Indonezijos Respublikos Prezidento Sukarno viešėjimas TSR Sąjungoje

Rugpiūčio 30 d. prezidentas Sukarno dalyvavo per pietus, kuriuos surengė jo garbei akredituoti TSR Sąjungoje šalių, dalyvavusiųjų Bandungo konferencijoje, diplomatinių atstovybių vadovai. Nuo Tarybų Sąjungos per pietus buvo K. J. Vorošilovas, N. A. Bulganinas, S. R. Rašidovas, D. T. Sepilovas ir kiti. Naktį į rugpiūčio 31 d. prezidentas Sukarno ir ji lydintieji asmenys išvažiavo traukiniu iš Maskvos į Leningradą. Pabuvęs Leningrade, prezidentas Sukarno išvyks į tolesnę kelionę po Tarybų šalį. Kelionėje po Tarybų Sąjungą prezidentą Sukarno lydi: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas S. R. Rašidovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius A. F. Gorkinas, armijos generolas M. I. Kazakovas, TSRS ambasadorius Indonezijoje D. A. Žukovas, TSRS URM Pietryčių Azijos skyriaus vedėjas B. M. Volkovas, TSRS URA protokolinio skyriaus vedėjo pavaduotojas K. A. Kočetkovas, TSRS URM spaudos skyriaus vedėjo pavaduotojas M. A. Charlamovas. Maskvos Leningrado stotyje Indonezijos prezidentą lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas M. P. Tarasovas, Tarybų Sąjungos maršalas V. D. Sokolovskis ir kiti oficialūs asmenys, o taip pat tarybinės spaudos atstovai. (TASS-ELTA).


Per visą Latvijos nepriklausomybės laiką jos tarptautiniai reikalai nebuvo taip bevilčiai susiraizgę, kaip dabar. Kaip ir visų buvusių vyriausybių taip ir dabartinės vyriausybės deklaracijoj buvo pažadėta dėti pastangų geriems santykiams ugdyti su visais kaimynais. Tačiau praktikoj išėjo priešingai. Jeigu Latvijos užsienių reikalų ministeris p. Balodis, kalbėdamas apie savo veikimą Ženevoj, galėjo pasakyti apie galimumus sudaryti prekybos sutartis su Pietųslavija ar net Persija, tai nei anksčiau, nei Ženevoj jam nieko teigiamo nepavyko atsiekti deklaracijoj užsibrėžtiems tikslams įgyvendyti kaimynų atžvilgiu. P. Balodis T. S-goj iškėlė klausimą apie Liepojos Romnu geležinkelio atidarymą. Nors ir primygtinai tvirtina, kad latvių sumanymas turįs galvoj tiktai ekonominius Latvijos interesus ir neišeinąs iš paskelbtojo neitralumo ribų, vis dėlto šiuo atžvilgiu nėra jokio galimumo konstatuoti, kur baigiasi ekonominiai ir kur prasideda politiniai interesai. Negali būti kalbos apie ekonominius interesus, kada tokie dalyko žinovai, kaip latvių geležinkelių direktorius, viešai skelbia savo nuomonę, kad Liepojos Romnų geležinkelio atidarymas yra Latvijai ne tik nenaudingas, bet ir kenksmingas. Tai nėra vienintelis balsas pačių latvių tarpe, įvertinąs liepojiečių užuogaidas kaip inspiruotas iš šalies. Stovėdami (leiskim, kad ir nenoroms) Lietuvos atžvilgiu kai kuriais klausimais ant vienos platformos su Lenkija, latviai galėtų bent tikėtis šiokių tokių kompensacijų iš lenkų. Bet jau seniai žinomas posakis, kad nedėkingumas yra pasaulio atlyginimas. Paskutiniuoju laiku pastebima visa eilė reiškinių, kurie rodo, kad Lenkijos valdantieji sluoksniai pradėjo prieš latvius generalinę ataką. Latviai turėjo praryti karčią piliulę – p. Holuvkos, atsakomingo lenkų užsienių reikalų ministerijos valdininko, pareiškimą apie ,,Vilnių Latvijoj“. Latviai su pavydėtinu ramumu sutinka lenkų spaudos nuomones, kad esąs atėjęs laikas reviduoti sienas su Latvija. Lenkai, matyti, laiko dabar patogiausiu momentu kelti klausimą apie atlyginimo išmokėjimą lenkų dvarininkams Latgalijoj, kurių žemės nusavintos einant žemės reformą. Pagaliau, lenkai aiškiai siekia įkaitinti santykius Latvijoj iki didžiausio laipsnio, provokuodami latvius pradėti geležinkelių karą. Štai reiškiniai, kurie rodo, kad Latvijos lenkiška politika eina prie fiasko. Tuo tarpu yra žinoma, kad latviai prie lenkų be baltų pirštinių neprieidavo. Dar ir dabar, kada prieita liepto galo, visa eilė įtakingų latvių laikraščių nutyli apie bet kuriuos sunkumus santykiuose su Lenkija. Matyti, net ir dabar dar nedrįstama pakelti balsas prieš lenkus... Bet ir santykiai su sąjungininkais estais kažkaip nesitvarko. Muitų unijos klausimas, kuris savo laiku buvo laikomas beveik naujos eros pradžia, šiandien dar mažiau yra aiškus, negu tą iškilmingą valandą, kada buvo padėti šiai unijai pagrindai. Muitų unija nusitraukia ad calendas graecas. Latvių spauda visuomet megindavo įrodinėti, kad Lietuva savo užsienio politikoj yra izoliuota. Bet dabar visi pažymiai rodo, kad pačios Latvijos užs. politika atsidūrė ,,splendid isolation“ stovy. Tas splendid isolation kilo iš to, kad latviai buvo prieinami kugždėjimams iš šalies. Alienus.


Rugsėjo 2-4 dienomis Taline vyks pirmasis Pasaulinės intelektualinės nuosavybės organizacijos simpoziumas, skirtas autorių teisių apsaugai Baltijos valstybėse. Simpoziume dalyvaus Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininko V.Martinkaus vadovaujama delegacija.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

KOMUNIKATAS apie TSRS Vyriausybės ir LLR Vyriausybės derybas ir apie sutarties sudarymą dėl laikinai Lenkijoje esančios Tarybinės kariuomenės teisinio statuso

Pagal 1956 metų lapkričio 18 d. Maskvoje pasirašytą Tarybų Sąjungos-Lenkijos Bendrąjį Pareiškimą, Varšuvoje įvyko Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybių delegacijų derybos dėl laikinai Lenkijos teritorijoje esančios tarybinės kariuomenės teisinio statuso. Tarybų Sąjungos Delegaciją sudarė: TSRS Užsienio reikalų ministras D. T. Sepilovas (delegacijos vadovas), TSRS Gynybos ministras Tarybų Sąjungos Maršalas G. K. Žukovas, armijos generolas A. I. Antonovas, TSRS URM Ketvirtojo Europos skyriaus vedėjas A. I. Gorčakovas, TSRS URM Sutarčių-teisės skyriaus vedėjas G. I Tunkinas, TSRS Finansų ministerijos valdybos viršininkas A. I. Satovas, TSRS URM Sutarčių-teisės skyriaus vedėjo pavaduotojas G. J. Vilkovas, vyriausiojo karinio prokuroro pavaduotojas K. N. Novikovas. Be to, derybose ekspertais dalyvavo: profesorius V. N. Durdenevskis, generolas majoras L. M. Krylovas, TSRS ambasados Lenkijoje patarėjas J. V. Bernovas, TSRS URM bendradarbis D. V. Bykovas. Lenkijos Delegaciją sudarė: Užsienio reikalų ministras A. Rapackis (delegacijos vadovas), Nacionalinės gynybos ministras divizijos generolas M. Spychalskis, Nacionalinės gynybos ministro pavaduotojas J. Zažickis, URM generalinis direktorius ambasadorius M. Verna, Lenkijos kariuomenės generalinio štabo viršininko pavaduotojas brigados generolas Z. Dušinskis, Finansų ministerijos generalinis direktorius H. Kotlickis, URM departamento direktoriaus pavaduotojas K. Korolčikas. Be to, derybose ekspertais dalyvavo: brigados generolas J. Dževeckis, generalinės prokuratūros prokuroras V. Vinaveris, URM departamento direktoriaus pavaduotojas M. Lobodyčius, Teisingumo ministerijos departamento direktorius Z. Opušinskis, Lenkijos kariuomenės pulkininkas T. Piuro, URM skyriaus viršininkas dr. J. Oseckis. Po šių draugiškai ir visiško savitarpio supratimo dvasia vykusių derybų, 1956 metų gruodžio 17 d. buvo pasirašyta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos vyriausybės ir Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybės sutartis dėl laikinai Lenkijoje esančios tarybinės kariuomenės teisinio statuso. Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos vyriausybės vardu sutartį pasirašė: Užsienio reikalų ministras D. T. Sepilovas ir Gynybos ministras G. K. Žukovas, Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybės vardu sutartį pasirašė: Užsienio reikalų ministras A. Rapackis ir Nacionalinės gynybos ministras M. Spychalskis. Pasirašant sutartį buvo: Lenkijos Jungtinės darbininkų partijos Centro komiteto pirmasis sekretorius V. Gomulka, Ministrų tarybos pirmininkas J. Cirankevičius, LJDP CK sekretoriai, LJDP CK politinio biuro narys E. Ochabas, J. Albrechtas, LLR Vyriausybės nariai ir grupė Lenkijos Kariuomenės generolų. Kartu buvo nustatyta, kad atskiri susitarimai, paminėti kai kuriuose sutarties straipsniuose, bus sudaryti per tris mėnesius nuo pasirašytosios sutarties įsigaliojimo dienos.


TASS-o korespondentas G. Fediašinas praneša: štai jau daugiau kaip savaitę Leopoldvilyje skleidžiami gandai, kad Bolabembos saloje susirėmę kareiviai, kurie saugoja ten kalinamą Kongo patriotų lyderį Antuaną Gizengą, su grupe kareivių, atvykusių ten, esą, saugumo tarnybos viršininko įsakymu palydėti Gizengą į Leopoldvilį. Pagal šiuos gandus, kurių kol kas niekas nepaneigė, per susirėmimą buvę sužeistų. Susirūpinę dėl šių nerimą keliančių gandų, Antuano Gizengos giminės, bičiuliai ir šalininkai įvairiais būdais mėgino išsiaiškinti tikrąją padėtį ir įsitikinti, kad Gizengos gyvybei negresia pavojus. Tačiau šie Antuano Gizengos motinos ir bičiulių mėginimai sužinoti tiesą apie Gizengos padėti ir gauti leidimą jį aplankyti buvo nesėkmingi. Vidaus reikalų ir teisingumo ministerijose jie gavo neigiamą atsakymą. O kai motina pamėgino pasimatyti su Adula ir paprašyti leidimo pasimatyti su sūnumi, tas jos nepriėmė. Šiandien afrikiečių solidarumo partijos vadovybė papildomai nusiuntė laišką SNO generaliniam sekretoriui, prašydama neleisti teismui susidoroti su Gizenga. Parlamento deputatas Mukuidis, kalbėdamas su TASS-o korespondentu, pasakė: „Negalima be pasipiktinimo ir nerimo kalbėti apie tai, kaip valdžia žiūri į Gizengos bylą. Kartu su Gizengos motina aš aplankiau vidaus reikalų ir teisingumo ministrus, norėdamas išsiaiškinti, kiek pagrįsti sostinėje sklinda gandai, ir nuraminti motinos širdį. Tačiau mes taip ir negavome atsakymo. Savavaliavimas Gizengos atžvilgiu ypač kelia pasipiktinimą tokiomis sąlygomis, kai maloningai elgiamasi su nusikaltėliu Kalonžiu, kuris, nors ir nuteistas kalėti, ramiai važinėja po miestą ištaiginga automašina. Tai aš pats šiandien mačiau”.


KOLONIJINIŲ ir priklausomųjų šalių tautos seniai kovoja prieš pavergimą. Nematytą už moji nacionalinė išsivadavimo kova įgavo antrojo pasaulinio karo metais ir ypatingai jam pasibaigus. Prasidėjo didis tautų atgimimo procesas. didžiųjų valstybių eiles iškilo Liaudies Kinija ir nepriklausomoji Indijos Respublika. Naują gyvenimą kuria Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos ir Vietnamo Demokratinės Respublikos darbo žmonės. Nusimetė kolonijinį jungą ir įstojo į savarankiško, nepriklausomo vystymosi kelia Birmos ir Indonezijos tautos. Nebeliko kolonijinio Egipto. Išsikovojo nepriklausomybę Sudanas, Marokas ir Tunisas. Plečiasi nacionalinio-išsivadavimo judėjimas Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų šalyse. Stiprina kovą prieš kolonijinų jungą Afrikos tautos. Lotynų Amerikoje didėja tautų rūstybė prieš JAV monopolininkus, besikėsinančius į jų šalių npriklausomybę. Imperialistams vis sunkiau išlaikyti pažabotas kolonijinių ir priklausomų šalių tautas. Nugarmėjo į praeitį tie laikai, kada Azijos ir Afrikos tautų likimas buvo sprendžiamas neprašytų atėjūnų. Dabar į dienotvarkę kaip vienas iš aktualiausių ir opiausių klausimų iškilo gėdingosios kolonializmo sistemos visiško likvidavimo klausimas.


