Čikagos lietuvių radijas - tiltas tarp Amerikos ir Lietuvos

1967-1978 metais Čikagoje veikė vienintelė visame laisvame pasaulyje lietuviška televizijos stotis. Jos kūrėjas Čikagos lietuviams gerai žinomas žmogus Anatolijus Šlutas. Dabar jau trisdešimt metų jis veda Amerikos lietuvių radijo Čikagoje laidas. Užgavo tautinę ambiciją Vyresnio amžiaus Čikagos lietuvių moterys pajuokauja, kad sekmadienio rytus praleidžia lovoje su Šlutu. Mat kiekvieną sekmadienį 7 val. ryto Anatolijus Šlutas jau 30 metų transliuoja lietuvių radijo laidas. “Ta valanda gali pati išsilaikyti stebuklingu būdu. Jokio biznio iš to nėra”, - sako jis. Daugiausia dėmesio savo laidoje Šlutas skiria žinioms iš Lietuvos, kurias susirenka iš “Interneto”. Laidą leidžia vienas, daug padeda žmona. Turi ir keletą visuomeninių patarėjų. Kas antrą savaitę politinius komentarus pateikia dr. Algimantas Kabaila iš Australijos. Iš vietos lietuvių gyvenimo žinių beveik nėra, išskyrus nemokamus skelbimus ir organizuojamus renginius. Šlutas niekad neskaičiavo, kiek žmonių klausosi jo sekmadieninių radijo laidų. Tačiau žino, kad jo klausytojai yra daugiausia vyresnio amžiaus, nors ir naujai atvykusių sutinka, kurie prisipažįsta klausą lietuviško radijo. Prieš tris dešimtmečius Šlutas dvylika metų transliavo lietuvių televizijos laidas. 1962 m. Čikagoje savo televiziją pirmiausia įkūrė lenkai. Šlutą užgavo tautinė ambicija, kodėl lietuviai negali turėti savo? “ Nuėjau į kanalą, - prisimena jis,- susirinko direktoriai, klausia, ką sugebu, koks mano išsilavinimas. Sakau - neturiu absoliučiai jokio, bet jūs parodykit man bent vieną lietuvį, kuris turi didesnį. Taip dvylika su puse metų ir atpylėme”. Televizija nedavė jokio pelno, duonai Šlutas užsidirbdavo dalydamas reklaminius klipukus. Iš tos pačios lenkų studijos dabar transliuojamos ir lietuvių radijo laidos. Lietuvoje po 50 metų Iš Lietuvos Anatolijus Šlutas išvažiavo keturiolikos metų, Vokietijoje baigė gimnaziją, po to emigravo į Ameriką. Dabar Lietuvoje lankėsi pirmą kartą po 54 metų pertraukos. “12 metų televizijoje kiek sugebėjau variau antikomunistinę propagandą, todėl bijojau ir nė negalvojau važiuoti į Lietuvą, - pasakojo Šlutas.- Juolab kad iš tėvynės grįžę žmonės pasakojo, kaip čia visus seka KGB, viešbutyje per mikrofonus klausosi pokalbių. Maniau, kokiem velniam man sunkiai uždirbtus pinigus leisti, jei negalėsiu laisvai kojos žengti. Paskui Amerikoje buvo ekonominė krizė. Taip ir praėjo laikas”. Pirmas įspūdis Lietuvoje Šlutui buvęs ne koks. Pasakojo, kad leidžiantis lėktuvu pamatęs labai niūrų vaizdą - sulūžusios bakūžės, nualinta viskas. “Bet po to, sako, apsižiūrėjau - laukai dirbami, Vilnius restauruojamas, daug griuvėsių, bet griuvėsių daug ir Čikagoje, žmonės malonūs, kultūrinis gyvenimas - aukščiausio lygio,- kur nepasisuku ten susižaviu”. Važinėdamas po Lietuvą Šlutas labiausiai žavėjosi pienėm žydinčiais laukais, paskui baisiausiai sutriko, sužinojęs, kad pienės žydi tik nedirbamose žemėse. Čikagoje lietuvių daugėja Anot Šluto, vien Čikagos apylinkėse dabar gyvena apie 16 ar 20 tūkstančių naujai atvykusių lietuvių. Save laikantys politiniais pabėgėliais pokario išeiviai juos kiek iš aukšto vadina ekonominiais bėgliais. “Pradžioje jiems, aišku, yra labai sunku,- pasakojo Šlutas. - Vieni labai sunkiai duoną užsidirba, kiti jau prasiverčia. Vienas kitas ir namus nusipirko. Vyrukai daugiausia dirba prie statybų. Nemažai yra taksistų. Moterys, su labai mažom išimtim, prižiūri ligonius seneliukus, vaikus. Uždirba gerai - po 60-70 dolerių per dieną. Kai kurios dirba kaip kalėjime be poilsio dienų, užtat uždirba apie 500 dolerių per savaitę. Labai daug lietuvių gyvena nelegaliai”. Šlutas dabar pagrindines pajamas gauna vertėjaudamas teismuose. Darbo netrūksta, nes naujieji lietuvių emigrantai padaro nemažai nusikaltimų. Anot Šluto, daugiausia tai smulkios vagystės, girtavimas ir eismo pažeidimai. Per pusę metų buvusios 9 skyrybos. Skiriasi dažniausiai lietuvaitės, ištekėjusios už vietinių seneliukų, bet būna, kad skiriasi ir atvažiavusios poros. Kartais lietuviai vyrai muša žmonas, o buvo atvejis, kad ir žmona primušė lietuvį vyrą. Auksinės kiaulės ir barakudos Naujuosius lietuvių emigrantus pokario išeivija sutinka su panašiu nepasitikėjimu, su kokiu juos sutiko lietuvių senbuviai, vadinamieji “grynorkos”. “Atvykę iškart pajutome tarp savęs ir jų tam tikrą sieną,- sakė Šlutas,- toleravom viens kitą, bet niekad nebuvo jokios meilės tarp tų dviejų grupių. Beveik panašiai yra ir dabar. Naujai atvykusieji grupuojasi į savo kampelį, mes kažkaip skersai žiūrim į juos, negražiais žodžiais kartais pasikeičiam. Merginas, kurios vilioja mūsų vyrus, moterys vadina “barakudomis”, tos atsilygina “auksinėm kiaulėm”. Šiokia tokia įtampa yra. Išeivija keičiasi. Prieš penkerius metus į lietuvišką koncertą susirinkdavo beveik visi pažįstami, dabar kokių dviejų trečdalių veidų nebegali pažinti. Mes šiek tiek pykstam ant naujųjų, kad jie neužtektinai prisideda prie lietuviško gyvenimo. Klasikinis pavyzdys - 35 metus išsilaikiusi Čikagos lietuvių opera. Vargsta baisiausiai tas mūsų choras be jokio atlyginimo. Kviečia naujuosius, o jų pirmas klausimas - kiek mokėsit? Karitatyvinio darbo nematom. Bet tai ir logiška, jiems pirmiausia reikia įsikurti”.


Prieš šešetą metų, 1939 m. rugsėjo mėnesį, broliškoji baltarusių tauta pergyveno džiugią savo istorijoje dieną — visų savo žemių susijungimą į vieną Baltarusijos tarybinę respubliką. Ilgus metus kentę tautinę priespaudą, savųjų ir svetimųjų išnaudotojų jungą, pagaliau visos Baltarusijos darbo žmonės atsikratė to jungo ir tautinės tarybinės respublikos rėmuose ėmė kurti savo šviesią ateitį. Šio istorinio laimėjimo baltarusių tauta pasiekė tik būdama Tarybų Sąjungos respublikų Šeimos narys, tik tarybinių tautų draugystės dėka. Vienas žymiausių veiksnių, nuo kurių priklauso didžiosios mūsų šalies, visų joje gyvenančių tautų, laisvė ir nepriklausomybė, yra Tarybų šalies tautų draugystė. Tai draugystei pagrindus padėjo Didžioji Spalio socialistinė revoliucija, išvadavusi visas carų Rusijos tautas ir sudariusi palankias sąlygas jų ekonominiam, politiniam ir kultūriniam išsivystymui socialistiniais pagrindais. 1917 m. lapkričio 15 d. su Lenino ir Stalino parašais išspausdintoji Rusijos tautų teisių deklaracija paskelbė visišką Rusijos tautų lygybę, suteikė joms teisę laisvai apsispręsti iki atsiskyrimo ir savarankiškos valstybės sudarymo, panaikino visas tautines pirmenybes ir teisių apribojimus, leido Rusijos teritorijoj gyvenančioms tautinėms mažumoms ir grupėms laisvai vystytis. Didžią Lenino - Stalino tautinės politikos kūrybinę jėgą tarybinės tautos ypač pajuto taikios socialistinės statybos metais. Visa eilė seniau carų Rusijos pavergtų tautų, kaip turkmėnai, kirgizai, uzbekai, o taip pat ir ukrainiečiai bei baltarusiai atgimė, išvystė su broliškosios rusų tautos pagalba savo kraštų ekonomiką, pakėlė ligi tol nematyto lygio savo kultūrą, tautinę pagal formą, socialistinę pagal turinį. Visi tie tarybinių tautų pasiekti laimėjimai gavo savo atspindį ir buvo užtvirtinti 1936 metais priimtoje Stalino Konstitucijoje. Argi nuostabu, kad atėjus sunkiam išbandymo laikotarpiui, kada kėsino į tarybinių tautų laimėjimus ir panorėjo jas pavergti, — visos Tarybų Sąjungos tautos vieningai pakilo ginti savo laisvės ir nepriklausomybės. Didvyriškosios Raudonosios Armijos eilėse greta ruso, ukrainiečio, baltarusio, kovėsi kazachai, gruzinai, armėnai, latviai, lietuviai ir daugelio kitų tautų sūnūs, o į kovą, juos vedė taip pat įvairiausių mūsų šalies tautų sūnūs — vadai. Tolimame užnugaryje daugelio tarybinių tautų darbo žmonės triūste triūsė, nepaisė jokių darbo sunkumų, kad aprūpintų fronte kovojusius savo brolius, kad jiems netruktų nei šaudmenų, nei drabužių, nei maisto. Tarybinių darbo žmonių žygdarbių, atliktų fronte ir užnugaryje, šaltinis buvo ir tebėra karštas ir gaivinantis tarybinis patriotizmas, kuris darniai jungia nacionalines tautų tradicijas ir bendrus gyvybinius visų Tarybų Sąjungos darbo žmonių interesus. To karšto ir gaivinančio patriotizmo skatinami tarybiniai kariai fronte, o darbo žmonės užnugaryje nugalėjo didžiausius sunkumus, palaužė milžinišką hitlerinės karinės mašinos jėgą ir sutriuškino vokiškuosius fašistinius grobikus. „Mūsų šalyje įsigalėjusi visų rasių ir tautų lygiateisiškumo ideologija: tautų draugystės ideologija visiškai nugalėjo hitlerininkų žvėriškojo nacionalizmo ir rasinės neapykantos ideologiją“ (Stalinas). Didžiulę tarybinių tautų draugystės reikšmę puikiai patyrė ir lietuvių tauta. Jau 1940—41 m. m. broliškųjų tarybinių tautų paramos dėka mūsų krašte prasidėjo plati pramonės įmonių statyba, buvo sukurta žemės ūkio mechanizacijos bazė — mašinų traktorių stotys, kilo gyvas kultūrinis sąjūdis. Kada vokiškieji grobikai , okupavę mūsų kraštą, ėmė jį terioti, ėmė įvairiais būdais naikinti mūsų tautiečius, rengdami čia dirvą savo kolonistams, — visos lietuvių tautos viltys buvo didvyriškoje tarybinių tautų kovoje dėl fašistinių grobikų sutriuškinimo, dėl jų išvarymo iš tarybinių žemių. Iš broliškų tarybinių tautų, iš jų didvyriškosios Raudonosios Armijos laukė lietuvių tauta savo išvadavimo iš hitlerinės vergovės ir neapsivylė. Netrukus sueis metai, kai iš mūsų krašto buvo galutinai išvyti vokiškieji okupantai. Per tą laiką mes atlikome nemažą atkuriamąjį darbą: sukūrėme tarybinį aparatą, paleidome į darbą šimtus įmonių, sėkmingai baigiame pirmuosius žemės ūkio darbų metus. Artimiausiais metais, pirmojo pokarinio penkmečio metais, mes rengiamės ne tik pabaigti visus atstatymo darbus, bet ir padaryti didelį žingsnį į priekį, bevystant savo krašto ūkį ir kultūrą. Ir šių laimėjimų mes nebūtume turėję, jei ne broliškųjų tarybinių tautų ir, visų pirma, rusų tautos nesavanaudiška parama kadrais, mašinomis, žaliavomis, prekėmis ir t. t. Lietuvių tauta, iš savo pačios patyrimo pamačiusi tarybinių tautų draugystės reikšmę, ima vis labiau ją vertinti ir branginti. Ir kaip tik dėl to prieš šią tautų draugystę piestu stoja lietuvių tautos priešai — lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Šios draugystės įsigalėjime jie mato savo įtakos žlugimą, kaip išnaudotojų klasių atstovai, netenka vilties susigrąžinti sau buvusią privilegijuotą fabrikantų, dvarininkų ir buožių padėtį. Plačiosios mūsų krašto darbo žmonių masės negrįžtamai pasuko tarybiniu keliu, socializmo statybos keliu, lietuvių tautinės kultūros — socialistinės savo turiniu, ir tautinės savo forma — keliu, ir jokie apdaužytų išnaudotojų klasių likučių siautėjimai jų iš to kelio neiškreips. „Draugystė tarp TSRS tautų, — sako draugas Stalinas, — yra didis ir rimtas laimėjimas. Nes kol ši draugystė yra, mūsų šalies tautos bus laisvos ir nenugalimos. Niekas nebaisus mums, nei vidaus, nei užsienio priešai, kol ši draugystė gyvuoja ir klesti“. Tegyvuoja tad stalininė mūsų šalies tautų draugystė — tvirtas ir nenugalimas visų mūsų laisvės ir nepriklausomybės laidas!


