G. FEDOTOVAS Lietuvos LKJS CK sekretorius

NEPAMIRŠTAMAS dienas, didelio patriotinio pakilimo dienas gyvena tarybiniai žmonės. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas vieningai pritarė TSKP Centro Komiteto politinei linijai ir praktinei veiklai ir patvirtino Direktyvas dėl šeštojo penkmečio plano TSRS liaudies ūkiui išvystyti 1956‑1960 metais. Didelės svarbos uždaviniai iškyla tarybinei liaudžiai naujajame penkmetyje. Mūsų šalis turi padaryti milžinišką žingsnį į priekį komunizmo statybos keliu, istoriškai trumpiausiu laiku išspręsti pagrindinį Tarybų Sąjungos ekonominį uždavinį – pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Daug reikės padaryti, daug sunkumų įveikti, daug aukštumų pasiekti! Dideles viltis partija deda į mūsų puikųjį jaunimą, kuris savo pasiaukojančiu darbu, savo pasirengimu imtis sunkaus, atsakingo darbo nusipelnė sau visos tarybinės liaudies meilę ir pagarbą. Iš TSKP XX suvažiavimo tribūnos draugas N. S. Chruščiovas pareiškė, kad šeštajame penkmetyje partijai teks ne kartą kreiptis į jaunimą su raginimu nukreipti savo jėgas į naujų rajonų įsisavinimą, atominių, šiluminių ir hidroelektrinių, gamyklų statybą, geležinkelių tiesimą. Tarybinis jaunimas ir jo šaunusis avangardas Lenino komjaunimas garbingai tesės bet kurias partijos užduotis. Mūsų jaunimas žino, kad jo darbas visaliaudinėse statybose turi didžiausią reikšmę komunistinės statybos reikalui. Todėl jaunieji patriotai stengiasi nepaliaujamai didinti savo indėlį į šeštąjį penkmetį. XX suvažiavimo Rezoliucija dėl TSKP CK ataskaitinio pranešimo ir Direktyvos dėl šeštojo penkmečio – pasaulinės‑istorinės reikšmės dokumentai. Jaunuoliai ir merginos, atidžiai juos nagrinėdami, turi atrasti konkrečius darbus savo komjaunimo organizacijoms. Bus labai naudinga jau dabar numatyti, ką darys miestų ir rajonų organizacijos įgyvendinant Direktyvas dėl šeštojo penkmečio, į kokių uždavinių sprendimą jos pirmoje eilėje nukreips jaunimo jėgas. TSKP XX suvažiavimo Direktyvomis nustatyta, kad pramonės produkcija šalyje turi padidėti per penkmetį maždaug 65 procentais, o Tarybų Lietuvoje – 1,8 karto. Visose pramonės srityse teks atlikti plačias priemones keliant techninį gamybos lygį, didinant darbo našumą, mažinant produkcijos savikainą. Šiame reikale aktyviausiai turi dalyvauti mūsų Respublikos komjaunimo organizacijos. Reikia pasiekti, kad kiekvienas jaunasis darbininkas jaustųsi esąs šeimininkas gamyboje. To pavyzdys - Kauno „Pergalės“ turbinų gamyklos jaunimo kolektyvas, drąsiai atskleidžiantis gamybos rezervus. Tik turtinant savo žinias, tik praktiškai įsisavinant priešakinį patyrimą galima pasiekti meistriškumo aukštumas, žengti į koją su technikos ir technologijos vystymusi. Šiuo atžvilgiu pamokantis yra Kauno „Drobės“ fabriko komjaunimo organizacijos, ryžtingai besidominčios techninio mokymosi klausimais, patyrimas. Praėjusiais metais 258 žmonės, daugiausia jaunuoliai, pakėlė čia savo kvalifikaciją. Įmonė, pirma laiko įvykdžiusi metinį planą, davė viršum užduoties daugiau kaip 100 tūkstančių metrų vilnonių audinių, 93.000 kg. verpalų. Šeštajame penkmetyje Tarybų Lietuvoje pradės veikti Kauno hidroelektrinė. Kasdien platėja darbų užmojis prie tykiojo Nemuno. Lietuvos komjaunimo IX suvažiavimas respublikos komjaunimo organizacijos vardu įsipareigojo šefuoti hidroelektrinės statybą. Mūsų garbės reikalas pastatyti ją tiksliai nustatytu laiku! Jaunimas gali ir turi padaryti labai daug ką tolesniam žemės ūkio gamybos pakėlimui Tarybų Lietuvoje. Jaunuoliai ir merginos dabar ryžtingai kovoja už laukų derlingumo pakėlimą – jie išvežė tūkstančius tonų trąšų. Pavyzdžiui, Šalčininkų rajono jaunimo jėgomis trąšų išvežimo ir paruošimo mėnesio metu išvežta į laukus 23.000 tonų durpių ir mėšlo, sukaupta 18 tonų pelenų. Puiki žinia neseniai atėjo iš Dusetų rajono. Moksleiviai čia paruošė 14 tonų pelenų. Rimtas darbas laukia mūsų kukurūzų augintojų. Teisingai daro tos komjaunimo organizacijos, kurios nutarė šiais metais kovoti už gausius kukurūzų derlius ir tuo tikslu organizuoja gausaus derliaus grandis, kurios dabar uoliai veža trąšas į kukurūzams išskirtus plotus. Šeštajame penkmetyje respublikoje bus plačiai išvystytas kiaulių penėjimas mėsai ir bekonui. Ir čia turi tarti savo žodį komjaunimo organizacija, ir čia reikalingos jaunos, tvirtos rankos. Netoli jau diena, kada mechanizatoriai išveš traktorius į kolūkių laukus. Sėkmingai ruošiasi tai dienai Tauragnų MTS kolektyvas, atlikęs traktorių remontą. Prie to žymia dalimi prisidėjo pasiaukojantis komjaunuolių Vigario, Kurlio, Kerpiškio ir Bagdono darbas. Ne mažiau kaip pusantros normos per pamainą – toks jų atsakymas į TSKP XX suvažiavimo nutarimus. Jaunųjų patriotų pavyzdys turi uždegti visų respublikos mechanizatorių širdis, nukreipti jų jėgas į spartesnį technikos parengimą pavasariui. Rimtą dėmesį respublikos komjaunimo organizacijos turi skirti politechninio mokymo mokyklose klausimams. Ir tuo labiau, kad mes šiame reikale jau turime kai kurį patyrimą. Gerai sutvarkytas bendradarbiavimas su moksleiviais Panemunėlio ir kai kuriose kitose MTS. Reikia ir ateityje visokeriopai plėsti mokyklos ir gamybos bendradarbiavimą! Partija kviečia jaunimą naujiems šauniems žygdarbiams, naujoms pergalėms šeštojo penkmečio frontuose. Tavo pareiga, jaunasis tarybinis žmogau, garbingai pateisinti tą aukštą pasitikėjimą!


„Lithuania“ su lenkiška vėliava!;Siurprizas vykstantiems Lietuvon amerikiečiams lietuviams

Danų laivininkystės kompanijos laivai „Lithuania” ir „Estonia” jau eilė metų buvo nuolatiniai, Klaipėdos uosto svečiai. Laivai plaukiodavo tarp Amerikos ir Klaipėdos bei Liepojos uostų. Jais atplaukdavo Lietuvon daug lietuvių iš Amerikos; laivo vardas „Lithuania” amerikiečiams lietuviams imponuodavo — primindavo jiems senąją tėvynę, kurią jie važiuodavo lankyti. Šiemet tie laivai taip pat turėjo atvežti į Lietuvą nemažai užjūrio svečių. Jau žinoma, kad balandžio 3 d. laivas „ Estonia” į Klaipėdą atveš didelį būrį amerikiečių lietuvių. Laivas „Lithuania” atplauks Klaipėdon su Amerikos svečiais gegužės mėnesio 26 ir liepos 3 d. Žinoma, vykstantieji Lietuvon jau iš anksto nusipirko laivokartes tais laivais keliauti ir grįžti Amerikon. Tik štai dabar pasklido žinia, kad danų firma laivus „Lithuania”, „Estonia” ir „Polonia” pardavė lenkų bendrovei. Ta bendrovė yra Lenkijos vyriausybės rankose. Nuo gegužės mėnesio tie laivai pradėsią plaukioti po Lenkijos vėliava. Vadinasi, tik „Estonia” laivas, atplauks su lietuviais balandžio 3 d. bus ne po Lenkijos vėliava, gi gegužės mėn. atplaukiantieji tėvynėn „Lithuania” laivu lietuviai turės naudotis lenkų patarnavimais. Tai tikra ironija. Nežinia, kaip į tai pažvelgs amerikiečiai lietuviai, visada jautrūs patriotai ir mūsų priešų atžvilgiu aiškiai nusistatę žmonės. Berods, dabar vėlu jiems ką nors ir daryti, nes dauguma, žinoma, laivokartės nusipirkę. Viena aišku, kad tokios kelionės perspektyvos nevieną sulaikys Amerikoj, jei jiems nepavyks parsirasti Lietuvon be lenkų malonės. Dėl šito danų biznio su lenkais nevienas amerikietis lietuvis turės daug nemalonumų ir nuostolių, jei neboj nebus grąžinti pinigai už laivokartes arba nebus duotas kitos kurios valstybės kompanijos laivas. Be to, įdomu žinoti, ar mūsų vyriausybė įsileis lenkų laivus į Klaipėdos uostą? O jei įsileis, tai kažin ar vyriausybei pavyks apsaugoti nelauktą svetį nuo visokių incidentų mūsų uoste? Mūsų visuomenė į šį įvyki ramiai vargu sugebės pažiūrėti. Jautri kiekvienu atveju, kai tik reikalas eina apie mūsų pietų kaimyną, visuomenė nustebo išgirdusi žinią apie „Lithuania” su lenkiška vėliava ir sukando dantis. Šito, tiesa, nemalonaus, mūsų visuomenės nusistatymo nuslėpti negalime. „Lithuanijos” sutuoktuvės su lenkiška vėliava Lietuvoj bus suprastas, kaip pasityčiojimas iš mūsų. Dar vienas dalykas. Dauguma amerikiečių lietuvių, be abejojimo, nežino, kad minėtieji laivai jau lenkų rankose ir pasiruošę kelionėn, kad ir su širdgėla tęs iki galo. Bet ar jie bepanorės ir ar begalės tais laivais grįžti Amerikon? O kai nepanorės, tai kas jiems nuostolius atlygins? Kokiu būdu ir kas juos parveždins Amerikon? Štai visa eilė klausimų, kurie kyla šito danų ir lenkų biznio rezultate. Ir vyriausybė turės jais labai susirūpinti. Nes kai prasidės kelionė ir visi nesusipratimai, kurių čia tik dalis tenurodama, vėlu bus kas nors daryti. Tada mes turėsim amerikiečių svečių, ypač Lietuvos piliečių, nenorom patekusių lenkų globon, begales nusiskundimų, nusiminimų, pasipiktinimų. Mes dar nežinome, ką gali patirti Amerikos lietuviai, ypač Lietuvos piliečiai, Lenkijos vėliavos globojami. Vykstantieji kur nors iš Lietuvos jūromis mūsų piliečiai, žinoma, apseis be lenkų patarnavimų, bet negalime nepasirūpinti užjūrio broliais, kurie sąlygų verčiami gali patekti į lenkų laivus.