NETOLI „Jaroslavlio“ viešbučio daugelio dėmesį atkreipė tokia scena: prie grupės stiprių ir augalotų juodaodžių vaikinų pribėgo nedidelis baltaplaukis maskvietis. Mažyliui buvo ne daugiau kaip treji metai, bet jis jau buvo gerai išmokęs festivalio kalbą. — Draugystė, — tarė jis, tiesdamas jiems ranką. — Draugystė, — šypsodamiesi atsakė šie. Vienas vaikinas paėmė berniuką už rankos. Tai — vienas vakarykštės festivalio dienos epizodų, atrodytų, niekuo nesiskiriąs nuo ankstesnių. Lygiai taip pat prie viešbučių, laukdami delegacijų, stovėjo įvairiaspalviai autobusai, virėjai lygiai taip pat ruošė pusryčius ir pietus, diktoriai įvairiomis kalbomis skelbė darbotvarkę. Ir vis dėlto buvo juntama, kad tai buvo paskutinė festivalio diena. Prie vieno autobuso, kuriuo ruošėsi važiuoti į miesto centrą vengrų jaunuoliai ir merginos, stovėjo dvi Maskvos moksleivės su gėlių puokštėmis — jos atėjo atsisveikinti iš anksto... Autobusai nuvažiavo paskutinės festivalio dienos maršrutu. Visasąjunginės žemės ūkio ir pramonės parodos. Ir vakar čionai atvažiuodavo mašinos. Bet jų jau mažiau. Ištuštėjo tos vietos, kuriose dažniausia susitikdavo draugai, tačiau viename gražiame kampelyje, prie tvenkinio, skambėjo dainos, muzika. Tai Jugoslavijos delegacija priėmė savo šefus — sostinės Krasnopresnios rajono jaunimą. Čionai atvažiavo vaikinai ir merginos iš „Triochgorkos“, Presnios mašinų gamyklos, siuvimo fabriko, draugai iš tarybinės delegacijos. Jų tarpe audėja Ana Guziejeva, verpėja Aleksandra Čiugunova, kurios jau savo klube buvo susitikusios su draugais jugoslavais. Linksmas bruzdesys netrukdė rimtam pokalbiui. Prie vieno staliuko — nacionalinio chorvatų teatro Zagrebe režisieriaus asistentas Davoras Šošičas ir Kijevo Dovženkos vardo kino studijos režisierius Vladimiras Denisenka. Realizmo problemos dramaturgijoje, paskutiniai Ochlopkovo darbai — apie tai ir daug ką kito kalbėjo jie. —Aš mačiau „Hamletą“ ir „Blakę“ Majakovskio teatre. Jų pastatymas mane sudomino, — pasakė D. Šošičas. Tačiau daug ko taip ir nespėjau pasižiūrėti. Aš labai norėčiau gauti Maskvoje inscenizuotą Gorkio „Motiną“. Mūsų teatras ją nori pastatyti Spalio keturiasdešimtmečio proga. Svečio iš Zagrebo užrašų knygutėje atsiranda Bachrušino teatrinio muziejaus, Centrinės teatrinės bibliotekos adresas, — gal būt, jis dar spės čionai užeiti. Per tas dvi savaites miesto gyventojai įprato matyti gatvėse neįprastai daug žmonių. Tačiau vakarykštė diena pralenkė visas ankstesnes. Maniežo aikštėje, skvere prie Didžiojo teatro, prie Istorinio muziejaus, Maskvos upės krantinėse — visur atsisveikino su Maskva ir maskviečiais jų draugai iš užsienio. Diena pasitaikė iš tikrųjų giedri ir saulėta — tinkamiausias laikas nuotraukoms. Tūkstančiai fotoreporterių-mėgėjų nuo pat ryto užpilde Raudonąją aikštę. Reikia nufotografuoti vietas, tapusias festivalio dienomis tokiomis artimomis daugeliui jų. Janas Ščiasnas iš Marianų Laznių ir Jaroslavas Filingeris iš Karlovų Varų ėjo aikšte, apsikabinę su nauju draugu iš Čilės — Džuvenu Pinto. Į šią draugišką kompaniją buvo nukreipta dešimtys objektyvų. Tamara Michailova iš Leningrado ir Liusia Poliakova iš Ramensko nusifotografavo su kolumbiečiu Chulio Renteriju. Kaip tapo tradicija nuo pirmųjų festivalio dienų, visur gyvai keičiamasi ženkleliais, suvenyrais. Į bloknotus įrašomi vis nauji adresai. Ne tik nuotraukos primena Maskvą. Architektas iš Kameruno D. Noumbisi valstybinėje universalinėje parduotuvėje nusipirko Čaikovskio penktąją simfoniją, Mocarto serenadą ir Solovjovo-Sedojaus „Pamaskvio vakarus” plokštelėse. Ceilono studentai Makuloluva ir Gamini Nagacha — taip pat Čaikovskio gerbėjai. Jie nusipirko visas plokšteles su jo muzikos įrašais, kokias tik gavo parduotuvėje. Prie porceliano sekcijos prekystalio su didelėmis dėžutėmis rankose priėjo italės Blanka Roza ir Franka Bandini. Joms labai patinka portcigaras, padarytas Leningrado 250-ujų metinių garbei, ir puodukas su Kremliaus atvaizdu. Tačiau pasirodo, kad draugėms neužtenka pasiimtų pinigų. — Rytoj iš ryto ar bus atidaryta parduotuvė? — klausia pardavėjos Blanka. Tačiau italėms neteko laukti rytdienos. Greta stovėjusios medicinos sesuo iš Kalinino Tatjana Ovčinikova ir Maskvos mokyklos mokytoja Valentina Novikova, tai išgirdusios, nupirko portcigarą ir puoduką ir padovanojo juos merginoms. Italės susijaudinusios, jos apkabina ir bučiuoja naujas pažįstamas. Ir dar viena įdomi paskutinės festivalio dienos žymė. „Maskvos” viešbučio vestibiulis. Spaudos centras. Vakarykštė diena buvo ypač įtempta 150-ojo ryšių skyriaus darbuotojams. Įvairių laikraščių, agentūrų, televizijos kompanijų korespondentai davė paskutines telegramas apie jaunystės šventę. — Londonas — šeštoji kabina. Kas laukia Atėnų, prieikite prie kabinos Nr. 10, — pasigirsta radijo dinamikuose budinčių telefonisčių Olgos Michailovos ir Alos Artiušenkos balsai. Iš didelių siuntinių, siunčiamų į Bulgariją, Vengriją, Rumuniją ir kitas šalis, galima įsivaizduoti, koki darbą šiomis dienomis atliko kino operatoriai: jiems prireikė tūkstančių metrų kino juostos, kad nufilmuotų pasaulio jaunystės šventę. Iki 2000 laiškų, banderolių, fototelegramų kasdien išsiųsdavo pašto skyrius į Alžyrą, Naująją Zelandiją, Lotynų Ameriką ir kitas šalis. Kiek iki tol nežinomų adresų teko parašyti Marijai Pankovai, Liudmilai Michailovai ir jų draugėms! Menas visada žavi žmones. Štai kodėl vakar daugelis svečių paskutinį kartą nutarė apsilankyti teatruose, muziejuose, aikštėse, kuriose įvyko tarybinių delegacijų koncertai. Prie Tretjakovo galerijos stovėjo autobusai su užrašais: „Libanas”, „Kinija”, „Vengrija”, „Egiptas”, „VFR”, „Kuba”, „Brazilija”. … Vakare, kai ėmė artėti festivalio uždarymo valanda, per miestą vėl pravažiavo visų šalių delegacijos. Jos nuvažiavo į Centrinį V. I. Lenino vardo stadioną. Ir vėl jas karštai ir nuoširdžiai sveikino mūsų šauniosios sostinės gyventojai. (TASS). 15 dienų viršum centrinio V. I. Lenino vardo stadiono plevėsavo balta VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio vėliava. 15 dienų Maskva svetingai priėmė jaunuolius ir merginas iš daugelio šalių. Tai buvo neužmirštamos dienos, muzikos, dainų, linksmybių, ryškių švenčių, susitikimų, karštų ginčų ir nuoširdžiausio draugiškumo dienos. Šventėse ir mitinguose, susitikimuose ir diskusijose jaunimas pareikšdavo apie savo siekimą taikos ir draugystės. Tai buvo didinga, ne su kuo nesulyginama manifestacija, kurioje jaunosios kartos atstovai reikalavo uždrausti atominį ginklą, pareiškė, kad jiems reikia taikos ir tiktai taikos. Rugpiūčio 11 d., sekmadienis — paskutinė festivalio diena. Autobusų kolonos su delegatais vėl pradėjo važiuoti į centrinį stadioną. Kaip senus draugus maskviečiai sveikino jaunuolius ir merginas iš užsienio. Jaunystės šventę, taikingojo jaunimo šventę Maskva palydi taip pat iškilmingai, kaip buvo ją sutikusi. … Centrinis V. I. Lenino vardo stadionas. Didelės sporto arenos tribūnos pilnutėlės. Tie, kurie negalėjo čia ateiti, susirinko prie televizorių ir radijo aparatų. Tarsi visa Maskva dalyvautų šiose paskutinėse Pasaulinio festivalio iškilmėse. Ilgai trunkančiais plojimais susirinkusieji sutinka draugus A. B. Aristovą, J. A. Furcevą, J. E. Kalnberzinį, A. N. Kosyginą, M. A. Suslovą. Į žaliąją stadiono aikštę, skambant maršui, išeina festivalio tarptautinio komiteto nariai. Pasirodo vėliavininkai, nešantieji vėliavas tų šalių, kurių pasiuntiniai dalyvauja festivalyje. Vėliavininkai išsirikiuoja viduryje aikštės. Festivalio tarptautinio komiteto narys, festivalio tarybinio komiteto pirmininkas S. K. Romanovskis trumpa kalba atidaro iškilmes. Jis pareiškė įsitikinimą, kad šios šventės šiluma dar labiau įkvėps jaunuolius ir merginas darbui, kuriuo siekiama stiprinti taiką ir jaunimo bei visų šalių tautų draugystę, iškovoti geresnį gyvenimą. Po to į pasaulio jaunuolius ir merginas kreipėsi festivalio tarptautinio komiteto narys, Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos prezidentas Bruno Berninis. Jis paskelbė VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio už taiką ir draugystę tarptautinio komiteto pareiškimą. Brangūs draugai visame pasaulyje! — sakoma pareiškime. Artėja į pabaigą mūsų puikusis VI Pasaulinis jaunimo ir studentų festivalis už taiką ir draugystę. Praėjo 15 nuostabių dienų, kurios išliks kiekvieno iš mūsų atmintyje visam gyvenimui. Tai buvo giliai prasmingos dienos. Mes, 34 tūkstančiai jaunuolių ir merginų — 131 šalies milijonų jaunimo pasiuntiniai, susitikome festivalyje, kad draugiškai apsvarstytume daugelį gyvybinių problemų, kurios jaudina jaunuolius, kur jie begyventų, kokių tik politinių ir religinių pažiūrų jie besilaikytų, kokios tautybės jie bebūtų. Mūsų festivalio devizas — taika ir draugystė, toliau sakoma pareiškime. Štai kodėl tai ne tik tų, kurie čia susirinko, šventė. Tai šventė viso pasaulio jaunimo, kuriam tiktai taika ir tautų draugystė užtikrins laimingą rytojų. Pareiškime susumuojami VI Pasaulinio festivalio rezultatai, pabrėžiama, kad jo sėkmė buvo daugelio pasaulio šalių jaunimo organizacijų bendro rūpinimosi laimėjimas. Jame reiškiama nuoširdi padėka tarybiniam jaunimui, maskviečiams už svetingumą, už šiltą, nepamirštamą festivalio dalyvių ir svečių priėmimą. Pareiškimo pabaigoje sakoma: taiką ir laimingą ateitį galima sukurti, jei tautos ir jaunimas visada gyvena draugiškai, kaip tai buvo mūsų festivalyje. Festivalio tarptautinio komiteto pavedimu S. K. Romanovskis VI Pasaulinį jaunimo studentų festivalį už taiką ir draugystę skelbia uždarytą. Dalyvaujančiųjų žvilgsniai nukrypsta į pietinės tribūnos viršūnę. Ten ant stiebo — Maskvos jaunystės šventės vėliava. Štai ji lėtai leidžiasi. Griaudžia fejerverko salvė. Iškilmingai skamba Demokratinio jaunimo himno melodija. Dainuoja Europos ir Azijos, Amerikos, Afrikos ir Australijos jaunimo pasiuntiniai. Gęsta žiburiai. Iš dviejų priešingų vartų išsiveržia ryški šviesa ir pasklinda stadione, tarsi ištirpintas auksas. Tai išbėgo į aikštę merginos su deglais. Prasideda gimnasčių pratimai. Tamsoje sušvito pasakiška fosforine šviesa visa rytų tribūna. Iš tūkstančių įvairiaspalvių vėliavėlių išryškėja trys didelės raidės, sudarančios žodį „taika”. Šis žodis atsiranda rusų, anglų, prancūzų, kinų, ispanų ir vokiečių kalbomis. Po to tribūnoje pasirodo didelio balandžio siluetas, o už jo žodžiai, įrašyti festivalio emblemoje: „Už taiką ir draugystei”. Ir štai priešais žiūrovus nusitiesė didžiulis gyvas spalvotas kilimas: rytų tribūnoje sėdintieji fizkultūrininkai iškėlė visų spalvų vėliavėles. Aukštai į dangų iškilo tūkstančiabalsis aidas. Jaunuoliai ir merginos — pasaulio tautų pasiuntiniai susiima už rankų ir atsisveikindami dar ir dar kartą kartoja, kaip priesaiką, du brangius ir visiems suprantamus žodžius: „taika”, „draugystė”.


Draugai N. S. Chruščiovas ir Josipas Broz Tito išvyko į Tarybų Sąjungą

BELGRADAS, rugsėjo 27 d. (TASS-ELTA). Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto pirmasis sekretorius, TSR Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys N. S. Chruščiovas po trumpo poilsio Jugoslavijoje šįryt septintą valandą vietos laiku išskrido lėktuvu iš Batainicės aerodromo į Tarybų Sąjungą. Kartu su N. S. Chruščiovu į Tarybų Sąjungą išskrido JFLR prezidentas Josipas Broz Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas Aleksandras Rankovičius ir Bosnijos ir Hercegovinos Liaudies Respublikos Liaudies skupščinos pirmininkas Džuro Pucaras, kurie praleis kelias poilsio dienas prie Juodosios jūros. Batainicės aerodrome N. S. Chruščiovą, Josipą Broz Tito su žmona, Aleksandrą Rankovičių ir Džuro Pucarą lydėjo Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Sąjunginės vykdomosios večės nariai Kočia Popovičius ir Mijalko Todorovičius, Sąjunginės vykdomosios večės sekretorius Velko Zekovičius ir Tarybų Sąjungos ambasadorius Belgrade N. P. Firiubinas su ambasados personalu.


Ženevoj vakar kalbėta apie lietuvių lenkų santykius. (Mūsų specialinio Ženevos korespondento telegrama). Vakar, ketvirtadienį, po pietų Tautų Sąjungos taryba išklausė lietuvių lenkų ginčo referento van Bloklando raporto apie lietuvių lenkų derybų eigą. Referentas konstatavo mažą derybų pažangą. Po referento žodį paėmė p. Zaleskis, kuris pareiškė, kad maža derybų pažanga pareina ne nuo Lenkijos, kuri siekianti susitaikymo. Mūsų delegacijos pirmininkas prof. Voldemaras, gavęs žodį, pirmiausia padėkojo referentui ir toliau kalbėjo apie lietuvių lenkų ginčą ir derybų eigą ištisas dvi valandas, plačiai dokumentuodamas visos bylos fazes ir Lietuvos nusistatymą derybose. Prof. Voldemaras nurodė, kad dėl derybų nepasisekimo kaltė visiškai tenka lenkams. Lenkai pirmoj eilėj nori, kad Lietuva pripažintų Vilniaus klausimą galutinai išspręstų. Tai sudarė deryboms nepalankias apystovas. Be to p. Zaleskis savo vietininku derybose paskyrė p. Holówką, kuris Lietuvoj ir visam pasauly yra žinomas, kaip organizavęs bandas prieš Lietuvą. Didelė lenkų agitacija per spaudą užsieniuose sunkino diplomatijos darbą. Lenkų pasiūlytoji arbitražo sutartis tegalėjo tikti toms valstybėms, kurios turi pripažintas sienas. Lenkai, reikalaudami, kad lietuviai apmokėtų jų išlaidas už Vilniaus krašto okupavimą, tiesiog iš Lietuvos tyčiojosi. Jie atmetė ir pasiūlymą šį ginčą spręsti Haagos teisme. Po prof. Voldemaro kalbos Zaleskis padarė trumpą repliką. Prof. Voldemaras po to padarė savo pareiškimą. Dėl šių pareiškimų diskusijos yra atidėtos. Tarybos nariams palikta pamąstyti. Kitas posėdis dar nepaskirtas. Manoma, kad jis įvyks ateinantį šeštadienį.


