuotinio pripažinimo, didelės paklausos ir tarptautinėje rinkoje. Dabar su tuo sutinka net tie, kurie prieš keletą metų pranašavo neabejotiną liaudies Kinijos pražūtį. Kinijos darbininkų klasė, bendradarbiaudama su mokslininkais, padedant Tarybų Sąjungai ir liaudies demokratijos šalims, iškovojo nemaža pergalių įsisavinant naujas produkcijos rūšis. Štai trumpai apie kai kurias iš jų. 1. Kai aš atvažiavau į Šanchajaus valstybinę turbinų gamyklą, įmonės Naujosios demokratinės jaunimo sąjungos komiteto sekretorius draugas Tan Cze pasakė: – Ką tik sutvarkėme ir paleidome naujas karuselines stakles. Jos atsiųstos iš Tarybų Sąjungos… Dideliame šviesiame ceche dirbo antroji darbininkų pamaina. Buvo narstoma eilinė 6000 kilovatų galingumo garo turbina. Ji buvo skirta vienai iš rekonstruotų elektrinių Anchuėjaus provincijoje. Palinkę prie gręžimo, tekinimo, presavimo staklių, darbininkai baigė apdoroti paskutines detales sudėtingam agregatui. – Ankstesniais metais mes tik išmokome remontuoti užsienio markių turbinas, – sako menčių montavimo meistras Tanis Žen-cze. - Dabar mes statome savas, tėvynines. Neseniai laikraštis pranešė, kad Šanchajaus gamyklos turbinos jau duoda pramoninę srovę Anchuejaus ir kitoms elektrinėms. O gamyklos kolektyvas jau montuoja pirmąją 12.000 kilovatų galingumo turbiną. 2. Plentu, einančiu nuo Čančunio miesto, važiuoja automašinos. Ant apdulkėjusio radiatoriaus penkių žvaigždučių apskritime hieroglifai: „Cche fan“ – „Išvadavimas“. Tai kelių sąlygomis išbandomos automašinos, pagamintos jauniausioje pasaulyje autogamykloje. Kinija anksčiau neturėjo savo automobilių pramonės. Darbininko darbas čia buvo vertinamas skatikais, o autogamyklos statyba reikalavo didelių sąnaudų. Štai kodėl šalies gatvėse ligi šiol dar galima matyti


Šeštadienį seimo posėdy buvo tęsiami debatai dėl „Lato“ ir „Union“ bankroto. Debatų pasėkoj parlamentarinės tardymo komisijos pranešimas buvo priimtas vienu balsu. Juo „Lato“ ir „Union“ banko valdybos revizijos komisijos traukiamos tieson. Be to, visi įmaišyti į „Lato“ ir „Union“ banko bylą negali būti priimami ateity į valstybės tarnybą. Socijaldemokratai iš savo pusės buvo įnešę nepasitikėjimo formulę vyriausybei, motyvuodami tai tuo, kad atsakomybę už bankrotus tenka visai koalicijai, nes ji Latvijos banko taryboj, kuri nuo bankroto žymiai nenukentėjo, turėjo daugumą. Socijaldemokrato formulė, tačiau, buvo atmesta 48 balsais prieš 38. Tenka pažymėti, kad „Lato“ ir „Union“ bankų byloj, kuri dabar perduodama prokuratūrai, kaipo kaltinamieji figūruoja du seimo atstovai, ūkininkų sąjungos frakcijos nariai A. Kalninš ir A. Briedis. Šeštadienio seimo posėdy taip pat buvo priimtas skubos keliu įstatymas, kuriuo minimaliniai muitų tarifai Lietuvos prekėms bus taikomi dar 6 mėnesius. Tuo seimo sesija pasibaigė. Tačiau birželio 17 d. šaukiama nepaprasta sesija, kurioj, nacijonalistams reikalaujant, turės būti apsvarstytas trečiu skaitymu ligonių kasų įstatymas. Latviai susirūpinę naujuoju savo karo ataši benkijai Ryga, VI. 10 (Elta. Mūsų kor.). Nauju Latvijos karo attaché Lenkijai paskirtas informacijų skyriaus viršininkas pulk. l. Vinteris. „Socialdemokrats“, komentuodamas šį paskyrimą, pažymi, kad Latvijos išvadavimo karo metu Vinteris išėjo iš latvių kariuomenės ir dalyvavo rusų monarchisto kunigaikščio Liveno dalyse. Vinteris taip pat žinomas, kaipo didelis šalininkas militarinio bendradarbiavimo su Lenkija. Jei toks karininkas paskirtas Latvijos karo atstovu Varšuvoj, tai kyląs įtarimas, ar Vinteris ir Lenkijoj nenorės varyti savo separatišką, politiką su lenkų militaristų sferomis tokia pat dvasia, kaip neseniai prasitaręs savo skandalingan interview gen. Radzinš. „Socialdemo krats“ mano, kad šiaip ar taip politiniu atžvilgiu Vinteris Varšuvos vietai nėra patenkinamas asmuo. Latvių laikraščio numeris — Vytauto Didžiojo garbei Ryga. VI. 10. Elta. (Mūsų kor.). Paskutinis Latvijos šaulių organo „Aizsargs“ numeris paskirtas Vytauto Didžiojo jubiliejui. Laikrašty yra įdėtas „Eltos“ atstovo Rygoj V. Kemešio straipsnis apie Vytautą Didįjį, iliustruotas atitinkamais atvaizdais. Be to, įdėtas neseniai besilankiusio Lietuvoj latvių žurnalisto A. Krukos Lietuvos vaizdų rinkinys ir jo pat straipsnis apie „Lietuvių žemę“ su Respublikos Prezidento p. A. Smetonos atvaizdu. Straipsnis baigiamas šitokiu posmu: „Artimi mums lietuviai, kaipo kaimynai ir nuoširdūs žmonės. Didingi savo idealizmu kuris davė tautai didvyrių, žymėtų pasaulio istorijoj jau žiloj senovėj“.