Išvesti užsienio kariuomenę iš Pietų Korėjos

TSRS atstovybė prie Suvienytųjų Nacijų Organizacijos, pavesta TSR Sąjungos vyriausybės, kreipėsi į SNO generalinio sekretoriaus pareigas einanti U Taną, prašydama įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos dienotvarkę kaip svarbu ir skubų klausimą šį punktą: „Dėl užsienio kariuomenės išvedimo iš Pietų Korėjos”. Šiuo klausimu pateiktame aiškinamajame rašte nurodoma, kad, nors praėjo devyneri metai nuo Korėjos karo pabaigos, užsienio, svarbiausia Amerikos, kariuomenė tebėra Pietų Korėjos teritorijoje. Užsienio kariuomenė Pietų Korėjoje dangstosi SNO vėliava. Dėl to užsienio kariuomenės veiksmai pietinėje Korėjos pusiasalio dalyje rimtai kenkia Suvienytųjų Nacijų Organizacijos autoritetui ir garbingam vardui. Kaip žinoma, sakoma aiškinamojo rašto pabaigoje, Kinijos liaudies savanorių dalys išvestos iš KLDR dar 1958 metų spalio mėnesį ir jau praėjo ketveri metai, kai jos teritorijoje nėra užsienio kariuomenės. Nėra jokio pagrindo, kad Korėjos pietuose toliau būtų Amerikos ir kita užsienio kariuomenė.


Baigiasi SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija

Vakar dieniniame posėdyje Generalinė Asamblėja patvirtino eilę Politinio komiteto ir Administracinių ir biudžeto klausimų komiteto paruoštų rezoliucijų. Balsų dauguma Asamblėja priėmė rezoliuciją dėl geografinio SNO personalo paskirstymo, samdant dirbti. Socialistinių šalių delegacijos balsavo prieš, nes pagal rezoliuciją numatoma, sprendžiant šią problemą, sumažinti socialistinėms šalims atstovaujantį personalą. 76 balsais prieš 17, 8 delegacijoms susilaikius, buvo priimta rezoliucija, patvirtinanti konsultacines tarptautinio teismo išvadas apie SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų operacijų Viduriniuose Rytuose, o taip pat SNO operacijų Konge finansavimą. Socialistinių šalių delegacijos, balsuodamos prieš rezoliuciją dar komitete, pabrėžė, kad šių pajėgų operacijų Viduriniuose Rytuose ir Konge neprivalo finansuoti Suvienytųjų Nacijų Organizacijos nariai, nes šios operacijos neatitinka SNO įstatų reikalavimų. Asamblėja taip pat pritarė rezoliucijai Korėjos klausimu, kurios teiginiai apsiriboja tuo, kad užsienio kariuomenė, galimas daiktas, bus kažkada išvesta iš Pietų Korėjos, bet tik po to, kai šalis bus suvienyta. Ši rezoliucija, pareiškė savo kalboje TSRS atstovas V. Zorinas, ne tik nenaudinga, bet ir žalinga. JAV, naudodamos balsavimo metu mechaninę daugumą, pasakė jis, vėl skatina Suvienytųjų Nacijų Organizaciją, kad ji leistų savo emblema, savo vėliava ir garbe dangstyti Amerikos primestą Pietų Korėjai okupaciją. Socialistinių šalių delegacijos balsavo prieš šią rezoliucij


Vakar Taline turėjo prasidėti susitikimas, kuriame bus svarstomas susitarimo dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Estijos projektas. O štai derybų dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Latvijos Rusijos delegacijos vadovas S.Zotovas pareiškė, kad šią savaitę Maskvoje turėjusios įvykti derybos turi būti atidėtos. Jo nuomone, kitas raundas turi prasidėti ne anksčiau kaip spalio mėnesio viduryje, nes Latvija esą dar nepasirengusi konstruktyviai peržiūrėti Rusijos pasiūlymų. Maskva siūlo baigti kariuomenės išvedimą 1994, o Ryga - 1993 metais.


Vakar rytą į Taliną dalyvauti Baltijos valstybių tarybos posėdyje specialiu reisu išvyko Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas V.Landsbergis. Kartu su juo išvyko valstybinės delegacijos deryboms su Rusija nariai, Aukščiausiosios Tarybos deputatai E.Jarašiūnas ir V.Jarmolenka.


Kaip skaitytojai mano iš mūsų korespondento specialinės telegramos, vakar Tautų Sąjungos taryba Ženevoje padarė, taip sakant, lietuvių lenkų ginčo svarstymo preliudija. Išklausytas jau seniai de facto visų žinotas referento Bloklando raportus, išklausyti abiejų besiginčijančių pusių išsitarimai dėl šio raporto. Išklausė Tautų Sąjungos taryba ir nežino ką toliau daryti. Tarybos nariams paliekama laiko pagalvoti, pamąstyti, išeities paieškoti. Netrukus vėl bus šiam reikalui Tautų Sąjungos tarybos posėdis. Be abejojimo jame bus karštų ginčų ir kalbų, bus, gal būt, ir kokių nors ypatingų pasiūlymų. Bet ar tai galės ką nors padėt realiam, ne teoretiškam klausimo išsprendimui? Ar galės aukštoji taryba rasti tokią formulę, kuri visiems būtų priimtina? Vakarykštis tarybos posėdis dar kartą bus jos narius įtikinęs, kad lietuvių lenkų santykių klausimas yra vienintelis tarptautinės politikos klausimas visame pasaulyj. Sunku būtų rasti jam analogišką. Viena instancija gali jį vienaip išspręsti, kita kitaip. Vienur gali pripažinti esamąjį faktą, kitur gali reikalauti jo atitaisymo. Bet kol kas nematyt jėgos, kad vienoks, ar kitoks sprendimas galėtų būti įvykdytas. Čia dar reikia daug laiko, gal būt dar keliolikos metų, kad Lietuvai padaryta skriauda gali būti atitaisyta. Jei klausimas būtų vien tik teisės klausimas, tai nesunku būtų jį tuojau išspręsti. Ne tik praeitis, ne tik senosios Lietuvos istorija yra nepaperkamas liudininkas, kad Vilnių ir jo žemes valdė Lietuvos kunigaikščiai, kad Vilnius buvo iš senovės lietuvių miestas, yra ir daugiau liudininkų, kurie visuomet atvirai pasakys, kad Vilnius ir po ,, Rzeczpospolitos“ išnykimo buvo palikęs Lietuvos miestas. O paskutiniai laikai turi autentiškų juridinių dokumentų, kurie fiksuoja Lietuvos teises į Vilnių. Tai yra dar niekieno nepanaikintos, neanuliuotos tarptautinės sutartys. Vilnių, kaip ir visą Lietuvą, prieš karą valdė Rusų imperija. Rusija turėjo suverenines teises ne tik į visą Lietuvos kraštą, ji buvo ir Lenkijos žemių suverenas. Atgavusi nepriklausomybę Lietuva padarė su rusų imperijos teisių paveldėtoja sovietų valstybe sutartį Maskvoje. Ta sutartimi Rusija pripažino Lietuvą, kaip nepriklausomą valstybę ir perdavė jai visas suvereninės valstybės teises į Lietuvos valstybės teritoriją, kurios sienos sutartimi yra fiksuotos. Vilnius ir jo žemės ta sutartimi yra pripažintos Lietuvai. Iš Vilniaus išėjo ir nepriklausomos Lietuvos paskelbimo aktas, kuriuo nepriklausoma valstybė buvo paskelbta su Vilnium, kaip sostine. Prieš šį nepriklausomybės aktą nėra protestavusi nė viena valstybė. Nepriklausoma Lietuva yra visu pripažinta, tuo pačiu yra pripažintas jos nepriklausomybės paskelbimo aktas. Šis aktas dar nėra sulaužytas. Su Lenkija Lietuva yra pasirašiusi tik vieną Suvalkų sutartį, kuri, nors lenkų ir buvo sulaužyta, tuo dar nėra panaikinta, kaip juridinis aktas. Tuo tarpu Lietuva, turėdama dokumentų, pagal kuriuos Vilnius yra jos miestas, nėra pasirašiusi nei su Lenkija, nei su kita kuria nors valstybe Vilniaus išsižadėjimo akto. Vadinasi, jei ginčą spręstų teisme juristai, tai Lietuvos laimėjimas būtų visiškai laiduotas. Deja, ji sprendžia ne teisės ir teisingumo sumetimais, į jį žiūrima, kaip į politinį dalyką. Ir todėl juridinės teisės čia yra nustumiamos antron vieton. Politinių kombinacijų sumetimai visą klausimą stato kitokioje plotmėje. Yra valstybių, kurios labai norėtų, kad Vilniaus klausimo pasaulyj visai nebūtų, kad tarp Lietuvos ir lenkų valdomos teritorijos esamoji demarklinija būtų pripažinta galutina valstybių siena, net daugiau, kad Lenkija Lietuvą kokiu nors ramiu būdu visai savo globon pasiimtų. Kitos valstybės, žiūrėdamos savo gyvenimo interesų, žiūri į klausimą visai kitaip. Sakysime SSSR arba Vokietija jokiu būdu negalėtų sutikti, kad Lietuva būtų pavesta lenkų globai. Tai gyvai paliestų šių valstybių interesus. Bet ne tik šios dvi čia suminėtos didžiosios valstybės yra suinteresuotos Lietuvos atsispyrimu prieš lenkų užgaidas. Daugiau ar mažiau tuo yra suinteresuotos ir jų politikai artimesnės kitos valstybės. Dabar mes pastebime, kad tarp Anglijos ir Prancūzijos vėl vyksta suartėjimo procesas. Po karo atsigavusi Vokietija pasaulinėse rinkose vėl ima atgauti savo pozicijas ir savo konkurencija gresia anglų prekėms. Kurį laiką po karo buvo beprasidedas reikštis anglų palankumas vokiečiams, kurį galima aiškinti germaniškos rasės instinktais ir tuo, kad tuojau po karo Prancūzija buvo didesnis Anglijos konkurentas Europoje ir pasaulyj, negu Vokietija. Bet štai vokiečių konkurencija ėmė sparčiai augti, įvarydama tam tikro susirūpinimo anglams. Iš kitos pusės dideli anglų konkurentai pasirodė Amerikos yankiai. Ir štai reiškiasi šioks toks anglų atšalimas nuo vokiečių ir Amerikos. Atrodo, kad vokiečiams su anglais suartėti yra didokų kliūčių. Suprantama, kad Vokietija nenori likt izoliuota. Ji savo akis kreipia į tolimą Ameriką ir dairosi arčiau Europoje. Čia nuo anglų prancūzų nuošaliau stovi Italija, čia nuo jų gerokai atitolusi SSSR. Vokiečių politikai tai mato ir savo kombinacijas daro. Bet kokia sutuacija susidaro Lietuvai? Mums rodos, kad Ženevoje šį kartą negali būti kalbos apie vieningą Tautų Sąjungos tarybos narių palankumą lenkams. Nei vokiečių, nei italų, nei kurių kitų kraštų atstovams nematyt reikalo prisidėti prie lenkų neteisėtų, smurtu paremtų, aktų pripažinimo. Taip galvoti verčia šaltas protavimas.