KUO DABAR GYVENA LIETUVIAI RAUDONOSIOS ARMIJOS KARIAI

Nuo tos gražios gegužės aštuntosios dienos popietės, kai visą lietuvių užimamą fronto barą aplėkė žinia, kad vokiečiai kapituliavo, praėjo daugiau kaip mėnuo laiko. Šis pirmas taikos mėnuo taip pat buvo pilnas darbų ir rūpesčių, kurie paprastai niekad nesibaigia žmogaus gyvenime. Visų pirma reikėjo sutvarkyti kapituliavusį priešą ir likviduoti kitą karo palikimą: išminuoti laukus, „iššukuoti“ miškus ir krūmus, kad juose nemėgintų pasilikti visi tie, kuriems itin nemalonu patekti į mūsų rankas ir už savo darbus duoti ataskaitą lietuvių tautai, Lietuvos liaudžiai. Pasitaikė keli tokie paukščiai… Lietuviškojo junginio pionieriai visą mėnesį tikrindami buvusius mūsų ir vokiečių minų laukus, rado daug minų. Trofejinės komandos tvarko žuvusiųjų kapus. Daug laiko praėjo, kol buvo surinkti ginklai, šoviniai, minos, sviediniai ir granatos. Likviduojant šitą karinį palikimą teko susirūpinti tankine rikiuote. Šitas kiekvieno karinio dalinio pirmasis privalumas kautynių metu buvo užmestas. Mūšyje eini taip kaip patogiau priešą nudobti, o ne pagal rikiuotės statuto taisykles. Mūšyje tas laimėdavo, kas mokėdavo priešui netikėtai įsiveržti į jo apkasus, kas mokėdavo šliaužti, ropoti, greitai į žemę įsikasti. Baigėsi sunki, kruvina darbymetė. Mes — nugalėtojai. Jau vien tai pakelia žmogaus nuotaiką. Galvoje atsiranda daugiau minčių ir svajonių, krūtinėje daugiau jausmų. Mintys lekia į gimtąsias vietas, pas namiškius, drauges ir draugus, lekia tenai, kur mes anksčiau ar vėliau grįšime. O grįžti tėvynėn, grįžti namo kiekvienas nori taip, kaip pridera nugalėtojams. Todėl vyrai labai atsidėję mokosi rikiuotės. Net ir tie, kurių specialybė visų pirma tankinės rikiuotės nereikalauja — artileristai, minosvaidininkai ir kulkosvaidininkai. Užeikite jaunesniojo leitenanto Palinausko kulkosvaidininkų kuopą. Jūs neatsigrožėsite, kaip darniai jie žygiuoja, kaip sutartinai atlieka veiksmus su šautuvu. Tas pats leitenanto Lapėno minosvaidžių kuopoje. Kurie buvo mūšiuose pirmieji, tie dažniausiai pirmieji ir rikiuotėje. Kovose pasižymėję eiliniai Valickas, Selventas, Stasiulevičius dabar eina skyrininkų pareigas. Į juos žiūrėdami ir iš jų mokydamiesi skyriaus žmonės tampa pavyzdingais kareiviais. Vyksta įtemptas darbas skyriuose, būriuose, kuopose ir t. t. Darbo rezultatams patikrinti laikas nuo laiko daromos batalionų, pulkų ir viso junginio apžiūros. Kas rytą saulė apšviečia nuteriotą kraštą. Saulė rieda viršum pražydusiais sodais gaubiamų griuvėsių, viršum išraustų laukų, kuriuose pamažu prisikelia žiemkentis javas — sunku jam keltis per tankų supresuotą, pabūklų ratų ir arklių suplaktą žemę. Ištryptais laukais ateina suvargęs žmogus ir pradeda triūsti prie griuvėsių. Jis rengiasi vėl pradėti viską iš naujo, nuo akmenų krūvos, nuo suskaldytų plytų. Jis dirba su pasiryžimu ir viltimi, nes žino, kad jis nebus paliktas likimo valiai, kad jam ateis i pagalbą tarybų valdžia. Kiek toliau nuo buvusių vienkiemių, tarp skurdžios laukų ir pievų žalumos, dunkso spygliuočių miškai. Jeigu sodai šiaip taip atgyja, jeigu laukai apsitraukia žaluma, tai spygliuočių miškai miršta. Kaskart jie darosi vis rusveni ir rusveni. Nuo saulės neatgyja, o žūsta. Tartum aimanuoja ir šaukiasi pagalbos pusiau nulaužtos, perskeltos, nugenėtos eglės ir pušys. Karo metu kariuomenės daugiausta koncentruodavosi miškuose. Jeigu miškuose būdavo vokiečiai — medžius kapodavo mūsiškių minos ir sviediniai. Kai Raudonoji Armija išvydavo vokiečius iš miškų — vokiečių sviediniai skaldė ir kapojo medžius viršum mūsiškių galvų. Kas rytą saulė apšviečia mirštančius Kuršo miškus, kuriuose lietuviai — Raudonosios Armijos kariai rengiasi naujam gyvenimui. Šešta valanda. Lyg varpo garsas (budėtojas geležimi muša į pakabintą sviedinio tūtą) pažadina karių stovyklą. Žmonės išeina iš žeminių, palapinių ir iš šakų suregztų šėtrų, rikiuojasi ir bėga praustis prie upelio. Paskui — pusryčiai ir darbo diena: rikiuotė, ginklų mokymasis, taktika ir pilietinės pamokos. Po pietų — dvi valandos poilsio. Žmonės, kiekvienas savo vietoje, užmiega stipriu, sveiku miegu. Karių darbo diena baigiasi 19-tą valandą. Laisvas laikas iki 23 valandos. Be to, po karo mes ėmėme švęsti sekmadienius. Laisvu laiku ir nedarbo dienomis vyrai užsiima kultūriniu darbu. Kuriasi raudonarmiečių meninės saviveiklos ir sporto rateliai. Seržantas Granickas, raudonarmiečiai Vasiliauskas ir Pikauskas yra aktyvūs choro ir dramos ratelių organicatoriai. Birželio dešimtą kai kur įvyko dramos ratelių pasirodymai. Žmonės daug pergyveno mūšiuose, susikaupė daug įspūdžių, kurie veržte veržiasi išpasakojami arba išdainuojami. Be to, prieš akis graži perspektyva: sugrįžimas tėvynėn ir pasimatymas su motute, su mylimąja… Ir lietuviai kariai imasi plunksnos, rašo vaizdelius, eilėraščius. Buvęs mokytojas Jonas Korsakas, Kalvaitis, Jonaitis, Sitavičius ir kiti neblogai valdo plunksną. Daug karių kūrinėlių spausdina junginio laikraštis „Tėvynė šaukia“. Šituose kūrinėliuose reiškiasi lieturių raudonarmiečių nuotaika, jų norai ir lūkesčiai. Pabaigai duosime ištrauką iš dar nespausdinto raudonarmiečio J. Stasaičio rašinio: „Garbingai laimėję kovą, mes dieną po dienos ruošiamės vykti į savo brangiąją Tėvynę — Tarybų Lietuvą. Laukia mūsų grįžtant mėlynakės mergužėlės su gėlių puokštėmis rankose su šypsniu lūpose, širdelei krūtinėje blaškantis. Laukia ir močiutė sengalvėlė savo sūnelio iš kovos grįžtančio. Tad grįžkime, kaip pridera: budriai iškėlę galvas, tvirtu žingsniu, su dainomis apie laimėtas kovas“. Nuterioto Kuršo laukais dunda garbingų Raudonosios Armijos kariųlietuvių žingsniai, skamba jų dainos tarp vienkiemių griuvėsių. Netrukus Lietuva užgirs savo sūnų žingsnius. Jų gretos trauks per gimtuosius kaimus ir miestus, skambės jų dainos…


Vakar Kopenhagoje prasidėjo Baltijos jūros valstybių užsienio reikalų ministrų dviejų dienų susitikimas, kurio tikslas - įsteigti Baltijos jūros valstybių tarybą. Pasak Reuters agentūros pranešimo, šią tarybą sudarys Danija, Suomija, Norvegija, Švedija, Lenkija, Vokietija, Rusija ir trys Pabaltijo valstybės. Taryba rengtų bendradarbiavimo planus ir projektus, o lėšų jiems įgyvendinti, matyt, suteiktų Europos bendrija, Europos rekonstrukcijos ir vystymo bankas.


Jau prieš išeinant traukiniui geležinkelio stotin pradėjo rinktis norintieji išlydėti mūsų delegaciją į Karaliaučių. Automobilis po automobilio vežė į stotį mūsų vyriausybės atstovus, diplomatus, visuomenės veikėjus ir kitus. Visi aukštieji palydovai ėjo tiesiog į stoties priėmimo kambarį, kur gyvai kalbėjosi visiems įdomia tema dėl būsimųjų derybų. Čia buvo mūsų ministeriai: vidaus reikalų – pulk. Musteikis, švietimo inž. Šakenis, teisingumo – p. Žilinskas, generalio štabo viršininkas gen. št. pulk. Plechavičius, gen. št. pulk. Skorupskis, gen. Nagevičius, aviacijos viršininkas gen. št. pulk. ltn. Pundzevičius, Kauno karo komendantas majoras Saladžius, diplomatinio ir konsularinio korpuso nariai – Vokietijos ministeris Morath, Italijos ministeris Amadori, Prancūzijos ministerio pavaduotojas p. Eybert, SSSR atstovas Arosevas, Danijos chargé d'affaires p. Berings, Latvijos – Rušlas, Vatikano p. Faidutti, Čekoslovakijos – prof. Galia, Belgijos konsulas Kaune A. Lange, mūsų aukšti valdininkai užsienio reikalų ministerijos generalinis sekretorius p. Balutis, departamento direktorius Savickas, Kauno m. ir apskrities viršininkas p. Čaplikas ir daug visuomenės atstovų. Stoties perone jau laukė išsirikiavęs gusarų pulko garbės eskadronas su orkestru ir čia pat susirinko bene visos įgulos karininkai. Prie stoties ir perone susirinko didelė žmonių minia. Pagaliau į stotį atvyko mūsų delegacijos pirmininkas ministeris-pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras su žmona ir mūsų delegacijos nariai – užsienių reikalų ministerijos direktorius dr. Zaunius, Lietuvos pasiuntinys Vokietijai p. Sidzikauskas, generolas Radus Zenkevičius ir važiavęs kartu su delegacija „Lietuvos Aido“ redakcijos narys prof. Tamošaitis. Netrukus atėjo ir traukinys. Atsisveikinęs su palydovais ministeris pirmininkas išėjo į stoti, kur jį pagerbė garbės sargyba, o orkestras sugrojo maršą. Delegacijos nariai priešaky su jos pirmininku užėmė vietas vagone. Per atidarytus langus ministeris-pirmininkas dar kalbėjosi su Vokietijos ministeriu Morathu ir kt. Minioj buvo rimta ir kartu graži nuotaika. Tuo tarpu pasigirdo šabloniška „važiuojam“ ir traukinys pradėjo eiti. – „Valio, valio, valio!“


(Mūsų Berlyno korespondento). Didžiausia ir įtakingiausia vokiečių katalikų partija gruodžio 8 ir 9 d. buvo susirinkusi kongresui. Kad centras gyvena tam tikrus sunkumus, neslėpė nei „Germania“, nei kongreso dalyviai. Centro partija, visada laikyta nesugriaunama katalikų tvirtove, per paskutiniuosius reichstago rinkimus staiga pralaimėjo 7 mandatus: ji gavo 62 vietas. Taip pat kita katalikų partija – Bavarijos liaudies partija – rinkimų išdavoj neteko 3 vietų. Šią vasarą atsistatydino ilgametis centro vadas buvęs reichskancleris Warksas. Jis savo žygį motyvavo pa[…]usia sveikata. Tačiau stipriai įsigalėjusi nuomonė, kad labai nusipelnęs vadas pasiaukojo partijos interesams: jis supratęs, nebegalįs sujungti visų pasireiškusių pakraipų. Bet „Germania“ tai kategoriškai neigia. Kaip ten bebūtų, bet naujojo centro vado rinkimai patvirtino jau anksčiau išgirstus gandus, būsią partijoj einančios smarkios kovos dėl vadovybės. Centras nuo kitų vokiečių partijų skiriasi tuo, kad jame dominuojantis yra pasauliožiūros momentas. Centro partija neturi vienos socialinės grupės. Jos šalininkai yra visuose gyventojų sluoksniuose, juos tarp savęs riša bendra pasauliožiūra. Čia susitinka darbdaviai su darbininkais, valdininkais, laisvų profesijų žmonės, ūkininkai, dvasiškiai. Ypač stipri yra partijos įtaka tarp katalikių moterų. Bet ir palanki centrui krikščionių darbininkų profesinė sąjunga turi daug šalininkų. Tačiau per paskutiniuosius reichstago rinkimus centre ėmė daugiau ar mažiau reikštis srovės. 7 mandatų pralaimėjimas aiškinamas dalies iki tol buvusių partijai ištikimų darbininkų nusigręžimu nuo centro. Prie pasireiškusio rūgimo prisidėjo dar d-ro Markso atsistatydinimas. Dar reikia atminti, kad centras nuo pat vokiečių respublikos pradžios buvo vyriausybėj. Todėl partijos turėjo galimumo valstybės sunkumus suversti centro ir kitų pozicijos partijų atsakomybei. Nemažos reikšmės turi ir pakitėjusios veikimo aplinkybės. Aktingai dalyvavęs Weimaro konstitucijos ruošime, centras į ją įrašė kai kuriuos straipsnius, kurie anksčiau buvo mases traukiantieji šūkiai. Tuo būdu centro partija iš dalies neteko spiritus movens. Visus tuos pasireiškusius sunkumus turėjo išspręsti partijos suvažiavimas, kuriam, be to, teko uždavinys išrinkti naujas vadas. Kova dėl vadovybės buvo gana smarki. Paprastai suvažiavimui jau iš anksto buvo nutariama pasiūlyti tas ar kitas kandidatas, kuris ir būdavo išrenkamas. Šį kartą teko rinkti tam tikra komisija, kuri ilgai derėjosi dėl kandidato. Labiausia ligšiolinės vadovybės buvo palaikoma krikščionių darbininkų vado Stegervaldo kandidatūra. Tačiau ji sutiko pasipriešinimo pas pramonininkus, valdininkus ir kitus sluoksnius. Tada buvo pasiūlyta labiau neitralinis reichstago atstovas Joosas, bet šis, norėdamas duoti vadovybėj pasireikšti įvairioms srovėms, pasiūlė išrinkti partijos direktoriją. Bet šis pasiūlymas buvo išaiškintas kaip silpnybės pareiškimas. Buvo sustota ties praloto profesoriaus Kaaso kandidatūra. Didele balsų dauguma jis pagaliau buvo išrinktas. Didelė įtaka ir pagarba besinaudojančio dvasininko išrinkimas aiškinamas ta prasme, kad centras vėl nori pirmon vieton pastatyti pasauliožiūros klausimus. Pralotas Kaasas, pasak „Germania“, turės suburti įvairius centro elementus ir atsiekti katalikiškųjų jėgų susijungimo. Be to, jam teks realizuoti kitas uždavinys: atsiekti susijungimo su kita stipria katalikų politine organizacija – Bavarijos liaudies partija. Šios atstovas, dalyvavęs kongrese, viešai pareiškė viltį, kad jis centre suvažiavime dalyvaująs paskutinį kartą kaip svečias. Tuo būdu centras, išsirinkęs naują vadą, tikisi ne tik išlaikyti savo ligšiolines pozicijas, bet dar ir sustiprėti.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vakarų Vokietijoje stiprėja opozicija Adenauerio vyriausybės užsienio politikos kursui

BONA, liepos 30 d. (TASS-ELTA). Kalbėdamas liepos 28 d. per mitingą Liuneburge, Vokietijos socialdemokratų partijos pirmininkas Olenhaueris kritikavo Adenauerio vyriausybės užsienio politikos kursą. Sprendžiant iš DPA agentūros pranešimo, Olenhaueris pareiškė, kad dabartinė Vokietijos Federatyvinės Respublikos (VFR) vyriausybės politika yra pasenusi ir dabartinio vystymosi eigos paneigta. — Jeigu Adenaueris dabar neparodys, kad jis pasirengęs vykdyti naują politiką. — pareiškė VSDP lyderis, — tuomet jam atėjo laikas užleisti vietą kitoms politinėms jėgoms. Toliau Olenhaueris pareiškė, jog VSDP sieks naujajame bundestage, kad būtų panaikintas karo prievolės įstatymas. Mes siekiame, pasakė jis, saugumo sistemos visoms Europos tautoms, kuri bus priimtina tiek Tarybų Sąjungai, tiek ir Vakarų pasauliui. Tiktai šia sąlyga Vokietija gali tikėtis susivienyti. Kitą dieną Olenhaueris Bodenverderyje pasakytoje kalboje atkreipė dėmesį į tą faktą, kad jėgos politika nesuteikė Vokietijos Federatyvinei Respublikai galimybės pažengti pirmyn bent vieną žingsnį. VFR vyriausybės politiką taip pat kritikavo Vokietijos bendrosios liaudies partijos pirmininkas, buvęs Bonos vyriausybės vidaus reikalų ministras dr. Heinemanas. Kaip praneša laikraštis „Frankfurt Algemaine“, kalboje, pasakytoje Hamburge liepos 28 d. šios partijos narių susirinkime, Heinemanas pareiškė, kad federalinio kanclerio Adenauerio vykdoma politika visiškai nepagrįsta. Liesdamas Vokietijos susivienijimo klausimą, Heinemanas pasisakė už derybas su Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybe. Jis nurodė, kad galima tema tokioms deryboms galėtų būti, pavyzdžiui, klausimas, kaip sutrukdyti ginklavimosi varžybas tarp abiejų Vokietijos dalių. Heinemanas pareiškė, kad Vokietija gali būti suvienyta nuolatinėmis pastangomis pradėti derybas su Rytais ir kad tam visų pirma reikalingas naujas tonas, o ne kariniai nutarimai.