PEKINAS, gruodžio 25 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Sinchua, vakar antrojoje dienos pusėje KLR Valstybės tarybos premjeras Cžou En-lajus ir jį lydintieji asmenys atvyko į Pešaverą. Gyventojai džiaugsmingai sutiko svečius iš Kinijos. Cžou En-lajus, premjero pavaduotojas Che Lunas ir Pakistano užsienio reikalų ministras Malikas Firozchanas Nunas aplankė Pešavero universitetą ir muziejų. Cžou En-lajus perdavė universiteto studentų gerovės fondui 20 tūkstančių rupijų.


VAŠINGTONAS, III. 6. (TASS-ELTA). Atominės energijos komisija paskelbė, kad vakar Nevados valstijos bandymų poligone po žeme buvo sprogdinamas branduolinis įtaisas. Tai 19-tas sprogdinimas iš dabartinės Jungtinių Valstijų vykdomų branduolinio ginklo bandymų serijos.


Į redakciją skambinę žmonės skundėsi, kad gražiame Lietuvos užkampyje Dieveniškėse lenkų dauguma terorizuoja lietuvių mažumą, žmonės raginami pasirašyti peticiją, kurioje reikalaujama įstatymiškai įteisinti dvikalbystę ir lenkų autonomiją. Nutarėm važiuoti ir patys pasižiūrėti, kas gi ten dedasi. Dieveniškėse, kaip ir visur Europoje, - tvanku ir tuščia. Miestelio lenkų bendruomenė - Devintinių mišiose. Lietuviškoji pasimeldė anksčiau. Po mišių visi tyliai ramiai, be jokio papolitikavimo - karšta - išsiskirsto kas kur. Didelę aikštę stebi vienut vienutelaitis pilietis - lyg koks “laukinių Vakarų” šerifas prie seniūnijos, nuovados, banko etc. išsidrėbęs krėsle nuobodžiauja komisaras J. Bilis. Šiuo metu jis aukščiausia Dieveniškių valdžia - seniūnė išvykusi “kažkur”. Ieškome diskriminuojamųjų. Ir randam. Jie net - ištyrinėję žurnalistų pažymėjimus - sutinka kalbėtis. Tik su viena sąlyga - neminėti pavardžių, nes seniūnė po viskam galinti skaudžiai nubausti. Žmoneliai klaikiai įgąsdinti, nes dar atsimena, kad pavasarį, kaip tik prieš kovo 11-ąją, gretimame kaime neaiškiomis aplinkybėmis mirė sutuoktiniai Šilabritai. Žmonės mano, kad tai vos ne politinė žmogžudystė. Įrodymų nėra, tik įsitikinimas. Pasakoja, kad buvusi apylinkės pirmininkė, autonomistė, o dabar mokytoja ir uoli katalikė vaikšto po namus ir iš senučiukų apgaulingai renka parašus autonomijai kurti. “Nemanėm, kad mus taip visi apleis, - skundžiasi žmonės, - į Dieveniškes vežama lenkiška labdara, lenkų kunigai aiškina, kad čia nuo seno lenkų žemės, o kur Lietuvos valdžia? Mokytojoms algą moka Lietuvos valdžia, o jos irgi vaikams kala, kad čia turėtų būti Lenkija, o ne Lietuva.” Mūsų pašnekovai prašo Vilniuje valdžiai perduoti, kad sostinė skirtų Šalčininkams lietuvį merą, o Dieveniškėms - seniūną. Tenka aiškinti apie demokratiškai rinktus savivaldos organus, bet žmonėms tai nelabai įdomu. Jie niekaip negali užmiršti, kad po rinkimų seniūnė esą siūliusi lietuvius apipilti benzinu ir padegti. Kiti sutiktieji kalba, kad parašai tikrai rinkti, bet visai ne autonomijai ar dvikalbystei, o norint lietuviškų ir lenkiškų mišių laiką sukeisti. Ne kažin ką pešame dulkėtais vieškeliais pavažinėję po kaimus. Žmonės - amžius jau nebe tas, primintų Parkinsonas - neatsimena, nei už ką pasirašė, ar iš viso pasirašė, ir ne visiems tas rūpi. Šieną reikia grėbti. Vėl sukame ratą aplink Dieveniškių centrinį parką. Kiek nustembame, kai “šerifas” J. Bilis prašo stabdyti automobilį. Priėjęs paslaugiai aiškina, kad atsiradusi seniūnė - galima šnekėtis. Ir netveria smalsumu, kada pasirodys straipsnis. Nieko negalime pažadėti, nes abejojame, ar iš viso vertės ką nors rašyti. Buitinio, primityviojo nacionalizmo buvo ir bus. Seniūnė Česlava Marcinkevič veik nepriekaištingai kalba lietuviškai. Jokių parašų dėl dvikalbystės rinkti nesą prasmės. Ir ne tik dvikalbystė, o netgi trikalbystė, – teigia seniūnė, - su žmonėmis šneku ta kalba, kurią jie supranta”. Dieveniškėse yra ir lietuviška, ir lenkiška mokyklos. Abi lanko daugmaž panašus mokinių skaičius. Per sunku gyventi, neturime laiko tautiniams ar autonomijo reikalams”, - aiškina Č. Marcinkevič. Labai noėtų sužinoti, kas skundžiasi lenkų ”terorizmu”. Tokio smalsumo patenkinti negame. Dieveniškių prieigose budintiems pasienio policininkams irgi smalsu, ko į tą ”apleista kraštą” trenkiamės. Autonomininkų ieškoti, – sakome. Nesąmonės, atkerta.


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. BULGANINO laiškas Norvegijos Ministrui Pirmininkui Einarui Gerhardsenui