Kaip žinome, lig šiol Jungtinių Amerikos valstybių pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai nuolatinę savo rezidenciją turėjo Rygoje. Kaune buvo tik nuolatinis Amerikos konsulatas. Paskutiniuoju laiku Amerikos konsulas p. Fullerton Kaune gavo diplomatinį paskyrimą. Būtent, jis yra paskirtas pasiuntinybės sekretorium ir chargé dʼaffaires tuo metu, kada Kaune nėra Amerikos įgaliotojo ministerio p. Colemano. Šitas Amerikos žingsnis mūsų visuomenėje padarė labai gero įspūdžio. Mums teko patirti, kad naujai paskirtas Amerikos chargé dʼaffaires yra susirūpinęs Kaune įsitaisyti Amerikos atstovybei tinkamus namus. Atsistatydino Švedijos vyriausybė Stokholmas VI. 3. (Elta). Konservatoriška švedų vyriausybė su ministeriu pirminiku Lindamu pryšaky atsistatydino. Švedų vyriausybė, kaip žinoma, atsistatydino todėl, kad švedų parlamentas atmetė jos pasiūlymą pakelti muitus javams. Karalius atsistatydinimą priėmė. Manoma, kad naują vyriausybę bus pavesta sudaryti ar socialistų lyderiui Perui Alvinui Hanssonui, ar radikalų lyderiui Ekwanui. Žurnalistu konferencija Rygoj laikoma pavykusi Kaunas. VI. 3. (Elta). Birželio 4 d. trečiadienį 6 val. po piet karininkų ramovėj šaukiamas pasitarimas tautinio laivyno steigimo reikalu, į kurį kviečiami šių organizacijų atstovai: kooperacijos bendrovių sąjungos, „Maisto“ „Lietūkio“, Pienocentro“, finansų ir susisiekimo ministerijų, jūrininkų sąjungos, žemės ūkio rūmų, prekybos ir pramonės rūmų ir Lietuvos banko. Apie tai praneša jūrininkų sąjungos valdyba, organizacinio komiteto pavedama. Pasitarimas tautinio laivyno reikalu Ryga. VI. 3. Elta. (Mūsų kor.). Latvių užsienių reikalų ministerijos spaudos šefas dr. Bilmanis dėl pasibaigusios žurnalistų konferencijos pareiškė, kad ji davusi pradžią Baltijos jūros valstybių spaudos santarvei. Tarp visų konferencijos dalyvių buvęs geriausias susitarimas. Konferencija laikėsi profesinių klausimų ribose ir svarstė juos draugiškoj atmosferoj. Vertingus nurodymus padaręs tarptautinės žurnalistų federacijos sekretorius Valot, kuris, tarp kitko, pažadėjo Baltijos jūros valstybių žurnalistams vadinamuosius daug naudos. Juos galės gauti faktiški redakcijų nariai.


Danai ir Lietuvos nepriklausomybės 10 metų sukaktuvės.

Vasario 16 d. Lietuvai švenčiant 10 metų nepriklausomojo gyvenimo sukaktuves, danų tauta visaip – savo spauda, radio (net lietuviškai) kitokiomis paskaitomis prisidėjo prie mūsų šventės. Ne tik Kopenhagos svarbiausieji laikraščiai, kaip antai ,,Berlingske Tidende“, ,,Borsen“, „Politiken“, ,,Ekstrabladet“, ,,Nationaltidande“, o be to savaitraštis „Finanstidende“ davė sukaktuvių dienai vedamąjį straipsnį ar šiaip didesnę kroniką, bet nebuvo ir provincijoj miestelio, kuris per savo spaudą nebūtų paminėjęs lietuvių vardo ir lietuvių šventės ir nebūtų nepareiškęs linkėjimo, kad tauta, su kuria danus jungia taip daug bendrų interesų, pirmiausia bendras darbas žemės ky, ir ateity sėkmingai augtų. Iš atskirų laikraščių, – ,,Berlingske Tidende“ (oficiozas) rašo: „Kad darbšti ir palankumą įgijusi lietuvių sodiečių tauta turi teisę gyventi savarankišką tautinį ir valstybinį gyvenimą, niekas neabejoja; kad lietuviams pavyks išlaikyti nepriklausomybę, nežiūrint visų išorinių ir vidujinių sunkumų, tuo mes visi tikim. Racionališkai dirbant – o lietuviai stropiai mokėsi naujų veikimo metodų, karts nuo karto lankydami Daniją, gyvendami Šiaurės Amerikoj – lietuvių derlinga žemė žada kraštui gerą ekonomišką ateitį“. „Politiken“, radikalų organas, ilgoj kronikoj pabrėžia, kad Lietuvos valstybės plėtojimasis rodąs labai didelį panašumą su Danijos gyvenimu nuo 1864 metų, kai šiame krašte prasidėjo labai smarkus judėjimas pirmyn. Pirmiausia ir Danijai tekę pertvarkyti žemės ūkį, suskaldant dvarus į smulkius ūkius, o be to pereinant nuo grūdų ūkio į pieno, kiaušinių ir šiaip gyvulių ūkio gamybą. Tačiau tuo tarpu, kai Danijoj tai atsitiko dviem laikotarpiais – XIX-to šimtmečio pradžioj žemės suskaldymas, XIX-to šimtmečio gale gamybos pakėlimas – Lietuvai visą tai tekę atlikti vienu ir tuo pačiu laiku, įvedus žemės reformą 1922 metais. ,,Ekstrabladet“ (radikalų organas) ilgam straipsny pasakoja apie sunkią lietuvių kovą už nepriklausomybę ir apie tos kovos galų gale atsiektus gerus vaisius. Nežiūrint sunkios padėties tarptautiniu atžvilgiu, kraštas viduj augęs gerai. Išleista keliolika labai svarbių įstatymų, žemės ūkis pagerintas, uostas patobulintas, keliai taisomi, o be to statomi susisiekimui taip svarbūs tiltai. Jis pataria pirkliams nepavėluoti atkreipti dėmesio į šio, kad ir nedidelio, krašto vietą žemėlapy. ,,Nationaltidende“ (konservatyvų org.), įdėjo straipsnį apie Lietuvą, iliustruotą gražiomis nuotraukomis. Autorius pradeda savo straipsnį, atsimindamas Petro Rimšos skulptūrą ,,Artojas“. Neturtingas sodietis, sunkiais žingsniais einąs paskui plūgą, traukiamą jaučių. Sodiečio žandai įkritę. Jaučiai liesi, bet su stipriomis gyslomis. Vargingas nenuilstamas darbas atsispindi sodiety ir jo gyvuly; matyt, kad jiems dirbti sunku, bet kad jie dar gali dirbti, ir kad jie tiki, jog darbas galų gale laimės. Garbė šiam paminklui, kurį Rimša sukūrė lietuvių sodiečio narsiai ištvermei“ Neseniai viešėjęs Lietuvoje danų pastorius Chr. Knudsen, kuris apie savo kelionę po Lietuvą pasakojo laikydamas paskaitas įvairiuose Danų miestuose suaugusių mokyklose ir kt., parašė ir Lietuvos sukaktuvėms paminėti visą eilę straipsnių. Be to jis laisvai išvertė į danų kalbą Lietuvos himną, kuris taip pat atspausdintas įvairiuose laikraščiuose. Chr. Knudseno straipsnius atspausdino, be kitų, ,,Soro Amtstidende“, „Aarhus Amtstidende“, ,,Hejmdal“, ,,Dybbol Posten“ ir daug kitų. ,,Ringsted Folketidende“, minėdamas Lietuvos sukaktuves, džiaugiasi atsimindamas kad vienas iš tų kurie atkreipė pasaulio dėmesį į Lietuvos kraštą, buvo danas Aage Meyer Benedictsen, kuris 1895 metais parašė knygą apie Lietuvą ,,Et Folk, der vaagner“ (Atbundanti tauta) ir tą patį veikalą išleido anglų kalba ,,The Awakening of a Nation“. Deja, šis vyras, kuris ruošėsi dar daugiau parašyti apie Lietuvą, šiemet mirė. Iš kitų laikraščių dar šie minėjo Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves: ,,Nakskov Tidende“, ,,Lolland“, ,,Horsens Folkeblad“, ,,Aarhus Stiftstidende“, ,,Jyllands Posten“, Naestved Avis“, ,,Ringsted Folketidende“ ir kit.