Ko nori lenkai ir Italijos užsienio reikalų ministerio

„Germania“, komentuodama italų užsienių reikalų ministerio Grandi atsilankymą Varšuvoj rašo, kad Lenkijos tikslas esąs išgauti garantijų savo sienoms. Tačiau, laikraščio manymu, esą, daugiau negu abejotina, kad Grandi parodytų palankumo šitiems lenkų pageidavimams. Prūsijoj uždraudė nacionalsocialistų uniformą Berlynas. VI. 12. Elta. Prūsų vidaus reikalų ministeris Waentingas išleido įsakymą, kuriuo uždraudžia dėvėti nacijonalsocijalistų uniformą. Tas įsakymas buvo laukiamas jau kelias savaites. Nuosaikioji spauda sutiko jį labai palankiai. „Germania“ rašo, kad Waentingo žygis, panaikinantis nacijonalsocijalistų uniforma, esąs visai teisėtas. Laikraštis primena, kad paskutiniu laiku vis dažniau pas nacijonalsocijalistus surandama ginklų ir dažnai įvyksta politinių susirėmimų tarp nacijanalsocijalistų ir kitaip manančių… Tas politinis radikalizmas ypatingai paaštrėjęs paskutiniu laiku ir padarė neišvengiamą valstybės įsikišimą visuomenės ramumui ir saugumui patikrinti. Baigdamas, laikraštis pastebi, kad prūsų vyriausybė gali būti tikra visų rimtų ir mylinčių tvarką politinių sferų pritarimo. Panašiai išsitaria ir „Vossische Zeitung“. Laikraštis pažymi, kad Prūsų vidaus reikalų ministerio įsakymą sveikina visi politinio nuosaikumo šalininkai. Po politikos priedanga Vokietijoj paskutiniu laiku išsiplėtė chuliganizmas, kuris sudaręs keblumo ne tik Vokietijos viduje, bet ir pakenkęs jos autoritetui užsieniuose. Laikraščio manymu, ir daugelis kitų Vokietijos kraštų netrukus paseks Prūsijos pavyzdžiu. Dešinioji spauda, savaime aišku, sutiko Waentingo įsakymą aštria kritika. Tačiau ta kritika blanki ir neįtikinanti. Klaipėdos seimelio posėdžiai Klaipėda. VI. 12. Elta. (Mūsu kor.). Vakar birželio 11 d. 5 val. popiet, Klaipėdos krašto seimelis buvo susirinkęs eiliniam posėdžiui. Direktorijos narių posėdy dalyvavo p. p. Vorbeckas ir Žygaudas. Atidarydamas posėdį, seimelio pirmininkas von Dressler pareiškė, kad einąs Klaipėdos krašto direktorijos pirmininko pareigas p. Kadgynas raštu pranešė, jog du seimelio pereitam posėdy priimti įstatymai perduoti p. krašto gubernatoriui pasirašyti. Dėl atvertinimo įstatymo p. Kadgynas pareiškė, kad jis dar nesąs, jo pasirašytas, nes jis negalįs sutikti su kai kuriais šio įstatymo nuostatais. Dėl to atvertinimo įstatymas dar p. gubernatoriui nėra perduotas. Po to seimelis trečiu skaitymu priėmė įstatymą, liečianti darbo knygelių įvedimą ir prekyba etero ir etero mišiniais. Be to, antru skaitymu priimtas matų, saikų ir svarstyklių įstatymas. Prieš pradedant svarstyti 1930 m. krašto biudžeto projektą, atstovas Brindlinger pasiūlė padaryti pertrauką ir pakviesti į seimelio posėdi p. Kadgyną ir direktorijos narį p. Reizgį, kadangi jų dalyvavimas yra būtinas, svarstant visą eilę svarbių biudžeto pozicijų. Pasiūlymas daugumos balsais (lietuviu blokui susilaikius) priimtas. Tačiau po pertraukos seimelio pirmininkas pranešė, kad nei p. Kadgyno nei p. Reizgio pakviesti nebuvo galima. Tada seimelio daugumos partijos, pasinaudodamos šia proga, labai aštriai puolė p. Kadgyną, darydamos jam įvairiausių priekaištų. Po to (lietuvių blokui ir darbininkų atstovams susilaikius) seimelis priėmė protesto rezoliuciją prieš p. Kadgyno tolesni pareigų ėjimą. Šis protestas pavestas seimelio pirmininkui, kad jis įteiktų jį centro vyriausybei. Po to buvo svarstomas 1930 metų biudžetas. Referavo direktorijos narys p. Vorbeckas. Projektas be ypatingų diskusijų pirmu skaitymu priimtas ir perduotas toliau svarstyti finansų komisijai. Toliau buvo svarstomas darbininkų atstovų pasiūlymas šelpti bedarbius. Pasiūlymas atmestas. Be to, seimelis daugumos balsais priėmė skubotus pasiūlymus dėl cenzūros ir dėl pašalpų išmokėjimo invalidams.


Maskvoje vyksta konsultacijos dėl naujos vyriausybės sudarymo. Išrinktas Rusijos premjeru V.Černomyrdinas paprašė visų J. Gaidaro kabineto narių likti vyriausybėje. Iš pradžių tai padaryti sutiko tik vienas - vicepremjeras V.Šumeika. Kai kurie ministrai užvakar dar nepareiškė savo nuomonės dėl tokio pasiūlymo. V.Černomyrdinas Rusijos televizijai pasakė, kad jo vyriausybė pagrindinį dėmesį skirs žemės ūkiui ir gamybos sektoriui.


Vakar vakare Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vicepirmininkas Ben Bela ir kiti Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės nariai, kurie buvo kalinami Prancūzijoje, buvo atvežti į Paryžiaus Orli aerodromą. 23 valandą 18 minučių vietos laiku Ben Bela ir jo draugai buvo pasodinti į lėktuvą, kuris išskrido į Ženevą. Ben Bela ir keturi kiti Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės nariai buvo klastingai paimti nelaisvėn prieš kelerius metus, kai jie skrido lėktuvu iš Rabato į Tunisą. Šis klastingas Prancūzijos valdžios aktas sukėlė rūstų pažangiosios pasaulio visuomenės pasipiktinimą. Šie Alžyro patriotai buvo paleisti tik pasirašius Eviano susitarimus.


SuomijojLappua nacionalistų judėjimas vis stiprėja

Jie pasiuntė Uleaborgo gubernatoriui raštą, kuriame rašo, jog būsią priversti imtis žygių, jeigu vyriausybės įstaigos pačios neprapiaus komunistinę votį. Tuo atveju galės prieiti net iki liaudies linčų. Lappua judėjimo vadas Kacolu paskelbė deklaraciją, kurioj pažymi, jog nacionalistų Lappua judėjimas nukreiptas išimtinai prieš komunistus. Visi gandai dėl fašistinio judėjimo, konstitucijos pakeitimo, perversmo ir diktatūros neatitinka tikrenybės. Nacionalistai reikalauja visiškai išnaikinti komunistų partiją Suomijoj ir kovojo už tai iki galo. Vakar į geležinkelio valdybą atvyko du Lappua judėjimo atstovai išaiškinti ar gali Lappua žygio dalyviams būti suteikti specialiniai traukiniai. Į tai jiems atsakyta, kad paprastai, padidėjus keleivių skaičiui, traukinių skaičius didinamas. „Uusi Suomi“ rašo, kad žygio dalyviai pasiims su savim maistą ir valgys pakely. Žygio dalyviai susirinks Helsinkio apylinkėse ir, susirikiavę glaudžiomis eilėmis, jie eis į Helsinkį. Įvyko ūkininkų sąjungos centralinio komiteto posėdis, kuriame dalyvavo ir ministeris pirmininkas Kalis. Komitetas visiškai pritarė vyriausybės numatytiems žygiams prieš komunistus. Priimtas nutarimas priminti parlamentui, kad jis nevaržytų vyriausybės priimti visą eilę reikalingų kovai su komunizmu nutarimų.


Nepasistumia pirmyn. Iš kalbų, kurios buvo įvairių valstybių atstovų pasakytos dabar per T. S-gos posėdžius, paaiškėjo, kad nėra nei vienos valstybės, kuri nenorėtų ar vengtų nusiginkluoti. Visos tik laukia, kada bus galima nusiginkluoti, bet nei viena nenori pirmoji parodyti pavyzdžio. Pasirodo, kad šiais laikais moderniškojo ginklavimosi sritys yra labai plačios ir įvairios, taip kad sunku suvienodinti vastybių pažiūras. Jei viena valstybė, sakysim, sutinka visiškai sumažinti sausumos pajėgas, tai kita norėtų nusiginkluoti jūrų srity. Vėl kyla nuomonių dėl povandeninių laivų reikalingumo. Toliau, ką daryti su oro karo laivynu, su nuodijamomis dujomis? Žodžiu sakant, kiekviena atskira valstybė sutinka nusiginkluoti kaip tik toj srity, kurioj ji yra silpniausia, bet kurioj kitos yra stiprios. Aišku, kad taip nusiginklavimo klausimą statamt sunku ką nors laimėti. Todėl suprantama, kodėl kalbant Ženevoj apie nusiginklavimą nuolat buvo pabrėžiama, kad prie nusiginklavimo reikia eiti „atsargiai“. O praktikoj „atsargus“ nusiginklavimas virsta neatsargiu ginklavimosi. Taip tad jau kelinti metai stovi vietoj nusiginklavimo vežimas, nes perdaug priešingos jėgos jį nori vežti.


Estijos valstybės Galva atsiuntė Respublikos Prezidentui p. A. Smetonai tokią padėkos telegramą, už sveikinimus nepriklausomybės sukaktuvių proga: „J. E. Respublikos Prezidentui A. Smetonai. Giliai sujaudintas karštais sveikinimais, kuriuos Jūsų Ekscelencija teikėtės man atsiųsti 10-ties metų Estijos nepriklausomybės sukaktuvių proga. Prašau Jūsų Ekscelencija priimti kartu su padėka draugingus estų tautos linkėjimus lietuvių tautos gerai ateičiai. Toenisson, Valstybės Galva“.


Delio radijo pranešimu, Indijoje, išskyrus keletą tolimų rajonų Himalajuose, pasibaigė rinkimai į Indijos parlamento liaudies rūmus ir valstijų įstatymų leidimo susirinkimus. Paskelbti rinkimų rezultatai 154 vietoms liaudies rūmuose, kuriuose yra 498 vietos. Indijos nacionalinio kongreso partija gavo 117 vietų; liaudies socialistų partija — 10; Indijos komunistų partija — 6; nepriklausomieji — 21. Indijos nacionalinio kongreso partija gavo absoliučią daugumą vietų Utar Pradešo, Madraso, Andchros, Maisoro, Asamo, Madchja Pradešo ir Pendžabo valstijų įstatymų leidimo susirinkimuose. Komunistų partija gavo daugumą vietų Keralos valstijoje — 49; Indijos nacionalinio kongreso partija čia gavo 37 vietas; liaudies socialistų partija — 8 ir nepriklausomieji — 11. Balsai skaičiuojami toliau.