Prancūzijos vyriausybė paskelbė amnestiją Alžyre

Vyriausybės žinyne „Žurnal ofisiel“ išspausdintas dekretas dėl amnestijos „bylose, susijusiose su nusikaltimais, įvykdytais ryšium su sukilimu Alžyre“ (taip oficialieji sluoksniai netgi dabar tebevadina didvyrišką alžyriečių tautos nacionalinio išsivadavimo kovą). Kaip žinoma, Prancūzijos vyriausybės ir Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės Eviano susitarimuose buvo specialiai pažymėta, kad šis amnestijos dekretas bus tuojau pat išleistas. Amnestuotini visi alžyriečių tautybės piliečiai, kurie buvo nuteisti už tai, kad dalyvavo 1954–1961 metų nacionalinio išsivadavimo kovoje arba ją rėmė. Amnestija liečia taip pat tuos alžyriečius, kurie „mėgino iki 1954 m. lapkričio 1 d. pakeisti Alžyro politinį režimą“. Politiniai kaliniai alžyriečiai, pasakyta dekrete, turi būti paleisti per 20 dienų nuo to momento, kai Alžyre nutraukta ugnis. Kartu bus paleisti taip pat prancūzų tautybės piliečiai, nuteisti Alžyre už tai, kad padėjo alžyriečių tautos nacionalinio išsivadavimo judėjimui. Alžyro liaudis, platieji Prancūzijos visuomenės sluoksniai su dideliu pasitenkinimu sutiko žinią, kad paleidžiami narsūs kovotojai už Alžyro laisvę ir nepriklausomybę. Kartu čia pabrėžiama, kad amnestija nėra visiška ir visaapimanti, kaip to reikalauja tie patys Eviano susitarimai. Iš tikrųjų, vakarykštis dekretas liečia tiktai alžyriečius, uždarytus Alžyro kalėjimuose. Tuo tarpu apie 10 tūkstančių Alžyro patriotų dabar vargsta Prancūzijos kalėjimuose.


PARYŽIUS, III. 6. d. (TASS-ELTA). „Ministras be portfelio Alžyro reikalams Lui Zoksas, viešųjų darbų ir transporto ministras Roberas Biuronas ir užjūrio departamentų bei teritorijų ir Sacharos reikalų statsekretorius Zanas de Brolji susitiks su nacionalinio išsivadavimo fronto atstovais Eviane kovo 7 d.“, – sakoma komunikate, kurį paskelbė ministro be portfelio kanceliarija. Apie tai vakar pranešė agentūra Frans pres.


Lenkijos Ministrų Tarybos pirmininkės H.Suchockos kvietimu su oficialiu vienos dienos vizitu į Varšuvą vakar atvyko Lietuvos premjeras A.Abišala. Jį lydi užsienio reikalų ministras A.Saudargas, susisiekimo ministras J.Biržiškis, krašto apsaugos ministras A.Butkevičius, vidaus reikalų ministras P.Valiukas, užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas V.Katkus, Tautybių departamento prie Lietuvos Vyriausybės generalinė direktorė H.Kobeckaitė, valstybės sienos apsaugos tarnybos viršininkas J.Paužolis, Lietuvos vyriausiasis muitininkas K.Pėdnyčia. 11 valandą Lietuvos laiku Lenkijos Ministrų Taryboje prasidėjo Lietuvos ir Lenkijjos premjerų A.Abišalos ir H.Suchockos pokalbis. Po plenarinio Lietuvos ir Lenkijos vyriausybinių delegacijų posėdžio iškilmingoje aplinkoje abiejų šalių premjerai pasirašė „Sutartį dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos”. Po to Lenkijos ir Lietuvos atskirų žinybų vadovai pasirašė „Susitarimą dėl bendradarbiavimo nusikalstamumo kontrolės srityje tarp Lietuvos Respublikos ir Lenkijos Respublikos vidaus reikalų ministerijų” bei „Susitarimą dėl bendradarbiavimo tikrinant asmenis, prekes ir transporto priemones, vykstančias per Lietuvos-Lenkijos sieną automobilių keliais ar geležinkeliu bei laikinosios tvarkos, vykstant per valstybės sieną Kalvarijos-Budzisko sienos perėjimo punkte”. Lietuvos premjeras ir jį lydintys asmenys susitiko su seimo maršalu V.Chrzanovskiu ir senato vicemaršale A.Grzeszkowiak. Lenkijos Ministrų Tarybos pirmininkė H. Suchocka surengė iškilmingus pusryčius Lietuvos premjero A.Abišalos garbei.