Šiandien prasideda rinkimų kampanija Demokratija - tai valstybės forma, kurioje valdžia kyla iš pačios tautos. Šioje Dr. J. Girniaus formuluotėje mes rasime atsakymą, kodėl rinkimams demokratinėje visuomenėje suteikiama tokia didelė svarba. Demokratija grindžiama keliais principais, iš kurių svarbiausias - tautos suverenitetas. Tai reiškia, jog valdžios monopolis priklauso ne kažkam, esančiam danguje ar jo vietininkui žemėje, savo nuožiūra galinčiam dalį to monopolio perduoti (ar neperduoti) žemiau stovinčiai tautai. Tai reiškia, jog visa valdžia natūraliai ir nedalomai yra visų valstybės piliečių bendras turtas, kurį pati tauta savo valia laikinai perduoda kai kuriems atstovams. Tas šventas aktas ir vadinamas rinkimais - vieninteliu visuotinai pripažintu būdu demokratinei valdžiai atsirasti. Tiesa, teoriškai įmanomi dar du: piliečiai meta burtus, kuriems iš jų eiti į valdžią, arba valdo valstybę visi iš eilės. Bet tai - tik egzotika, ne daugiau. Tiktai per rinkimus atsiradusi valdžia šiandien laikoma teisėta, kadangi ji yra gauta iš pačios tautos. Ir tiktai visuomenė, sugebėjusi tokiu būdu išspręsti valdžios klausimą, gali pretenduoti į demokratinių pasaulio šalių klubą. Jokie tautos valios nustatymo surogatai, pavyzdžiui, kaip šią vasarą kai kurių politinių Lietuvos jėgų išreikštas noras sušaukti kažkokį „tautos atstovų susirinkimą”, neturi nė menkiausio šanso būti pripažinti tarptautinės bendrijos. Rinkimai yra svarbiausias politinis įvykis dar ir todėl, kad po to, kai tauta deleguoja savo valią atstovams, ji pati būna priversta jiems paklusti. Atstovai veikia tautos vardu, jų sprendimai privalomi pačiai tautai. Iš čia tampa aišku, kaip svarbu neapsirikti ir teisingai pasirinkti. Ypač pavojinga, kai atsiranda galimybė klastoti rinkimų rezultatus ir į valdžią „teisėtai” ateiti diktatoriams. Todėl jau XIX a. buvo reikalaujama, kad rinkimai būtų visuotiniai, lygūs, tiesioginiai ir slapti. Tačiau XX a. kai kurie diktatoriai įsigudrindavo taip organizuoti „rinkimus”, kad nepažeisdavo nė vieno iš šių reikalavimų, nors farsas būdavo akivaizdus. Ypač aukštas tobulumas buvo pasiektas buvusioje TSRS. Todėl Visuotinėje žmogaus teisių deklaracijoje (1948 m.), nustačiusioje pasaulinius demokratijos standartus, pateikiami jau penki, iš jų du nauji, reikalavimai rinkimams. Jie turintys būti visuotiniai, slapti, lygūs, periodiški ir nesufalsifikuoti. Pastarajam aspektui šiuo metu skiriama daugiausia dėmesio. Kad rinkimuose tautos valia nebuvo suklastota, įrodoma pirmiausia stebėtojų liudijimais - tiek vietos (ypač įsiklausant į opozicijos balsą), tiek atvykusių iš užsienio. Kaip tik dėl to, kad nebuvo įsileidžiami stebėtojai iš svetur, rinkimai daugelyje šalių, pavyzdžiui, brežnevinėje TSRS, nebuvo pripažįstami teisėtais. „Ačiū Dievui, kad tik vienas iš jų bus išrinktas” Reikia pasakyti ir apie rinkimų trūkumus, pavojus, kurie iš jų kyla. Rinkimų metu iki galo apnuoginama konkurencija tarp politikų, kurie viso labo yra tiktai žmonės ir žūtbūt siekia laimėti, nes kitaip liks be darbo. Žinomas JAV spaudos magnatas V. Herstas kartą įgėlė: „Besiveržiantis į valdžią politikas yra pasiryžęs bet kam, netgi tapti patriotu”. Nors visose šalyse politikai raginami būti kilnūs, ne žeminti konkurentą, o kelti į padebesius nuosavas dorybes, faktiškai niekur rinkimų kampanijos neapsieina be įžeidinėjimų, šmeižto, knaisiojimosi nešvariuose baltiniuose, o kartais ir kumščio argumentų. Gerai, kad rinkėjai sužino apie kandidatą viską arba beveik viską, bet blogai, kad politikas, tapęs valdžios vyru, jau nebeturi jokio autoriteto dalies žmonių akyse. „Ačiū Dievui, kad tik vienas iš jų bus išrinktas”, - lakoniškai išreiške problemos esmę nežinomas genijus. Visos partijos ir pavieniai kandidatai tiesiog apipila rinkėją pažadais-miražais. Didžiausias meistriškumas pasiekiamas, kai sugebama iš karto pažadėti ir visiems, ir kiekvienam. Tačiau rinkėjai ilgainiui įgauna patyrimo ir nustoja tikėti rinkimų retorika. Ir mes norėtume patarti Lietuvos rinkėjui: „Balsuok už tą, kuris mažiau žada, - mažesnis bus nusivylimas” (B. Baruchas). Neišvengiama rinkimų pasekmė - konfrontacijos nuotaikos persmelkia visą visuomenę ir nebrandžios demokratijos šalį gali taip destabilizuoti, kad patys žmonės ims ilgėtis „tvarkos”. Daugybė istorinių pavyzdžių rodo, kad „tvarkdario” tokiu atveju ilgai laukti netenka. Todėl visos demokratiškai nusistačiusios politinės jėgos, konkuruojančios rinkimuose, turi subtiliai jausti atsakomybę ir leistinas ribas, kompromituojant konkurentus ir kurstant aistras visuomenėje. Ypač pavojingi grasinimai, laimėjus rinkimus, patraukti atsakomybėn politinius oponentus už tikrus ar tariamus nusikaltimus. Rinkti tik geriausius Demokratijos ilgai reikia mokytis. Pirmieji demokratiniai rinkimai paprastai nuvilia. Vidutiniai žmonės, sudarantys daugumą bet kokioje visuomenėje, vadovaujasi savo vidutiniu skoniu ir balsuoja už tuos asmenis, kurie jį labiausiai atitinka. Valdžioje atsiduria išeiviai iš liaudies, vidutiniokai, o ne patys geriausieji ir išmintingiausieji, kaip turėtų būti. Vėliau pamažu padėtis pradeda gerėti, pirmiausia dėl to, kad susidaro nuolatinis „politinis Olimpas”, kuriame konkuruoja kelios grupės. Jose - tik labai gabūs ir išsilavinę žmonės, palaikantys ryšį su visuomene per masines politines partijas. Tauta jau turi iš ko pasirinkti, o kas tai bus konkrečiai - ne toks jau svarbus dalykas susiformavusiai visuomenei. Po rinkimų viena ar kelios elitinės grupės atsiduria valdžioje, kitos - opozicijoje. Po kitų rinkimų jos gali pasikeisti vietomis, ir taip visą laiką šalį valdo tik kompetentingi politikos profesionalai. Nesunku pastebėti, jog kaip tik šiuo metu Lietuvoje labai intensyviai formuojasi politinis elitas. Jau vien tam, kad paspartintų tokį procesą, buvo verta surengti rinkimus šį rudenį. Tai bus savotiškas brandos egzaminas jaunai Lietuvos demokratijai.