Kovo 21 d. TSRS Nepaprastasis Įgaliotasis Ambasadorius Norvegijoje M. G. Gribanovas aplankė Ministrą Pirmininką E. Gerhardseną ir įteikė jam TSR Sąjungos Ministrų Tarybos pirmininko N. A. Bulganino laišką. Žemiau skelbiamas nurodyto laiško tekstas: Maskva, Kremlius 1957 metų kovo 19 d. Gerbiamas pone Ministre Pirmininke. Su dideliu pasitenkinimu aš ir mano kolegos — Tarybinės vyriausybės nariai prisimename susitikimus su Jumis ir ponu Ministru Skaugu Maskvoje daugiau kaip prieš metus, kai mes draugiškai ir visiškai tiesiai apsvarstėme daugelį Tarybų Sąjungos—Norvegijos savitarpio santykių klausimų ir pasikeitėme nuomonėmis dėl abi puses dominančių tarptautinių problemų. Manau, Jūs sutiksite su manimi, kad šios derybos buvo naudingos. Visų pirma šis Tarybų Sąjungos ir Norvegijos vyriausybių vadovų susitikimas — pirmasis Tarybų Sąjungos—Norvegijos santykių istorijoje — įgalino mus geriau suprasti vieni kitus, arčiau pažinti vieni kitų požiūrį dėl svarbiausių politinių problemų, o tai jau savaime turi nemažą reikšmę. Mūsų derybos taip pat sukėlė tam tikrus postūmlus vystant mūsų šalių savitarpio ryšius daugelyje sričių. Pirmą kartą po ilgos pertraukos buvo sudarytas ilgalaikis prekybos susitarimas, pasirašytas susitarimas dėl kultūrinio bendradarbiavimo, sutinkamai su abiejų šalių interesais išspręstas klausimas dėl Tarybų Sąjungos—Norvegijos jūrų sienos. Pradėta bendrai nagrinėti problemas, susijusias su pasienio upės — Pasvikelvo hidroresursų išnaudojimu. Tarp mūsų šalių sostinių įvestas tiesioginis oro susisiekimas. Sudarytas svarbus susitarimas dėl Tarybų Sąjungos ir Norvegijos jūrininkų bendradarbiavimo gelbstint žmonių gyvybes ir teikiant pagalbą nelaimės ištiktiems laivams Barenco jūroje. Tarybų Sąjungoje su džiaugsmu buvo sveikinama Norvegijos stortingo delegacija, kuriai vadovavo jo pirmininkas ponas Torpas. Tarybų Sąjungą taip pat aplankė Norvegijos pramonės sluoksnių atstovai. Mūsų nuomone, gera iniciatyva buvo pasikeitimas Norvegijos ir Tarybų Sąjungos žuvies pramonės specialistų delegacijomis. Pagarsėję Norvegų sportininkai buvo nuoširdžiai priimti Tarybų šalyje. Savo ruožtu Tarybų Sąjungos sportininkai buvo svetingai ir nuoširdžiai priimti Norvegijoje. Šiek tiek pagyvėjo ir savitarpio ryšiai mokslo bei meno srityje. Aplamai aš, tikriausiai, nesuklysiu, pasakęs, kad visos arba beveik visos konkrečios priemonės Tarybų Sąjungos—Norvegijos santyklams vystyti, dėl kurių mes susitarėme su Jumis Maskvoje, šiuo metu įgyvendintos. Dabar kyla klausimas, kaip toliau vystyti mūsų šalių savitarpio santykius. Aš norėčiau pasidalinti su Jumis kai kuriomis mintimis šiuo klausimu. Ta aplinkybė, kad Jūs, pone Ministre Pirmininke, vadovaujate Darbininkų partijos vyriausybei, įgalina mane ypač atvirai pareikšti samprotavimus tiek Tarybų Sąjungos—Norvegijos santykių klausimais, tiek ir kai kuriais tarptautinės padėties klausimais. Tenka su apgailestavimu konstatuoti, kad tarptautinė padėtis pastaruoju metu rimtai susikomplikavo. Buvo imtasi pavojingų mėginimų likviduoti pasiektą tarptautinio įtempimo sumažėjimą ir atvesti tautas prie karo slenksčio. Iš tikrųjų, niekam nėra paslaptis, kad praėjusių metų lapkričio mėnesį buvo dienų, kai mes visi matėme rimtą karo grėsmę. Kad ir kokios nuomonės laikytumėmės vertinant įvykius, negalima neigti to fakto, kad ryžtingas atkirtis agresijai prieš Egiptą ir fašistinio maišto likvidavimas Vengrijoje užkirto kelią šiam baisiam pavojui. Tačiau ir šiandien padėtis lieka įtempta. Toliau neregėtu mastu didinamas apsiginklavimas. Eilėje šalių vėl mėginama atgaivinti šaltojo karo atmosferą. Jungtinių Valstybių vyriausybė neslepia ketinimo panaudoti savo ginkluotąsias pajėgas Artimuosiuose Rytuose. Neseniai sužinota apie planus dislokuoti specialios paskirties, atominiu ginklu apginkluotas Amerikos dalis eilės valstybių teritorijose, ir, visų pirma, šalių — NATO dalyvių teritorijose, o taip pat apie NATO nutarimą apginkluoti atominiu ginklu Vakarų Vokietijos armiją ir kai kurių kitų šios karinės grupuotės dalyvių armijas. Tokie veiksmai, suprantama, negali nedidinti naujo karo pavojaus, o to jais ir siekiama, nes taikaus sambūvio ir tarptautinio įtempimo mažinimo politika, matyti, tinka ne visiems. Jūs, žinoma, suprantate, jog Tarybų Sąjunga, kuri pakėlė pagrindinę kovos su hitlerine Vokietija naštą, negali likti abejinga mėginimams sukelti grėsmę visuotinei taikai. Mes manome, kad ir Norvegija, kurios liaudis praėjusiame kare atkakliai kovojo prieš hitlerinius grobikus ir pergyveno sunkius okupacijos metus, negali būti suinteresuota tolesniu tarptautinės padėties aštrėjimu. Norvegijos vyriausybė iškilmingai pareiškė, kad ji nerems politikos, turinčios agresyvius tikslus, ir neleis užsienio ginkluotosioms pajėgoms steigti bazių Norvegijos teritorijoje, kol Norvegija nebus užpulta arba jai negrės užpuolimas. Tarybų Sąjungos vyriausybė sveikino šį patikinimą, kaip naudingą taikos išsaugojimui Šiaurės Europoje ir gerų kaimyniškų santykių vystymu! tarp mūsų valstybių. Mes su pasitenkinimu konstatuojame, kad Norvegijos vyriausybė vykdo savo pažadą — nesuteikia bazių užsienio ginkluotosioms pajėgoms. Bet būsime iki galo atviri, pone Ministre Pirmininke, dabartinėmis sąlygomis tai neišsprendžia aplamai viso klausimo. Reikalas ne tik tas, kad Norvegija pirmą kartą per visą savo istoriją tapo dalyve karinės sąjungos, nukreiptos prieš kaimyninę didžiąją valstybę, ir, mūsų giliu įsitikinimu, priversta kenkiant savo nepriklausomybei suteikti savo teritoriją užsienio štabams dislokuoti, arba kad jau dabar paruošti planai panaudoti kariniams NATO tikslams didžiausią nacionalinį Norvegijos turtą — jos prekybos laivyną. Reikalas dar ir tas, kad Norvegijos teritorija faktiškai paruošta tam, kad ją bet kuriuo momentu Šiaurės Atlanto bloko ginkluotosios pajėgos galėtų panaudoti prieš Tarybų Sąjungą. Ir jeigu šiandien aerodromuose, kurie pastaraisiais metais Norvegijoje pastatyti NATO nurodymais, nėra užsienio bombonešių, jeigu Norvegijos karinėse jūrų bazėse, įrengtose pagal NATO planus, šiandien nėra užsienio karo laivų, tai rytoj padėtis gali pasikeisti, ir tai gali įvykti net prieš norvegų tautos ir Norvegijos vyriausybės valią. Negalima neatsižvelgti į netolimos praeities pamoką. Aš nenorėčiau būti klaidingai suprastas, pone Ministre Pirmininke. Atsižvelgdami į aplinkybes, mes neraginame Jūsų vyriausybės šiandien ar rytoj nutraukti sutartį dėl Šiaurės Atlanto sąjungos, nors mūsų pažiūra į šį paktą, nukreiptą prieš Tarybų Sąjungą, visiems gerai žinoma. Bet abiejų mūsų šalių interesai reikalauja, kad tarp mūsų nebūtų jokių neaiškumų ir nutylėtų dalykų pagrindiniais Tarybų Sąjungos—Norvegijos santykių klausimais. Planai dislokuoti atominį ginklą Vakarų Europos valstybių — NATO narių teritorijose, mūsų nuomone, daro padėtį dar rimtesnę. Šiaurės Atlanto bloko vadovų planai šiuo atveju nesudėtingi. Norvegija yra jiems vertinga visų pirma tuo, kad jos teritorija tiesiogiai ribojasi su Tarybų Sąjungos teritorija. Juos, žinoma, mažiausiai domina likimas, kuris ištiktų Norvegiją karo atveju. Bet norvegų tautai, ir visų pirma darbininkų klasei, kurios likimui negali būti abejinga Jūsų vadovaujama Darbininkų partija, tektų brangiai užmokėti už bazes, pastatytas Norvegijoje svetimšalių pinigais, jeigu NATO strategų planai būtų įgyvendinti. Kai dėl Tarybų Sąjungos, tai mes nesirengiame ko nors užpulti, bet visiškai aišku, kad, atsakydami į agresyvius veiksmus prieš TSRS, mes būtume priversti imtis energingiausių priemonių, kad galėtume kirsti triuškinantį smūgį agresoriui, tame tarpe ir bazėms, esančioms ne. toli mūsų sienų. Bet kurios užpultos valstybės natūrali teisė ir pareiga, žinoma, yra pasirūpinti, kad nedelsiant būtų likviduotos bazės, sudarytos jai užpulti. Niekas ir negali laukti ko nors kito. Savaime suprantama, kad mūsų šalies ir mūsų liaudies saugumo interesai pareikalaus, kad placdarmai, naudojami agresijai prieš Tarybų Sąjungą, būtų likviduoti. O juk ne paslaptis, kad tų sluoksnių, kurie duoda toną Šiaurės Atlanto bloke, visi planai visų pirma grindžiami kaip tik tokių bazių panaudojimu prieš Tarybų Sąjungą ir jai draugiškas valstybes. Be to, šių nusikalstamų planų įkvėpėjai, matyti, iki šiol tikisi, kad jie patys turės galimybę likti nuošalyje, ginami didelių nuotolių, ir kad visą griaunamąją šiuolaikinio ginklo smūgių jėgą patirs šalys, kurioms skirtas nepavydėtinas vaidmuo būti priešakiniais placdarmais užpuolimui prieš TSRS ir kitas taikingąsias šalis. Tačiau mūsų dienomis tokie planai neturi jokio pagrindo. Karinės technikos, ypač raketinės technikos vystymas sudarė tokias sąlygas, kad mūsų planetoje daugiau nėra neįveikiamų nuotolių labiausiai šiuolaikinėms ginklo rūšims. Nesunku įsivaizduoti, į kokį didžiulį pavojų save stumia Norvegija, kurios teritoriją kai kurių valstybių agresyvūs sluoksniai naudoja karinėms bazėms prieš Tarybų Sąjungą sudaryti. Šiuolaikinio ginklo griaunamoji jėga tokia, kad smūgiai agresoriaus bazėms nuslopinti neišvengiamai sugriaus didelius rajonus aplink šias bazes, o tai reikštų katastrofą net valstybei, turinčiai didesnę teritoriją, negu Norvegija. Kad taip yra, matyti kad ir iš to, jog, kaip parodė bandymai, viena vandenilinė bomba gali sukelti sugriovimus iki šimtų kilometrų spinduliu. Kyla klausimas, ką gi tuomet galima pasakyti apie kelių tokių bombų panaudojimo padarinius. Mes karštai norime, kad įvykiai vystytųsi visiškai kita kryptimi. Jūs, pone Ministre Pirmininke, neseniai buvote Tarybų Sąjungoje ir, reikia manyti, turėjote galimybę tam tikru mastu asmeniškai įsitikinti, kad tarybinės liaudies pastangos skirtos spręsti milžiniškiems taikios statybos uždaviniams. Tarybinė liaudis ir jos vyriausybė vykdo planus, numatančius toliau gausinti mūsų šalies nacionalinius turtus, smarkiai kelti tarybinių žmonių gerovę, siekti naujo tarybinio mokslo ir kultūros suklestėjimo. Šiems tikslams pasiekti Tarybų Sąjunga turi visa, kas reikalinga — didelę teritoriją, nesuskaičiuojamus gamtos turtus, išvystytą pramonę ir žemės ūkį, ir vienintelis dalykas, ko mes norime iš kitų, — tai, kad tarybinei liaudžiai nebūtų kliudoma dirbti taikų kuriamąjį darbą. Visoje savo užsienio politikoje Tarybinė vyriausybė vadovaujasi vienu svarbiausiu uždaviniu — saugoti ir stiprinti taiką tarp tautų. Mes esame tos nuomonės, kad reikia siekti ne didinti šalių savitarpio santykių atšalimą, ne toliau priešpastatinėti jas viena kitai išsaugojant dabar esančias karines valstybių grupuotes, o tikrai mažinti tarptautinį įtempimą, vystyti taikų visų šalių bendradarbiavimą, nepriklausomai nuo jų visuomeninės santvarkos. Kaip tik šiems tikslams skirti, konkrečiai, tokie žygiai, kurių Tarybinė vyriausybė ėmėsi pastaruoju metu, kaip 1956 metų lapkričio 17 d. pasiūlyta nusiginklavimo ir tarptautinio įtempimo mažinimo priemonių programa; priemonės santykiams pagerinti su Vokietijos Federatyvine Respublika; pasiūlymas, kad Tarybų Sąjunga, Jungtinės Valstybės, Anglija ir Prancūzija prisiimtų bendrus įsipareigojimus užtikrinti taiką ir saugumą Artimuosiuose Rytuose. Ypatingos reikšmės mes teikiame nusiginklavimo problemai, kurios išsprendimas šiandien tapo gyvybinis reikalas visoms tautoms, — didelėms ir mažoms. Čia aš norėčiau visiškai aiškiai pabrėžti, kad Tarybinė vyriausybė nusiginklavimą laiko visiškai realiu uždaviniu ir griežtai smerkia mėginimus panaudoti nusiginklavimo klausimą propagandinių spekuliacijų objektu. Tarybinė vyriausybė pateikė konkrečius pasiūlymus tokiais klausimais, kaip didžiųjų valstybių ginkluotųjų pajėgų sumažinimas iki lygių, kuriuos savo metu pasiūlė Vakarų valstybės; nedelsiant nutraukti atominio ir vandenilinio ginklo bandymus ir visiškai jį uždrausti sunaikinant turimas šio ginklo atsargas; jau 1957 metais žymiai sumažinti JAV, Anglijos, Prancūzijos ir TSRS ginkluotąsias pajėgas, dislokuotas atitinkamai šalių — NATO dalyvių ir Varšuvos sutarties dalyvių teritorijose, ir galutinai likviduoti užsienio karines, karines jūrų ir karines oro bazes kitų valstybių teritorijose. Mums atrodo, kad ne tik didžiosios valstybės, bet ir palyginti nedidelės šalys galėtų įnešti esminį indėlį sprendžiant šiuos klausimus, juo labiau, kad didėjanti apsiginklavimo našta vis smarkiau slegia šių šalių tautas ir, galų gale, ne tik neužtikrina jų saugumo, bet, priešingai, stiprina naujo karo gaisro grėsmę su visais sunkiais padariniais šioms šalims. Didžiai nenormaliu reiškiniu, kuris kelia nuolatinį valstybių santykių įtempimą, reikia pripažinti dabartinį daugumos Europos šalių padalinimą į dvi viena kitai priešingas karines grupuotes. Tarybinė vyriausybė, kaip žinoma, yra šio padalinimo panaikinimo šalininkas ir siūlo, kad Europos tautų saugumo problemos būtų išspręstos visų suinteresuotųjų valstybių kolektyvinėmis pastangomis. Tarybinė vyriausybė vienu svarbių savo uždavinių visuomet laikė — užtikrinti tvirtą taiką šiaurinėje Europos dalyje ir stiprinti draugiškus TSRS santykius su Šiaurės šalimis. Su Norvegija mes nuo amžių turime draugystės ir geros kaimynystės tradicijas. Netolimoje praeityje mūsų tautų draugystę sutvirtino bendros kovos prieš hitlerinius grobikus metai. Kaip žinoma, buvo ir mėginimų sukiršinti mūsų šalis, sukelti Norvegijoje įtaringumą ir priešiškumą Tarybų Sąjungai. Mes prisimename šiais tikslais skleistus provokacinius gandus apie kažkokius Rusijos „ketinimus'' užgrobti Atlanto vandenyne esančius Norvegijos uostus ir panašų šmeižtą, kurį leido į apyvartą tiek hitlerininkai, tiek ir kiti agresyvūs sluoksniai užsienyje, siekdami įtraukti Norvegiją į Tarybų Sąjungai priešiškas kombinacijas. Visa Tarybų Sąjungos—Norvegijos santykių vystymosi istorija rodo, kad tokie teigimai neturi pagrindo. Tarybinė Armija buvo norvegų žemėje tik tam, kad išvien su norvegų tauta kovotų prieš fašistinius grobikus, ir ji paliko Norvegiją, kai tik buvo įvykdyta jos išvaduojamoji misija. Galima tvirtai pasakyti, kad Tarybų Sąjunga ir Norvegija neturi jokių ginčijamų klausimų, kuriais susidurtų mūsų šalių nacionaliniai interesai. Ir jeigu yra veiksnių, kliudančių vystyti jų draugiškus ryšius, tai šie veiksniai primesti iš svetur. Savo ruožtu, aš norėčiau užtikrinti Jus, pone Ministre Pirmininke, kad Tarybinė vyriausybė nuoširdžiai siekia nustatyti su Norvegija draugystės ir visiško pasitikėjimo santykius. Mes esame tos nuomonės, kad tam yra reikalingos galimybės ir kad mūsų abiem šalims tokie santykiai bus tik naudingi. Dar daugiau, jeigu mūsų šalys palaikys tvirtą draugystę, tai lemiamu būdu pagerins visą padėtį Europos Šiaurėje ir padarys visiškai realią perspektyvą — paversti Šiaurės Europą pastovios ir neišardomos taikos zona. Žinoma, TSRS ir Norvegijos santykių gerinimas jokiu būdu neturi kliudyti ir mūsų šalių esamiems draugiškiems santykiams su kitomis valstybėmis, pavyzdžiui, Norvegijos santykiams su Jungtinėmis Valstybėmis ir Anglija. O ir mes patys siekiame palaikyti gerus santykius su Vakarų valstybėmis. Kaip jūs žinote, susiklostė labai geri mūsų santykiai su Suomija. Mes didžiai vertiname draugystę su šia šalimi ir jos darbščiąja tauta, juo labiau, kad praeityje daug kas mus su ja skyrė. Kyla klausimas, kodėl gi Tarybų Sąjungos ir Norvegijos santykiai negali būti tokie pat geri, tokie pat draugiški, kaip Tarybų Sąjungos-Suomijos santykiai. Mes esame kaimynai, ir jau vien tai sudaro natūralias sąlygas mūsų šalių artimam bendradarbiavimui daugelyje sričių. Tarybų Sąjunga ir Norvegija praeityje niekuomet viena su kita nekariavo. Aš manau, Jūs sutiksite su manimi, pone Ministre Pirmininke, kad mūsų šalių tautos jaučia viena kitai simpatiją ir pagarbą. Tarybinė liaudis gerai žino, kad Norvegija įnešė neįkainojamą indėlį į pasaulinės kultūros lobyną. Narsi ir laisvę mylinti norvegų nacija davė pasauliui didžių rašytojų, muzikų, mokslininkų. Nuo seno mūsų šalių gyventojai palaikė tvirtus draugiškus ryšius. Pavyzdžiui, pakanka prisiminti šlovingas rusų ir norvegų mokslininkų bendradarbiavimo tradicijas poliarinių tyrinėjimų srityje, tradicinius kultūrinius ir ekonominius ryšius tarp Norvegijos Šiaurės ir TSRS Europinės dalies šiaurinių rajonų gyventojų. Šias geras tradicijas, mūsų nuomone, reikėtų visaip palaikyti ir vystyti. Tarybinė vyriausybė, savo ruožtu, daro ir darys visa, kas nuo jos priklauso, kad mūsų tautų draugystė stiprėtų ir vystytųsi. Ji nuoširdžiai suinteresuota, kad TSRS ir Norvegijos santykiai būtų grindžiami visišku lygiateisiškumu, suverenumo ir susidariusių visuomeninio bei nacionalinio gyvenimo formų savitarpio gerbimu, kad šie santykiai dvasiniu ir materialiniu atžvilgiu praturtintų mūsų tautas. Konkrečiai, mes esame tos nuomonės, kad yra galimybių toliau plėsti abiem pusėms naudingą prekybą, vystyti ryšius mokslo, kultūros ir sporto srityje. Norėtųsi tikėtis, kad ir Norvegijos vyriausybė — Darbininkų partijos vyriausybė, artima dirbančiųjų gyventojų sluoksniams, ras būdų stiprinti draugišką mūsų šalių bendradarbiavimą. Esant susidariusiai padėčiai, tolesnis saugumo Europos Šiaurėje stiprinimas daug kuo priklauso nuo Norvegijos vyriausybės, nuo jos ryžto pasipriešinti spaudimui, kurį daro išorinės agresyvios jėgos, siekiančios sukelti nesantaiką tarp TSRS ir Norvegijos ir sudaryti įtemptą padėtį Tarybų Sąjungos šiauriniame pasienyje. Teikdama rimtą reikšmę tam, kad būtų pasiektas savitarpio supratimas su Norvegijos vyriausybe mūsų santykių ir aplamai tarptautinės padėties klausimais ir atsižvelgdama į tai, kad tarp mūsų buvę kontaktai pasirodė vaisingi, Tarybinė Vyriausybė yra tos nuomonės, kad būtų naudinga toliau išvien ieškoti savitarpiškai priimtinų mūsų šalims bendradarbiavimo formų saugumo Šiaurės Europoje užtikrinimo interesais. Mes tikimės, kad aukščiau išdėstytus samprotavimus Jūs ir Norvegijos vyriausybė apsvarstys su reikiamu dėmesiu. Savo ruožtu, mes esame pasirengę kuo draugiškiausiai išstudijuoti pasiūlymus Tarybų Sąjungos—Norvegijos santykių tolesnio vystymo klausimais, kuriuos panorėtų pareikšti Norvegijos vyriausybė. Su didžia pagarba N. BULGANINAS Jo Prakilnybei Einarui Gerhardsenui Norvegijos Ministrui Pirmininkui Oslo.


Nepasistumia pirmyn. Iš kalbų, kurios buvo įvairių valstybių atstovų pasakytos dabar per T. S-gos posėdžius, paaiškėjo, kad nėra nei vienos valstybės, kuri nenorėtų ar vengtų nusiginkluoti. Visos tik laukia, kada bus galima nusiginkluoti, bet nei viena nenori pirmoji parodyti pavyzdžio. Pasirodo, kad šiais laikais moderniškojo ginklavimosi sritys yra labai plačios ir įvairios, taip kad sunku suvienodinti vastybių pažiūras. Jei viena valstybė, sakysim, sutinka visiškai sumažinti sausumos pajėgas, tai kita norėtų nusiginkluoti jūrų srity. Vėl kyla nuomonių dėl povandeninių laivų reikalingumo. Toliau, ką daryti su oro karo laivynu, su nuodijamomis dujomis? Žodžiu sakant, kiekviena atskira valstybė sutinka nusiginkluoti kaip tik toj srity, kurioj ji yra silpniausia, bet kurioj kitos yra stiprios. Aišku, kad taip nusiginklavimo klausimą statamt sunku ką nors laimėti. Todėl suprantama, kodėl kalbant Ženevoj apie nusiginklavimą nuolat buvo pabrėžiama, kad prie nusiginklavimo reikia eiti ,,atsargiai“. O praktikoj „atsargus“ nusiginklavimas virsta neatsargiu ginklavimosi. Taip tad jau kelinti metai stovi vietoj nusiginklavimo vežimas, nes perdaug priešingos jėgos jį nori vežti.