Vokietijos teritorijoje buvę nacių lageriai po karo dar ilgai buvo naudojami pagal paskirtį. Juose buvo laikomi ne tik nacių nusikaltėliai, bet ir “tėvynės išdavikai”, t.y. į vokiečių nelaisvę patekę sovietiniai kareiviai. Sumaniai panaudotas nacistų palikimas Vokietijos denacifikavimo planą antihitlerinė koalicija priėmė dar Jaltoje. Amerikiečiai sulaikė 117 tūkst. žmonių, rusai - apie 122 tūkst. Nugalėtojai pasinaudojo nugalėtųjų palikimu. Nuo 1945 m. vasaros fašistų lageriai Buchenvalde, Zaksenhauzene, Torgau ir kitur (iš viso dešimt) virto NKVD specialiaisiais lageriais. Amerikiečiai panaudojo vieną lagerį - Dachau. Sovietų Sąjungoje apie šį antrą nacistų lagerių gyvavimo periodą beveik nieko nebuvo žinoma. VDR daugelis apie tai žinojo, tačiau dėl suprantamų priežasčių tylėjo. O buvę kaliniai - juo labiau: vieni apie savo nacistinę praeitį nenorėjo priminti, su kitais, nieko dėtais, valdžia sudarė neviešą sutartį: “Jūs tylite - mes jūsų neliečiame ir karjerai netrukdome”. “Itogi” teigia, kad komunistų piktadarybių vokiečių žemėje tema, aktyviai svarstyta pirmaisiais pokario metais, pamažu pasidarė nepopuliari: atėjo nauja karta, norinti pirmiausia suvokti savo tėvų kaltę, ir visos kalbos apie Raudonosios armijos nusikaltimus buvo vertinamos kaip mėginimas išvengti savo moralinės atsakomybės. Kai Vokietija susivienijo, tai, pirma, padrąsino tūkstančius rytų vokiečių, patyrusių sovietinių lagerių baisumus, antra, pasidarė prieinami VDR archyvai. Susidomėjimas pokario istorija vėl padidėjo. Buchenvalde ir Zaksenhauzene buvo aptiktos masinės žmonių laidojimo vietos. Laidota buvo jau po karo. Vokiečiai susidomėjo, kokie tai buvo lageriai, kas į juos patekdavo, koks likimas ištiko dešimtis tūkstančių kalinių. Į šiuos klausimus buvo galima atsakyti tik susipažinus su NKVD archyvais. 1992 m. turbūt buvo lengviausia patekti į Rusijos archyvus. Būtent tada Hageno instituto Istorijos ir biografijos skyrius, Jenos universitetas, Zaksenhauzeno ir Buchenvaldo memorialiniai kompleksai bei Rusijos Federacijos valstybinis archyvas pradėjo įgyvendinti bendrą projektą. “Sovietų lageriai Vokietijoje 1945-1950m.” Per šešerius darbo metus istorikai parengė tris storus tomus vokiečių kalba ir vieną knygelę rusiškai. Užnugario valymas NKVD, NKGB ir SMERŠ masinius areštus pradėjo, kai tik Raudonoji armija įžengė į Vokietijos teritoriją. Veiksmus koordinavo specialūs NKVD įgaliotiniai frontams. Iki 1945 m. balandžio 15 d. buvo sulaikyta 215 540 žmonių, pusė - seneliai ir vaikai (beveik visi sveiki vyrai ir net paaugliai buvo arba fronte, arba nelaisvėje). Tie, kurie nedomino “organų”, buvo išvaryti į Sovietų Sąjungą. Iš viso buvo išvaryta apie 110 tūkst. žmonių. Žinios apie Raudonosios armijos siautėjimą Rytų Prūsijoje, masinius vokiečių areštus ir trėmimus jos užimtose teritorijose didino gyventojų paniką, vertė juos trauktis į šalies gilumą. Tai netenkino Kremliaus: jis turėjo savo planų, kaip turės atrodyti būsima sovietinė okupacijos zona. 1945 m. balandžio viduryje Stalinas pakeitė taktiką okupuotose teritorijose. Gavęs atitinkamą direktyvą NKVD išleidžia įsakymą įkurti specialius lagerius Vokietijos teritorijoje. “Itogi” teigia, kad tada baigėsi masinis areštuotų asmenų varymas į SSRS. Internuoti turėjo būti visi žemiausios partinės grandies ir administracijos vadovai, teisingumo, spaudos darbuotojai, gestapo, abvero bendradarbiai ir daugelis kitų. Žinoma, vadovaujantis šiuo įsakymu buvo galima areštuoti ir, pavyzdžiui, laikraščio redakcijos valytoją. Daugiausia vokiečių specialiuosiuose lageriuose atsidūrė 1945-1946 m. Tada, teigia “Itogi”, areštuodavo daugiausia tuos, kuriuos tikrai laikė “aktyviais fašistais”: 50 proc. į lagerius patekusių asmenų buvo nacistų partijos nariai. Tai buvo nustatyta patikrinus Berlyne laikomą nacistų partijos kartoteką. Tiesa, tai buvo smulkūs partijos funkcionieriai, nes visi žymesni režimo veikėjai buvo išvežti į Maskvą. Kitą lagerių kontingento dalį sudarė visiškai jauni kaliniai, dažniausiai mokiniai. Tai buvo “Vervolfo” grupių nariai. Greitai paaiškėjo, kad Gebelso planas, pagal kurį “Vervolfo” grupės turėjo pradėti partizaninį karą su Raudonąja armija, buvo utopija. Tačiau sovietinės specialiosios tarnybos Vokietijoje, rodydamos Kremliui savo uolumą, sugavo tūkstančius mitinių pogrindininkų. “Pogrindinės grupės” buvo naikinamos iki 1946 m. pabaigos, nors daug anksčiau visi suprato, kad apie jokį rimtą pasipriešinimą Vokietijoje ir kalbėti neverta. Pirmaisiais okupacijos ir masinių areštų mėnesiais kalėjimų trūko, todėl jais buvo verčiamos užmiesčio vilos, gamybos pastatai ir t.t. Buvę kaliniai su siaubu prisimena “GPU rūsius”: jie buvo mušami, jiems neleisdavo miegoti. O “Itogi” teigia, kad tokio “subtilaus” sadizmo kaip Sovietų Sąjungoje 1937-1938 m. nebuvo: tardymas paprtastai trukdavo neilgai, čekistai net nesistengdavo rasti sulaikytojo kaltės įrodymų. Tardymo schema dažniausiai būdavo tokia: “Su nacistine propaganda susijęs”? “Ne, - atsako išsigandęs vokietis. “Kaip tai ne? O fašistinius laikraščius skaitei? (Žinoma, žmogus skaitė, juk kitokių nebuvo.) Vadinasi, rašome: susijęs su fašistine propaganda”. Vokiečiai dažniausiai iš viso nesuprasdavo, ko iš jų norima, nes vertėjų buvo nedaug, be to, jų kvalifikacija buvo labai prasta. 1946 m. pabaigoje kilo nauja areštų banga, ir už spygliuotos vielos vėl atsidūrė daugybė vokiečių. Tai daugiausia buvo jau ne internuoti, t.y. denacifikavimo dingstimi be jokio teismo įkalinti asmenys, o nuteistieji. Sovietiniai tribunolai dosniai dalijo po 20-25 metus už ryšius su Vakarų šalių žvalgybos tarnybomis (prasidejo šaltasis karas), už antisovietinę propagandą, užardomąją veiklą, nukreiptą prieš naująjį režimą. Tai standartinis rinkinys, praktiškai nesiskiriantis nuo taikyto Sovietų Sąjungoje. Aktyviai buvo gaudomi užsieniečiai. Archyvuose pasitaiko įdomių siužetų. Pavyzdžiui, Eva Robinson, jugoslavų artistė, ištekėjusi už britų karininko, karo metais dirbo Didžiosios Britanijos žvalgybai: pradžioje Budapešte, o nuo 1943 m. - Berlyne. Galų gale gestapas demaskavo ją ir uždarė į Zaksenhauzeną. Po karo Robinson laisvėje vaikštinėjo neilgai: sovietiniai čekistai sulaikė ją kaip Didžiosios Britanijos šnipę ir vėl pasodino į Zaksenhauzeną. Zona Specialieji lageriai, teigia “Itogi”, nebuvo nei nacistinės mirties stovyklos, nei sovietiniai katorgos lageriai. Gal todėl, kad specialiuosiuose lageriuose dviem trečdaliams kalinių vis dėlto pavyko išeiti į laisvę. “Pirmoji žiema buvo sunkiausia, - prisimena buvęs vienas “Vervolfo” narys, patekęs už spygliuotos vielos, kai jam buvo penkiolika metų. - Mes miegojome ant lentų, narai buvo padaryti vėliau. Iki lapkričio mūvėjome trumpas kelnes, paskui nurengėme lavonus ir pasiėmėme jų drabužius. Žiema buvo labai šalta, tačiau barakų niekas nešildė, kartais net šilto srėbalo neduodavo. Aš pasidariau distrofiku, kojos ištino. Visi aptekome utėlėmis ir votimis. Jau maniau, kad gyvas iš čia neišeisiu”. Darbas lageryje buvo privilegija. Dirbančių buvo nedaug. Kiti gyveno nuo vieno duonos davinio iki kito. 1946 m.rudenį buvo nustatyta duonos norma vienam kaliniui: 300 g dienai. Turint galvoje, kad nugalėjusioje Raudonojoje armijoje klestėjo, kaip dabar sakoma, korupcija, tai reiškė mirtį iš bado. Kodėl čekistai nepanaudojo šimtą tūkstančių darbingų žmonių? Svarbiausia priežastis: darbą tokiai armijai buvo galima rasti tik už spygliuotos vielos. O ten - kalinius užjaučiantys gyventojai ir iki Vakarų zonos visai netoli. Pabėgti kartais pasisekdavo, ypač pirmaisiais metais. Oficialiais duomenimis, pabėgo 128 kaliniai. Milžiniškas mirtingumas: per puspenktų specialiųjų lagerių gyvavimo metų iš bado ir nuo ligų mirė apie 44 tūkst. kalinių - daugeliui Vokietijoje leidžia teigti, kad sovietinė vadovybė turėjo specialų kalinių sunaikinimo planą. “Itogi” rašo, kad jokio specialaus plano nebuvo: buvo suirutė, tarpusavyje varžėsi įvairios žinybos, klestėjo visiškas abejingumas ir, žinoma, vogė visi kas tik galėjo. Ir iš kalinių. Sovietinė lagerių sistema buvo pagrįsta apsimokėjimo principu: kaliniai turėjo išlaikyti ne tik save, bet ir savo sargus bei budelius. Vokietijoje kalinius turėjo maitinti okupacinė valdžia. Tačiau jokia žinyba nenorėjo prisiimti tokios naštos. Pradžioje maitinti kalinius buvo įpareigota armija, paskui sovietinė karinė administracija. Ir viena, ir kita nenorėjo turėti reikalų su kaliniais dar ir todėl, kad kariškiai ir NKVD, kuriam priklausė lageriai, nelabai sugyveno. Laisvėje (t.y. sovietų okupacinėje zonoje) vokiečiai dar šiaip taip vertėsi. Daugiausia gelbėjo juodoji rinka. Lageriai buvo visiškai izoliuoti, o vagiliauta ten visuotinai. “Ant narų sugebėdavome užlipti per pusvalandį, akyse būdavo tamsu. O juk mums buvo po 17 metų”. Lageriuose siautėjo šiltinė, tuberkuliozė. Lavonai buvo verčiami į dideles duobes ir užkasami. Kai 1946 m. buvo duotas nurodymas atrinkti fizinį darbą Sovietų Sąjungoje galinčius dirbti kalinius, visuose lageriuose tokių atsirado 4,5 tūkst. 1946 m. pabaigoje “geraširdis” generolas Serovas, išgąsdintas milžiniško kalinių mirtingumo (čia pat buvo Vakarų zona), kartu su maršalu Sokolovskiu parašė laišką Stalinui bei Berijai ir pasiūlė išleisti iš lagerių 35 tūkst. “mažiausiai prasikaltusių” kalinių. Iš Maskvos jokio atsakymo nesulaukė. Amerikiečiai po Niurnbergo teismo lagerius savo zonoje uždarė ir paleido beveik visus kalinius. Liko sėdėti tik tie, kurie priklausė nusikalstamoms organizacijoms (SS, SD ir t.t.) bei asmenys, padarę konkrečius nusikaltimus. 1948 m. pradžioje amerikiečių zonoje buvo 3,54 tūkst. internuotųjų. Sėdėjo Vokietijoje ir rusai Sovietinių instancijų sukurta repatriavimo sistema karo pabaigoje “rūpinosi” šimtais tūkstančių žmonių. Tarp jų buvo pirmieji repatriantai iš Sovietų Sąjungos ir jų vaikai, kariškiai, karo tribunolų teisti už įvairius iš esmės kriminalinius nusikaltimus. Archyvuose laikomi dokumentai dažnai neleidžia spręsti, kokiais sumetimais sovietinės specialiosios tarnybos sulaikytą arba nuteistą sovietinį pilietį nusiuntė į daugiausia internuotiems vokiečiams skirtą NKVD specialųjį lagerį Vokietijos teritorijoje,o ne į, pavyzdžiui, filtravimo lagerį. Tiesą, ilgai jie specialiuosiuose lageriuose neišbūdavo (todėl ir jų mirtingumas, palyginti su vokiečių, nedidelis). Net pirmaisiais pokario metais, kai sulaikytųjų buvo daugybė, specialiuosiuose lageriuose būdavo nuo 2 iki 23 tūkst. žmonių. Vėliau jų sumažėjo iki 1 tūkst. Lagerių vadovybė sovietinius kalinius stengėsi izoliuoti nuo vokiečių, tačiau ne visada tai pavykdavo, nes labai trūko vietos. Pavyzdžiui, viename pranešime rašoma, kad nepasisekė pabėgti penkiems žmonėms: trims rusams ir dviem vokiečiams. Raudonoji armija morališkai buvo žlugusi, todėl specialiuosiuose lageriuose sėdėjo daug kariškių, nuteistų už kriminalinius nusikaltimus. “Aš 20 metų dirbau sovietų valdžiai ir dabar už netyčinį vokiečio nužudymą man paskyrė kalėti trejus metus. Kur teisingumas, jeigu už priešo nužudymą duoda tiek metų”. Taip sakė kažkoks majoras S. Tačiau daugeliu atvejų specialiųjų lagerių kaliniams buvo pateikti tokie fantastiški kaltinimai, kad spręsti apie kaltę neįmanoma. “Specialusis pranešimas. 1945m. spalio mėnesį Berlyne buvo sulaikytas ryšiais su vokiečių žvalgyba įtariamas Michailas Kitajevas. Nuo 1941 m. buvo vokiečių paimtas į nelaisvę ir gyveno Vokietijoje. Per tardymą Kitajevas papasakojo, kad 1941 m. spalio mėnesį Šiaurės vakarų fronte buvo paimtas į nelaisvę ir nuvežtas į Vokietiją, į sovietinių karo belaisvių lagerį. 1944 m. spalio mėnesį jis pasiūlė savo paslaugas vokiečių žvalgybai ir buvo pasitelktas šnipinėti. Kitajevas savo iniciatyva parengė teroro akto prieš drg. B. planą. Teroro akto plano esmė tokia: Kitajevui išpjaunami du šonkauliai ir vietoj jų įstatomas aparatas su stipriomis nuodingosiomis dujomis bei jų išleidimo mechanizmu. Vokietijos žvalgyba Kitajevo planui pritarė, tačiau 1945 m. sausio mėnesį, kai padėtis fronte pasikeitė, SS šturmbanfiureris Krauzė pasiūlė Kitajevui pakeisti teroro akto objektą: atlikti jį prieš drg. S. Per pirmą tardymą Kitajevas, aiškindamas savo bendradarbiavimo su vokiečių žvalgyba motyvus, teigė, kad jis taip pasielgė patriotiniais sumetimais, nes ketino tuojau pat, kai tik bus permestas į Sovietų Sąjungą, perduoti sovietų valdžiai slaptas dujas, kurių pripildytas aparatas”. Komunistinis teisingumas 1949 m. spalio mėnesį VDR prezidentas Vilhelmas Pikas, užverstas kalinių giminių laiškais, parašė laišką Stalinui. Pikas siūlė lagerius uždaryti, o asmenis, kurių negalima paleisti, perduoti VDR vidaus reikalų ministerijai. 1950 m. pradžioje lageriai buvo uždaryti, kaliniai išleisti. Tačiau ne visi: daugiau kaip 10 tūkst. žmonių atsidūrė kalėjime. Iš jų apie 3,5 tūkst. nebuvo teisti, tad laikyti juos kalėjime tarsi nebuvo galima. Metų pabaigoje VDR valdžia, pažeisdama visas teisines normas, surengė vadinamuosius Valdhaimo procesus (Valdhaime buvo kalėjimas). Buvusiems lagerių kaliniams teko vėl, dabar jau “teisėtai” užimti vietas ant narų. Taip sovietinėje zonoje vyko denacifikavimas: ne tiek buvo kovojama su fašizmu, kiek persekiojami potencialūs opozicionieriai.