Lenkų spauda griežtai atmeta Sovietų Rusijos notą, kurią Čičerinas įteikė Lenkijos vyriausybei ryšy su pasikesinimui prieš SSSR prekybos atstovybės vedėją Lizarevą, reikalaudamas imtis energingų žygių prieš rusų emigrantų veikimą Lenkijoj. Oficiozinė „Epoka“ pabrėžia, kad panaši nota tegalinti turėti vieną tikslą –sukomplikuoti lenkų rusų santykius. Pilsudskiui artimas „Głos Prawdy“ vadina notą begėdiška ir brutališka. Lenkų visuomenė nesiduosianti įsibauginti panašiais Maskvos šiurkštumais.


Laoso ministras pirmininkas Suvana Fuma davė Interviu Vakarų Vokietijos laikraščio „Frankfurter rundšau” korespondentui. Jis pareiškė, kad Laosas sieks nustatyti gerus santykius su visomis šalimis. „Kadangi Laosas neutralus, — pareiškė Suvana Fuma, — mes norime palaikyti draugiškus ryšius su visomis šalimis. Šių šalių savitarpio santykiai — jų asmeninis reikalas. Mūsų neliečia tai, kas vyksta tarp Šiaurės ir Pietų Korėjos, tarp Vakarų ir Rytų Vokietijos”. Ta proga laikraštis rašo, kad Suvana Fuma ketina pripažinti Vokietijos Demokratinę Respubliką. Nagrinėdamas JAV pozicija Laoso atžvilgiu, ministras pirmininkas pabrėžė, jog jis „įsitikinęs, kad Jungtinės Valstijos nuoširdžiai ketina per žiūrėti savo politiką ir nuo šiol remt! tikrai nepriklausoma neutralią vyriausybę Laose”. Suvana Fuma toliau pareiškė, kad jis yra už Laoso armijos skaičiaus sumažinimą. Jis pareiškė, kad neutraliai valstybei nereikalingos tokios galingos ginkluotosios pajėgos ir kad geriausia Laoso saugumo bei neutralumo garantija yra „vieningi 14 valstybių atstovų Ženevos pasitarimo nutarimai”.


Lenkai bijo vokiečių Krokuvos dienraštis „Ilustrowany Kurjer Codzienny“ iš gruodžio 2 d. kelia trukšmą dėl vokiečių ginklavimosi. Laikraštis nurodinėja, kad vokiečiai savo reichswehrą (kariuomenę) laviną visai naujais metodais. Būtent, esą, iš kareivio stengiamasi išauklėti ne buvęs kaizerio laikais be valios, be proto klausomasis karininkų rankose automatas, bet vispusiškai nusimanąs karo reikaluose karys, lygiai suprantąs visas ginklų rūšis. Reichswehro kareivis esąs kartu ir pėstininkas, ir artileristas, ir jūrininkas. Nors, esą, Versalio taikos sutartis ir uždraudusi vokiečiams gaminti didesnių kalibrų armotas, bet užtat vokiečiai dabar kreipią ypatingo dėmesio į armotų tolumo jėgą. Lengvoji vokiečių artilerija dabar šaudanti labai toli. Taip pat, esą, ir vokiečių karo laivynas esąs iš pagrindų perreformuotas ir tobulinamas. Tą savo vokiečiu karo jėgų apžvalgą laikraštis baigia įspėdamas Europą, kad Vokietijos kariuomenė esąs pavojingas ir galingas veiksnys, kurio reikia saugotis. Šie lenkų laikraščio išvadžiojimai nėra kažkokia naujiena, nes prancūzų spauda jau prieš kiek laiko nurodinėjo į vokiečių militarinę galybę, matyt, norėdama pateisinti Prancūzijos didžiulį karo biudžetą. Kaip ten iš tikrųjų yra su vokiečių armija, ne mūsų dalykas tuo rūpintis. Tačiau mūsų nuomone ir lenkų kariuomenė nėra taip pat kažkoks ypatingas taikos faktorius, kuriam išlaikyti Lenkija turėtų leisti milžiniškas pinigų sumas. Stalino kova su Trockiu. Užsienių spaudoj sukėlė didelio susidomėjimo esančio ištrėmime žinomo komunisto K. Radeko laiškas–atsišaukimas į kitų kraštų komunistus, kuriam nurodoma į ištremtų komunistų persekiojimus. Pasak Radeko, visi Stalino ištremti žymesnieji opozicionieriai su Trockiu priešaky esą laikomi sunkiausiose sąlygose ir jų gyvybei gresiąs pavojus. Radekas reikalaująs sušvelninti režimą Trockio atžvilgiu, kurio sveikata esanti visai menka. Šis Radeko laiškas rodo, kad Stalinui dar nepavykę galutinai sunaikinti opozicijos. Eina gandų, kad Stalinas buvęs atsikvietęs Trockį Maskvon pasikalbėti ir siūlęs jam įvairias aukštas vietas, kad tik jis atsisakytų ir pasitrauktų iš opozicijos. Trockis tačiau nesutikęs to padaryti, ir todėl buvęs atgal ištremtas į Turkestaną. Gen. Daukanto pareiškimas lenkų spaudoj. Gen. Daukanto pareiškimą „Lietuvos Aido“ korespondentui dėl jo pasitraukimo iš ministerių kabineto „Pat“ yra patiekęs lenkų spaudai, ypač tą dalį, kur generolas palietė lietuvių lenkų santykius.