1940 metais liepos mėn. 14—15 d. d. Lietuvoje įvyko rinkimai į liaudies seimą. Šie rinkimai turėjo nepaprastą, palyginti su ankstyvesniaisiais rinkimais, turinį ir reikšmę. Čia apgaulingos deklaracijos ir neįvykdomi buržuazinių partijų įprastiniai pažadai duoti liaudžiai visokių gėrybių buvo nustumti dviejų kardinalių klausimų: 1) dėl Lietuvos paskelbimo Tarybine Socialistine Respublika ir 2) dėl Lietuvos TSR įstojimo į Tarybų Sąjungą sąjunginės respublikos teisėmis. Rinkimuose dalyvavo milžiniška gyventojų dauguma — 95,51% rinkėjų prieš 38 % rinkėjų, faktinai dalyvavusių praeituose rinkimuose. 99,19% rinkėjų balsavo už Lietuvos Darbo Liaudies Sąjungos kandidatus. Ir tai natūralu, nes klausimas buvo aiškus, visiems suprantamas, daugiau ar mažiau palietė kiekvieną lietuvį. Vadinasi, balsuodamas už Lietuvos įstojimo į Tarybų Sąjungą šalininkus, jis tuo pačiu apibrėžė ir savo pažiūrą į tą klausimą. Savo balsavimu 1940 m. lietuvių tauta bene pirmą kartą per visą savo istoriją galėjo laisvai išreikšti savo valią ir savo siekimus visumoje, kaip tauta, ir, pasinaudodama šia galimybe, pareikalavo sau tarybinės valdžios sistemos. Reakcionieriai, tarybinės valstybinės sistemos priešai, tokio rezultato buvo įsiutinti. Net liberaliniai demokratiniai sluoksniai nustebinti traukė pečiais. Nesugebėdami surasti ir netgi nenorėdami ieškoti tikrosios tokio lietuvių tautos posūkio priežasties konkrečiose jos gyvenimo sąlygose, jie siekė apšmeižti pačius rinkimus, balsavimo procedūrą. Bet ir čia tie žmonės susilaukė fiasko: tikrasis rinkimų demokratiškumas nedavė jokių realių pagrindų jiems suniekinti. Ir vis dėlto tai netrukdė reakcinei spaudai skelbti priešiškus straipsnius ir remtis juose, kaip jai ir pridera, redakcijose prasimanytais faktais. Stebėtis čia netenka. Atvirkščiai, būtų nuostabu, jei gu, sakysim, na, ne reakcinė, o bent liberalinė buržuazinė spauda būtų sutikusi teigiamai šiuos rinkimus. Ir tikrai: kiek triūso buvo padėta liaudžiai politiškai apgauti, propagandai ir agitacijai, mokykliniam „auklėjimui“, religiniam poveikiui, administraciniam spaudimui ir t. t.! Kokie šmeižtų kalnai buvo suversti prieš TSRS, prieš tarybu valdžią! Sunku net išvardinti visas smetoninės vyriausybės priemones lietuvių tautai paveikti, kad atimtų jai bet kurį norą sužinoti tiesą apie tikrąjį gyvenimą Tarybų Sąjungoje, kad atitvertų lietuvius nuo mažiausios tarybinės kultūros įtakos. Šiuo tikslu ji siekė maksimaliai izoliuoti Lietuvą nuo TSRS ne tik politiniu ir kultūriniu, bet ir ekonominiu atžvilgiu. Atrodė, nėra kanalų, nėra kelių, kuriais galėtų išsivystyti lietuvių tautos ryšiai su Tarybų Sąjunga. Tačiau gyvoji tikrovė žiauriai pasijuokė iš tų, kurie taip išsijuosę dirbo lietuvių tautos sąmonei užtemdyti, iš tų, kurie visomis jėgomis siekė skiepyti liaudžiai sustingimą ir abejingumą. Pirmajai progai pasitaikius lietuvių tauta garsiai pareiškė: noriu būti Tarybų Sąjungos nariu! Štai kas siutino ir dabar siutina tarybinės valdžios formos priešus. Kurios skatinamosios priežastys stūmė lietuvių tautą į tarybinės santvarkos kelią, į jos įstojimą TSRS sudėtin? Priežasčių daug ir labai įtikinamų. Kad jos rimtos, suprantama kiekvienam lietuviui, nes nuo pat kūdikystės jam buvo skiepijama mintis, kad vertingiausias dalykas yra jo krašto nepriklausomybė, jo didybė. Tačiau ta „nepriklausomybė“, kurią turėjo Lietuva, išmintingiems žmonėms keldavo abejojimų, nepasitikėjimo dėl jos tikrumo, nes faktai per daug jai prieštaravo. Nespėjo respublika susiorganizuoti, o vyriausybė susitvarkyti savo sostinėje — Vilniuje, kaip lenkų generolas su kariuomenės būriu užgrobė Vilnių, išvarė Lietuvos vyriausybę, ir Lietuvos sostinė buvo prijungta prie Lenkijos, o Lietuva neteko didžiausio ir pramoningiausio miesto. Padorumo dėliai spauda truputį patriukšmavo, ir tuo reikalas pasibaigė. Didžiosios valstybės — globėjos piršto nepridėjo pamintoms Lietuvos teisėms atstatyti, nes ir užpuolikas buvo jų globojamas ir, tur būt, labiau vertinamas, kaip atkaklus Tarybų Sąjungos priešas. Hitleriui atėjus prie valdžios Vokietijoje, Lietuvos „nepriklausomybės“ vaizdas dar labiau nublanko. 1939 m. Hitleris užgrobia Klaipėdą, o Lietuvos vyriausybė, kupina baimės dėl savo gyvavimo, džiaugėsi, kad užgrobimas apsiribojo vien tik Klaipėdos kraštu ir sutartimi, kuri iš esmės įjungė Lietuvos ekonomiką į visos Vokietijos planą. Aš nenoriu apkaltinti tuo metu egzistavusią vyriausybę tuo, kad ji nenorėjo nieko daryti savo šaliai apginti, o tik iliustruoju tariamą tuometinės Lietuvos „nepriklausomybės“ pobūdį. Būtų klaidinga manyti, kad lietuvių tauta nesiekė tikros nepriklausomybės. 1919 m., išvarius vokiečių kariuomenę, Lietuvoje buvo paskelbta tarybų valdžia, kuri sudarė sąjungą su Tarybų Baltarusija. Tačiau tikroji Lietuvos nepriklausomybė greit buvo likviduota Antantės ir jos pakviestos vokiečių kariuomenės. Buržuazinės Europos spaudos kalba tai buvo pavadinta Lietuvos „nepriklausomybės atstatymu“. Šalies politika ir ekonomika vystėsi sutinkamai su išorinėmis sąlygomis. Po tarybų valdžios sutriuškinimo buvo organizuota demokratinė vyriausybė. (Juk negalima buvo po tarybinės valdžios tuojau pereiti prie fašistinio režimo). Ji egzistavo neilgai. Matyt, čia pasireiškė bendras Pabaltijo šalių vystymosi kelias: tarybų valdžios užgniaužimas — demokratija (kaip pereinamoji valdžios forma) — fašizmas. Matomai, kai kuriems demokratijos „gynėjams“ fašizmas yra labiau priimtinas, nes kiekviena demokratija bent per nago juodymą, bent dėl akių, turi ką nors daryti liaudies interesuose. Fašizmas tokių uždavinių sau dargi nestato. Štai kodėl fašizmas mažosiose šalyse skatinamas didžiųjų „demokratijos globėjų“. Fašistinio režimo, Smetonos režimo įvedimas Lietuvoje pavertė Lietuvą vokiškojo kapitalo melžiamąja karve. Vokiečiai nesitenkino Lietuvos ekonomikos pajungimu savo planui. Jie metodiškai skverbėsi į visus Lietuvos gyvenimo tarpelius, pritaikydami Lietuvą, kaip placdarmą Tarybų Sąjungai užpulti, ko jie iš esmės ir neslėpė nuo Smetonos, kaip nuo savo vienaminčio. Atvirkščiai, Lietuvos teritorijos paruošimas karo tikslams lyg ir pateisino vokiečių skverbimąsi į visus Lietuvos gyvenimo tarpelius. Tokiu būdu vokiečiai šovė du kiškius: 1) ruošė karo placdarmą ir 2) patylomis pritaikė Lietuvą būti vokiečių užnugariu. Smetonos vyriausybė matė pavojų, grėsusį nepriklausomai Lietuvos egzistencijai, ir iš esmės nesipriešino vokiečių agresijai, stengdamasi pataikauti Hitleriui, kurio remiama ji dabar pati egzistavo. Vienintelė Smetonos ir jo šalininkų viltis buvo, kad jie ir vokiškojo fašizmo viešpatavimo sąlygomis ta ar kita forma pasiliks prie valdžios ir naudosis kuria nors liaudies prakaito dalimi. Iš aukščiau minėtų faktų ryškiai matyti, kas slėpėsi po Lietuvos „nepriklausomybės“ skraiste. Smetonos vidaus politika, natūralu, atitiko užsienio politiką. Ją sudarė vokiškojo fašizmo sekimas, jo pritaikymas vietinėms sąlygoms. Dabar net aklieji mato, kad fašizmas su jo ideologija ir politika tai baisi visuomeninė blogybė, pagimdyta imperializmo gadynės. Kas pabuvojo pietuose, tas savo akimis matė, kaip didžiulį medį — pušį, ąžuolą, kiparisą apraizgo parazitinis augalas su šviesiai žaliais lapais. Savo stiebais jis glaudžiai prisispaudžia prie medžio, gausiais speneliais įsisiurbia žievėn ir čiulpia jo syvus. Išgelbėti medį nuo pražūties galima tiktai sunaikinus parazitinį augalą. Fašizmas tai valstybinio medžio parazitas. Ir jeigu tauta laiku jo nesunaikins, jis nenumaldomai prives šalį prie didžiausių nelaimių. Patyrimas parodė, kad fašizmas lygiai pražūtingas tiek didžiosioms, tiek ir mažosioms šalims. Neturėdami mažiausio noro žadinti kūrybines liaudies jėgas, atvirkščiai, sąmoningai jas užmigdydami, kad lengviau būtų paversti žmones paklusnia banda, — fašistiniai lyderiai, kaip, pavyzdžiui, Vengrijoje, Rumunijoje ir t. t., įsiutusiai rėkė: „Didžioji Vengrija“! „Didžioji Rumunija“! Tai buvo juokinga. Tačiau už šio balagano ir slėpėsi visas fašistinis niekšingumas. Kai dėl Smetonos, tai jis neturėjo net tos butaforijos. Svarbiausias jo siekimas buvo pridengti, kiek galima, savo priklausomybę nuo Hitlerio, užmaskuoti ją nuo lietuvių tautos. Uždavinys sunkus ir iš esmės neįvykdomas, nes vokiečiai lindo ir skverbėsi į visas spragas, užgrobė bankus, o per juos ir pramonės įmones, urmo prekybą, užtvindė šalį savo literatūra, kino filmomis ir iš viso jautėsi Lietuvoje ne blogiau, kaip namuose. Trumpiau kalbant: vyko, galimas dalykas, ne visiškai pastebimas paprasto žmogaus akiai, bet nenumaldomas Lietuvos vokietinimo procesas. Santykiai tarp Vokietijos ir Lietuvos vystėsi ne tik faktiško (Smetonos prašymas Hitleriui įvesti vokiečių kariuomenę į Lietuvą), bet ir formalaus Lietuvos pavertimo vokiškąja kolonija kryptim. Jeigu Smetona, matydamas visą tą pavojų, net ir būtų panorėjęs užkirsti jam kelią, tai jis, neturėdamas nei medžiaginių, nei karinių išteklių, o svarbiausia, neturėdamas moralinės lietuvių tautos paramos, nebūtų galėjęs priešintis vokiečių agresijai. Smetonai pasiliko vienas kelias, kuriuo jis ir ėjo: ne priešinimasis, o visos šalies gyvenimo suderinimas su vokiečių reikalavimais ir visiškas paklusnumas Hitleriui. Tokia „politika“ jis galvojo prailginti „nepriklausomo“ Lietuvos gyvavimo iliuziją. Natūralu, kad tokia vyriausybė negalėjo patenkinti tautos. Ta vyriausybė negalėjo ir nenorėjo tarnauti lietuvių tautos interesams. Siauri egoistiniai šios vyriausybės interesai buvo glaudžiai susiję su vokiečių interesais, o jos dvasiniai poreikiai buvo giminingi hitlerizmui. Vadinasi, visa valstybinė smetoninės vyriausybės politika rėmėsi nedidelės saujelės žmonių pralobimu, sistemingu liaudies apiplėšimu, jos tautinės kultūros smaugimu ir visokeriopu nuskurdinimu. Tur būt, nėra šalies, tiek Europoje, tiek ir Amerikoje, kur nebūtų išsiblaškę lietuviai emigrantai, pabėgusieji iš savo gimtosios šalies ne tik nuo politinių persekiojimų, bet dar paprasčiau — nuo bado. Ne geresnėje padėtyje buvo ir lietuvių inteligentija, ypač pažangioji. Galimybė gyventi ir kvėpuoti buvo tik emigracijoje, nes gimtojoje šalyje jiems nebuvo darbo, ir fašizmas slopino kiekvieną laisvą mintį. Fašistinis smauglys apraizgė lietuvių tautą ir lėmė jai neišvengiamą pražūtį. Tokios yra priežastys, dėl kurių lietuvių tauta balsavo už Lietuvos įstojimą į Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą. Suprantama, balsavimo metu lietuvių tauta vadovavosi ne tik tomis nepakeliamomis sąlygomis, kuriose jai teko gyventi, bet ji pilnai atsižvelgė ir į tas pirmenybes, kurias jai suteikia tarybinė santvarka. Vienas svarbiausiųjų veiksnių yra tai, kad lietuvių tauta, įstojusi į TSR Sąjungos sudėti, įgijo tikrą ne.


Laikinai einantis Respublikos prezidento pareigas A.Brazauskas Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybai pasiūlė naujoje Vyriausybėje turėti ministrą be portfelio išeivijos reikalams ir prašė pasiūlyti kandidatą. ELTA gavo PLB pirmininko pono B. Nainio pareiškimą, kuriame sakoma, kad PLB valdyba šį pasiūlymą išsamiai apsvarstė savo valdybos bei jos visuomeninių reikalų komisijos posėdžiuose, nagrinėjo JAV ir Kanados bendruomenių valdybos pasitarime gruodžio 5 d. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdyba mano, kad šiuo metu reikėtų pasitenkinti PLB valdybos būstine Vilniuje, Kultūros ir švietimo ministerijoje įsteigta Ryšių su užsienio lietuviais tarnyba, kurios vadovo rangas galėtų būti pakeltas iki viceministro rango, bei būsimu išeivijos atstovu Lietuvos Seime. Todėl nereikia skubėti steigti ministro be portfelio etatą, sakoma pareiškime. Kol kas tokį darbą galėtų atlikti PLB būstinės Vilniuje pareigūnai. Tokia PLB valdybos nuomonė gruodžio 7 d. perduota telefonu A.Brazauskui.


Ponas Ministre Pirmininke! Įžengdamas šiandien į Tarybų Sąjungos žemę, aš nuoširdžiai dėkoju už malonų pakvietimą aplankyti Tarybų Sąjungą, kurį jūs atsiuntėte man ir mano palydovams. Mes tikimės, kad mūsų atvykimas pas jus įgalins nustatyti nemaža vertingų kontaktų, praturtins mus patyrimu ir duos galimybę vaisingai apsvarstyti bendras problemas. Per 142 metus Švedija turėjo tą neįkainojamą pranašumą, kad ji likdavo nuošalyje nuo siautusių pasaulyje niokojančių karų. Mes suprantame, kad kartu su švedų tautos taikos valia eilė palankių išorinių aplinkybių prisidėjo prie to, kad mes tokį ilgą laikotarpį gyvenome taikoje. Mes žinome, kad mūsų taikingą politiką rėmė ir remia švedų tauta, pasirengusi tvirtai ir ryžtingai ginti savo laisvę ir nepriklausomybę. Per visą šį laikotarpį Švedija nepriklausė karinėms sąjungoms ir blokams. Žinoma, šis tradicinis Švedų neutralumas ir nedalyvavimo sąjungose politika nereiškia siekimo izoliuotis nuo likusio pasaulio. Tarptautinė prekyba ir tarptautiniai ryšiai Švedijai gyvybiškai reikalingi. Poveikis iš užsienio ir kontaktai su kitomis šalimis praturtina mūsų kultūrą ir mūsų visuomeninį gyvenimą. Pagal savo jėgas mes stengiamės dalyvauti ir aktyviai remti tą veiklą, kuri vyksta Suvienytųjų Nacijų Organizacijos rėmuose taikos ir tarptautinio savitarpio supratimo labui. Šimtmečius Švedijos istorija glaudžiai susijusi su jūsų šalies istorija. Po kruvinų kautynių ir niokojančių karinių konfliktų ankstesnėse epochose prasidėjo be maža ko bemaž 150 metų taikos laikotarpis. Aš esu tvirtai įsitikinęs, kad yra prielaidos mūsų tautų draugystei. Aš karštai tikiuosi, kad taika ir pažanga lydės tolesnį mūsų šalių vystymąsi.