Vakarų Vokietijos tankistai išlaipinami Velse

Bundesveras pradėjo savo eilinį „vasaros puolimą” prieš Britanijos salas. Šiandien Vakarų Vokietijos transporto laivas „Trautenfels” nuleido inkarą Pembruko prieplaukoje — viename iš Velso uostų, kur keturis mėnesius bus mokomi VFR tankistai, „Trautenfels” pristatė į Pembruka pirmąjį kareivių ir karininkų kontingentą — 102 žmones, taip pat 40 Amerikos gamybos tankų ir apie 70 kitų karinių mašinų. Poligone netoli Kasimartino jiems paruoštos kareivinės, kurias atituštino „svečiams” anglų dalys. Iš viso tankodrome netoli Kasimartino bus treniruojami šaudyti ir tankus vesti daugiau kaip 2.800 karių, kurie sudaro septynis VFR tankų batalionus.


Generalinė Asamblėja priėmė į šią organizaciją dar aštuonias buvusios TSRS respublikas: Moldovą, Kazachstaną, Kirgistaną, Uzbekistaną, Armėniją, Tadžikistaną, Turkmėnistaną, Azerbaidžaną, taip pat San Marino Respubliką. Prašymo įstoti kol kas nepateikė tik Gruzija.


Generalinė Asamblėja pradeda svarstyti Ruandos-Urundžio klausimą

Šiandien vėl pradeda savo darbą Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinės Asamblėjos XVI sesija. Sesija buvo nutraukta šių metų vasario 23 d., kad SNO komisija Ruandos-Urundžio klausimui galėtų išnagrinėti šios globojamosios teritorijos padėtį (ją valdo Belgija) ir pateikti savo pranešimą bei rekomendacijas SNO Generalinei Asamblėjai. Prieš nutraukdama savo darbą. SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesija, dideli dėmesį skyrusi problemoms, kaip įvykdyti Deklaraciją dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, priėmė eilę rezoliucijų Ruandos-Urundžio ateities klausimu. Kaip matyti iš SNO komisijos Ruandos-Urundžio klausimui pranešimo, Belgija iki šiol konkrečiai neįsipareigoja išvesti karinį ir pusiau karinį personalą iš Ruandos-Urundžio tuo pretekstu kad, pirma, nepriklausomybės suteikimo data dar galutinai nenustatyta, o antra, reikia palaikyti įstatymą bei tvarką ir užtikrinti belgų specialistų saugumą. Pranešimo autoriai rekomenduoja Generalinei Asamblėjai nustatyti, kad 1962 metų liepos 1 d. turi būti tikrai suteikta nepriklausomybė Ruandai-Urundžiui. Jie taip pat yra susirūpinę dėl to, kad ši šalis padalyta į dvi dalis — Ruandą ir Urundi — ir pabrėžia, kad reikia suvienyti šalį arba bent pasiekti, kad jos glaudžiai ekonomiškai ir politiškai bendradarbiautų. Iš pranešimo matyti, kad svarbiausia kliūtis, siekiant tokios vienybės, yra belgų sudaryta Ruandos vyriausybė.


Anglų kariuomenės išvaduotųjų tarybinių karo belaisvių padėties klausimu

Didžiosios Britanijos ambasadorius seras Arčibaldas K. Keras kreipėsi į TSRS Užsienio Reikalų Liaudies Komisaro Pavaduotoją drg. S. A. Lozovskį laišku, kuriame savo vyriausybės vardu prašė paskelbti tarybinėje spaudoje ministerio be portfelio p. Ričardo Lou gegužės mėn. 2 d. pareiškimą atstovų rūmuose ryšium su TSRS LKT įgaliotinio repatriacijos reikalams generolo pulkininko Golikovo 1945 m. balandžio mėn. 30 d. intervju anglų karinių valdžios organų išvaduotųjų tarybinių belaisvių padėties klausimu. Žemiau spausdinamas p. Ričardo Lou pareiškimas. PONO RIČARDO LOU 1945 m. GEGUŽĖS MĖN. 2 D. PAREIŠKIMAS ATSTOVŲ RŪMUOSE Jaltos konferencijoje buvo sudarytas susitarimas, kuriame buvo išdėstyti principai dėl elgimosi su anglų karo belaisviais, patekusiais į tarybinės kariuomenės rankas, ir priešingai. Mes, žinoma, vykdome šį susitarimą, tačiau absoliučiai neparei namai nuo jo mes darėme ir darome specialines pastangas, siekiančias, kad būtų užtikrintas geriausias elgesys su tarybiniais piliečiais, kurie yra Anglijos kariuomenės išvaduoti ir laukia savo repatriacijos į tėvynę. Kadangi pastaruoju laiku spaudoje pasirodė šį klausimą neteisingai nušviečiantieji pareiškimai, aš darau šioje oficialioje ataskaitoje smulkesnį pareiškimą. Nuo pat įsiveržimo dienos didelis tarybinių piliečių kiekis buvo išvaduotas puolančios anglų – amerikiečių kariuomenės. Be to, tam tikras skaičius buvo išvaduotas Italijoje ir Balkanuose. Didžioji šių žmonių dalis anksčiau ar savo išvadavimo metu dirbo organizacijoje Todt ar kitose vokiečių organizacijose ir žymus jų skaičius pateko į mūsų rankas aprengti vokiečių uniforma, kaip vokiečių karinių junginių nariai. Žymi šių žmonių dauguma jėga buvo priversti prieš savo valią eiti tarnauti vokiečiams ir rūpesčiai dėl jų atrankos ir priežiūros bei repatriacijos vis didėjančiu sunkumu gulė ant su tuo reikalą turinčiųjų sąjunginių karintų organų pečių. Aš džiaugiuosi galėdamas pasakyti, kad šį uždavinį išspręsti mums padėjo eilė tarybinių karininkų, kurie buvo pasiusti į Vakarų ir Pietų Europą šiam tikslui. Šiems karininkams buvo suteiktas galimumas lankyti tarybinius piliečius, apie kuriuos eina kalba, ir svarstyti sąlygas, kuriose jie yra, kas lyginant naudingai skiriasi nuo tų sąlygų, į kurias pastatyti analoginiai anglų atstovai, esantieji Tarybų Sąjungoje ir rajonuose, išvaduotuose tarybinės kariuomenės. Buvo imtasi priemonių, kad tie tarybiniai piliečiai, belaukdami repatriacijos, būtų patalpinti specialiose stovyklose, esančiose tarybinių karininkų vadovybėje. Nuo pereitų metų spalio mėnesio 42.421 tarybinis pilietis buvo repatriuotas iš šios šalies ir iš Viduržemio jūros rajono, prie ko galima pridėti 14.565 žmones, išvaduotus Jungtinių Valstybių kariuomenės, bet repatriuotus anglų laivais. Išskiriant vieną laivą, kurį davė Jungtinių Valstybių vyriausybė, visi šių 56.986 tarybinių piliečių pervežimai laivais ir kitomis transporto rūšimis buvo atlikti anglų valdžios organų, sumažinant transporto galimumus kitiems gyvybiškai svarbiems tikslams. Likusieji tarybiniai piliečiai Vakarų Europoje galėjo būti žymiai anksčiau repatrijuoti, jeigu būtų buvę laivų ir jeigu Tarybinė vyriausybė būtų jautųsi galinti padėti mums šį uždavinį įvykdyti. Visur buvo padarytos specialios pastangos, kad pagal galimumą būtų užtikrintas kuo geriausias elgesys su tarybiniais piliečiais, anglų kariuomenės išvaduotais ir laukiančiais repatriacijos, ir buvo palaikomas glaudus kontaktas su tarybiniais valdžios organais, o jų prašymai ten, kur tai buvo galima, buvo patenkinti. Tarybiniai valdžios organai pranešė mums, kad balandžio mėn. 21 dienai jų kariuomenės buvo išvaduota 3.854 britų pavaldiniai iš kurių, 3.639 perėjo per Odesos stovyklą, kuri yra labiausiai išsikišusiu punktu, kur tarybiniai valdžios organai leido anglų karininkams reguliariai lankytis pas išvaduotus anglų karo belaisvius. Šiame atvejuje taip pat buvo panaudoti tik anglų laivai šiems žmonėms į tėvynę pervežti. Priedu prie to keli tūkstančiai amerikiečių ir kitų sąjunginių, buvusių karo belaisvių buvo išvežta iš Odesos. Ten, kur mes nebuvome patenkinti rusų elgesiu su mūsų žmonėmis, mes svarstėme klausimą su tarybiniais valdžios organais, ir mes tikimės tuo keliu išspręsti visus šiuos klausimus. Susipažinęs su aukščiau pateiktuoju pono Lou pareiškimu, TSRS LKT įgaliotinis repatriacijos reikalams generolas pulkininkas S. I. Golikovas pateikė TASS-o dispozicijon faktiną informaciją, kurios tekstas žemiau skelbiamas. TSR SĄJUNGOS LIAUDIES KOMISARŲ TARYBOS ĮGALIOTINIO REPATRIACIJOS REIKALAMS INFORMACIJA Mano š. m. balandžio mėn. 30 d. intervju faktiniai duomenys dėl įvykusių šių metų vasario mėn. 11 d. susitarimo pažeidimų pono Lou pareiškimu nepaneigti. Buvimas Anglijoje trijų stovyklų, surastų mūsų atstovų, kur neleistinose sąlygose buvo laikoma 1.712 tarybinių piliečių, balandžio mėn. 3 d. buvo patvirtintas amerikiečių karo vadovybės atstovo generolo Kenigo; be to, jis atsiprašė už laikymą tose stovyklose tarybinių piliečių ne pagal susitarimą. Administracijos atstovas amerikiečių policijos pulkininkas Leforti patikino mūsų atstovą, kad visi šių žmonių laikymo sąlygų pažeidimai šiose stovyklose bus tuojau pašalinti ir pripažino, kad apie šių stovyklų buvimą informacija tarybiniams atstovams tikrai nebuvo suteikta. Anglų valdžios organai apie šių trijų stovyklų buvimą jų teritorijoje žinių mums taip pat nedavė. Intervju mano buvo pareikšta, kad Anglijos teritorijoje mes pasigendame apie 300 tarybinių piliečių. Šiuo klausimu nuo 1945 m. sausio mėn. mūsų atstovai nekartą darė pareiškimų anglų valdžios organams. Balandžio mėn. 4 d. anglų karo vadovybės atstovas brigadininkas Feierbresas pareiškė generolui Rakovui ir tarybiniam konsului Krotovui, kad anglų valdžios organai įvairiu laiku tikrai paėmė iš stovyklos 346 žmones. Iš jų 170 žmonių buvo jų atiduoti londoniškei lenkų vyriausybei ir 176 žmonės palikti anglų stovyklose jų pilietybei patikrinti. Iš 346 žmonių grupės repatrijuota kol kas 59 žmonės, likusieji ligi šiol neperduoti. Panašiais veiksmais anglų karinė vadovybė pasisavino sau teisę disponuoti tarybiniais kariais, išvaduotais iš nelaisvės, ir peržiūrinėti jų pilietybę. Liko nepaneigti ir faktai, pranešti intervju, apie neleistiną tarybinių karo belaisvių padėtį anglų stovyklose Egipte. Pono R. Lou pateiktieji duomenys apie anglų laivais į TSRS nugabentus tarybinius piliečius nepaneigia mano intervju pateiktųjų skaitmenų, o taip pat mūsų pretenzijų dėl mūsų piliečių repatriacijos iš Vakarų Europos teritorijos lėtumo. Dar daugiau, tie duomenys patvirtina repatriacijos lėtumą, nes 1944 m. spalio mėn. 1945 m. gegužės mėn. laikotarpyje, t. y. per 7 mėnesius, buvo pervežta vidutiniškai 6-8 tūkstančiai žmonių per mėnesį. Yra naujų susitarimo pažeidimo faktų 1. Vokietijos kapituliacijos pasėkoje Norvegijoje išvaduota daugiau kaip 74 tūkstančiai tarybinių žmonių. Užuot tuojau padarius elementariškiausį dalyką — išgelbėjus šiuos žmones iš vokiečių ginkluotos apsaugos teroro ir vokiškojo šeimininkavimo, jie po senovei buvo palikti belaisvių pas vokiečius padėtyje. Šių metų gegužės mėn. 11 d. sąjunginės karo vadovybės vardu duotuose nurodymuose tarybiniams karo belaisviams Norvegijoje per radiją buvo perduotas reikalavimas: „Būtina, kad vokiečių apsauga pasiliktų vietose, kol ji bus pakeista norvegų arba sąjungine apsauga“. Tik gegužės mėn. 28 d., po eilės pareiškimų iš mūsų atstovų Anglijoje pusės, brigadininkas Feierbresas parodė generolui Ratovui sąjungininkų vyriausiosios karo vadovybės štabo pranešimą, kad vokiškoji apsauga nuimta. Tuo tarpu gegužės mėn. 24 d. švedų laikraštis „Aftonbladet“ paskelbė, kad Švedijos Raudonojo Kryžiaus vicepirmininkas Bernadotas, taip pat sąjunginių valdžios organų atstovai aplankė rusų karo belaisvių stovyklą Mušene ir davė vokiečiams nurodymų tebemaitinti rusus ligi š. m. birželio mėn. 12 d., kas rodo paliekant vokiečių administracijai faktišką valdžią stovyklose. Iš korespondencijos, gaunamos iš Norvegijos, matyti, kad eilėje stovyklų paliktas tarybinių žmonių patalpinimas drauge su ginkluotais vokiečiais, nors pagal š. m. vasario mėn. 11 d. susitarimo pirmą straipsnį vokiečiai turėjo būti atskirti nuo tarybinių žmonių. Iškankinti tarybiniai piliečiai, skarmalais aprengti, tebegyvena netinkamuose barakuose, o vokiečiai — patogiai įrengtose kareivinėse. Žiaurumai ir pasityčiojimai iš vokiečių pusės mūsų žmonių atžvilgiu Norvegijoje tebesitęsia. 2. Vakarų Vokietijoje, gausiais iš ten pas mus atvykusiųjų žmonių pareiškimais, tarybinių piliečių ir karo belaisvių, ten išvaduotų sąjungininkų kariuomenės, padėtis toli gražu nepagerinta ir eilėje vietų lieka nepaprastai sunki. Gegužės mėn. 25 d. iš Dachau, Alha ir Neuhenau stovyklų atvykusieji karininkai Tonkonogovas, Tkačenko, Bočarovas, Daleckis ir seržantas Belousovas papasakojo, kad daugelis tūkstančių tarybinių belaisvių, esančių šiose stovyklose, tebegauna į parą tik po 250 gr. duonos ir po litrą sriubos; stovyklose — šiltinė, o medicinos pagalbos neteikiama. Frankfurto (prie Maino) kalėjime tebesikankina tarybiniai karo belaisviai, įkalinti dar vokiečių už mėginimus pabėgti iš koncentracijos stovyklų. Gegužės mėn. 27 d. iš Neuštato (Holšteino provincijoje) stovyklų atvykęs kapitonas Kozulia pranešė, kad anglų vietos organai beveik neaprūpina maistu ten esančiųjų tarybinių piliečių, kurių skaičius siekia 12 tūkstančių žmonių. Vokiečiai kareiviai, paleisti anglų karo vadovybės namo, žudo tarybinius piliečius. Tik per 2 dienas Neuštato miesto apylinkėse rasta 15 mužudytųjų tarybinių piliečių lavonų. Mieste pasilikusioji ginkluota vokiečių policija be jokios priežasties persekioja, muša ir kiša į kalėjimus tarybinius piliečius. Apie nenormalumus Neuštato stovykloje anglų vietinės karo vadovybės atstovui kapitonui Naglovskiui gegužės mėn. 27 d. mūsų atstovo pulkininko Lagunovo buvo padarytas pareiškimas. 3. Balandžio mėn. 12 d. daugiau kaip 1000 tarybinių karo belaisvių, buvusių Olandijos saloje Tesel, kilo, sutriuškino vokiškąją įgulą ir po atkaklių mūšių su į salą atvykusiu vokiečių pastiprinimu visiškai užėmė šios salos teritoriją. Savo laimėjimui sutvirtinti sukilusiojo būrio vadovybė balandžio mėn. 17 d. per Pade-Kalės sąsiaurį pasiuntė į Angliją 4 žmones, prašydama suteikti pagalbą. Šie žmonės — Karkašadzė, Rakiašvili, Galošvili, Močaldzė, luotu nusiirę ligi Anglijos krantų, buvo sulaikyti ir vėliau perduoti mūsų atstovams, o pagalbos būriui nebuvo suteikta. Olandijos agentūros „Aneta„ biuletenis, gegužės mėn. 17 d. Nr. 33, patvirtina šio būrio didvyrišką kovą saloje, kuri ištisą mėnesį tęsėsi vienatvėje. Tik olandų „Pasipriešinimo vidaus frontas“ mėgino padėti, siųsdamas nedidelius pastiprinimus, kurių veiksmai neturėjo pasisekimo. P. Ričardas Lou kalba apie nelygias sąlygas repatriacijos karininkų darbe. Reikia pasakyti, kad sutinkamai su anglų-tarybų susitarimu anglų karininkai buvo prileisti į tas surinkimo stovyklas ir išdėstymo punktus, kurie buvo suorganizuoti anglų karo belaisviams ir piliečiams patalpinti. Šiais punktais buvo: Odesa, Lvovas ir Volkoviskas. Visuose šiuose punktuose buvo anglų atstovai iš Maskvos. Be to, jie buvo Liubline. Iš fronto anglai buvo skubiai išvežami iš karo veiksmų zonų į tranzitines Odesos stovyklas, į tėvynę pasiųsti. Dabartiniu metu, Halėje pasirašytojo plano dėl repatriantų priėmimo ir perdavimo per Raudonosios Armijos ir sąjungininkų kariuomenės sąlyčio liniją pasėkoje, repatriaciją įgijo kitus tempus. Nuo gegužės mėn. 23 d. ligi birželio mėn. 4 d. mes priėmėme iš sąjunginės karo vadovybės 620.998 tarybinius piliečius. Per tą patį laikotarpį mes perdavėme sąjunginei karo vadovybei: anglų — 17.266 žm., amerikiečių — 17.443 žm., prancūzų — 118.664 žm., belgų — 10.812 žm., olandų — 6.034 žm., norvegų — 829 žm. ir liuksemburgiečių — 21 žm.