Vokietija yra valstybė, kuri šiandie gal daugiausia patraukia į save pasaulio dėmėsį. Jos viduj eina sunkios kovos, apie kurių vaisius šiandie tik galim spėlioti. Įvykusieji prieš keletą mėnesių reichstago rinkimai aiškiai parodė, kad Vokietija nėra patenkinta savo dabartine būkle ir ieško naujų kelių. Laimėjimas tų srovių, kurios nori iš pamatų pakeisti sukurtą po karo Vokietijos santvarką, geriausiai šitai liudija. Vokietijos dabartinio laikotarpio herojai yra, be abejo, nacionalsocialistai. Jie išėjo didžiausiais laimėtojais iš rinkimų, jie, greta komunistų, pasižymi didžiausiu aktingumu, triukšmavimu ir radikalizmu. Jie vadinami būsimais Vokietijos diktatoriais. Su jais skaitosi labai daug, gal daugiau, negu reikia, ir dabartinė vyriausybė. Geriausiu šito įrodymu yra filmos „Im Westen nichts neues“ uždraudimas. Savaime tai nedidelės reikšmės faktas, bet jis labai charakteringas. Nors visos kairiosios ir vidurio grupės, tos grupės, kuriomis, kaip tik remiasi dabartinė vyriausybė, šitą filmą labai užstojo, kaipo ne tik nekenksmingą, bet visais atžvilgiais naudingą. Nors tos pačios nuomonės buvo ir vyriausybės, reicho ir Prūsų narių dauguma, vis dėlto filma buvo uždrausta. Nacionalsocialistai gali pasidžiaugti dideliu moraliniu laimėjimu. Jie parodė, kad, ir nebūdami valdžioj, net griežtai priešingą jiems valdžią jie moką paveikti ir pravesti savo pageidavimus. Žinoma, tai tik pradžia, bet gera nacionalsocialistams pradžia. Reikia laukti, kad po šito pasisekimo eis kiti žygiai. Tačiau, vis dėlto sunku laukti, kad nacionalsocializmas Vokietijoj visiškai įsigalėtų ir paimtų savo rankosna valstybės bei tautos vairą. Nacionalsocialistai turi perdaug priešų. Jų priešai yra ne tik politinės grupės, kaip visa kairioji ir vidurys, bet taip pat ir tikybinės grupės. Mat, nacionalsocialistai, nežinodami ribų savo tautiniam radikalizmui, norėtų net pašalinti krikščioniškas tikybas ir grąžinti senąją germanų tikybą. Ypač jie laiko kenksminga katalikų tikybą, kuri savo internacionalizmu esanti tautiškumui pavojinga. Jei nacionalsocialistai laikysis šito savo nusistatymo, tai jie sukels prieš save visus krikščionis. Socializmas Vokietijoj taip pat tvirtai laikosi. Tai viena seniausių, drausminga ir gausinga, socialiais pamatais pagrįsta politinė organizacija. Ji nuo pat savo pradžios rodo vis augimo tendenciją, ir ta tendencija beveik nepasikeitė. Vokietijos socialdemokratai, daugiausia darbininkai, yra labai susipratę ir atitraukti juos nuo socialistinės ideologijos niekam nevyksta. Mažiau pavojingos nacionalsocialistams demokratinės vidurio grupės. Bet vis dėlto ir jų visiškai ignoruoti negalima. Ir grynai demokratinės idėjos Vokietijoj turi savo tvirtų šalininkų. Taigi, nacionalsocialistų augimui iš visų pusių matyti ribos. Tas augimas negali apimti visos Vokietijos kūno. Nacionalsocialistų nieku būdu negalima lyginti su Italijos fašistais. Fašistai mokėjo italų tautos daugumą patraukti su savim. Jie parodė nemažą politinę išmintį, ko apie vokiečių nacionalsocialistus pasakyti negalima. Bet taip pat negalima neigti, kad nacionalsocialistai yra svarbi grupė, kuri vaidina ir gal ilgai vaidins svarbų vaidmenį Vokietijos politiniame gyvenime. Svarbiausia kryptis, kuri šiandie tenka stebėti Vokietijos vidaus politikoj, tai parlamentarizmo nykimas. Reikia pripažinti, kad parlamentarinė sistema jau.


Vokietijos teritorijoje buvę nacių lageriai po karo dar ilgai buvo naudojami pagal paskirtį. Juose buvo laikomi ne tik nacių nusikaltėliai, bet ir “tėvynės išdavikai”, t.y. į vokiečių nelaisvę patekę sovietiniai kareiviai. Sumaniai panaudotas nacistų palikimas Vokietijos denacifikavimo planą antihitlerinė koalicija priėmė dar Jaltoje. Amerikiečiai sulaikė 117 tūkst. žmonių, rusai - apie 122 tūkst. Nugalėtojai pasinaudojo nugalėtųjų palikimu. Nuo 1945 m. vasaros fašistų lageriai Buchenvalde, Zaksenhauzene, Torgau ir kitur (iš viso dešimt) virto NKVD specialiaisiais lageriais. Amerikiečiai panaudojo vieną lagerį - Dachau. Sovietų Sąjungoje apie šį antrą nacistų lagerių gyvavimo periodą beveik nieko nebuvo žinoma. VDR daugelis apie tai žinojo, tačiau dėl suprantamų priežasčių tylėjo. O buvę kaliniai - juo labiau: vieni apie savo nacistinę praeitį nenorėjo priminti, su kitais, nieko dėtais, valdžia sudarė neviešą sutartį: “Jūs tylite - mes jūsų neliečiame ir karjerai netrukdome”. “Itogi” teigia, kad komunistų piktadarybių vokiečių žemėje tema, aktyviai svarstyta pirmaisiais pokario metais, pamažu pasidarė nepopuliari: atėjo nauja karta, norinti pirmiausia suvokti savo tėvų kaltę, ir visos kalbos apie Raudonosios armijos nusikaltimus buvo vertinamos kaip mėginimas išvengti savo moralinės atsakomybės. Kai Vokietija susivienijo, tai, pirma, padrąsino tūkstančius rytų vokiečių, patyrusių sovietinių lagerių baisumus, antra, pasidarė prieinami VDR archyvai. Susidomėjimas pokario istorija vėl padidėjo. Buchenvalde ir Zaksenhauzene buvo aptiktos masinės žmonių laidojimo vietos. Laidota buvo jau po karo. Vokiečiai susidomėjo, kokie tai buvo lageriai, kas į juos patekdavo, koks likimas ištiko dešimtis tūkstančių kalinių. Į šiuos klausimus buvo galima atsakyti tik susipažinus su NKVD archyvais. 