Vilniuje numatytas pasirašyti Lietuvos ir Suomijos susitarimas dėl investicijų apsaugos. Kartu su kitų valstybių ir vyriausybių vadovais JAV prezidentas Dž.Bušas dalyvaus tarptautinėje aplinkos apsaugos ir ekonomikos plėtotės konferencijoje Rio de Žaneire. Filipinai pažymi Nepriklausomybės (1898 m.) dieną. Rusijos suvereniteto deklaracijos antrosios metinės; laukiama buvusios TSRS šalininkų protesto akcijų. Nuo šiandien Maskvoje galima susipažinti su kai kuriais išslaptintais TSKP dokumentai


V-sis Lietuvių-Latvių vienybės kongresas Rygoj.

(Mūsų specialaus korespondento). Sekmadieniį birželio m. 17 d., Rygoj prasidėjo penktasis lietuvių latvių vienybės kongresas, kuris tęsis 4 dienas. Kongreso išvakarėse, šeštadienio vakare, iš Kauno Rygon išvyko 80 su viršum ekskursantų, lietuvių latvių vienybės draugijos narių. Iš Lietuvos atvykusius kongreso dalyvius stoty pasitiko tos draugijos Rygos skyriaus nariai, lietuvių kolonija su ,,Šviesos“ choru, Lietuvos konsulas Rygoj p. Gylys, Lietuvos karo ataché Pabaltės valstybėms pulk. Giedraitis, kai kurie Rygos latvių veikėjai inž. Riters, dir. Vilsons, spaudos atstovai ir šiaip didelis skaičius žmonių. Atvykusius iš Lietuvos kongreso dalyvius (sudėtis ekskursijos buvo pranešta ankščiau), sveikino L. L. V. Draugijos Rygos skyriaus pirmininkas dir. Vilsons. Į sveikinimus ekskursijos vardu atsakė p. J. Paleckis. Po to, ,,Šviesos“ chorui padedant, buvo sugiedoti lictuvių ir latvių tautos himnai. Stoty sutikimas buvo širdingas. Lietuvos svečiai buvo apdovanoti gėlėmis ir žalumynais. Iš stoties atvykusieji išskirstyti grupėmis nakvynėn. Be kauniškių, kongresan tą pat dieną atvyko ekskursija iš 29 žinonių iš Daugpilio. Sekmadienio rytą ir iš Klaipėdos atvyko apie 30 asmenų. Ryga iš pat šeštadienio ryto buvo papuošta latvių tautinėmis vėliavomis. Kongreso pirmas plenumo posėdis atidaromas 12 val. Kongresą atidaro L. L. V. Dr. Rygos skyriaus pirm. inž. Riters. Savo kalboj p. Riters pažymėjo, kad šiuos kongresus, kurių pastarasis yra penktas iš eilės, iššaukė reikalas – artinti dvi giminingas tautas ir abiejų tautų bendras tikslas – apsisaugoti nuo galingųjų kaimynų galimų žygių vėl jas pavergti. Mažosios valstybės prieš grobuoniškus kaimynų pasikėsinimus galės atsispirti tik tada, kai tarp jų bus tamprūs ryšiai, vienybė ir sąjunga. Pirmieji kongresai, ypač I-is ir II-rasis savo nutarimuose šią minti ryškiai užakcentavo – pripažindami Estijos, Latvijos ir Lietuvos sąjungos reikalingumą. Norint likti laisviems ir nepriklausomiems, tokios sajungos reikalingumas būtinas. Po kalbos sugiedami Latvijos ir Lietuvos tautos himnai. Einant nustatyta tvarka, renkamas prezidiumas. Prezidiuman išrenkami L. L. V. D. Rygos skyr. vald. numatyti kongresui pasiūlyti asmenys: pirmininkais iš latvių – p. Berzinš, lietuvių – p. A. Raupys; vicepirmininkais iš latvių pusės – prof. Blesse, Akmens, lietuvių – major. A. Ardickas, doc. I. Končius; sekretoriatan iš latvių– Asars, stud. Poliakauskas ir lietuvių - Juknevičius, stud. J. Kalnėnas. Prezidiumas užima vietą. Pirmininkaujas p. Berzinš, savo ir viso prezidiumo vardu dėkoja už suteiktą garbę ir pažymi šio kongreso svarbumą. Penktą kartą iš eilės esąs susirinkęs dviejų giminingų tautų kongresas. Pirmojo kongreso mestieji vienybės obalsiai atrodė labai lengvai įgyvendinami, tačiau penkių metų gyvenimo praktika parodžiusi visai ką kitą. Vienybės darbas sutinkąs nenugalimas kliūtis; bendras politinis gyvenimas keičiasi ir padėtis komplikuojasi. Nesant galimybės taip greit įvykdyti mestus pirmuosius obalsius, vienybės veikėjus apimanti apatija, pesimizmas, dingstąs romantizmas. Su pasigailėjimu tenka konstatuoti, kad pesimizmas įsiskverbiąs ir į aktyvųjų vienybės veikėjų sąmonę. O vienybės reikalingumas ne tik nesumažėja, priešingai – jos nuolat didėja. Taigi tenka kovoti su pesimizmu ir kiek galima eiti prie vienybės. Vienybės idėja turėtų būti aukščiau partijų ir srovių, visiškai nesikišant į tų tautų vidaus gyvenimą ir tvarką. Linki, kad tokia kryptimi eitų sėkmingai šio kongreso darbai. P. Berzinš pabaigus kalbą, išrenkamas garbės prezidiumas iš p. p. Paėglės, Riterio, Vilsono, Mus. Juodvalkio, dr. J. Šliupo ir prof. E. Voiterio. Toliau eina sveikinimai. Telegrama sveikino: Latvijos Resp. Prezidentas K. Zemgals, Seimo pirmininkas p. Kalninš, ministeris pirmininkas p. Juraševskis, užsienių reikalų ministeris p. A. Balodis, karo ministeris generolas Kalninš, Latvijos universiteto rektorius prof. Zile, buvęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Aukštuolis, rašytojai J. Rainis ir Aspazija, E. Prusienė, Lietuvių Mokslo Draugija Vilniuj ir t.t. Po sveikinimų tą dieną dar perskaityti referatai: prof. E. Volterio -


Kaip praneša agentūros Frans Pres korespondentas iš Teherano, šiandien ten atvyko VFR kancleris Adenaueris.


Amerikos bendradarbiavimas. ,,Matin“ korespondentas iš Ženevos praneša, kad Tautų Sajunga, tur būt, vis dėlto būsianti priversta iš Ženevos pasitraukti ir pasirinkti sau kitą miestą, nes nupirktas žemės sklypas Tautų Sąjungos rūmams statyti esąs per mažas, miesto valdyba priešinasi nusavinti greta esantį sklypą. Spaudos žiniomis, Amerikos Jungtinės Valstybės sutinkančios bendradarbiauti su Tautų Sajunga, bet tiktai tais klausimais, kurie jas įdomauja. Į Europos valstybių ginčus ji kaip ir ligšiol nesikišianti. (Elta).


Tarybų Lietuvos darbo valstiečiai gyvena nepaprasto džiaugsmo dienas. Mūsų išlaisvintoja — didvyriška Raudonoji Armija, kurios eilėse kovoja ir Tarybų Lietuvos sūnūs, triuškina hitlerininkus jau netoli Berlyno. Iš vakarų vis giliau į Vokietiją žygiuoja mūsų sąjungininkai. Jau visai arti galutinės pergalės diena. Niekas neišgelbės fašistinių niekšų ir budelių nuo pelnytos bausmės už visas jų atneštas baisenybes, už griuvėsius, kančias ir žudynes, kurių taip daug pakėlė ir mūsų Tarybų Lietuva. Skaudžiai nukentėjo mūsų brangioji Lietuva vokiečių okupacijos laikais. Mes pirmieji patyrėme tą likimą, kuris grėsė nuo vokiečių grobikų visai lietuvių tautai, — visišką teisių atėmimą, apiplėšimą, pavergimą ir naikinimą. Fašistiniai okupantai ir jų pakalikai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai, dvarininkai ir buožės atėmė iš darbo valstiečių žemę, kurią jie buvo gavę laisvoj Tarybų Lietuvoj 1940 metais. Jie atiminėjo taip pat galvijus, inventorių, pasėlius, o pačius darbo valstiečius pavertė baudžiauninkais. Tuos darbo valstiečius, kurie nesilenkė ir priešinosi, hitlerininkai pūdė kalėjimuose, kankino koncentracijos stovyklose arba išvarė į vokišką katorgą. Kapinynuose, kuriais apsėta vokiečių okupacijos metu visa Lietuva, guli apie pusė milijono nužudytų mūsų žmonių, pūva tūkstančių darbo valstiečių kaulai. Tūkstančius mūsų brolių ir seserų hitleriniai banditai išvežė į Vokietiją. Per ilgus amžius mūsų tėvų ir senelių prakaitu aplaistytąją Lietuvos žemelę hitlerininkai buvo pažadėję atiduoti vokiškiesiems dvarininkams, smogikams, esesininkams, grobikiškos vokiečių kariuomenės kariams ir kitiems hitlerinių banditiškų siekimų vykdytojams bei išdavikams. Vokiečių kolonistai okupacijos metu, kaip alkanos žiurkės, tūkstančiais plaukė į Lietuvą ir skubėjo įsikurti Lietuvos darbo valstiečių žemėse, užnerti darbo valstiečiams savo jungą. Hitleriniai barbarai padarė Lietuvos žemės ūkiui milžiniškų nuostolių. Beveik per pusę sumažėjo arklių ir stambiųjų raguočių skaičius. Fašistiniai plėšikai skaudžiai apiplėšė darbo valstiečius, sudegino daugybę valstiečių trobesių, sugadino ir sunaikino daug žemės ūkio inventoriaus, sunaikino Tarybų Lietuvos laikais įkurtąsias 42 mašinų traktorių stotis, 260 mašinų arklių nuomojimo punktų, apiplėšė tarybinius ūkius. Okupacijos metu žymiai sumažėjo pasėlių plotas, krito derlingumas. Lietuvos valstiečiai buvo verčiami savo darbo vaisius atiduoti lietuvių tautos amžiniesiems priešams — vokiškiesiems grobikams. Už neatidavimą vokiečių uždėtų duoklių daug valstiečių buvo sušaudyta. Bet mes, darbo valstiečiai, kaip ir visi Tarybų Lietuvos darbo žmonės, tvirtai tikėjome, kad ateis išvadavimo valanda. Mes žinojome, kad mus remia visos broliškosios tarybinės tautos su didžiąja rusų tauta priešakyje, kad mūsų reikalus gina galingoji Raudonoji Armija, kad mūsų neužmiršta draugas Stalinas. Mes ne tik tikėjome, bet ir patys nenuilstamai kovojome, uoliai rėmėme tarybinius partizanus ir patys stojome į jų būrius, sabotavome vokiečių uždėtų duoklių vykdymą, kur tik galėdami trukdėme ir kenkėme vokiškiesiems okupantams. Mes žinojome apie mūsų sūnų karžygišką kovą Raudonosios Armijos lietuviškojo junginio eilėse ir didžiavomės jų pasiryžimu parnešti į Tarybų Lietuvą savo pergalių vėliavą. Mes, Tarybų Lietuvos valstiečiai, kaip tikri ir pilnateisiai savo žemės, savo krašto šeimininkai, reiškiame mūsų didžiausią džiaugsmą dėl atgautos laisvės, dėl mūsų gimtosios Tarybų Lietuvos visiško išvadavimo iš fašistinio jungo. Reiškiame begalinį dėkingumą mūsų didžiajam vadui ir mokytojui draugui Stalinui ir jo vadovaujamai didvyriškai Raudonajai Armijai. Mes karštai dėkojame didžiajai rusų ir visoms Tarybų Sąjungos tautoms už suteiktą mums brolišką pagalbą. Garbė ir padėka mūsų šauniesiems Tarybų Lietuvos partizanams ir Raudonosios Armijos lietuviškojo junginio kariams. Draugai! Atsikūrusi Tarybų valdžia Lietuvoje tuojau grąžino darbo valstiečiams jų teises į žemę. 60.000 žemės ūkio darbininkų, bežemių ir mažažemių valstiečių jau gavo 416 tūkstančiu ha žemės. Suteikiami kreditai gyvuliams ir inventoriui įsigyti, trobesiams pastatyti. Didelę paramą valstiečiams suteiks atkurtosios mašinų traktorių stotys ir mašinų arklių nuomojimo punktai. Aukštosiose žemės ūkio mokyklose, žemės ūkio technikumuose ir ūkio mechanizacijos mokyklose mokosi šimtai Lietuvos jaunuolių, kurie savo įgytąsias žinias pritaikys žemės ūkiui kelti. Brangūs Lietuvos darbo valstiečiai! Mūsų šventa pareiga drauge su visais Tarybų Sąjungos valstiečiais aprūpinti mūsų Raudonąją Armiją duona ir kitais maisto produktais. Lietuvos darbo valstiečiai pernai atliko savo patriotinę pareigą, su žymiu pertekliumi įvykdydami grūdų, bulvių ir mėsos pristatymus valstybei. Šiemet mes turime dar labiau sustiprinti paramą frontui! Šiemet pirmą kartą po trejų hitlerinės okupacijos metų mes vykdysime pavasario sėją laisvoje tarybinėje žemėje. Mūsų švenčiausia pareiga atlikti sėją trumpiausiu laiku, kad būtu užtikrintas aukštas derlius. Susirinkę į Pirmąjį Lietuvos darbo valstiečių respublikinį suvažiavimą, mes vienbalsiai nutarėme išvystyti socialistinį lenktyniavimą dėl sėkmingo 1945 metų žemės ūkio darbų plano įvykdymo. Mes įsipareigojame trumpiausiu laiku įvykdyti 1945 metų pavasario sėjos planą aukštame agrotechnikos lygyje, kad būtų patikrintas iš kiekvieno ha žemės grūdų derlius ne mažesnis kaip 10 centnerių, bulvių — 110 centnerių, cukrinių runkelių — 120 centnerių, linų pluošto — 3 centneriai, linų sėmenų — 3,2 centneriai. Mes kviečiame visus Lietuvos darbo valstiečius įsijungti į socialistinį lenktyniavimą, prisiimant konkrečius įsipareigojimus. Mes iškviečiame į socialistinį lenktyniavimą Tarybų Latvijos darbo valstiečius. Darbo valstiečiai ir valstietės! Liko nedaug laiko ligi sėjos pradžios. Baikime tvarkyti žemės ūkio inventorių ir pakinktus, paruoškime pakankamą kiekį geros sėklos ir tinkamai ją išvalykime. Atkreipkime ypatingą dėmesį į technikinių kultūrų, ypač linų ir cukrinių runkelių auginimą. Plėskime daržininkystę ir šakniavaisių auginimą. Į pavasario sėjos darbus arkliai turi išeiti stiprūs. Trūkstant arklių, panaudokime laukų darbams neproduktingas karves. Žymi Tarybų Lietuvos dalis, ypač Vilkaviškio, Šakių, Marijampolės, Raseinių, Kretingos, Mažeikių apskritys, skaudžiai nukentėjo nuo hitlerininkų siautimo. Daug valstiečių neteko savo turto ir trobesių, neturi sėklos. Todėl kviečiame mažiau nukentėjusių apskričių valstiečius ateiti į pagalbą vakarinių apskričių valsrečiams, sudarant sėklos fondus. Tūkstančiai Lietuvos vyrų garbingai kovoja Raudonosios Armijos eilėse, triuškindami mūsų tautos amžinuosius priešus vokiškuosius grobikus. Visų mūsų šventa pareiga yra pasistengti, kad jų laukai būtų apsėti. Reikia raudonarmiečių šeimoms padėti inventoriumi, traukiamąja jėga, padėti joms įdirbti ir apsėti žemę, pastatyti trobesius ir kitą. Padėkime taip pat ir kitiems darbo valstiečiams, ypatingai nukentėjusiems nuo vokiškųjų okupantų. Žemės pertvarkymo darbų užbaigimas trumpiausiu laiku yra būtina sėkmigos sėjos pravedimo sąlyga. Lietuvos valstietės! Nuo Jūsų žymiai pareis šio pavasario sėjos pasisekimas. Stokite į vietą jūsų vyrų, tėvų ir brolių, kovojančių už Tėvynę fronte prieš hitlerinius grobikus. Kaimo jaunuoliai! Jaunuolišku pasiaukojimu ir uolumu kovokite dėl pavasario sėjos darbų įvykdymo. Padėkite tėvynę ginančių raudonarmiečių šeimoms įdirbti žemę ir užsėti laukus. Tarybinių ūkių darbininkai! Jūsų garbės pareiga yra dėti visas pastangas, kad vėl atgytų ir pakiltų skaudžiai nukentėję mūsų tarybiniai ūkiai. Gerai įdirbkite žemę, rūpestingai apsėkite laukus, uoliai prižiūrėkite galvijus, kad trumpiausiu laiku tarybiniai ūkiai būtų pavyzdingais ūkiais. Lietuvos darbo valstiečiai! Vienas svarbiausių mūsų respublikos uždavinių yra gyvulininkystės atstatymas. Neprileiskite gyvulių bergždumo, rūpestingai auginkite tinkamą prieauglį. Plėskite pašarinių žolių auginimą. Stiprinkite pašarų bazę. Draugai ir draugės! Tarybų Sąjungos Vyriausybė dar 1939 m. grąžino Lietuvai jos senąją sostinę — Gedimino miestą — Vilnių. Vokiškieji okupantai skaudžiai sugriovė tą mūsų tautos šventovę. Ją reikalinga kuo skubiausiai atstatyti. Lietuvos valstiečiai, padėkite atstatyti mūsų mylimą sostinę Vilnių! Raudonoji Armija išlaisvino ir grąžino mums Klaipėdą. Šventa visų Lietuvos darbo „valstiečių pareiga — aktyviai prisidėti prie Klaipėdos, Šilutės ir Pagėgių apskričių žemės ūkio atstatymo ir jų apgyvendinimo! Broliai ir seserys! Visi kaip vienas susispieskite apie Tarybų Lietuvos Vyriausybę, apie Lietuvos Komunistų partiją — mūsų reikalų geriausią gynėją. Lietuvos darbo valstiečiai tvirtai pasiryžę visur ir visada paremti tarybinės valdžios žygius. Jie kovoja prieš visus, kas drįsta kliudyti krašto atstatymo darbą ir gražaus bei laimingo gyvenimo kūrimą, griežčiausiai smerkia juodųjų reakcinių — fašistinių gaujų, lietuviškai vokiškų nacionalistų pragaištingus ir nusikalstamus veiksmus. Jokio pasigailėjimo tiems, kurie savo banditiškais veiksmais stengiasi padėti riedantiems į bedugnę mūsų tautos ir visos kultūringosios žmonijos priešams vokiškiesiems grobikams! Tarybų Lietuvos valstiečiai! Įtempkime visas jėgas ir padėkime greičiau atstatyti mūsų brangiąją Tarybų Lietuvą, padėkime Raudonajai Armijai galutinai sutriuškinti šlykštųjį vokiškąji fašizmą ir iškelti pergalės vėliavą Berlyne. Tegyvuoja mūsų išvaduotoja didvyriškoji Raudonoji Armija! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos tautų nepajudinamoji draugystė! Tegyvuoja Tarybų Lietuvos darbo valstiečiai! Tegyvuoja Tarybų Lietuva! Tegyvuoja Lenino-Stalino Partija — mūsų Tėvynės didingųjų laimėjimų organizatorius ir įkvėpėjas! Tegyvuoja lietuvių tautos geriausias draugas, mūsų didysis vadas Stalinas!