Indijos valdyme bus reformų; Simono komisijos raportas

Paskelbtas galutinis Simono komisijos raportas. Raporte pabrėžiamas būtinumas reorganizuoti. Britų Indiją federaliniais pagrindais ir padaryti eilę konstitucinių reformų. Raporte iškeliamas reikalingumas suteikti provincijoms autonomiją. Provincialinė valdžia bus atsakinga prieš įstatymdavystės organus. Praplečiamos rinkimų teisės. Centralinė vyriausybė bus lankstesnė. Vykdomoji taryba nepriklausys vyriausiam Indijos kongresui. Kongreso nariai bus proporcionaliai renkami provincijos kongresų. Indijos kongreso narių skaičius nuo 145 bus padidintas iki 280. Raportu rekomenduojama tučtuojau atskirti Birmaniją nuo Indijos. Kariuomenė pasiliks, kaip ir buvo, Indijos vicekaraliaus žinioj. Be to, kongresas skirs specialinę kariuomenės komisiją. Į kariuomenės eiles bus pritraukiama vis daugiau ir daugiau indų. Be to, galimas dalykas, kad, einant prie Indijos federalizacijos, bus įsteigta Panindijos taryba, kuri reguliuos Britų Indijos santykius su atskiromis Indijos valstybėmis. Iš Karačio pranešama, kad čia manifestantai iškilmingai aikštėje sudegino Simono komisijos narių ir Abbotabado karo teismo karininkų padarytas figūras. Po to manifestantai sudegino ir Simono komisijos pranešimo kopiją. Pasakyta daug karštų, prieš anglus nukreiptų, kalbų. Kaip žinoma, Abbotabado karo teismas pasmerkė keliasdešimt indų kareivių, kurie atsisakė malšinti Pešavaro sukilėlius.


„Šįryt Lietuvoje kiek švariau, - pradėdamas kalbėti apie politinę padėtį, pasakė Sąjūdžio Seimo tarybos pirmininkas Juozas Tumelis. - Penki laikraščiai išėjo baltais lapais”.


PEKINAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Šiandien - penktoji Kinijos Komunistų partijos VIII-ojo Visos Kinijos suvažiavimo darbo diena. Šios dienos suvažiavimo posėdyje pirmas kalbėjo KLR Valstybės tarybos premjero pavaduotojas, partijos Vidinės Mongolijos autonominio rajono komiteto pirmasis sekretorius Ulanfu. Savo kalboje jis smulkiai sustojo ties nacionalinės politikos klausimais. Šiuo metu, pasakė Ulanfu, visos nacionalinės mažumos įgyvendina arba ruošia sąlygas socialistiniams pertvarkymams ir socialistinei statybai vykdyti. Uždaviniai, iškilę partijai ir visoms tautybėms nacionalinio klausimo srityje, yra tokie: stiprinti tėvynės vienybę, stiprinti visų tautybių brolišką draugystę, savitarpio pagalbą ir bendradarbiavimą, vystyti nacionalinių mažumų aktyvumą tėvynės statyboje, padėti visoms nacionalinėms mažumoms pasiekti socializmą, paversti Kiniją galinga socialistine valstybe. Pagrindinė politika, kurios laikosi Kinijos Komunistų partija, spręsdama nacionalinį klausimą, toliau kalbėjo Ulanfu, yra nacionalinės autonomijos politika. Šią politiką partija iškėlė Kinijoje esamų istorinių sąlygų šviesoje, remdamasi pagrindiniais marksizmo-leninizmo teiginiais nacionaliniu klausimu ir Kinijos revoliucijos patyrimu. Visos tautybės Kinijoje turi vienodas teises. Kompaktiškai gyvenančios nacionalinės mažumos turi teisę įgyvendinti rajoninę autonomiją, yra šeimininkai savivaldžiuose rajonuose, tvarko savo vidaus reikalus. Tos politikos įgyvendinimo dėka šiuo metu 27 nacionalinės mažumos sudarė du autonominius rajonus, 27 autonomines sritis ir 43 autonomines apskritis. Nacionalinių mažumų rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 28 milijonai žmonių, iš esmės jau baigti socialistiniai pertvarkymai; rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 2,2 milijono žmonių, dabar vykdomi socialistiniai pertvarkymai ir rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 2 milijonai žmonių, šiuo metu vykdomi demokratiniai pertvarkymai. Pabrėžęs, kad darbas, kurį KKP nuveikė spręsdama nacionalinį klausimą laikotarpiu tarp VII ir VIII suvažiavimų, yra ryškus pavyzdys, kaip reikia kūrybiškai taikyti marksizmą-leninizmą, atsižvelgiant į praktišką situaciją Kinijoje, Ulanfu papasakojo apie tolesnius nacionalinės statybos Kinijos Liaudies Respublikoje uždavinius. Suvažiavimo tribūnoje Indonezijos Komunistų partijos generalinio sekretoriaus pirmasis pavaduotojas Lukmanas. Sukeldamas audringus delegatų plojimus, jis perduoda karštą brolišką sveikinimą KKP VIII-ajam Visos Kinijos suvažiavimui nuo Indonezijos Komunistų partijos. Mes, sako Lukmanas, esame įsitikinę, kad KKP VIII suvažiavimas apibendrins didžiulį darbo patyrimą, įgytą per 11 metų po VII-ojo suvažiavimo. Tas patyrimas praturtins marksizmo-leninizmo lobyną. Pažymėjęs didelius laimėjimus Kinijos Liaudies Respublikos statyboje, Lukmanas išreiškė įsitikinimą, kad Indonezijos Komunistų partija ir tautos pasieks naujas pergales, kovodamos už visišką nacionalinę nepriklausomybę, demokratiją ir taiką. Po to jis perskaitė Indonezijos Komunistų partijos CK sveikinimo laišką KKP VIII-ajam suvažiavimui. Dun Bl-u pažymėjo, kad dabar Kinijos Liaudies Respublikoje nėra labai reikalingų palyginti pilnutinių pagrindinių įstatymdavystės aktų, tokių, kaip baudžiamasis kodeksas, civilinis kodeksas, procesualinis kodeksas, darbo kodeksas, žemės naudojimo įstatymas ir kiti. Teisėtumo netobulumas, toliau pažymėjo Dun Bi-u, yra neišvengiamas per tam tikrą laikotarpi po to, kai įkurta nauja valstybė. Mes negalime ir neturime laikytis nuomonės, pasakė jis, kad galima iš karto sukurti tobulą teisėtumą. Tačiau tiek valstybės statybos reikalavimų požiūriu, tiek ir objektyvių galimybių požiūriu mes turime palaipsniui tobulinti įstatymus. Po partijos Cheiluncziano provincijos komiteto pirmojo sekretoriaus Oujan Cino kalbos žodis suteikiamas kandidatui i KKP CK narius, viešojo saugumo ministrui delegatui Lo Zul-cinui. Savo kalboje Lo Zul-cinas sustojo ties kova su kontrrevoliucija. Per septynerius metus, praėjusius nuo KLR įkūrimo momento, pasakė jis, šioje srityje įvykdytos dvi kampanijos. Pirmoji kampanija įvyko 1950 metais, kai vystėsi judėjimas už pagalbos suteikimą Korėjai prieš Amerikos agresiją. Tuo laikotarpiu buvo suduotas stiprus smūgis kontrrevoliuciniams elementams priešų agentų, banditų, reakcinių partijų ir grupuočių vadeivų asmenyje. Antroji kampanija prasidėjo 1955 metais socialistinės revoliucijos pakilimo laikotarpiu, kai skersai revoliucijos kelio stojo nepribaigti kontrrevoliucijos likučiai. Tuomet buvo demaskuota grupė kontrrevoliucionierių, prasiskverbusių į valstybines įstaigas, liaudies organizacijas, į Komunistų partijos ir demokratinių partijų eiles. Po tų kampanijų kontrrevoliucijos jėgos žymiai susilpnėjo ir liko visiškai izoliuotos. Dabar, toliau kalbėjo Lo Zul-cinas, kontrrevoliucija neturi jokios galimybės atkurti savo valdžią. Imperialistai, žinoma, ir ateityje griebsis įvairių ardomosios veiklos formų. Jie toliau plečia savo šnipų tinklą, eikvodami tam didžiules lėšas. Uždavinys yra, remiantis pakilusiu liaudies politiniu sąmoningumu ir patriotizmu, padaryti galą kontrrevoliucijos likučiams, uždaryti jai visas spragas. Reikia stiprinti budrumą, mokėti atpažinti tikrąjį priešą. Partija nustatė kursą: „Derinti griežtumą ir apdairumą“, „Derinti bausmę ir atlaidumą“. Tai, ką mes vadiname griežtumu, reiškia, kad reikia ryžtingai kovoti su kontrrevoliucija. Mes nenurimsime, kol nelikviduosime kontrrevoliucijos iki galo. Tai, ką mes vadiname apdairumu, reiškia, kad reikia skirti tiesą ir netiesą, paprastus ir rimtus nusikaltimus, kovoti prieš nerūpestingą pažiūrą į tardymą ir ryžtingai ginti gerus žmones suduodant smūgi kontrrevoliucionieriams. Šiuo metu, pasakė Lo Zui-cinas, įnirtingos klasių kovos laikotarpis Kinijos Liaudies Respublikoje jau praėjo. Tačiau kova su kontrrevoliucija dar nepasibaigė, ji tebėra ilgo laikotarpio kova. Dalyvaujantieji suvažiavime sveikina Jugoslavijos Komunistų Sąjungos CK nario Veselinovo pasirodymą tribūnoje. Tokia didi partija, kaip KKP, pasakė jis, įveikusi įvairius sunkumus ir visuomet nugalėdavusi dėka to, kad ypatingomis savo kovos sąlygomis teisingai taikė marksizmo-leninizmo mokslą, rasdama savo kelius į pergalę, davė daug naujo. Į tai reikia atsižvelgti ir tai priklauso taip pat ir kitų šalių darbininkų judėjimams. Įvairiose partijose, toliau pareiškė Veselinovas, diskutuojama dėl ypatingų socializmo vystymo ir darbininkų klasės valdžios paėmimo būdų. Didžiulę TSKP XX suvažiavimo reikšmę sudaro tai, kad jis leniniškai išsprendė šį klausimą, nurodydamas, jog yra daug būdų darbininkų judėjimui ir socializmui vystyti įvairiose šalyse. Savo vidaus vystymosi srityje mes naudojomės Tarybų Sąjungos patyrimu, sukauptu kuriant socialistinius visuomenės santykius. Bet mūsų partija laikė reikalingu naujomis sąlygomis ieškoti ir naujų būdų, naujų galimybių naujosios visuomenės kūrimo procese, vadovaudamasi marksizmo-leninizmo mokslo pagrindais ir mūsų konkrečia Jugoslavijos tikrove. Mes, Jugoslavijos komunistai, ir mūsų tautos, toliau kalbėjo Veselinovas, nuoširdžiai džiaugsimės bet kuriuo tolesniu Kinijos Komunistų partijos laimėjimu todėl, kad tie laimėjimai stiprina taiką, demokratiją ir socializmą visame pasaulyje. Savo kalbą Veselinovas baigė sveikinimo šūkiu Kinijos Komunistų partijos, didžiosios kinų tautos, Jugoslavijos ir Kinijos tautų bendradarbiavimo ir tvirtos draugystės garbei, socializmo garbei. Suvažiavime perskaitoma JAV Komunistų partijos Nacionalinio komiteto sveikinimo telegrama, kurią pasirašė komiteto pirmininkas Viljamas Fosteris ir generalinis sekretorius Judžinas Denis. KKP VIII suvažiavimas, rašoma telegramoje, prasidėjo tuo metu, kai taikos ir demokratijos, nacionalinio išsivadavimo ir socializmo jėgos visame pasaulyje iškovojo didžiulės istorinės reikšmės laimėjimus. Įžymūs laimėjimai, pasiekti Kinijoje mažiau kaip per septynerius metus visose ekonominio, politinio ir kultūrinio gyvenimo srityse, nurodoma telegramoje, yra didžiosios Mao Cze-duno vadovaujamos Kinijos Komunistų partijos vadovavimo nuopelnas ir dar kartą rodo liaudies demokratijos ir socializmo pranašumą prieš kapitalizmą. Nepaisant viso šmeižto prieš liaudies Kinija, nepaisant Uolstrito agresyvios politikos Tolimuosiuose Rytuose, dauguma amerikiečių niekina Can Kai-ši, kaip marionetę, užsitraukusią gėdą. Mūsų tautoje stiprėja nuotaikos už priemonių ėmimąsi įtempimui sušvelninti Tolimuosiuose Rytuose, normaliems santykiams užmegzti su Kinijos Liaudies Respublika, o taip pat jos teisėms Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje atkurti, už tai, kad JAV vyriausybė diplomatiniu keliu pripažintų Kinijos Liaudies Respubliką ir kad vystytųsi savitarpiškai naudingi prekybiniai ir kultūriniai abiejų šalių mainai. Šios dienos posėdyje taip pat kalbėjo partijos Šensio provincijos komiteto pirmasis sekretorius drg. Cžan De-šenas, suvažiavimo delegatė nuo Tianczinio miesto partinės organizacijos drg. Siui Min, o taip pat suvažiavimo delegatas nuo Cinchajaus provincijos drg. Cžasivansiujus.