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Asamblėjoj rugsėjo 8 dieną.

(Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos Asamblėjos posėdžiuose kalbėtojai eina į tribūną su išanksto surašytomis kalbomis, jos pareina ilgą patarėjų, juriskonsultų mašiną. Dažniausia jos prieš pačią kalbą ir žurnalistams pateikiamos. Šiame tarptautiniame parlamente kalbų klausytojų yra visokių: daugelis ir skaitydami parodo savo gražbylumą, bet ir tiek. Tačiau niekuomet iš skaitomos kalbos negalima spręsti apie oratoriaus smegeninės įtemptą darbą, jo kalbos konstrukciją ir jo logiškumą. Lietuvos ministeris pirmininkas po p. p. Motta, Seipel ir Zaleskio, kurie visi savo kalbas skaitė, vien turėdamas rankoj mažą raudoną knygelę, būtent: Tautų Sąjungos statutą, per valandą laiko nuodugniai, stipriai sukoordinavęs mintis, parodęs taip retą intelektą net tokioj rinktinėj apylinkoj, visų atkreipė dėmesį. Daugelis pasidarė minkštesni jo asmens atžvilgiu dėl jo tariamo užsispirimo kai dėl lenkų. T. S. paktas yra priėmęs karo galimumus. Gyvenimas pradeda šalintis nuo Tautų Sąjungos. Jos vyriausias uždavinys išreikštas pakto įžangoj ir paskui ypač 11 straipsny. Bet ar gali dabartinis paktas padaryti karą negalimu? Nėra abejonių, kad paktas yra priėmęs karo galimumus. Tuo tarpu valstybėms, Tautų Sąjungos nariams uždėta prievolė laikytis tų dviejų principų, kuriais remiasi lenkų rezoliucija, neturi juridinio pobūdžio, kadangi paktas nėra pakeistas. Kadaise buvo pastebėta, kad negalima pakto modifikuoti: Tautų Sąjunga nėra universali, buvo ir yra didelių valstybių, kurios nepriklauso prie Tautų Sąjungos ir kurios karo atžvilgiu sudaro labai didelę pajėgą. Pačios Tautų Sąjungos norai toliau siekė, ir mes žinome du etapus, kur tas noras pasireiškė aktais: pirmiausia Ženevos protokolu, bet gerai žinome, koksai likimas jo sulaukė, - paskiau, pereitais metais, lenkų pasiūlymu, kuris buvo vienu balsu priimtas, pasmerkdamas puolimo karą. Kelloggo paktas morališkai ir juridiskai smerkia karą. Bet štai situacija pakitėjo. Po dosnios p. Briand iniciatyvos Jungtinių Amerikos Valstybių sekretorius p. Kellogg pasiūlė projektą, kuris po derybų ir pataisų buvo pasirašytas Paryžiuj. Šisai paktas turi dispozicijų, kurios pasmerkia karą ir morališkai ir juridiškai. Žinoma, yra pesimistų, kurie mano, kad Briando Kelloggo paktas turi vien moralinės reikšmės. Bet ar to paties tada negalima būtų pasakyti apie kiekvieną tarpautinio pobūdžio sutartį? Didžiausias senovės filosofas Platonas savo galvoj, kurdamas idealią respubliką, statė klausimą: „Kas saugos sargus?“. Nėra galima sukurti tarptautinės organizacijos be šios įstaigos, kuri dabotų sprendimų vykdymą. Daugelis mano, kad Kelloggo paktas teturi moralinius dėsnius ir visais atžvilgiais jis yra panašus kitoms tarptautinėms sutartims. Yra labai maža šių laikų tarptautinių sutarčių, kurios turėtų sankcijas. Tautų S-gos narių pareiga. Tautų Sąjungos narių yra aukščiausia pareiga nepalikti atsilikusiu patį Tautų Sąjungos paktą. Jį reikalinga yra pritaikinti dabartiniai pozityviai tarptautiniai teisei. Iki šiam momentui nebuvo pažiūrėta juridiniu atžvilgiu, Lietuvos delegacija mano, kad yra atėjęs laikas Tautų Sąjungai užsiimti tuo reikalu. Lietuvos delegacijos pasiūlymas. Lietuvos delegacijos vardu aš turiu garbės pateikti sekančią rezoliuciją: „Asamblėja labai dideliu susijaudinimu priimdama žinią, kad šiaurės Amerikos Jungtinės Valstybės ir daugelis kitų valstybių, Tautų Sąjungos narių, 1928 m. rugpiūčio 27 d. Paryžiuj yra pasirašę nuo karo atsisakymo paktą, ,,Konstatuodama, kad daugelis valstybių narių ir nenarių Tautų Sąjungos yra jau prisidėję prie minėto pakto. ,,Pripažindama, kad Tautų Sąjungos nariais priėmimas pakto nuo karo atsisakymo prašoka šiuo reikalu jų angažementus Tautų Sąjungos pakto atžvilgiu ir jį papildo, todėl kyla reikalas pakeisti paktas jo pamatinėse dispozicijose, „Atsimindama 1927 m. rugsėjo 24 dienos Asamblėjos rezoliuciją, kuri smerkia puolimo karą: ,,Prašo Tarybą duoti eigą Tautų Sąjungos pakto pataisos projektui išstudijuoti nurodytąja prasme ir jį pateikt sekančios paprastos Asamblėjos sesijai priimti“. Modifikuotas T. S. paktas ir nusiginklavimo problema. Visas civilizuotas pasaulis yra įsitikinęs, kad ištikrųjų paktas pasidarys tarptautine sutartimi, nes pasirašusieji ne vien yra Tautų Sąjungos nariai, bet ir kitos didelės valstybės, kurios nėra Tautų Sąjungos, kaip antai Sovietų Rusija, prie jo prisideda. Pereitais metais lenkų rezoliucijos projektas, smerkiantis puolimo karą, buvo vienu balsu užgirtas; prisidėjimas Tautų Sąjungos narių prie pakto taip pat bus vienbalsis. Jeigu taip atsitiks, tai padėtis iš pašaknų keičiasi. Taryba ir daugelis komisijų, kurias Asamblėja yra išrinkusi, daugiausia yra susirūpinusios taikos palaikymu. Panašus susirūpinimas yra itin pateisinamas tol, kol karas yra pripažintas kaipo tarptautinės politikos įrankis, bet susirūpinimas bus bergždžias ir net kenksmingas po pakto pasirašymo nebent Tautų Sąjungos nariai prisipažins, kad jie nedaug turi pasitikėjimo paktui, kurį yra pasirašę. Po to labai bus darbas paprastas pradėti mažinti patį nusiginklavimą. O pasitikėjimas? Ar yra pasitikėjimas? Štai sunki problema, grynai moralinio pobūdžio. Jeigu Prancūzija po karo, po tiek kentėjimų ir pergalės laisvu noru atsisakė nuo karo politikos, ji paėmė iniciatyvą į rankas išplėsti teritoriją, kur karas nebūtų įmanomas, tai sudarydama Lokarno sutartį, tai kviesdama didžiausią Amerikos valstybę sudaryti sutartį, kuri pasmerktų karą, aš manau, kad taikos politika yra galima. Jeigu tiek yra atsiekta, tai dėl to, kad būta mistiško pasitikėjimo ir kad tarptautiniai ginčai gali būti sprendžiami taikos keliu. Kas gimdo karus? P. Voldemaras nurodo dar į vieną problemą, kuri esanti labai svarbi taikos reikalui. Kas paprastai iššaukia karus? Dažnai norima ginklo būdu sustiprinti ekonominę šalies gerovę, rasti rinkų. Ši koncepcija negali viešpatauti dabar žmonijai evoliucijonuojant. Tautos, kurios plečia vien tik savo ekonominius resursus, ir karo atžvilgiu yra stipresnės. Kada valstybės kitaip supras jų tautinį labą, daug ginkluotų konfliktų išnyks. B. M. Amerikos senatas patvirtino Kelogo paktą. Žiniomis iš Vašingtono, senato užsienių reikalų komisijos pirmininkas Borah pareiškė savo nuomonę, kad senatas patvirtins Kelogo paktą be jokiu rezervų. (Elta). Nusiginklavimas – palaipsniui. Žiniomis iš Ženevos, kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj Cushendunas pareiškė, kad sekantį komisijos posėdį, nesusipratimams išvengti, nereikėjo skirti paruošiamuoju. Kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj, Boncouras pareiškė, kad, prancūzų delegacijos nuomone, dalinis nusiginklavimas turi būti jau dabar realizuojamas, tačiau ne iš karto, bet palaipsniui.


Suomijos laikraščiai apie N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitą į Suomiją

HELSINKIS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Suomijos laikraščiai plačiai komentuoja pasibaigusį N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitą, laikydami jį nauju žingsniu toliau vystant draugiškus Suomijos ir Tarybų Sąjungos santykius. Ypatingą dėmesį spauda skiria Tarybų Sąjungos–Suomijos komunikatui. Laikraštis „Makansa” rašo vedamajame straipsnyje, kad komunikatas ryškiai įrodo dabartinį Suomijos–Tarybų Sąjungos santykių pobūdį. Nurodydamas, kad ryšium su vizitu buvo pabrėžiama ta didelė reikšmė ir teigiama įtaka, kurią turi Draugystės, bendradarbiavimo ir savitarpio pagalbos sutartis Tarybų Sąjungos–Suomijos santykių vystymui, laikraštis pažymi, jog „abi pusės gali būti patenkintos šiuo dokumentu, kuriame tarptautine prasme numatyta ypatinga Suomijos politinė padėtis”. „Makansa” pažymi, kad komunikatas atspindi naujus laimėjimus nuolat vystant Suomijos ir TSRS santykius. „ Komunikatas, – rašo laikraštis, – atitinka tą draugiškumą, kuriuo vyko Tarybų Sąjungos vadovų vizitas Suomijoje”. „Suomen Sosiali-demokrati” pabrėžia, kad N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizito metu įvykusios Tarybų Sąjungos–Suomijos derybos davė teigiamų abiem šalims rezultatų. Laikraštis „Helsingin Sanomat” ypač pabrėžia komunikate esantį nurodymą, kokią didelę reikšmę turi Suomijos ir TSRS Draugystės, bendradarbiavimo ir savitarpio pagalbos sutartis taikai Šiaurės Europoje stiprinti. Kaip rašo laikraštis „Kansan Utiset”, N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitas… „išplėtė ir sustiprino tą, pasitikėjimu pagrįstą bendradarbiavimą, kurio Suomija ir Tarybų Sąjunga po karo siekė savo savitarpio santykiuose…”.


V.Tallat-Kelpša („Lietuvos aidas”, 1991.12.12)

„Ar ne per ilgai Vyriausybė kentė Jūsų patyčias. Jeigu reikės, ginsime Vyriausybę ir nuo jūsų.