1992 m. turbūt buvo lengviausia patekti į Rusijos archyvus. Būtent tada Hageno instituto Istorijos ir biografijos skyrius, Jenos universitetas, Zaksenhauzeno ir Buchenvaldo memorialiniai kompleksai bei Rusijos Federacijos valstybinis archyvas pradėjo įgyvendinti bendrą projektą. “Sovietų lageriai Vokietijoje 1945-1950m.” Per šešerius darbo metus istorikai parengė tris storus tomus vokiečių kalba ir vieną knygelę rusiškai. Užnugario valymas NKVD, NKGB ir SMERŠ masinius areštus pradėjo, kai tik Raudonoji armija įžengė į Vokietijos teritoriją. Veiksmus koordinavo specialūs NKVD įgaliotiniai frontams. Iki 1945 m. balandžio 15 d. buvo sulaikyta 215 540 žmonių, pusė - seneliai ir vaikai (beveik visi sveiki vyrai ir net paaugliai buvo arba fronte, arba nelaisvėje). Tie, kurie nedomino “organų”, buvo išvaryti į Sovietų Sąjungą. Iš viso buvo išvaryta apie 110 tūkst. žmonių. Žinios apie Raudonosios armijos siautėjimą Rytų Prūsijoje, masinius vokiečių areštus ir trėmimus jos užimtose teritorijose didino gyventojų paniką, vertė juos trauktis į šalies gilumą. Tai netenkino Kremliaus: jis turėjo savo planų, kaip turės atrodyti būsima sovietinė okupacijos zona. 1945 m. balandžio viduryje Stalinas pakeitė taktiką okupuotose teritorijose. Gavęs atitinkamą direktyvą NKVD išleidžia įsakymą įkurti specialius lagerius Vokietijos teritorijoje. “Itogi” teigia, kad tada baigėsi masinis areštuotų asmenų varymas į SSRS. Internuoti turėjo būti visi žemiausios partinės grandies ir administracijos vadovai, teisingumo, spaudos darbuotojai, gestapo, abvero bendradarbiai ir daugelis kitų. Žinoma, vadovaujantis šiuo įsakymu buvo galima areštuoti ir, pavyzdžiui, laikraščio redakcijos valytoją. Daugiausia vokiečių specialiuosiuose lageriuose atsidūrė 1945-1946 m. Tada, teigia “Itogi”, areštuodavo daugiausia tuos, kuriuos tikrai laikė “aktyviais fašistais”: 50 proc. į lagerius patekusių asmenų buvo nacistų partijos nariai. Tai buvo nustatyta patikrinus Berlyne laikomą nacistų partijos kartoteką. Tiesa, tai buvo smulkūs partijos funkcionieriai, nes visi žymesni režimo veikėjai buvo išvežti į Maskvą. Kitą lagerių kontingento dalį sudarė visiškai jauni kaliniai, dažniausiai mokiniai. Tai buvo “Vervolfo” grupių nariai. Greitai paaiškėjo, kad Gebelso planas, pagal kurį “Vervolfo” grupės turėjo pradėti partizaninį karą su Raudonąja armija, buvo utopija. Tačiau sovietinės specialiosios tarnybos Vokietijoje, rodydamos Kremliui savo uolumą, sugavo tūkstančius mitinių pogrindininkų. “Pogrindinės grupės” buvo naikinamos iki 1946 m. pabaigos, nors daug anksčiau visi suprato, kad apie jokį rimtą pasipriešinimą Vokietijoje ir kalbėti neverta. Pirmaisiais okupacijos ir masinių areštų mėnesiais kalėjimų trūko, todėl jais buvo verčiamos užmiesčio vilos, gamybos pastatai ir t.t. Buvę kaliniai su siaubu prisimena “GPU rūsius”: jie buvo mušami, jiems neleisdavo miegoti. O “Itogi” teigia, kad tokio “subtilaus” sadizmo kaip Sovietų Sąjungoje 1937-1938 m. nebuvo: tardymas paprtastai trukdavo neilgai, čekistai net nesistengdavo rasti sulaikytojo kaltės įrodymų. Tardymo schema dažniausiai būdavo tokia: “Su nacistine propaganda susijęs”? “Ne, - atsako išsigandęs vokietis. “Kaip tai ne? O fašistinius laikraščius skaitei? (Žinoma, žmogus skaitė, juk kitokių nebuvo.) Vadinasi, rašome: susijęs su fašistine propaganda”. Vokiečiai dažniausiai iš viso nesuprasdavo, ko iš jų norima, nes vertėjų buvo nedaug, be to, jų kvalifikacija buvo labai prasta. 1946 m. pabaigoje kilo nauja areštų banga, ir už spygliuotos vielos vėl atsidūrė daugybė vokiečių. Tai daugiausia buvo jau ne internuoti, t.y. denacifikavimo dingstimi be jokio teismo įkalinti asmenys, o nuteistieji. Sovietiniai tribunolai dosniai dalijo po 20-25 metus už ryšius su Vakarų šalių žvalgybos tarnybomis (prasidejo šaltasis karas), už antisovietinę propagandą, užardomąją veiklą, nukreiptą prieš naująjį režimą. Tai standartinis rinkinys, praktiškai nesiskiriantis nuo taikyto Sovietų Sąjungoje. Aktyviai buvo gaudomi užsieniečiai. Archyvuose pasitaiko įdomių siužetų. Pavyzdžiui, Eva Robinson, jugoslavų artistė, ištekėjusi už britų karininko, karo metais dirbo Didžiosios Britanijos žvalgybai: pradžioje Budapešte, o nuo 1943 m. - Berlyne. Galų gale gestapas demaskavo ją ir uždarė į Zaksenhauzeną. Po karo Robinson laisvėje vaikštinėjo neilgai: sovietiniai čekistai sulaikė ją kaip Didžiosios Britanijos šnipę ir vėl pasodino į Zaksenhauzeną. Zona Specialieji lageriai, teigia “Itogi”, nebuvo nei nacistinės mirties stovyklos, nei sovietiniai katorgos lageriai. Gal todėl, kad specialiuosiuose lageriuose dviem trečdaliams kalinių vis dėlto pavyko išeiti į laisvę. “Pirmoji žiema buvo sunkiausia, - prisimena buvęs vienas “Vervolfo” narys, patekęs už spygliuotos vielos, kai jam buvo penkiolika metų. - Mes miegojome ant lentų, narai buvo padaryti vėliau. Iki lapkričio mūvėjome trumpas kelnes, paskui nurengėme lavonus ir pasiėmėme jų drabužius. Žiema buvo labai šalta, tačiau barakų niekas nešildė, kartais net šilto srėbalo neduodavo. Aš pasidariau distrofiku, kojos ištino. Visi aptekome utėlėmis ir votimis. Jau maniau, kad gyvas iš čia neišeisiu”. Darbas lageryje buvo privilegija. Dirbančių buvo nedaug. Kiti gyveno nuo vieno duonos davinio iki kito. 1946 m.rudenį buvo nustatyta duonos norma vienam kaliniui: 300 g dienai. Turint galvoje, kad nugalėjusioje Raudonojoje armijoje klestėjo, kaip dabar sakoma, korupcija, tai reiškė mirtį iš bado. Kodėl čekistai nepanaudojo šimtą tūkstančių darbingų žmonių? Svarbiausia priežastis: darbą tokiai armijai buvo galima rasti tik už spygliuotos vielos. O ten - kalinius užjaučiantys gyventojai ir iki Vakarų zonos visai netoli. Pabėgti kartais pasisekdavo, ypač pirmaisiais metais. Oficialiais duomenimis, pabėgo 128 kaliniai. Milžiniškas mirtingumas: per puspenktų specialiųjų