Vakar Rusijos prezidentas B. Jelcinas ir viceprezidentas A. Ruckojus turėjo svarstyti žemės ūkio gamybos stabilizavimo priemones. Numatomos subsidijos žemės ūkiui. Pasak Interfax, A. Ruckojus sakęs, kad skola už 1990 metų derlių turi būti sumokėta ne pinigais, o prekėmis ir žemės ūkio įrengimais. Užvakar kolūkių ir tarybinių ūkių atstovai prie Rusijos parlamento surengė demonstraciją. Jeigu jų reikalavimas padidinti subsidijas nebus įvykdytas, šie žmonės žadėjo nutraukti maisto tiekimą Maskvai.


Kaip teisinosi p. Zaleskis? (Mūsų Ženevos korespondento). Pono Zaleskio atsakymas į prof. Moldemaro išsemiančią kalbą buvo gana liesas. Reikia pabrėžti, kad Zaleskis nėra mėgėjas viešai kalbėti: jis bevelija paskiau po posėdžio patiekti žurnalistams parašytą deklaraciją, ką jis yra padaręs ir šį kartą. Po posėdžio laikraštininkai gavo „neoficialę p. Zaleskio kalbą“, kurioj jis pareiškia esąs įsimylėjęs į Lietuvą, o visa lenkų tauta sekanti tradicini draugingumą ir persiėmusi karštais sentimentais lietuvių tautos atžvilgiu“. „Turėdamas galvoj bendras tradicijas, dideliu kartumu aš esu priverstas atsakyti į neteisingumą Lietuvos apkaltinimų Lenkijos atžvilgiu“, sakė p. Zaleskis. Jis dar kartą pareiškė, kad Vilnių, girdi, lenkai krauju nuo bolševikų atpirkę, o tarptautiniai aktai yra pripažinę lenkams tą „grynai lenkišką miestą“. Savo replikoj p. Zaleskis tiek tegalėjo pasakyti, kad arbitražo ir saugumo siūlomas projektas atsakąs Tautų Sąjungos išdirbtiems tuo reikalu modeliams, visai pamiršdamas, kad tai taikoma tokioms valstybėms, kurių santykiai yra sutvarkyti ir išrištas sienų klausimas. Tai savo trumpam atsakyme prof. Voldemaras ir pažymėjo: Svarbiausia p. Zaleskio kalbos buvo ta vieta, kur jis linkėjo gero ūpo ir sveikatos p. Voldemarui, tokiu pat širdingumu, kokiu buvo panašus linkėjimai pono Voldemaro pareikšti Zaleskiui. Pusketvirtos valandos be pertraukos posėdis kiek nuvargino T. S. tarybos narius. Nebuvo ir žurnalistai per daug kantrūs ir posėdžio kalbas reziumavo labai nevykusiai. Tautų Sąjungos taryba dar vieną kartą turėjo progos įsitikinti, kiek lietuvių lenkų ginčas yra komplikuotas ir kad vien verčiant bėdą ant lietuvių toli gražu negalima bus problemos išsprendimo pirmyn pastūmėti. Štai kodėl ir pirmininkaujantis p. Procope ir p. raporteris p. Blokland siūlė diskusijas atidėti, kad tarybos nariai, išklausę šalių paaiškinimų, turetų progos „pamąstyti“. Šveicarų telefonų agentūros nelojalumas. Ir Lietuvos prieteliai ir neprieteliai nustebo, perskaitę šveicarų spaudoj jų telegramų agenturos komunikatą, kurį vargu ir lenkai, panašiai iškraipydami faktus, galėtų redaguoti. Šveicarų agentūra, kuri, deja, palaiko nuolatinius ryšius su mūsų Elta, stačiai yra metusi Lietuvai pirštinę iškraipydama ir daugiau negu šališkai paduodama faktus. Ką pasakyt, pavyzdžiui, apie šį išsireiškimą: „Jis (Voldemaras) dar kartą naudojo vilkinimo būdus, laisva valia (?) protestuodamas ir pats savaime suprantama visą atsakomybę už derybų nepasisekimą mesdamas Lenkijai“... Arba vėl: „p. Voldemaras en flagrant délit buvo sugautas dėl netikrumo...“. Paprastai pas šveicarus yra tradicija būti daugiau skriaudžiamųjų pusėje. Tačiau, žinodami jų svetingumą ir nešališkumą, turime teises būti nustebę panašiais pareiškimais. Mes negalime iš jų norėti būti mūsų pusėje, bet objektyvumo galėtume pageidauti. Elta, kuri su Šveicarų agentūra bendradarbiauja, irgi turėtų imtis žygių. Mūsų redakcijos bendradarbiui teko matyti agentūros direktorių ir pareikšti savo nusistebėjimo. Nors nedrąsiai, bet p. direktorius žadėjo atitaisyti, tačiau atitaisymo niekur mums neteko matyti. Naujas raportas. Tautų Sąjungos tarybai buvo pamato labai rimtai susimąstyti, kokią poziciją ji turėtų užimti nepavykusių derybų atžvilgiu. Presijos maža čia gali padėti. Be to jos ir nėra galimos, nes 11 straipsnis leidžia ir bylos šalims balsuoti. Negi balsuos Lietuva pati prieš save? Kur išeitis? Šveicarų dienraštis ,,Journal de Genève“ siūlė pervesti bylą į 15 str., bet kokiu būdu? Tarybos nariai suprato, kad taip komplikuotame ginče grasinimai maža ką galėtų padėti. Taryba užtai ir nusistatė jokios rekomendacijos visai nesiūlyti, o vien pasitenkinti raportu, perimtu anot p. Briando ,,moderacijos ir saiko“ dvasia. Naujas p. Belaerts van Blokland raportas ir buvo svarstomas rugsėjo 8 dienos po pietų posėdy. Raporte dėstomos derybų apystovos ir susilaiko nuo galutino dėl derybų eigos sprendimo, kol neįvyks konferencijos plenumo posėdis. „Tačiau, sakoma raporte, taryba, dabodama bendrus interesus, negali tenkintis vien paprastu laukimu ir būti pasyvi. Tuo atveju, jeigu derybos neduotų apčiuopiamos (appréciables) pažangos, taryba nepildytų savo pamatinės pareigos, leisdama tęsti be galo anormalę padėtį, kuri galėtų turėti nelabas reperkusijas ne tiktai salių interesams, bet užvis dėl trečiųjų šalių“. Jeigu derybos nepavyktų, tada taryba imsis nuodugnaus išstudijavimo visų sunkenybių, kurios liečia trečiuosius (?) ir tą darbą paves ekspertams, kurie turės duoti praktikos pasiūlymus, kokiu būdu sureguliuoti klausimą prie dabarties galimumų. P. Voldemaro rezervos. Lietuvos ministeris pirmininkas ima žodį ir pareiškia savo rezervas dėl pateikto antrojo raporto, kurio ryšį su pirmuoju esą sunku įsivaizduoti. P. Voldemaras pažymi, kad raportas neapima visos gruodžio 10 d. rezoliucijos vykinimo, o vien liečia jos dalį, būtent derybas. O kur Lenkijos propaganda prieš Lietuvos vyriausybę? ,,Ši propoganda, sako p. ministeris pirmininkas, yra labai įvairi, ji pasiekia ir tarybos stalą: pusvalandis tam atgal aš esu gavęs lenkų kilmės brošiūrą vokiečių kalba: ,,Der litauisch polnische Streit und die Möglichkeit seiner Lösung“ ir kuri neva yra spausdinta Kaune ir baigiasi žodžiais: ,,Kas išvaduos lietuvių tautą iš tiranijos, kas įves Lietuvoj tvarką ir ramumą, tas ras ir kelią lietuvių lenkų susitarimo ir užtikrins taiką rytų Europoj“. (Mes turime pasakyti, kad lenkų delegacija už nugaros p. Zaleskio turi į 20 ,,šeptūnų“. Jie apsėdę iš visų pusių ir p. Voldemarą, kurį nuo Zaleskio prie tarybos stalo teskiria Rumunijos atstovas, dar tiek lenkų yra laikraštininkų. Lenkai ir sugalvojo provokaciją, jie brošiūrą, kuri šmeižia Lietuvos vyriausybę, išsiuntinėja visiems spaudos atstovams. Brošiūrą neva yra parašęs lietuvis Vytautas Geležiūnas ir ji neva versta į vokiečių kalbą iš lietuvių kalbos). Vagonus literatūros, nukreiptos prieš Lietuvą, jie spausdina ant puikaus Indijos papierio ir siunčia ne vien Lietuvon, bet ir į užsienius. Raportas nieko neužsimena ir dėl uždarymo mokyklų Vilniaus krašte. Teisių fakulteto studentai romėnų teisėj sako p. Voldemaras kala: ,,Proecepta juris sunt: honeste vivere, alterum non faedere, suum cui que tribuere“... „Lietuvos vyriausybės sąžinė yra rami, Lietuva neįžeidžia nei vienos vyriausybės interesų. Jeigu kuri ir mano, kad jos interesai yra įžeisti, tegul ji kreipiasi į Tarybą, tegul pareiškia savo pageidavimus, juos čia galima bus diskutuoti. Bet mes avansu negalime prisiimti netiesioginio apkaltinimo, kad Lietuvos vyriausybė įžeidžia trečiųjų interesus“, pareiškia p. ministeris pirmininkas. Dėl p. Voldemaro pareikštų rezervų p. Zaleskis tylėjo, - jis vien pasakė, kad neimąs atsakomybės už brošiūros išleidimą, kuri buvo atspausdinta Kaune“. - Ne Kaune, o Lenkijoj!“ - replikavo p. Voldemaras, visiems sočiai juokiantis. P. Bekaerts van Blokland pareiškė, kad paskutinis kartas jis užsiimas tuo klausimu, jis teieškojęs galimumų ir tiktai jų, kad duotų naują impulsą“. Briande trurspas pareiškimas. Briandas, palaikydamas raporterį, labai minkštoj kalboj precizavo raporto dispozicijas, anot jojo labai moder-


Prezidentas de Golis vakar per radiją ir televiziją pasakė kalbą, tuo būdu pradėjęs pasiruošimo balandžio 8 d. referendumui kampaniją. Siūlydamas prancūzams pritarti jo pateiktam įstatymo projektui, prezidentas reikalauja naujų nepaprastųjų įgaliojimų. Pasak jo, šie įgaliojimai jam reikalingi igyvendinti visoms priemonėms, kurios numatytos kovo 19 d. vyriausybės pareiškimuose dėl Eviano susitarimų. Jos liečia ugnies nutraukimą Alžyre ir jo apsisprendimą. Prezidentas pareiškė nuomonę, kad nė vienas sveikai protaujantis žmogus negali nepritarti taikos įvedimui Alžyre. „Kadangi Prancūzija panorėjo, kad Alžyras pats tvarkytų savo likimą, – toliau kalbėjo jis, – kadangi Prancūzijos armija užtikrino savo viešpatavimą teritorijoje, kadangi buvo nutarta, kad mainais į mūsų pagalbą naujasis Alžyras gerbs mūsų šalies interesus ir duos reikalingas garantijas Alžyro gyventojams prancūzams, karas nebeturi jokios prasmės“. Tuo būdu de Golis pamėgino įteigti savo klausytojams, kad Alžyro liaudis iškovojo taiką ir teisę apsispręsti ne savo didvyriška kova, o gavusi jas kaip „dovaną“ iš Prancūzijos vyriausybės. Jis teigė, kad Alžyras „nė iš ko“ negali gauti tokios „didelės ir nuolatinės pagalbos“, tik iš Prancūzijos, ir ragino būsimąją Alžyro valstybę bendradarbiauti su Prancūzija. Baigdamas savo kalbą, de Golis pažymėjo, kokia rimta yra dabartinė padėtis Alžyre, kur „nusikaltėliai mėgina pasikėsinimais primesti savo valią valstybei ir pajungti naciją“. Jis pareiškė, kad „šie nusikaltėliai neturi kitos ateities, tik bausmę“.


Pastaruoju metu iš įvairių šalies rajonų gaunami pranešimai apie partizanų veiksmus prieš Venesuelos vyriausybės kariuomenę. Kaip praneša laikraštis „Nasional“, nauji partizanų susirėmimai su vyriausybės kariuomene įvyko Jarakujaus valstijoje, o taip pat kalnuotame rajone Sulijos ir Truchilio valstijų pasienyje.