Lietuvos Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis neabejoja, kad, artėjant NATO viršūnių susitikimui Vašingtone, padaugės pretenzijų Baltijos valstybėms ir Lietuvai iš rytinių kaimynų. Komentuodamas Rusijos ambasadoriaus Konstantino Mozelio pareiškimą dėl rusakalbių gyventojų problemų, V. Landsbergis sakė, kad atsitiktinių sutapimų santykiuose su Rytų kaimyne nebūna. Seimo Pirmininko nuomone, gruodžio 22 d. Lietuvos užsienio reikalų ministrui išsakytos Rusijos ambasadoriaus pretenzijos dėl rusakalbių gyventojų ”turi prasmę tik Vašingtono susitikimo kontekste”. Jis taip pat neatmetė ir “kito konteksto”- Lietuvoje sugauto šnipo - galimybės. V. Landsbergis spaudos konferencijoje pažymėjo, kad ne vieną kartą su aukštais Rusijos pareigūnais konstatuota, jog dviejų valstybių santykiai yra geri, tikrų problemų nėra. Pasak jo, Rusijos ambasadorius K. Mozelis savo pokalbyje su Lietuvos užsienio reikalų ministru taip pat nepateikė tikrų problemų, tik patį faktą, kad ”galima ateiti su pretenzijomis”. Mes ne sovietai V. Landsbergio nuomone, artėjant NATO viršūnių susitikimui Vašingtone, Lietuvos užsienio reikalų ministerijai arba Seimui reikėtų priimti memorandumą apie Lietuvos statusą 1940-1990 metų laikotarpiu, dar kartą priminti, kad Lietuva niekada nedalyvavo buvusios carinės Rusijos transformavimosi į Sovietų Sąjungą procese, o buvo okupuota gerokai vėliau. Pasak V. Landsbergio, tokio dokumento tekstą prieš balandžio susitikimą Vašingtone būtų galima išsiuntinėti NATO valstybių vyriausybėms ir parlamentams. Toks dokumentas būtų kaip “politinis atoveiksmis ar priešnuodis” pastaruoju metu kartojamiems Rusijos vyriausybės vadovo perspėjimams, kad nė viena buvusi Sovietų Sąjungos respublika negali būti priimta į NATO. V. Landsbergis taip pat komentavo pastangas Minske ir Maskvoje dar labiau sujungti Baltarusiją su Rusija. Jo nuomone, Lietuvai atsiranda tam tikra perspektyva turėti rytinę sieną su Rusija. Tai būtų papildomas argumentas prieš Lietuvos integraciją į NATO, pabrėžė V. Landsbergis, kartu vildamasis, kad toks “prastesnis scenarijus” nebus įgyvendintas. Todėl kol kas, Seimo Pirmininko teigimu, Lietuvai “nekenktų valstybinio statuso su visom datom ir visais apibrėžimais išryškinimas ir pagrindinės tezės - “mes ne sovietai” - kartojimas”. Tai, pasak V. Landsbergio, padėtų išvengti nenaudingo mums teiginių primetimo. Ambasadoriaus priekaištai - diplomatinis akibrokštas Aukštas Lietuvos diplomatas “diplomatiniu akibrokštu” pavadino Rusijos ambasadoriaus priekaištus dėl vietos rusų problemų. “Šis pranešimas spaudai - nesusipratimas, neatspindintis Lietuvos ir Rusijos pavyzdinės kaimynystės realijų”, - BNS sakė URM Politikos departamento direktorius Vygaudas Ušackas. Drauge jis atmetė prielaidą, kad netikėtai pareikšti Rusijos ambasadoriaus priekaištai gali būti atsakas į neįvardyto Rusijos žvalgybininko demaskavimą Lietuvoje šį mėnesį. Pasak V. Ušacko, daugelis ambasadoriaus K. Mozelio nurodytų problemų priklauso teisėtvarkos institucijų kompetencijai, ir “Lietuva, būdama teisinė valstybė, palieka jas spręsti teisėtvarkai”. Rusijos ambasadorius taip pat reiškė susirūpinimą dėl atsisakymo įregistruoti Lietuvoje Rusijos piliečių asociaciją “Rossija”.


Vakarykštis seimo posėdis praėjo labai energinga nuotaika. Į darbų tvarką buvo įtrauktas priešpaskutiniam posėdy neišspręstas nepasitikėjimo klausimas susisiekimo ministeriui Ozoliniui. Savo aštriose kalbose socialdemokratų ir nacionalistų atstovai reikalavo, pagaliau, baigti su demokratinio centro partiniu sauvališkumu ir teroru susisiekimo ministerijoj, kartu nurodydami, kad ministeris neišvengiamai turi pasitraukti. Matydamas pavojų, ministeris pirmininkas Celminš padarė pasiūlymą perkelti balsavimą dėl nepasitikėjimo formulės į penktadienį, tačiau demokratinis centras griežtai reikalavo, kad formulė būtų balsuojama dar šiam posėdy. Ministerio pirmininko pasiūlymas, tačiau, buvo priimtas 48 balsais prieš 43. Manoma, kad iki penktadienio bus prieita prie kokio nors kompromiso. Greičiausia, demokratinis centras kapituliuos ir paskirs naują ministerį į susisiekimo valdybą. Demokratinio centro padėtis pasunkėjo dėl to, kad už vakarykščią nepasitikėjimo formulės nukėlimą balsavo ir latgaliečiai progresistai, kurie lig šiol solidarizavo su demokratiniu centru. Jei demokratinis centras iš koalicijos ir išeitų, ministerių kabinetui krizė negrėstų, nes koalicijoj dar liktų 54 balsai. Vis dėlto, ministeris pirmininkas Celminš padėti, kaip ir anksčiau, laiko labai rimta. Vakardienos posėdy taip pat buvo svarstyta arbitražo ir prekybos sutartys su Lietuva. Abi sutartys raifikuotos vienu balsu. Jokių debatų sutartys nesusilaukė, tik socialdemokratų atstovas Cielens turėjo trumpą kalbą, kurioj pažymėjo, kad prekybos sutarties sudarymas yra sveikintina pradžia tolesnio Lietuvos Latvijos ekonominio bendradarbiavimo ir kad socialdemokratai norėtų matyti glaudų ūkišką bloką muitų unijos pavidalu tarp Lietuvos, Latvijos ir Estijos. Vakarykščiam posėdy taip pat buvo priimtas nutarimas neįsileisti iš užsienių darbininkų nedarbo metu. Nutarimas priimtas sąryšy su smarkiu bedarbių skaičiaus kilimu Latvijoj. Šiuo metu bedarbių jau priskaitoma iki 15.000. Į Vakarykštį posėdį buvo atvykęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Br. Dailidė ir Latvijos delegacijos nariai prekybos deryboms su Lietuva. Kiti aktualūs klausimai atidėti penktadieniui. Penktadienio posėdis šioj sesijoj bus paskutinis. Sutartis su Lietuva—Latvijai laimėjimas Rygoj įvyko Latvijos žemės ūkio centralinės sąjungos metinis susirinkimas, kuriam dalyvavo 75 delegatai nuo 59 organizacijų. Ministeris pirminin. Celmins susirinkime darė pranešimą apie Lietuvos Latvijos prekybos sutartį. Celmins, tarp kitko, pažymėjo, kad sutartis yra didelis laimėjimas, ypač pramonei. Balsai, kad sutartis nepatogi žemės ūkiui, neturi jokio pagrindo. Labai didelė lengvata žemės ūkiui yra Lietuvos darbininkų įvažiavimas ir arklių importas, kurių naujakuriams labai stinga.


Draugo N. S. CHRUŠČIOVO atsakymai į Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcijos klausimus

Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcija kreipėsi į TSKP CK Pirmąjį sekretorių N. S. Chruščiovą, prašydama atsakyti į kai kuriuos klausimus. Žemiau spausdinami N. S. Chruščiovo atsakymai į Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcijos klausimus. 1. Klausimas: Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga pareiškia, kad Jungtinės Valstybės ruošiasi vesti branduolinį karą. Ar tokiu atveju šis pareiškimas reiškia, kad Jūs, kaip Komunistų partijos Pirmasis sekretorius, turint galvoje tai, kaip Jūs vertinate Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstybių ideologinius prieštaravimus, laikote karą neišvengiamu? Atsakymas: Visų pirma aš norėčiau pabrėžti, kad pareiškimai apie JAV ruošimąsi branduoliniam karui daromi pačiose Jungtinėse Valstybėse. Tokius pareiškimus atvirai daro kai kurie Amerikos kariniai ir politiniai veikėjai. Taip pat yra žinoma, kad JAV vyriausybė atkakliai atsisako sutikti sudaryti Tarybų Sąjungos siūlomą susitarimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo. Ar tai reiškia, kad karas neišvengiamas? Ne, nereiškia. Mes esame tos nuomonės, kad karo fatališko neišvengiamumo nėra. Neseniai buvę įvykiai Egipte dar kartą patvirtino, kad jėgos, veikiančios už taikos išsaugojimą, gali pažaboti agresorius ir užkirsti kelią karui. Taikos išsaugojimas ir stiprinimas priklauso, žinoma, visų pirma, nuo didžiųjų valstybių politikos. Kai dėl Tarybų Sąjungos, tai mes vadovaujamės tuo istoriškai susidariusiu faktu, kad pasaulyje tuo pačiu metu yra tiek kapitalistinės, tiek ir socialistinės šalys. Nors jos ir skiriasi viena nuo kitos savo visuomeninėmis sistemomis ir ideologija, pats gyvenimas diktuoja jų taikių santykių būtinumą. Sekdami Tarybų valstybės įkūrėjo Lenino mokymu, mes esame už taikų skirtingas visuomenines sistemas turinčių šalių sambūvį. Tarybų Sąjunga, be to, siekia vystyti savitarpio interesais reikalinius ir kultūrinius ryšius su visomis šalimis, jų tarpe ir su JAV, nes, mūsų nuomone, tokių ryšių vystymas padėtų organizuoti normalius valstybių santykius ir stiprinti jų savitarpio pasitikėjimą. Jeigu Vakarų valstybės, visų pirma JAV, savo politikoje taip pat laikysis taikaus sambūvio principo, galima tvirtai pasakyti, kad taika bus išsaugota ir sustiprinta. 2. Klausimas: Ar buvo kada nors per pastaruosius 11 metų toks laikotarpis, kai Tarybų Sąjunga jautė, kad karo pavojus buvo ypatingai didelis? Atsakymas: Karinių konfliktų kilimo pavojus sudaromas tuo, kad Vakarų valstybės jau daug metų vykdo ginklavimosi varžybų politiką, politiką „iš jėgos pozicijos”. Kaip žinoma, kai kurie žymūs Amerikos veikėjai patys yra pareiškę, kad tokia politika praeityje jau ne kartą buvo atvedusi pasaulį „prie karo slenksčio”. Tačiau yra žinoma, kad, kai politika „iš jėgos pozicijos” buvo atidėta į šalį ir buvo panaudotas derybų metodas, pavojingus karo židinius, pavyzdžiui, Korėjoje ir Indokinijoje, pavyko likviduoti. Kai 1955 metų vasarą Ženevoje įvyko keturių didžiųjų valstybių Vyriausybių Vadovų pasitarimas, pasaulis buvo tarptautinio įtempimo tam tikro sumažėjimo liudininkas. Deja, šis laikotarpis truko neilgai. Užpuolimas prieš Egiptą ir po to daromi kai kurių valstybių mėginimai užpildyti savo pačių išgalvotą „vakuumą” Arabų Rytuose vėl žymiai paaštrino tarptautinę padėtį, sudarydami rimtą grėsmę taikai šiame rajone. Nėra pagrindo abejoti, kad ir čia nesureguliuotų problemų išsprendimas gali būti pasiektas vieninteliu būdu — visų suinteresuotų pusių derybomis. 3. Klausimas: Kurie aspektai mūsų šalių santykiuose sudaro, Jūsų nuomone, didžiausią grėsmę taikai? Atsakymas: Aišku, kad rimtą grėsmę taikai sudaro Jungtinių Valstybių vykdoma politika „iš jėgos pozicijos”, kad ir kaip ji pasireiškia — atsisakymu nuo nusiginklavimo, ginklavimosi varžybomis, karinių blokų ir bazių steigimu svetimose teritorijose, Vakarų Vokietijos remilitarizavimu, mėginimais kištis į kitų šalių vidaus reikalus, siekiant sukliudyti vystyti tarptautinius prekybinius, ekonominius ir kultūrinius ryšius. Tokia politika, žinoma, neatitinka uždavinio mažinti tarptautinį įtempimą ir normalizuoti valstybių santykius. Mes esame už tarptautinio įtempimo mažinimą, už Tarybų Sąjungos ir Amerikos santykių gerinimą, būdami tos nuomonės, kad tai atitinka tiek tarybinės liaudies, tiek ir amerikiečių tautos interesus, kaip tik tuo vadovaudamiesi, mes 1956 metų sausio mėnesį pasiūlėme JAV vyriausybei sudaryti mūsų šalių draugystės ir bendradarbiavimo sutartį. Deja, šis Tarybų Sąjungos žingsnis, o taip pat eilė mūsų kitų pasiūlymų TSRS ir JAV savitarpio santykiams pagerinti kol kas nesusilaukė Amerikos vyriausybės teigiamos pažiūros. Netenka abejoti, kad, jeigu abi mūsų šalys bus pasirengusios gerinti TSRS ir JAV santykius ir imsis tam reikalingų pastangų, Tarybų Sąjungos ir Amerikos santykių pagerėjimas bus užtikrintas, o tai savo ruožtu padarys teigiamą įtaką visai tarptautinei padėčiai.