lagerių gyvavimo metų iš bado ir nuo ligų mirė apie 44 tūkst. kalinių - daugeliui Vokietijoje leidžia teigti, kad sovietinė vadovybė turėjo specialų kalinių sunaikinimo planą. “Itogi” rašo, kad jokio specialaus plano nebuvo: buvo suirutė, tarpusavyje varžėsi įvairios žinybos, klestėjo visiškas abejingumas ir, žinoma, vogė visi kas tik galėjo. Ir iš kalinių. Sovietinė lagerių sistema buvo pagrįsta apsimokėjimo principu: kaliniai turėjo išlaikyti ne tik save, bet ir savo sargus bei budelius. Vokietijoje kalinius turėjo maitinti okupacinė valdžia. Tačiau jokia žinyba nenorėjo prisiimti tokios naštos. Pradžioje maitinti kalinius buvo įpareigota armija, paskui sovietinė karinė administracija. Ir viena, ir kita nenorėjo turėti reikalų su kaliniais dar ir todėl, kad kariškiai ir NKVD, kuriam priklausė lageriai, nelabai sugyveno. Laisvėje (t.y. sovietų okupacinėje zonoje) vokiečiai dar šiaip taip vertėsi. Daugiausia gelbėjo juodoji rinka. Lageriai buvo visiškai izoliuoti, o vagiliauta ten visuotinai. “Ant narų sugebėdavome užlipti per pusvalandį, akyse būdavo tamsu. O juk mums buvo po 17 metų”. Lageriuose siautėjo šiltinė, tuberkuliozė. Lavonai buvo verčiami į dideles duobes ir užkasami. Kai 1946 m. buvo duotas nurodymas atrinkti fizinį darbą Sovietų Sąjungoje galinčius dirbti kalinius, visuose lageriuose tokių atsirado 4,5 tūkst. 1946 m. pabaigoje “geraširdis” generolas Serovas, išgąsdintas milžiniško kalinių mirtingumo (čia pat buvo Vakarų zona), kartu su maršalu Sokolovskiu parašė laišką Stalinui bei Berijai ir pasiūlė išleisti iš lagerių 35 tūkst. “mažiausiai prasikaltusių” kalinių. Iš Maskvos jokio atsakymo nesulaukė. Amerikiečiai po Niurnbergo teismo lagerius savo zonoje uždarė ir paleido beveik visus kalinius. Liko sėdėti tik tie, kurie priklausė nusikalstamoms organizacijoms (SS, SD ir t.t.) bei asmenys, padarę konkrečius nusikaltimus. 1948 m. pradžioje amerikiečių zonoje buvo 3,54 tūkst. internuotųjų. Sėdėjo Vokietijoje ir rusai Sovietinių instancijų sukurta repatriavimo sistema karo pabaigoje “rūpinosi” šimtais tūkstančių žmonių. Tarp jų buvo pirmieji repatriantai iš Sovietų Sąjungos ir jų vaikai, kariškiai, karo tribunolų teisti už įvairius iš esmės kriminalinius nusikaltimus. Archyvuose laikomi dokumentai dažnai neleidžia spręsti, kokiais sumetimais sovietinės specialiosios tarnybos sulaikytą arba nuteistą sovietinį pilietį nusiuntė į daugiausia internuotiems vokiečiams skirtą NKVD specialųjį lagerį Vokietijos teritorijoje,o ne į, pavyzdžiui, filtravimo lagerį. Tiesą, ilgai jie specialiuosiuose lageriuose neišbūdavo (todėl ir jų mirtingumas, palyginti su vokiečių, nedidelis). Net pirmaisiais pokario metais, kai sulaikytųjų buvo daugybė, specialiuosiuose lageriuose būdavo nuo 2 iki 23 tūkst. žmonių. Vėliau jų sumažėjo iki 1 tūkst. Lagerių vadovybė sovietinius kalinius stengėsi izoliuoti nuo vokiečių, tačiau ne visada tai pavykdavo, nes labai trūko vietos. Pavyzdžiui, viename pranešime rašoma, kad nepasisekė pabėgti penkiems žmonėms: trims rusams ir dviem vokiečiams. Raudonoji armija morališkai buvo žlugusi, todėl specialiuosiuose lageriuose sėdėjo daug kariškių, nuteistų už kriminalinius nusikaltimus. “Aš 20 metų dirbau sovietų valdžiai ir dabar už netyčinį vokiečio nužudymą man paskyrė kalėti trejus metus. Kur teisingumas, jeigu už priešo nužudymą duoda tiek metų”. Taip sakė kažkoks majoras S. Tačiau daugeliu atvejų specialiųjų lagerių kaliniams buvo pateikti tokie fantastiški kaltinimai, kad spręsti apie kaltę neįmanoma. “Specialusis pranešimas. 1945m. spalio mėnesį Berlyne buvo sulaikytas ryšiais su vokiečių žvalgyba įtariamas Michailas Kitajevas. Nuo 1941 m. buvo vokiečių paimtas į nelaisvę ir gyveno Vokietijoje. Per tardymą Kitajevas papasakojo, kad 1941 m. spalio mėnesį Šiaurės vakarų fronte buvo paimtas į nelaisvę ir nuvežtas į Vokietiją, į sovietinių karo belaisvių lagerį. 1944 m. spalio mėnesį jis pasiūlė savo paslaugas vokiečių žvalgybai ir buvo pasitelktas šnipinėti. Kitajevas savo iniciatyva parengė teroro akto prieš drg. B. planą. Teroro akto plano esmė tokia: Kitajevui išpjaunami du šonkauliai ir vietoj jų įstatomas aparatas su stipriomis nuodingosiomis dujomis bei jų išleidimo mechanizmu. Vokietijos žvalgyba Kitajevo planui pritarė, tačiau 1945 m. sausio mėnesį, kai padėtis fronte pasikeitė, SS šturmbanfiureris Krauzė pasiūlė Kitajevui pakeisti teroro akto objektą: atlikti jį prieš drg. S. Per pirmą tardymą Kitajevas, aiškindamas savo bendradarbiavimo su vokiečių žvalgyba motyvus, teigė, kad jis taip pasielgė patriotiniais sumetimais, nes ketino tuojau pat, kai tik bus permestas į Sovietų Sąjungą, perduoti sovietų valdžiai slaptas dujas, kurių pripildytas aparatas”. Komunistinis teisingumas 1949 m. spalio mėnesį VDR prezidentas Vilhelmas Pikas, užverstas kalinių giminių laiškais, parašė laišką Stalinui. Pikas siūlė lagerius uždaryti, o asmenis, kurių negalima paleisti, perduoti VDR vidaus reikalų ministerijai. 1950 m. pradžioje lageriai buvo uždaryti, kaliniai išleisti. Tačiau ne visi: daugiau kaip 10 tūkst. žmonių atsidūrė kalėjime. Iš jų apie 3,5 tūkst. nebuvo teisti, tad laikyti juos kalėjime tarsi nebuvo galima. Metų pabaigoje VDR valdžia, pažeisdama visas teisines normas, surengė vadinamuosius Valdhaimo procesus (Valdhaime buvo kalėjimas). Buvusiems lagerių kaliniams teko vėl, dabar jau “teisėtai” užimti vietas ant narų. Taip sovietinėje zonoje vyko denacifikavimas: ne tiek buvo kovojama su fašizmu, kiek persekiojami potencialūs opozicionieriai.