Raudonoji Armija, sėkmingai žengdama į fašistinio urvo gilumą, šluoja nuo savo kelio galingus įrengimus, dėl kurių hitlerinė propaganda pagyrūniškai tvirtino juos esant neįveikiamus. Nuo tarybinės kariuomenės smūgių krito svarbiausias vokiečių gynybos mazgas prieigose prie Berlyno — Kistžinės (Kiustrino) tvirtovė, Baltijos pajūryje atsirado nauji „katilai“, kuriuose apsupta daugelis dešimčių tūkstančių vokiečių kareivių bei karininkų. Vakarų fronte mūsų sąjungininkų kariuomenė, sėkmingai įveikdama garsiąją „Zigfrido liniją“, keliose vietose forsavo Reiną ir sudarė jojo rytiniame krante eilę prietiltinių įtvirtinimų. Stambiausias vakarų Vokietijos miestas Kelnas užimtas sąjungininkų kariuomenės. Šių metų vasario mėn. 23 d. istoriniame savo įsakyme draugas Stalinas rašė: „Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti“. Tačiau Vyriausiasis Kariuomenės Vadas, nenorėdamas, kad priešas būtų nedavertintas, įspėjo, jog pasmerktas priešas griebiasi ir griebsis kraštutiniausių ir niekšingiausių kovos priemonių, norėdamas išvengti atpildo. Draugas Stalinas ragino pakelti budrumą ir sustiprinti smūgius priešui. Įvykiai rodo, kiek šis įspėjimas rimtas ir reikiamu laiku padarytas. Hitlerinis žvėris, jausdamas besiartinantį galą, jau dabar imasi priemonių, kad galėtų nueiti į pogrindį ir tęsti kovą. Jis tikisi išlaikyti savo kadrus ir materialines priemones, kad vėliau suduotų niekšingą smūgį į nugarą. Užsienio spaudoje pasirodančios žinios liudija, kad hitlerinės gaujos viršūnės jau seniai rengia pogrindinės kovos planus, išdirbinėja revanšo planus. Jau po vokiečių sutriuškinimo prie Stalingrado vokiečių generolas Štiulpnagelis savo pranešime iškėlė revanšo, vykdomo kadrų ir materialinės bazės vokiečių pramonės pavidale išsaugojimo būdu, įdėją. Anglų radijo apžvalgininkas Alanas Belas nurodo, kad hitlerininkai rengiasi pogrindžio kovai rajonuose aplink Berchtesgadeną, Vokietijos ir Austrijos pasienyje. Čia koncentruojami ginklų, šaudmenų ir maisto sandėliai, kalnų olose rengiamos slėptuvės, galinčios patalpinti žymų žmonių skaičių. Fašistinį pogrindį organizuoti pavesta vyriausiajam budeliui Himleriui, kuris, kaip buvo pranešta užsienio spaudoje, jau numatė reikiamą esesinių karininkų skaičių į dabar formuojamųjų teroristinių gaujų vadus. Šiame sąryšyje būdingas yra vokiečių radijo prisipažinimas apie gaujų iš vadinamosios „hitlerinės jaunuomenės“ organizavimą veiksmams sąjungininkų kariuomenės užnugaryje. Tuo pačiu metu hitlerininkai pervedinėja į neutralines šalis kapitalus ir brangenybes. Šveicarijoje, Ispanijoje ir Argentinoje dabar dedamos hitlerinių vadeivų lėšos pašalinių asmenų vardu. Anglų spauda neseniai nurodinėjo, kad ryšium su sąjunginių vyriausybių nutarimu neleisti slėpti neutralinėse šalyse hitlerininkų prisigrobtojo turto, Ispanijoje staiga prasidėjo ten esamųjų vokiškų įmonių „bankrutavimai“. Savininkai teisinasi „neišsigalinčiais skolininkais“, o jųjų įmonės leidžiamos iš varžytynių ir pamažu superkamos ispanų. Tokiu būdu įmonės „pakeičia savininką“. Laikraštis „Jorkšir Post“ praneša taip pat, kad vokiečiai dabar imasi ir kitų triukų savo pramonei išsaugoti. Dalykas liečia „kapitalų bėgimą patentų iš Vokietijos į Švediją ir iš dalies į Šveicariją pervedimo pavidale“. Toks kapitalų bėgimas, laikraščio žodžiais, dabartiniu metu reiškiasi labai plačiu mastu. Laikraštis įspėja, kad Vokietija labai greitai galės surasti patogią progą, kad panaudotų šiuos patentus kitose šalyse esančiųjų svarbiausiųjų pramonės šakų ir strateginių medžiagų gamybos kontrolei nustatyti“. Krymo konferencijos nutarimų pagrindu sudaromajai sąjunginei reparacijų komisijai, kurios būstinė nustatyta Maskvoje, neabejotinai teks turėti galvoje kiekvieną vokiečių mėginimą savo kapitalus paslėpti, juos užmaskuoti, užslėpti neutralinėse šalyse. Fašistinių prieplakų, kur jos bebūtų, likvidavimo uždavinys Krymo konferencijos nutarimais yra pastatytas į darbų tvarką. Tačiau kova su užsislėpusiu priešu ne visur pakankamai aktyviai vyksta. Liūdnas to pavyzdys — Italija. Šioje šalyje pastaruoju metu fašistų aktyvumas įgijo skandalingą mastą. Šis aktyvumas priėjo ligi to, kad iš po valdžios organų akių fašistinės karo žvalgybos vadeiva generolas Roata, kuris buvo teisiamas, sugebėjo pabėgti iš ligoninės, kur jis buvo patalpintas „gailestingųjų“ teisėjų savo sveikatai pataisyti. Generolas Roata — vienas iš daugelio teroristinių aktų įkvėpėjų ir organizatorių. Jis antifašistų brolių Roselių žudikas, pikčiausias albanų priešas ir jugoslavų tautos persekiotojas, nukankinęs ir sunaikinęs daugelį tūkstančių partizanų. Vietoje to, kad po trumpo teismo proceso būtų pakartas, Roata atsidūrė laisvėje. Teisėjams ir prokurorui reikėjo daug mėnesių šio galvažudžio kaltumo laipsniui apsvarstyti. Tačiau įrodymų nereikėjo toli ieškoti. Jugoslavijos vyriausybė pasiūlė Italijos vyriausybei perduoti Roatą Jugoslavijai, kad jis būtų teisiamas ten, kur jojo kruvinieji darbai visiems plačiai žinomi. Vietoje to generolui Roatai buvo suteiktas galimumas pabėgti. Ieškojimai ligi šiol nedavė jokių rezultatų. O teismas už akių pasmerkė Roatą „kalėti ligi gyvos galvos“. Fašistai pasitenkinę trina dabar rankas. Jie jau formuoja savo būrius Romoje. Sakysim, neseniai ten buvo suimti 35 pogrindinės „fašistų — respublikonų partijos“ nariai. Pas juos buvo rasti ginklai, fašistiniai mundieriai, žymios laikraštinio popierio atsargos. Fašistai tapo tiek akiplėšiški, kad ėmė leisti savo žurnalą. Vasario mėn. pradžioje, kaip nurodo italų spauda, į Romą atvyko specialus Musolinio pasiuntinys — vadinamosios „juodmarškinių milicijos“ generolas leitenantas Brandimartas, kuris inspektavo fašistinį pogrindį. Italų sostinės darbo žmonės, pasipiktinę fašistų aktyvumu ir tokio svarbaus karinio nusikaltėlio pabėgimu, surengė protesto demonstraciją, kurioje dalyvavo daugiau kaip 50 tūkstančių žmonių. Tačiau demonstrantai buvo karabinierių (žandarmerijos) apšaudyti. Visa tai negalėjo nesukelti griežtų protestų iš demokratinių partijų ir organizacijų pusės. Tolesnis Bonomi vyriausybės likimas žymioje dalyje pareis nuo to, kiek ji pasirodys sugebanti įvykdyti šių partijų reikalavimus dėl patikimų ir efektyvių kovos priemonių panaudojimo prieš fašistus. Šių metų kovo mėn. 8—9 d. d. Rumunijos ministeris pirmininkas Petre Groza ir TSRS Liaudies Komisarų Tarybos Pirmininkas J. V. Stalinas pasikeitė laiškais Transilvanijos klausimu. Rumunijos vyriausybė kreipėsi į TSRS vyriausybę, prašydama įvesti rumunų administraciją Šiaurinėje Transilvanijoje. Kaip žinoma, Raudonoji Armija išvijo vokiečių - vengrų armiją iš Šiaurinės Transilvanijos. Tačiau vokiečių fašistinė agentūra pradėjo organizuoti čia pogromus ir diversijas. Vadinamųjų „Maniu vardo savanorių“ būriai, kuriuos sudarė daugiausia fašistai — geležinės gvardijos dalyviai, skubotai priimtieji į nacional - caranistų partiją, rengė vengrų užpuldinėjimus. Banditai nevengė tiesioginių provokacijų Raudonosios Armijos dalių užnugaryje. Buvusiosios Rumunijos vyriausybės nesiėmė priemonių tvarkai Šiaurinėje Transilvanijoje užtikrinti ir tarybinė karinė vadovybė tuomet nelaikė galimu perduoti Transilvanijos valdymą į rumunų valdžios organų rankas. Naujoji Rumunijos vyriausybė dabar užtikrino, kad ji pasiima atsakomybę už reikiamą tvarką ir rimtį Transilvanijos teritorijoje, o taip pat užtikrins tvarkingą visų vietos įstaigų, aptarnaujančių fronto reikalus, funkcionavimą. Tarybinė vyriausybė, priimdama dėmesin šiuos užtikrinimus, patenkino Rumunijos vyriausybės prašymą. Šiuo metu visoje šalyje vykstančiuose mitinguose rumunų tauta reiškia savo džiaugsmą ir karštą dėkingumą Tarybų Sąjungai ir draugui Stalinui už kilnumą ir pasitikėjimą. „Mes norime, — pareiškė Rumunijos ministeris pirmininkas Petre Groza savo kalboje, — kad laisva demokratinė Rumunija taptų visų piliečių, visų joje gyvenančiųjų tautų tėvyne“. Nėra abejonės, kad Transilvanijos perdavimas į rumunų tautos rankas patarnaus gerų kaimyninių santykių tarp TSRS ir Rumunijos sustiprinimo reikalui. Sena patarlė sako: ką Jupiteris panorės nubausti, tam atima protą. Ši patarlė visiškai tinka ispanų fašistams. Tiesioginiai Hitlerio talkininkai visoje jo avantiūroje, besigyrusieji kadaise tuo, kad jie „gelbsti Europą“, siųsdami į šiaurinį Tarybų Sąjungos — Vokietijos frontą gaują, pavadintą „mėlynąja divizija“, dabar pretenduoja į San-Francisko konferencijos dalyvius. Jie tikisi, kad jiems bus leista spręsti pokarinės žemės rutulio organizacijos likimą. Ispaniškųjų fašistų akiplėšiškumas prieina ligi to, kad jie kalba apie „istorinius nuopelnus“, duodančius teisės fašistinei Ispanijai „dalyvauti pasaulinės taikos bazės užtikrinime“. Kaip tik su tokiu reikalavimu šiomis dienomis pasirodė fašistinis laikraštis „El Espanjol“. Ispaniškųjų fašistų manevrai nieko nesuklaidins.


Svarbus politiniai pasitarimai. Ženevoj.

Sir Austen Chamberlainas, o taip pat ir kiti Tautų Sąjungos tarybos nariai atvažiavo į Ženevą. Faktas, kad Chamberlainą į Ženevą atlydėjo naujas nuolatinis anglų užsienių reikalų viceministeris sir Ronald Mac Lindsay, Briandą – užsienių reikalų ministerijos generalinis sekretorius Philippe Berthelot ir Štrezeraną – viceministeris Schubertas, Ženevos diplomatinėse sferose aiškinamas ta prasme, kad greta Tautų Sąjungos tarybos posėdžio Ženevoj eis svarbūs pasikalbėjimai dėl Europos politikos problemų. Tarp tų svarbių politikos pasikalbėjimų numatoma: vokiečių prancūzų santykių klausimas, Reino sričių evakuavimo klausimas, Tanžero problema, Ispanijos sugrįžimo į Tautų Sąjunga reikalas ir santykiai su Sovietų Rusija. Iš klausimų, kurie tiesioginiai rūpi Tautų Sąjungai, svarbiausiu laikomas Vengrijoj sukonfiskuotų kulkosvaidžių klausimas. Manoma, kad šio klausimo referentu Tautų Sąjungos taryboj bus paskirtas Chamberlainas. Mažosios Santarvės valstybių užsienių reikalų ministeriai Titulescu, Benešas ir Marinkovičius turėjo 24 val. pasitarimą. Pirmoj eilėj buvo svarstomas St. Gothardo ginklų aferos klausimas. Paskum Titulescu padarė pranešimą apie savo pasimatymus su Mussolini, Briandu ir Stresemannu. Ministeriai susitarė St. Gothardo ginklų klausimu laikytis išvien.


PRAHA, rugsėjo 3 d. (TASS). Vakar IV Tarptautinis studentų kongresas tęsė savo darbą. Kongreso dalyviai apsvarstė eilę komisijų pasiūlytų rezoliucijų. Kongresas priėmė rezoliuciją dėl studentų sportinės veiklos ir dėl tarptautinės vienybės šioje srityje. Kongresas numato surengti eilę sportinių susitikimų, studentų žaidynių ir kitų priemonių. Konkrečiai, kongresas parėmė Prancūzijos studentų pasiūlymą surengti Pasaulines jungtines studentų žaidynes Paryžiuje 1957 metais. Po to kongresas patvirtino rezoliuciją dėl ekonominių ir socialinių studentų problemų. Joje kalbama apie studentų aprūpinimą stipendijomis, butų buitines sąlygas, medicininį aptarnavimą, materialinę pagalbą studentams ir t. t. Kongresas paragino studentų organizacijas šalyse, kuriose taikoma rasinė diskriminacija, surengti specialų šios problemos ištyrimą ir pasiūlyti būdus jai išspręsti. Kongresas pasiūlė vykdomajam komitetui organizuoti kampaniją prieš rasinę segregaciją. Kongresas priėmė eilę rezoliucijų studentų kovos prieš kolonializmą klausimais. Buvo priimta rezoliucija dėl išleidimo „Baltosios knygos“, kurioje turi atsispindėti mokymo klausimai kolonialinėse ir priklausomose šalyse, studentų kova prieš kolonializmą ir t. t. Kongreso dalyviai vieningai nutarė kasmet pažymėti vasario 21 d. Draugystės ir solidarumo su kolonijinių šalių studentais dieną ir balandžio 24 d. – Solidarumo su Azijos ir Afrikos studentais ir studentų kovos prieš kolonializmą dieną. Kongresas pritarė TSS Tarybos paskutinės sesijos nutarimui sudaryti studentų biurą kolonializmo klausimams. Kongresas paragino visas studentų organizacijas, visus studentus išreikšti savo gilų solidarumą kolonijinių ir priklausomų šalių studentams, kovojantiems už savo laisvę ir nepriklausomybę.


Visi centriniai VDR laikraščiai šiandien atpasakoja TASS-o pareiškimą apie pavojingą Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos valdančiųjų sluoksnių sandėrį. „Nojes Doičland“ pabrėžia tą pareiškimo dalį, kurioje sakoma, kad Vokietijos taikos sutartis ir padėties Vakarų Berlyne normalizavimas jos pagrindu sudarytų neįveikiamą kliūtį revanšistiniams valdančiųjų VFR sluoksnių siekimams, likviduotų pavojingą įtempimo židinį Europoje. „Der morgen“ pabrėžia, kad de Golio ir Adenauerio derybos ir jų bendras komunikatas nepalieka abejonių, jog yra sudarytas sąmokslas, kuriuo siekiama padidinti tarptautinį įtempimą, spartinti ginklavimosi varžybas. „Tribiune“ ir „Noje cait“ de Golio ir Adenauerio derybų rezultatus vadina pavojingu sandėriu, nukreiptu prieš taik