JAV branduolinė beprotybė ir mažoji Karolina

Griežtai smerkdamas JAV vykdomus branduolinių bombų sprogdinimus Ramiajame vandenyne, savaitraštis „Tribiun” pabrėžia, kad ypač didelę grėsmę jie kelia augančiajai kartai. Kalba, rašo „Tribiun”, kad prezidento Kenedžio ketverių metų duktė Karolina, pamačiusi prie Baltųjų rūmų protesto piketus prieš branduolinius bandymus paklausė: „Ką, tėveli, ne taip padarei šį kartą?” „Kaip tik mažoji Karolina ir tūkstančiai kitų amerikiečių vaikų, panašių į ją, yra potencialios aukos didžiausios beprotybės, kurią jos tėvas-prezidentas daro Ramiajame vandenyne”, — rašo baigdamas „Tribiun”.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Berlyno dešiniųjų partijų sferose eina kalbos apie galimą vokiečių užsienių reikalų ministerio Štrezemano atsistatydinimą. Mat, Štrezemanas yra Locarno politikos šalininkas, t. y. susitarimo su prancūzais. Štrezemanas, ieškodamas susiartinimo su vakarais, tikėjosi atsiekti didelių laimėjimų, pirmiausia, greitesnio Pareinio sričių evakuavimo, kas turėjo įrodyti jo politikos teisingumą. Tačiau štai jau kiek laiko Štrezemano pastangos neduoda jokių vaisių. Paskutinieji pasikalbėjimai Paryžiuj su Poincaré taip pat reikalo nepastūmėjo pirmyn. Dalyvaująs dabar T. S-gos posėdžiuose kancleris Miuleris taip pat veda derybas dėl evakuacijos pagreitinimo. Ir jei iš prancūzų pusės nebus duota aiškių teigiamų pasižadėjimų, tai Miulerio kabinetas pergyvens vidaus krizį. Štrezemano atsistatydinimas tada yra beveik tikras dalykas. Štrezemano politikos nepasisekimas gerokai nudžiugintų vokiečių nacionalistus, kurie visą laiką buvo jai priešingi. Bet jei Štrezemanas ir paiktų, tai vis tiek tada galima laukti didesnio Vokietijos pakrypimo į Sovietų Rusiją, ieškant paramos prieš vakarus. Vėl prasidėtų tradicinis Vokietijos balansavimas tarp rytų ir vakarų.


AMERIKOS PLANAI ITALIJAI PAVERSTI ATOMINIO KARO PLACDARMU

Laikraštis „Paeze” praneša, kad neseniai laikraščio „Čikago Deili Nius” korespondentas Stounmenas, komentuodamas TASS'o pareiškimą apie Amerikos planus naujoms atominėms bazėms sudaryti, pripažino, kad Italijos šiauriniuose rajonuose dislokuota Amerikos kariuomenė yra „eksperimentinė atominė dalis”, turinti 5-6 tūkstančius žmonių ir apginkluota atominiu ginklu. „Iš Stounmeno žodžių, - komentuoja laikraštis, - nesunku įspėti Pentagono planą – paversti taip pat ir Italiją atominio karo placdarmu”.


Gautomis Rygoj žiniomis iš Maskvos, susektas sąmokslas prieš karo komisarą Vorošilovą. Į uždaras iškilmes; kuriose dalyvavęs ir Vorošilovas, patekę 3 sąmokslo dalyviai, kurie norėję jį nužudyti. Sąmokslininkai suimti.


PARYŽIUS, birželio 14 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Frans Pres, birželio 13 d. Prancūzijos vyriausybė oficialiai leido visiems Prancūzijos laivams naudotis Sueco kanalu. Be kita ko, nuo birželio 21 d. kanalu plauks Prancūzijos didžiausios garlaivių kompanijos „Mesažeri Maritim” laivai. Žinoma, kad Prancūzijos valdžios nurodymu, Prancūzijos prekybiniai ir keleiviniai laivai Sueco kanalą boikotavo apie aštuonis mėnesius. Demokratiniuose Prancūzijos sluoksniuose, tai, kad nutrauktas beprasmiškas kanalo boikotavimas, daręs žalą Prancūzijai, laikoma žlugimu spaudimo ir grasinimų politikos Egipto atžvilgiu, kuris įgyvendino savo suverenią teisę į Sueco kanalą.


Šiaulių Apskrities Valdybos apsileidimas.

Vasario 16 d. vakare visas Šiaulių miestas buvo gražiai papuoštas ir dailiai iliuminuotas. Ne tik valdžios, visuomenės ir privačios įstaigos buvo papuošę savo rūmus, bet ir paprastos krautuvėlės, kaip kuri galėjo ir išmanė, pasipuošė toms sukaktuvėms paminėti. Tiktai Šiaulių apskrities valdyba, kuri, rodos, turėjo duoti pavyzdį visam apskričiui, nė žvakutės languose nepastatė. Ten tamsa viešpatavo.


Vakar išvyko Ženevon į 50-tą T. S-gos tarybos posėdį ministeris pirmi.ninkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Ne pirmą kartą važiuoja į Lemano ežero gražųjį miestą Lietuvos atstovai, ne pirmą kartą ten vyksta ir prof. Voldemaras. Kiekvieną metu dalį, kai tik renkasi savo sostinėj Tautų Sąjunga - plenumas ar taryba - mūsų, lietuvių, akys nuolat ten krypsta, nes ten visada, tiesiogine ar netiesiogine forma, yra liečiami Lietuvos reikalai. Nenorėdami būti nenuoširdūs, nors gal tas kai kam gali atrodyti šiurkštoka, turim pasakyti, kad per devynerius metus, per kuriuos vedėm bylą su lenkais aukštai Ženevos institucijai tarpininkaujant, ne tik mes, kaipo tiesiog suinteresuoti, bet ir visi tikrieji tos institucijos gerbėjai ir šalininkai nebuvo jos darbu lietuvių lenkų byloj patenkinti. Šis nepasitenkinimas laikui bėgant virto tam tikros rūšies nepasitikėjimu T. S-ga visiems tiems, kas, kaipo silpnesnis, turėjo stoti ar kaltintoju ar atsakovu prieš stipresnįjį ar niurioj Reformacijos salėj ar stikliniam tarybos posėdžiu ruime. Gražūs Vilsono obalsiai, kuriais turėjo remtis T. S-ga savo darbe, dėl vyraujančios tarpvalstybiniuose santykiuose fizinės galybės, gyvenime virto tiktai gražia, bet nereališka, svajone. Tačiau būtų neteisinga manyti, kad T. S-ga, kartą paslydusi, nerodytų pastangų vėl įstoti į tikrąji kelią. Toji viltis, kad T. S-ga ateity vis delto sustiprins savo moralinius pagrindus, yra tiek stipri ir gyva pas visus, kad šiandien negalima būtų išbraukti T. S-gos iš gyvenimo be didžiausios skriaudos ir pavojaus tarptautiniams santykiams. Todėl mes matom, kad pastaraisiais metais įŽenevos posėdžius nuolat vyksta patys valstybių politikos vedėjai. Tai rodo, kad pasimatymams Lemano pakrantėse politikos vyrai duoda didelės reikšmės. Pradedant nuo pereitų metų pabaigosmes, T. S-gai tarpininkaujant, įėjom į naują laikotarpį santykiuose su lenkais, būtent, pradėjom tiesiogines derybas. Tos derybos eina įvairiose vietose, bet dėl laiko trumpumo, žinoma, jokių konkrečių rezultatų dar nedavė. Bet jomis daug kas domisi, ir todėl į šį, 50-tą T. S-gos tarybos, posėdį lietuvių lenkų santykių klausimas yra įrašytas taip sakant jau iš tradicijos, informacijos tikslais. Be šio informacinio pobūdžio klausimo, tarybos darbų tvarkoj yra ir uždarytų lietuvių mokyklų okupuotam Vilniaus krašte klausimas. Jis ištirti pereitų metų gruodžio mėn. buvo pavestas specialinei komisijai, kuri dabar pristatys tarybai savo tyrinėjimus. Ar būsimas šiuo reikalu sprendimas patenkins Lietuvą - tuo tarpu nežinia. Bet lenkai, matyt, ruošiasi savo neleistiną žygį - mokyklų uždarymą - kaip nors užtušuoti, nes kai kurios mokyklos, pasak pirmesnių pranešimų iš Varšuvos, jau esą atidarytos. Be to, p. Zaleskis vienam spaudos atstovui yra pareiškęs, kad tą klausimą lenkų vyriausybė laikanti baigtu, kadangi mokyklų uždarymas esąs atšauktas. P. Zaleskis išvyko Ženevon komisijų deryboms su Lietuva pirmininkų lydimas. Iš to tenka spręsti, kad ten yra numatomai pasitarimai dėl tolimesnės derybų eigos. Kiek matyt iš sustiprintos propagandos, kurią varo dabartiniu metu užsienių spaudoj lenkai, jie turi tikslo sukelti T. S-gos sferose įspūdžio, kad jei ligšiol nepavykę prieiti su Lietuva prie susitarimo, tai kalti esą tiktai lietuviai, kurie užsispyrę nenori santykių su „taikingaja Lenkija“. Ir pačios lenku spaudos tonas Lietuvos atžvilgiu paskutinėmis dienomis yra įgavęs pobūdžio, kurs vargu yra suderinamas su gerų kaimyniškų santykių pageidavimu. Lenkija, kiek iš viso galima spręsti, yra suinteresuota derybas delsti ir kiek galima ilgiau jas nutęsti dėl grynai agitacinių apskaičiavimų. Lenkams rūpi sulaukti tokios valandos, kada jie galėtų statyti ultimatyvinio pobūdžio reikalavimus Lietuvai, T. S-gai nesipriešinant. Šis momentas derybose su Lenkija mums reikia nuolat turėti akyse, kad apsisaugotume nuo netikėtumų. Todėl į kiekvieną susirinkimą Ženevoi, kol lenkai sėdi T. S-gos taryboj, mums tenka žiūrėti su ypatingu susidomėjimu ir atsargumu.