Atkurti nepriklausomą, ekonomiškai tvirtą demokratine Respubliką, sėkmingai reformuoti ūkį gali tik tokia visuomenė, kuri nesitaiksto su nekonstituciniais veiksmais, jėgos ir smurto panaudojimu politinėje kovoje. Mes ne kartą siūlėme ir dabar esame pasirengę paremti nacionalinio susitaikymo aktą. Mes prižadame rinkėjams ir toliau siekti savo TIKSLŲ, kuriuos apibrėžiame šitaip:


Vakar spaudos konferencijoje JAV valstybės sekretorius D. Raskas padarė trumpą pareiškimą dėl 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo Ženevoje. Kaltę dėl nesėkmių Ženevoje jis mėgino suversti Tarybų Sąjungai. Valstybės sekretorius buvo paklaustas, ką jis galvoja apie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo N. Chrusčiovo pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Raskas iš esmės prieštaravo šiam pasiūlymui. Vienas žurnalistas paklausė Raską, ar valstybės sekretorius mano, jog JAV gali sutikti, kad Anglija pasidalytų su Prancūzijos vyriausybe branduolinio ginklo gamybos paslaptimis. Raskas pasakė, kad Jungtinės Valstijos dėl eilės priežasčių yra priešingos nacionalinių branduolinių potencialų stiprinimui. Tačiau, pabrėžė jis, NATO ribose šiuo metu svarstoma galimybė sukurti šios sąjungos branduolines pajėgas. Atsakydamas į klausimą dėl jo derybų su TSRS ambasadoriumi Jungtinėse Amerikos Valstijose A. Dobryninu, Raskas pareiškė, kad jiems nepavyko pasiekti žymesnės pažangos Vakarų Berlyno klausimu. Vakar spaudos konferencijoje JAV valstybės sekretorius D. Raskas padarė trumpą pareiškimą dėl 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo Ženevoje. Kaltę dėl nesėkmių Ženevoje jis mėgino suversti Tarybų Sąjungai. Valstybės sekretorius buvo paklaustas, ką jis galvoja apie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo N. Chrusčiovo pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Raskas iš esmės prieštaravo šiam pasiūlymui. Vienas žurnalistas paklausė Raską, ar valstybės sekretorius mano, jog JAV gali sutikti, kad Anglija pasidalytų su Prancūzijos vyriausybe branduolinio ginklo gamybos paslaptimis. Raskas pasakė, kad Jungtinės Valstijos dėl eilės priežasčių yra priešingos nacionalinių branduolinių potencialų stiprinimui. Tačiau, pabrėžė jis, NATO ribose šiuo metu svarstoma galimybė sukurti šios sąjungos branduolines pajėgas. Atsakydamas į klausimą dėl jo derybų su TSRS ambasadoriumi Jungtinėse Amerikos Valstijose A. Dobryninu, Raskas pareiškė, kad jiems nepavyko pasiekti žymesnės pažangos Vakarų Berlyno klausimu.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Ruch-o - suvažiavimo delegatai nutarė likti opozicijoje. Nuspręsta, kad, likdami opozicijoje, pasirinktinai palaikys Ukrainos prezidentą L. Kravčiuką. Dabar pagrindinis Ruch-o tikslas - įtvirtinti nepriklausomos Ukrainos valstybingumą ir kurti demokratinę respubliką. Išrinkti trys pirmininkai - taip išvengta skilimo, kuris galėjo kilti dėl nesutarimų, susijusių su Ruch-o politine ateitimi.


Gruodžio 6 d. dieniniame plenariniame posėdyje Genelinė Asamblėja toliau svarstė padėtį Angoloje. Posėdyje kalbėjęs Tarybų Saangos atstovas Estijos TSR užsienio reikalų ministras A. Grenas pareiškė, kad padėties Angoloje klausimas tebėra vienas iš opiausių kolonijinių klausimų. Nuo to, kokių priemonių bus, imtasi ateityje, pasakė jis, priklausys SNO prestižas ir kolonijų tautų pažiūra į mūsų organizaciją. Kolonijinis karas, kurį portugališkieji kolonizatoriai kariauja prieš Angolos gyventojus, pabrėžė A. Grenas, jau seniai įgavo genocido, masinio Afrikos gyventojų naikinimo pobūdį. Tarybų Sąjungos delegacija yra tos nuomonės, pabrėžė TSRS delegatas, kad vienintelis būdas Angolos problemai teisingai išspręsti gali būti tik toks: nedelsiant nutraukti kolonijinį karą Angoloje ir nedelsiant suteikti nepriklausomybę Angolos liaudžiai sutinkamai su deklaracija apie nepriklausomybės sulteikimą kolonijų šalims ir tautoms. Dieniniame posėdyje taip pat kalbėjo Nigerijos, Indijos, Pakistano, Vengrijos, Senegalo, Čekoslovakijos ir Baltarusijos TSR atstova