DERYBOS DĖL KARIUOMENĖS IŠVEDIMO IŠ MOLDOVOS

Vakar Kišiniove turėjo prasidėti antrasis derybų turas dėl Rusijos 14-osios armijos išvedimo iš rytų Moldovos. Informacijos agentūrų duomenimis, derybos bus sunkios, ir artimiausiu laiku, matyt, kariuomenės išvedimo grafikas nebus paskelbtas.


Diplomatų protesto akcija Pasak Lietuvos ambasados pirmojo sekretoriaus Dainiaus Trinkūno, šiandien apie 12 val. 30 min. visi nesutikę išsikraustyti ambasadoriai susirinks į savotišką protesto akciją. Automobilių kolona su šalių valstybinėmis vėliavomis mėgins įvažiuoti pro rezidencijų rajono vartus, ant kurių iškabintas perspėjimas, kad tuo laiku jau turi būti uždarytas kelias, atjungta elektra, vanduo, kanalizacija. Tada ir bus žiūrima, ar Baltarusija bandys ieškoti kompromisų, ar toliau aklai laikysis savo pozicijos, dėl kurios gali kilti dar didesnė protesto banga įvairiose šalyse. Diplomatų protesto akciją pasiruošęs stebėti ir filmuoti didelis būrys žurnalistų. Jei Baltarusijos valdžia neįleistų ambasadorių į tas rezidencijas, kurių nuomos terminas dar nesibaigęs, V. Baublys bandys patalpas bent užantspauduoti. Lietuvos užsienio reikalų ministerija svarstytų, kaip toliau elgtis su Baltarusija. Jau vakar Lietuvos URM pareiškė, kad taip elgdamasi “Baltarusija nepaiso Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių nuostatų, pagal kurias ji turi užtikrinti diplomatinės atstovybės patalpų, taip pat ir ambasadoriaus rezidencijos, neliečiamybę bei sudaryti visas sąlygas, kad atstovybė galėtų vykdyti savo funkcijas”. Rezidencijų prireikė A. Lukašenkos gvardijai Baltarusijos užsienio reikalų ministerija tvirtina, kad šį rezidencijų kompleksą būtina rekonstruoti, nes “smarkiai pablogėjo techninė ir sanitarinė pastatų ir komunikacijų būklė”. Tačiau D. Trinkūnas teigė, kad, norint sutvarkyti šį rajoną, nereikia kraustyti ambasadorių iš jų rezidencijų. Nebuvo pastebėta ir kokių nors komunikacijų sutrikimų. Anot D. Trinkūno, Minske reziduojantys diplomatai visai atvirai kalba, kad “prezidentas A. Lukašenka ir jo administracija nori atsiimti suremontuotą miestelį, kuriame yra restoranas, kelios parduotuvės - viskas, kad būtų galima ištaigingai gyventi”. Amerikiečiams tiesiog užvirino vartus JAV valstybės departamentas pareiškė griežtą protestą dėl Baltarusijos valdžios ketinimų iškeldinti Amerikos ambasadorių iš jo rezidencijos ir pagrasino, kad bus imtasi atsakomųjų priemonių prieš Baltarusijos ambasadą Vašingtone. D. Trinkūnas sakė, kad Baltarusijos valdžia tiesiog užvirino vienus JAV ambasadoriaus rezidencijos vartus, todėl jam tenka naudotis atsarginiais vartais. Valstybės departamento atstovas Jamesas Rubinas pareiškė, kad ambasadoriaus rezidencija yra neliečiama, o tos šalies, kur ambasadoriai reziduoja, vyriausybėprivalo imtis visų priemonių rezidencijai ginti ir turi garantuoti, kad būtų adekvačiai aptarnaujama. Baltarusijos akcija nesuderinama ir su nuomos sutartimi, kuri galioja iki 2001 m. Lietuvos ambasadoriaus rezidencijos nuomos sutartis galioja iki 1999 m. sausio 1 d., numatyta galimybė pratęsti ją dar trejiems metams. Savo ambasadorių pagrasino atšaukti Prancūzija, jei Baltarusijos valdžia neatsisakytų savo plano iškeldinti rezidencijas. “Tokios priemonės - nepakenčiamos”, - pareiškėUžsienio reikalų ministerijos atstovė. Protestą pareiškė ir Rusija, o Baltarusijos ambasados Vilniuje darbuotojai telefono ragelių tiesiog nekėlė. Baltarusija pradėjo galvoti? Kilus tarptautinio pasipiktinimo bangai vakar vakare oficialusis Minskas pareiškė, kad galbūt atšauks nurodymą iškeldinti iš rezidencijų miestelio užsienio diplomatus. “JAV, Rusija, Lietuva ir Prancūzija pareiškė protestus - šiuo metu neturime tikslios informacijos, bet vykdomas labai intensyvus darbas visais diplomatiniais kanalais”, - pareiškė Baltarusijos URM atstovas. Tai pirmas ženklas, kad Baltarusija gali pakeisti savo sprendimą. Paskutiniais pranešimais žurnalistai neprileidžiami prie rezidencijų, o Baltarusijos milicininkai patikino, kad rezidencijos, kaip ir buvo žadėta, bus uždarytos šiandien apie vidurdienį. Beje, valdžios kontroliuojamoje Baltarusijos žiniasklaidoje apie šį incidentą nieko nepranešama.


Lapkričio 30 d. įvyko TSRS jaunimo organizacijų komiteto plenumas, skirtas 1957 metų komiteto veiklos rezultatams ir 1958 metų uždaviniams. Pranešimą „TSRS jaunimo organizacijų komiteto 1957 metų darbo rezultatai ir eiliniai uždaviniai“ padarė komiteto pirmininkas S. K. Romanovskis. Pasaulinio festivalio organizavimas Tarybų Sąjungoje padėjo TSRS jaunimo organizacijų komitetui ir į jį įeinančioms organizacijoms užmegzti daug naujų ryšių su įvairiais užsienio jaunimo susivienijimais ir grupėmis. Jeigu prieš metus komitetas palaikė ryšius su 220 organizacijų iš 73 šalių, tai šiuo metu šie ryšiai užmegzti beveik su 550 organizacijų iš 98 šalių. Pavyzdžiui, per ataskaitinį laikotarpį, be 31.000 festivalio užsienio dalyvių, Tarybų Sąjungoje lankėsi 96 jaunimo, studentų ir vaikų delegacijos. Per tą patį laikotarpį 108 tarybinio jaunimo delegacijos buvo išvažiavusios į užsienį. Tarybinis jaunimas, kaip visada, karštai remia veiklą tokių plačiai atstovaujamų tarptautinių organizacijų, kaip Pasaulinė demokratinio jaunimo federacija ir Tarptautinė studentų sąjunga. Plenumas apsvarstė komiteto priemonių 1958 metams planą ir komiteto uždavinius stiprinti ir plėsti internacionalinius tarybinio jaunimo ryšius su kitų šalių jaunimu. 1958 metais TSRS numatyta surengti seminarą tema „Taikus atominės energijos panaudojimas ir jaunimas“, organizuoti tarptautinę turistų stovyklą, tarptautinę laisvanorišką statybininkų stovyklą, surengti keletą studentinių priemonių, įskaitant tarptautinį seminarą studentams, studijuojantiems rusų kalbą ir literatūrą. Tikimasi dalyvauti vienuolikoje tarptautinių jaunimo ir studentų priemonių. 1958 metais dar labiau išsiplės ryšiai ir keitimasis delegacijomis su socialistinės stovyklos šalimis. Tarybiniai jaunuoliai ir merginos laukia atvažiuojančių į svečius 73 delegacijų iš 28 šalių. 58 tarybinio jaunimo delegacijos išvažiuos į užsienį, kaip antai, Angliją, Prancūziją, Belgiją, Argentiną, Braziliją, Indiją, Egiptą, Japoniją, Siriją ir kitas šalis. Plenumas pritarė TSRS jaunimo organizacijų komiteto revizijos komisijos pirmininkės A. A. Zavialovos pranešimui.


Vakar Vilniuje prasidėjo konferencija „Rytų Lietuvos problemos: dabartis ir ateitis”. Ji tęsis dar ir šiandien. Pranešimus skaito Valstybinės regioninių problemų komisijos pirmininkas, Seimo narys R.Ozolas, Seimo narys A.Eigirdas, Ignalinos, Šalčininkų, Širvintų, Švenčionių, Trakų, Vilniaus rajonų, religinių ir visuomeninių organizacijų atstovai, ministerijų, žinybų, mokslo įstaigų specialistai. Konferencija nagrinėja regiono ekonominę ir socialinę raidą, aptaria etnines, žmogaus teisių problemas, numatomą administracinio teritorinio susiskirstymo reformą.


„Deutsche Welle” duomenimis, serbų blokuojamos Bosnijos ir Hercegovinos sostinės gyventojams gresia badas, nes dėl kuro stokos uždaryta vienintelė duonos kepykla. Šiandien, matyt, baigsis chloro atsargos geriamajam vandeniui dezinfekuoti. Dėl nesiliaujančių susišaudymų kol kas neįmanoma atkurti oro tilto, kuriuo buvo gabenama JTO humanitarinė pagalba. Olandija pasisako už tai, kad Europos bendrijos šalių kariuomenė įsikištų į karinį konfliktą Bosnijoje ir Hercegovinoje. Užsienio reikalų ministras H. van den Brukas ketina tai pasiūlyti penktadienį Edinburge prasidėsiančiame Bendrijos aukščiausiojo lygio susitikime. Jo nuomone, operacijoje, pritarus JTO Saugumo Tarybai, turėtų dalyvauti NATO ir Vakarų Europos sąjungos pajėgos.


Neatsiranda nė vieno oratoriaus, kurs norėtų debatuoti dėl Tautų Sąjungos tarybos pranešimo apie pereitų metų Tautų Sąjungos darbus. Kadangi nereikalavo žodžio bendroms diskusijoms, tai jos atidėtos iki trečiadienio priešpiet. ,,Daily Telegraph“ korespandentas rašo, kad Tautų Sąjungos delegatų atsisakymas nuo dalyvavimo debatuos dėl Tautų Sajungos veikimo sukėlė Tautų Sąjungos kuluaruos didelio nusistebėjimo. Laikraštis priduria, kad toks įvykis reikia laikyti „savotišku fiasko“. (Elta).


Prancūzų spauda apie franko stabilizavimą.

Radio žiniomis, prancūzų spuda gyvai komentuoja įvykusį franko stabilizavimą. Visa spauda pripažįsta šio įvykio didelę reikšmę ekonominiame Prancūzijos gyvenime ir sveikina radikalus, – pasak ,,Avenir“, „pasiryžusius padėti Poncaré pereiti paskutinį finansinio krašto atstatymo etapą“. ,,Matin“ laiko franko stabilizavimą istoriniu įvykiu, atidarančiu naują ekonominio gyvenimo erą. ,,Exclsior“ skeibia reformą geriausia, nes visos partijos su ja sutikusios. „Figaro“ rašo, kad stabilizavimas nėra darbo pabaiga, o tik nacionalinių vertybių realizavimo pradžia. Visa spauda kiritikuoja socialistus, kurie reikalavo priemonių frankui stabilizuoti, bet vengė vykdymo atsakomybės.


Belgų nuomonė. Per generalinius debatus dėl Tautų Sąjungos veikimo pereitais metais Belgijos užsienių reikalų ministeris Hymans nurodė į didelę reikšmę, kurią turi 1927 m. pasaulinės ekonominės konferencijos nutarimų įvykdymas. Kalbėtojas nurodė, kad pesimistingos nuomonės apie dabartinę tautų santykių padėtį neturinčios pagrindo. Per paskutiniuosius metus esanti padaryta didelė pažanga buvusių priešininkų valstybių susiartinime. Rimto rūpesnio keliąs ginklavimasis sausumoj, jūroj ir ypač ore. Esą pavojaus, kad ginklavimosi lenktynės galinčios atvesti prie rimtų konfliktų, tačiau ir čia Tautų Sąjunga nurodžiusi kelius į padėties pagerinimą. Ypač didelės reikšmės turį arbitražo, saugumo ir nusiginklavimo ruošimo komisijų darbai.. Belgija šias pastangas remsianti. (Elta).


Vakar Seimo rūmuose surengtoje spaudos konferencijoje dalyvavo laikinai einantis prezidento pareigas A. Brazauskas. Jis papasakojo apie savo keliones į Rygą bei Taliną. Šios išvykos, pasakė A. Brazauskas, daugiau pažintinės - prisistatymo vizitai. Tačiau kartu su Latvijos, Estijos vadovais aptartos ir ekonomikos reformos, politikos problemos. Trijų Baltijos šalių vadovai suderino ir pasirašė kreipimąsi į pasaulio valstybes dėl spartesnio Rusijos kariuomenės išvedimo. Šiuo požiūriu Lietuvos, kuri jau suderino su Rusija kariuomenės išvedimo tvarkaraštį, padėtis yra geresnė negu Latvijos ir Estijos. Su prezidentu L. Meriu aptartas ir neigiamai įvertintas Rusijos užsienio reikalų ministro A. Kozyrevo pasisakymas Stokholme. Penktadienį A. Brazauskas su darbo vizitu ketina vykti į Baltarusiją, su kuria iki šiol neturime diplomatinių santykių. Net derybos dėl jų užmezgimo nutrūkusios. Susitikime su Baltarusijos vadovais ketinama apsvarstyti priežastis, stabdančias tarpusavio bendradarbiavimą. Spaudos konferencijoje Seimo narys A. Bendinskas perskaitė pareiškimą, kuriame pranešė, kad praėjusią naktį apie 4 valandą į jo butą buvo įmesta bomba. Seimo narys kreipėsi į Generalinę prokuratūrą, prašydamas kuo greičiau surasti kaltininkus. Po pirmosios spaudos konferencijos įvyko antroji - opozicijos atstovų. Piliečių chartijos frakcijos pirmininkas S. Šaltenis ir Krikščionių demokratų frakcijos narys R. Raškinis kalbėjo apie būtinybę įstatymiškai įteisinti opoziciją.


Naujoji Anglijos nota savo griežtais pareiškimais, kad bus imtasi visų priemonių viešai tvarkai Aigipte apsaugoti, smarkiai sujaudinusi Aigiptą. Padėtį komplikuoja dar nenorinčio imtis atsakomybės už atsisakymo pasėkas Aigipto ministerių kabineto krizis.


Bulgarų tauta iškilmingai pažymi išvadavimo metines

SOFIJA, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Šiandien bulgarų tauta švenčia 12-ąsias savo tėvynės išvadavimo iš fašizmo metines. Sofijoje, Rugsėjo 9-osios aikštėje, įvyko šventinis sostinės įgulos dalių karinis paradas ir masinė darbo žmonių demonstracija. Lygiai 9 valandą ryto į Georgijaus Dimitrovo mauzoliejaus tribūną pakyla Bulgarijos Komunistų partijos ir vyriausybės vadovai: Georgijus Damianovas, Raiko Damianovas, Todoras Zivkovas, Ivanas Michailovas, Jenčo Staikovas, Georgijus Cankovas, Georgijus Cankovas, Vylko Cervenkovas, Antonas Jugovas, Georgijus Traikovas, Karlo Lukanovas, Todoras Prachovas, Bojanas Bylgaranovas, Dimitras Ganevas, Borisas Taskovas, atvykusios iš TSRS senų bolševikų delegacijos vadovas P. G. Moskatovas, Bulgarijos Liaudies armijos generolai. Aikštėje – daugybė svečių, garsieji Bulgarijos sostinės žmonės, diplomatinio korpuso nariai, visuomenės ir spaudos atstovai. Paradą priėmė liaudies gynybos ministras armijos generolas Petras Pančevskis. Apvažiavęs kariuomenę, jis pasakė kalbą, kurioje liaudies vyriausybės ir Bulgarijos Komunistų partijos Centro komiteto vardu pasveikino darbo žmones 12-ųjų Bulgarijos išvadavimo metinių šventės proga. Po to įvyko karinis paradas. Po parado aikštę užpildė demonstrantų kolonos. Darbo žmonės nešė šimtus vėliavų, plakatų ir transparantų, rodančių darbo pergales, liaudies susitelkimą apie partiją ir vyriausybę, siekimą kovoti už naujus socializmo statybos laimėjimus, už Bulgarijos Tarybų Sąjungos draugystės stiprinimą, už taikos pergalę. Demonstracija truko kelias valandas.


Penktadienį spaudos konferencijų surengė Lietuvos krikščionių demokratų sąjunga, kurios atstovai save paprastai vadina nuosaikiaisiais krikščionimis. Su žurnalistais susitiko V.Petkus, dr.K.Bobelis (KDS atstovas išeivijoje), A.Žilinskas, V.Girdzijauskas ir kiti. V.Petkus papasakojo, kad KDS - tai plačiosios katalikybės judėjimas, turintis Lietuvoje senas tradicijas. Prieš karą tokių pažiūrų žmonės būrėsi apie J.Keliuočio leidžiamą žurnalą „Naujoji Romuva” bei V.Mykolaičio-Putino žurnalą „Židinys”. Neokatolicizmo srityje pirmuosius žingsnius žengė A.Maceina, J.Grinius, B.Brazdžionis ir daugelis kitų intelektualų. Nuosaikieji krikščionys siekia patraukti savo pusėn ne vien krikščioniškų pažiūrų žmones, todėl jų principinė nuostata - santarvė ir tolerancija. Griežtai neigiamas bet koks žmonių rūšiavimas į teisiuosius ir kaltus, raudonus ir juodus. Su visais ieškoma bendros kalbos, sutarimo, vengiant klijuoti etiketes, įžeidinėti, niekinti ir žeminti. Kaip tik dėl to išsiskyrė Krikščionių demokratų partijos ir KDS keliai. A.Žilinskas pabrėžė, kad „mes plačiai suprantame krikščioniškasias vertybes, o KDP būdingas klerikalizmas, t.y. nepakantumas savo oponentams. Tuo mes ir skiriamės nuo jų”. Pagrindinis KDP tikslas - kova su komunizmu, - pridūrė jis. KDS daugiau rūpinasi naujos Lietuvos kūrimu. Nuosaikieji krikščionys neturi griežtos organizacijos ar fiksuotos narystės. Vadovaujamasi Antrojo Vatikano susirinkimo nutarimu, kuris skelbia, jog bažnyčia nėra susijusi su kokiu nors politiniu judėjimu ar socialine doktrina. Krikščionys turi teisę jungtis su nekrikščioniškomis politinėmis organizacijomis, bet privalo visur ir visada išlikti krikščionys, neišduoti savo principų. Todėl rinkimuose KDS nariai turėjo pasirinkimo ir veiksmų laisvę. Daugiausia jų balotiruosis bendrame sąraše su jaunalietuviais, bet kai kurie - L.Dambrauskas ir J.Antanaitis - rinkimuose atstovaus LSDP blokui. Tai neprieštarauja KDS dvasiai. Spaudos konferencijoje dr.K.Bobelis aštriai iškelė Lietuvos ir išeivijos santykių klausimą. Išeiviai, pasak jo, šiandien yra eliminuojami iš tautos gyvenimo, jie jaučiasi atstumti kaip senais laikais, kai būdavo „persona non grata” bolševikams. Pirmojo laisvos Lietuvos Seimo rinkimuose turėjo gauti teisę dalyvauti visi lietuviai, kad ir kur jie gyventų. „Paukščiai sugrįžta namo ir kiekvienas lietuvis turėjo gauti teisę parskristi į gimtajį lizdą”. Negalėjo būti jokio sėslumo cenzo pirmiesiems Seimo rinkimams. Vėliau lemtų jau visų lietuvių išrinkto Seimo sprendimai. V.Petkus pritarė savo kolegai ir pasiūlė visus lietuvius, kurių du trečdaliai gyvena Lietuvoje, vienas - už jos ribų, laikyti viena didele šeima. Tuomet atpultų kaip nereikalingi visi pilietybės, sėslumo cenzo ir panašūs klausimai.


Kelios pastabos dėl „lenkų tezių lietuvių lenkų santykių klausimu“.

Pareiškimai, kuriais pasikeitė lietuvių ir lenkų delegacijos Karaliaučuje ir kurie sudaro abiejų šalių pažiūrą į derybų stovį, be abejojimo, bus sunaudoti naujo lietuvių lenkų ginčo referento pranešime, kurs bus patiektas Tautų Sąjungos Tarybai jos sesijoj gruodžio mėnesį. Dėl to ir platesnei visuomenei pravartu yra susipažinti su šiais dokumentais, galinčiais turėti kartais nemažos reikšmės, svarstant mūsų bylą su lenkais Ženevoje. O visų svarbiausia yra panagrinėti tas tezes, kuriomis lenkai gina savo pozicijas, santykiuose su mumis. Tos tezės, tiesa, nėra naujos. Jas mums teko girdėti beveik visur, kur teko bylinėtis su lenkais dėl Želigovskio smurto. Tačiau tokioj pilnoj santraukoj, kaip kad dabar, lenkų pažiūros į Vilniaus klausimą dar niekad nebuvo suformuluotos. Be to svarbu, kad šį kartą tos pažiūros išdėstytos ne Tautų Sąjungoj, o tiesioginėse su lietuviais derybose. Tuo pačiu faktu Vilniaus klausimas, kurio lenkai taip vengė tarptautinėje dirvoje, šiandien, galima sakyti, yra savaime iškilęs visu platumu. Tai mato ir patys lenkai. Kitaip jie nebūtų įterpę į tezes savo „juridinių titulų“ į Želigovskio okupuotą Vilniaus kraštą. Tačiau, išskyrus šiuos „titulus“, kitos lenkų tezės yra kupinos priprastos jiems tendencijos kreipti kalbą į šalį, kada reikia pažiūrėti tiesai į akis. Tokia tendencija yra persisunkęs pirmiausia Komisijų darbų nepasisekimo aiškinimas. Čia lenkai mato svarbiausią kliūtį tą, kad šalys kiekviena savaip aiškinosi paskutinį Tautų Sąjungos tarybos 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos posmą, kurs sako, kad šioji rezoliucija neliečia klausimų, dėl kurių abi vyriausybės yra skirtingų pažiūrų. Lietuviai, girdi, manę, kad jie negalį priimti lenkų pasiūlyto tiesioginio susisiekimo dėl to, kad toks priėmimas susiduriąs su jų teisėmis į ginčijamas teritorijas. Taip pat lenkų pasiūlytas prekybos santykių patvarkymas sutikęs iš lietuvių pusės prieštaravimų dėl to, kad lietuviai neradę galimu tą patį patvarkymą taikyti Lenkijai ir Lietuvos ginčijamoms teritorijoms. Pagaliau, lenkų pasiūlyti saugumo pakto ir arbitražo sutarties projektai lietuvių buvę atmesti dėl to, kad saugumo pakto projekte buvę kalbama apie „dabartinių teritorijų neliečiamybę“, o arbitražo sutarties projektas numatąs visišką praeities ir teritorialinių ginčų išskyrimą iš sutarties nuostatų. Iš kitos puses, lenkai laikę nesutaikomais su 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucija lietuvių pasiūlytus sutarčių projektus, kurie kėsinęsi prieš Lenkijos teritorialinę neliečiamybę. Toks skirtingas 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos aiškinimas neleidęs komisijoms pasiekti susitarimo. Skaitydamas tokią lenkų tezę, gauni įspūdžio, kad lenkai pro medžius nemato, ar greičiau nenori matyti, miško. Juk iš pačių lenkų delegacijos išvadžiojimų matyti, kad minėti lenkų projektai buvo lietuviams nepriimtini ne dėl to, kad lietuviai būtų kažkaip keistai išsiaiškinę Tautų Sąjungos tarybos gruodžio 10 d. rezoliuciją, bet dėl to, kad lenkų projektai neatsižvelgė į tas teises, dėl okupuoto Vilniaus krašto, kurias Lietuva yra sau po Želigovskio smurto rezervavusi ir visada gynusi. Iš kitos pusės, nesunku yra suprasti, kad sekdama užtušuoti pagrindinę derybų nepasisekimo priežastį ir suvesti tą priežastį į tarybos rezoliucijos aiškinimą, lenkų delegacija turėjo dar tikslo išprovokuoti Tautų Sąjungos tarybą sykį visam laikui gruodžio 10 d. rezoliuciją aiškinti. Žinoma, lenkai tikisi, kad aiškinimas bus jų naudai ir tuo bus panaikinta rezoliucijos teigiama reikšmė Lietuvai. Šitos lenkų delegacijos tikslas matyt ir iš jos įterpto į „tezes“ 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos aiškinimo. Pasak lenkų Tautų Sąjungos taryba, įterpdama į gruodžio 10 d. rezoliuciją sukėlusį ginčus posmą, norėjusi tik „pastebėti, kad jos rezoliucija neuždeda nei lenkų nei lietuvių vyriausybėms mažiausios prievolės pakeisti kur nors savo nuomones klausimais, dėl kurių jų pažiūros skiriasi“. Iš tokio aiškinimo, girdi, seka, kad lietuvių pusė neturi teisės remtis tarybos rezoliucija, kad reikalautų iš lenkų pusės atsisakyti nuo savo pažiūros, einant kuria, Vilniaus klausimas yra galutinai išspręstas“. O eidama savo išvadose dar toliau, lenkų delegacija jau pareiškia, kad negalinti sutikti su lietuvių delegacijos nuomone einant kuria „technišku“ problemų sprendimas, kaip, pav. tiesioginio susisiekimo tarp Lenkijos ir Lietuvos įvedimas, paliečia skirtingą Lietuvos nusistatymą. Taigi, pačių lenkų žodžiais tariant, lietuviai negalį reikalaut iš lenkų atsisakyti nuo savo pažiūros, o lenkai galį. Toks aiškinimo metodas taikomas ir konkretiems klausimams. Lenkai, sakosi, negalėję priimti projektų, kurie kėsinęsi prieš Lenkijos teritorialinę neliečiamybę, o patys pasiūlė net keturis projektus, kurie nesiskaitė su Lietuvos teritorialine neliečiamybe, dėl kurios juk Lietuvos vyriausybė turi skirtingų pažiūrų. Ir tokį gotentotišką metodą lenkai siekia dar paremti pranešėjo Bloklando vardu! Tačiau Ką pasakė p. Bloklandas. Savo antrame pranešime Tautų Sąjungos tarybai rugsėjo 8 d., kuriuo remiasi lenkai, p. Blokland visai neaiškino gruodžio 10 d. rezoliucijos prasmes, o tik nurodė, kad minėdama toj rezoliucijoj ginčytinus klausimus, dėl kurių abi pusės turi skirtingų pažiūrų, taryba norėjusi „duoti deryboms naudingą orientaciją“. – Ji tam tikra prasme įspėjo kliūtis, kurių sudarytų klausimai, dėl kurių abi vyriausybės turi kitokių nuomonių – sako p. Blokland'as, – ir nuraminimo dėliai manė, kad tos pas žiūros nebus paliestos tiesioginėmis derybomis vietos trafiko, tranzito, pašto susisiekimo srityje ir t.t.“. Lietuvių delegacija derybų metu ir laikėsi tokios taktikos, kad besitariant technikiniais klausimais nebūtų užgauti politiniai, dėl kurių abi šalys turi skirtingų pažiūrų. Priešingai, lenkų delegacija statė reikalavimus, kurie neiš


TASS-o korespondentas J. Popovas praneša: politinė padėtis Alžyre smarkiai pasikeitė. Vakar po vidudienio iš miesto buvo išvestos visos ketvirtosios ir trečiosios karo apygardų dalys. Visiems netikėtai buvo paskelbta apie nacionalinio išsivadavimo fronto politinio biuro spaudos konferenciją Kasboje. NIF politinio biuro generalinis sekretorius M. Hideras, dalyvaujant politinio biuro nariui ir LARV pirmininko pavaduotojui Ben Belai, pareiškė spaudos atstovams, kad „Alžyro revoliucija pergyveno dar vieną valdžios krizę“. Ši krizė, nurodė jis, kilo dėl krizės, buvusios Tripolyje (Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos sesijoje. – Koresp. past.), prieš tris mėnesius. Spaudos konferencijoje buvo nurodyta, kad politinis biuras po rinkimų tuojau pat perduos visas valstybinės valdžios funkcijas naujai išrinktam organui. Hideras kritikavo LARV pirmininko Ben Hedos poziciją, kurią jis užėmė pastarosios politinės krizės metu. Vakare miesto centre įvyko masinis mitingas, kuriame dalyvavo NIF politinio biuro nariai Ben Bela ir Bitatas. Kalbėdamas mitinge, Ben Bela pareiškė, kad krizė pasibaigė. Mes nugalėjome ne todėl, pabrėžė jis, kad ketvirtosios karo apygardos kareiviai paliko miestą, o todėl, kad liaudis pareiškė savo valią. Jis patvirtino, kad NIF politinis biuras vėl pradeda darbą Alžyre. Nacionalinės liaudies armijos generalinio štabo pranešime buvo pažymėta, kad penktosios ir šeštosios apygardų kariuomenės dalys, žygiuojančios Alžyro link, gyventojų buvo džiaugsmingai sutiktos, o apie 400 ketvirtosios karo apygardos kareivių perėjo NIF politiniam biurui ištikimos kariuomenės pusėn. Nors dėl NIF politinio biuro laimėjimo nebuvo abejojama, toks staigus padėties šalyje pasikeitimas daug kam buvo staigmena. Šiandien laikraščiuose išspausdintas pranešimas, kad NIF politinis biuras ir ketvirtosios karo apygardos vadovybė susitarė, bet nenurodoma, kokia būtent šio susitarimo esmė. Šiaip ar taip, krizei išsisprendus, NIF politinio biuro padėtis pasidarė žymiai tvirtesnė, negu pirm


Vakar rytą į Taliną dalyvauti Baltijos valstybių tarybos posėdyje specialiu reisu išvyko Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas V.Landsbergis. Kartu su juo išvyko valstybinės delegacijos deryboms su Rusija nariai, Aukščiausiosios Tarybos deputatai E.Jarašiūnas ir V.Jarmolenka.


Lenkai nepatenkinti, kad konstitucijoj minimas Vilnius. Lenkijos užsienių reikalų ministeris Zaleskis atsiuntė Lietuvos ministeriui pirmininkui ir užsienių reikalų ministeriui prof. Voldemarui tokio turinio raštą: Varšuva, 1928 m. geguž. 31 d. Lietuvos Lenkijos deryboms. „Lenkų delegacija N:. 46. 28. Pone Pirmininke, Lietuvos Vyriausybė neseniai paskelbė savo oficialiniam laikrašty „Vyriausybės žinių“ 275 Nr. iš gegužės mėn. 25 d. Lietuvos Respublikos konstitucijos pakeistą tekstą. Tas tekstas atkreipė lenkų vyriausybės dėmesį 5 straipsnio turiniu, kuriuo Vilnius skelbiamas Lietuvos Respublikos sostine. Aš esu priverstas pareikšti, kad lenkų vyriausybė laiko įtraukimą į Lietuvos Valstybės konstituciją pakeitimo, nukreipto prieš teritorialinę Lenkijos neliečiamybę, nereikalinga demonstracija, be jokios juridinės vertės ir praktiškų pasėkų. Tas vienpusiškas Lietuvos vyriausybės aktas iš tikrųjų niekuo negalės paliesti Lenkijos teisių į Vilniaus teritoriją, įgytą einant iškilmingu vietos gyventojų atstovų Vilniaus Seime balsavimu 1922 m. vasario 20 d. ir patvirtinta Lenkijos Seimo rezoliucijos 1922 m. kovo 24 d.; - teisių, kurios buvo pripažintos Ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimu dėl Lenkijos sienų, padarytų einant Lenkijos ir Lietuvos vyriausybių prašymais, kurį Tautų Sąjungos taryba priėmė dėmesin 1923 m., balandžio m. 20 d. Šio klausimo pakeitimas yra juo labiau nesuderinamas su Tautų Sąjungos pakto dvasia ir raide ir ypatingai su 10 straipsnio nuostatais, kuriais Lietuva ir Lenkija yra surištos. Aš turiu su pasigailėjimu konstatuo.ti, kad šio pakeitimo paskelbimas iš Lietuvos Vyriausybės pusės gali tik sutrukdyti ir pabloginti dabartines derybas tarp Lenkijos ir Lietuvos, derybos, turinčias tikslo „sudaryti santykius, kurie patikrintų tarp abiejų kaimyninių valstybių gerą santarvę, nuo kurios pareina taika“, ir kad dėl to ji turi būti laikoma kaipo prieštaraujanti Tautų Sąjungos tarybos rezoliucijai iš 1927 m. gruodžio 10 d. Pagaliau, aš leidžiu sau atkreipti Tamstos dėmesį į tai, kad lenkų vyriausybės pasižadėjimas saugoti Lietuvos respublikos teritorialinę neliečiamybę uždeda Lietuvos vyriausybei pareigą suderinti savo elgesį su tuo pačiu principu. Teikitės priimti, Pone Pirmininke, mano aukščiausios pagarbos patikrinimus. (pasirašė) August Zaleskis, Užsienių Reikalų Ministeris, Lenkų delegacijos pirmininkas.


Praėjo beveik metai nuo vokiškųjų okupantų išvijimo iš Lietuvos. Per tą laiką visame mūsų krašte buvo atkurti partiniai ir tarybiniai organai, sukomplektuota didžioji ūkinių ir kooperatinių organizacijų aparato dalis. Į tarybinės valdžios aparatą įsiliejo tūkstančiai naujų, iš darbo žmonių tarpo kilusių, kovoje su hitleriniais grobikais pasižymėjusių žmonių. Per praėjusius metus mūsų partinis ir tarybinis aparatas nudirbo didžiulį atkuriamąjį darbą rikiuodamas gyvenimą, pagal tarybinius įstatymus. Tačiau tie atstatymo darbai būtų buvę dar našesni, jei mums visomis priemonėmis nebūtų trukdęs klasinis priešas — buožės, buvę fabrikantai, dvarininkai, įvairūs buvusieji vokiškųjų okupantų samdiniai. Šie išnaudotojai negali susitaikyti su ta mintimi, kad jie jau visiems laikams neteko galimybės eksploatuoti darbo žmones, prarado savo turėtas privilegijas. Užtat jie su pasmerktųjų įsiutimu griebiasi visokiausių provokacijų, nesivaržo su jokiomis priemonėmis, — nuo melo ir apgavystės iki ginkluotos kovos ir diversijų, — kad tik pakenktų tarybų valdžiai — darbo žmonių valdžiai, Deja, mūsų tarybinio aparato darbuotojų tarpe pasitaiko žmonių, kurie nekreipia dėmesio į šią elementarinę tiesą, kurie, sudarydami savo žinioje esantį tarybinį aparatą, užmiršta klasių kovos buvimą arba taikstosi su įvairiais antitarybiniais elementais, varančiais mūsų ūkinėse, kooperatyvinėse ir tarybinėse organizacijose kenkimo darbą, po „nepakeičiamų“ specialistų priedanga. Prie ko priveda tokia trumparegė politinį budrumą praradusi politika, ryškiai rodo nemaža pavyzdžių. Štai, Utenos apskritis. Kuo, jei ne taikstymusi su klasiniu atžvilgiu priešiškais elementais galima paaiškinti tokius faktus, kad šios apskrities Debeikių valsčiuje ilgą laiką „veikos vienos apylinkės pirmininku buožė Zaviša, buvęs 50 ha ūkio savininkas, kad Utenos valsčiuje tokias pat pareigas ėjo buožė Pakalnis — 30 ha ūkio savininkas, ne tik pats sabotavęs privalomuosius pristatymus valstybei, bet ir trukdęs juos atlikti savo apylinkės valstiečiams. Argi po to nuostabu, kad šios taikstymosi politikos rezultate Utenos apskritis metinį grūdų paruošų planą rugsėjo 20 d. buvo įvykdžiusi tik 10,3%? Argi ne dėl to paties taikstymosi su buožiniais elementais Utenos valsčiaus buožė Kazys Matulėnas — 93 ha ūkio savininkas, išskirsčius jo ūkį 7 naujakuriams, išsigudrino priversti naujakurius dalintis su juo pusiau derlių? Panašių faktų yra ir Anykščių, ir Debeikių, ir kituose Utenos apskrities valsčiuose. Visa tai buvo žinoma buvusiai Utenos apskrities vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojai drg. Puteikytei, o ji užuot kovojusi su buožinių elementų įsigalėjimu, taikstėsi su jais. Tokios trumparegės, nebolševikiškos politikos rezultate Utenos apskrityje ne tarybiniai organai sustiprėjo, o suaktyvino savo žmogžudišką veiklą buožiniai nacionalistiniai elementai. Negalima nepasmerkti ir dar vienos besitaikstančiu su buožiniais nacionalistiniais elementais mūsų tarybinių darbuotojų rūšies, kurie kovą prieš antitarybinius elementus palieka valstybės saugumo organams, patys likdami paprastais stebėtojais iš šalies. Ir šios trumparegės, nebolševikiškos politikos rezultate išėjo taip, kad „nepakeičiami specialistai“ ne tarybinį darbą dirbo, o tarybinio darbuotojo skraiste prisidengę ėmė slėpti savo ryšius su banditiniais elementais. Mūsų partija savo Centro Komiteto plenumų nutarimuose jau nekartą, buvo įspėjusi partinius ir tarybinius darbuotojus kelti savo bolševikinį budrumą, neleisti antitarybiniams elementams prasiskverbti į mūsų valstybinį aparatą. Dabar LKPD) CK VII plenumas griežtai pareikalavo imtis priemonių valstybiniai, kooperatyviniam ir ūkiniam aparatui apvalyti nuo prasiskverbusių į jį lietuviškai vokiškųjų nacionalistų. Mūsų liaudyje yra pakankamai tarybų valdžiai atsidavusiu darbininkų, valstiečių ir inteligentų, kurie gali būti iškelti į vadovaujantį darbą. Reikia tik tiems naujai iškeltiems darbuotojams teikti kasdieninę paramą jų darbe, padėti jiems kelti savo politinį ir kvalifikacinį darbo lygį. Reikia padaryti galą taikstymuisi su svetimais elementais, prasiskverbusiais į mūsų tarybinį bei ūkinį aparatą. Atėjo laikas ryžtingai taisyti darbuotojus, kurie daro tokias klaidas, o nepataisomus šalinti iš pareigų. Bolševikų partija turi didelę istoriją kovos prieš buožiją, kovos prieš klasinių priešų kenkiamąjį darbą ir prieš taikstymąsi su jais. Bolševikų partijos istorinis patyrimas mus moko, kad sėkmingai išspręsti Socialistinės statybos uždavinius partija gali tik tada, kai ji nuolat ir ryžtingai šalins iš kelio besitaikstančius su klasiniais priešais ir jų interesų reiškėjais. Šį bolševikų partijos patyrimą turi ypač atsiminti tie mūsų draugai, kurie savo įstaigų užteršimą nepatikimais elementais bando pateisinti kadrų stoka, kurie nesupranta, jog priešas įstaigoje yra ne darbininkas, o darbo griovėjas ir pavojingas griovėjas. Pavojingas dėl to, kad jis gali griauti darbą, iš vidaus. Padaryti galą, partinių ir tarybinių darbuotojų politinio bolševikinio budrumo atbukimo faktams, ryžtingai kovoti prieš taikstytojus su svetimais elementais, ne žodžiais, o darbais kovoti dėl mūsų valstybinio ir ūkinio aparato išvalymo nuo antitarybinių elementų — štai vienas svarbiausių šio meto mūsų partinių ir tarybinių darbuotojų uždavinių.