Prof. Voldemaro pareiškimas spaudos atstovams.

Anglų ir Vokiečių tarpininkavimas? Žiniomis iš Ženevos, Lietuvos ministeris pirmininkas Voldemaras spaudos korespondentui Ženevoj lenkų notą dėl Vilniaus problemos apibūdino kaipo nevykusią, nes ji trukdo tarptautinį susitarimą. Jis pareiškė, kad Lietuvos teisė į Vilnių esanti paremta 1918 metų nepriklausomybės deklaracija ir Suvalkų sutartim. Ženevoj manoma, kad tai problemai būsiąs bandomas anglų ir vokiečių tarpininkavimas.


Prie Pentagono sienų — „taikos žygio dalyviai

TASS-o korespondentas V. Vašedčenko praneša: vakar „taikos žygio” dalyviai, atvykę į Vašingtoną iš Našvilo, Hanoverio ir Čikagos, visą dieną piketavo Pentagono pastatą. Amerikos jaunuoliai ir jaunuolės atėjo prie Pentagono su šūkiais, raginančiais nebesiruošti karui, nedelsiant nutraukti branduolinius bandymus. Piketininkai mėgino įeiti į Pentagoną ir įteikti ten posėdžiaujantiems generolams ir karininkams lapelius, kuriuose raginama kovoti už taiką, nusiginklavimą ir branduolinių bandymų nutraukimą. Militaristai įsiuto. Nedelsdama įsikišo policija. 16 piketininkų buvo suimta ir tuoj pat nugabenta į teismą. Teisėjas paskyrė jų bylą birželio 26-jai dienai. Teisėjo paleisti iki birželio 26 d., piketininkai tuoj pat grįžo prie Pentagono ir toliau piketavo. Išvakarėse Amerikos jaunuoliai ir jaunuolės piketavo JAV centrinę žvalgybos valdyba, kuri, kaip žinoma, vaidina svarbų vaidmenį ruošiant karines provokacijas.


E. DIRVELĖ Partijos istorijos instituto prie LKP CK mokslinis bendradarbis

PRIEŠ 30 metų lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai Kaune sušaudė Lietuvos Komunistų partijos Centro Komiteto sekretorių Karolį Poželą, LKP CK narį Juozą Greifenbergeri, Lietuvos Raudonosios Pagalbos Centro Komiteto nari Kazį Giedrį ir Lietuvos Komunistinės jaunimo sąjungos Centro Komiteto nari Rapolą Čarną. Tai buvo pirmosios fašizmo aukos Lietuvoje. 1926 m. gruodžio 17 d. fašistinis perversmas Lietuvoje nebuvo atsitiktinis reiškinys. Prie jo vedė visa klasių kovos raida Lietuvoje. Reakcingieji Lietuvos buržuazijos sluoksniai, vadovaujami A. Smetonos, A. Voldemaro, M. Krupavičiaus ir kitų, seniai ruošėsi įvykdyti fašistinį perversmą Lietuvoje ir paminti po kojų buržuazinės demokratijos laisves. Reakcingosioms krikščionių demokratų ir tautininkų partijoms fašistinis perversmas buvo reikalingas revoliucinio darbininkų judėjimo sutriuškinimui, tolesniam liaudies masių išnaudojimo didinimui. 1926 m. gegužės mėn. rinkimų į III Lietuvos Seimą metu progresyviosios jėgos sudavė smūgį viešpatavusiai šalyje krikdemų reakcijai. Liaudininkų ir socialdemokratų partijų vadai, pasinaudodami liaudies masių nepasitenkinimu, gausiais pažadais patraukė darbo žmonių dėmesį, laimėjo rinkimus į seimą. Liaudininkai ir socialdemokratai sudarė naują vyriausybę su K. Grinium ir M. Sleževičium priešakyje. Žinoma, tik ką atėjusi į valdžią liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė negalėjo nevykdyti kai kurių liaudies masių reikalavimų. Lietuvoje buvo panaikinta karo padėtis. Buvo duotos kai kurios spaudos, žodžio, organizacijų ir susirinkimų laisvės, ėmė plačiau eiti legali darbininkų spauda, išsiplėtė profsąjungų veikla. Iš kalėjimų buvo paleisti beveik visi politiniai kaliniai. Nauja vyriausybė atleido iš einamųjų pareigų kai kuriuos valdininkus, pasižymėjusius liaudies turto grobstymu. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė sudarė su TSRS nepuolimo sutartį. Tarp Lietuvos ir TSRS pagyvėjo prekybiniai santykiai. Tai buvo žingsnis pirmyn į demokratiją, į progresą. Tuo tarpu kai progresyviosios liaudies jėgos stiprino savo pozicijas, reakcija nesudėjo ginklų. Krikdemai jau gegužės mėnesį norėjo įvykdyti fašistinį perversmą. LKP CK savo atsišaukime „Šalin fašistų diktatūrą!“ 1926 m. gegužės mėn. perspėjo liaudies mases: „Kademai ruošiasi įvesti karo diktatūrą. Perversmo galima laukti kas diena“. Fašistai, patyrę, kad perversmui padėtis Lietuvoje dar nepribrendo, perversmo dieną iš pradžių nukėlė į birželį, o paskui dar toliau, kol pasitaikys patogesnis momentas. Kas gi jiems trukdė? 1926 m. gegužės-birželio mėn. vyko ginčai tarp krikdemų ir tautininkų. Fašistų tarpe dar nebuvo vienybės: jie pešėsi dėl būsimo grobio. Visuomenės akyse krikdemai buvo susikompromitavę savo ankstyvesne antiliaudine spekuliacine politika. Tautininkai liaudies masėse buvo nepopuliarūs. Užsienio imperialistai, svarbiausia Anglijos, tuo momentu irgi negalėjo pilnutinai paremti Lietuvos fašistų. Anglijos imperialistai, vieni iš didžiausių fašistinio perversmo Lietuvoje įkvėpėjų, tada dar buvo užsiėmę savo šalies darbininkų malšinimu. Anglijoje tada vyko didelis angliakasių streikas. Visos šios aplinkybės 1926 m. gegužės-birželio mėn. reakcingajai buržuazijai neleido įvesti fašistinės diktatūros Lietuvoje. Po III Seimo rinkimų Lietuvoje greitai plėtėsi klasines profsąjungos. 1926 metų vasarą Kauno profsąjungoms priklausė apie 10 tūkst. narių. Maždaug tiek pat jų buvo ir provincijoje. Komunistų įtaka masėse diena iš dienos augo. Svarbiausiu LKP uždaviniu tada buvo išplėsti savo įtaką masėse ir kovoti dėl darbininkų klasės vienybės. Šioje srityje LKP pasiekė nemažų laimėjimų. Kaune didesnioji profsąjungų dalis (apie 75 proc.) buvo komunistų įtakoje. 1926 m. lapkričio 28 d. Kaune sušauktame socialdemokratų mitinge, kur dalyvavo apie 2000 žmonių, už socialdemokratų rezoliuciją balsavo tik 80-90 žmonių, o visi kiti už komunistų pasiūlytą antifašistinę rezoliuciją. LKP vedė rimtą kovą del profsąjungų Šiauliuose ir Klaipėdoje, kur didesnioji jų dalis vis dar buvo socialdemokratų įtakoje. Kodėl reikėjo vesti kovą dėl profsąjungų prieš socialdemokratus? Visų pirma, todėl, kad jie vedė darbininku klasės skaldymo politiką, šalino komunistus ir kairiuosius darbininkus iš profsąjungų, nepripažino komunistų vadovaujamų profsąjungų. Komunistų įtakos augimas masėse sukėlė reakcijos susirūpinimą. Reakcinė spauda pakėlė triukšmą, kaltindama liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybę už tai, kad ji savo politika vedanti Lietuvą prie bolševizmo. 1926 metais Lietuvoje vyko masiniai darbininkų streikai. Gegužės mėnesį streikavo Kauno autobendrovės darbininkai, Šiauliuose - odininkai, netoli Šiaulių durpynų darbininkai. Streikai vyko ir kitur. Dar didesnė streikų banga pakilo 1926 m. vasarą. Kaune streikavo „Nemuno“, garlaivių, elektros stoties, linų verpimo, siuvyklų, statybos, degtukų gamybos ir daugelio kitų įmonių darbininkai. Didelį darbininkų streikai vyko Šiauliuose, Jonavoje, Panevėžyje, Alytuje ir kituose Lietuvos miestuose. 1926 metų streikai apėmė kelis tūkstančius darbininkų, kurie reikalavo padidinti darbo užmokestį, įvesti 8 valandų darbo dieną, duoti atostogų, panaikinti viršvalandžius ir t. t. Darbininkų streikams vadovavo daugiausia komunistai. Tiktai tų streikų dėka darbininkai šiek tiek pagerino savo materialinę padėtį. Pakilus darbininkų revoliuciniam Judėjimui, liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė pasuko vidaus politikos vairą į dešinę. Tik ką iškovotos demokratinės laisvės vėl buvo pradėtos mindžioti. 1926 m. rugsėjo 1 d. raitoji policija Jonavoje sumušė 40 streikuojančių degtukų gamybos darbininkų. Rugpiūčio 8 d. policija Rotušės aikštėje išvaikė Kauno bedarbių susirinkimą, o liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė uždraudė veikti komunistų vadovaujamam Kauno bedarbių komitetui. Prieš streikuojančias „Drobės“ fabriko darbininkes buvo pasiųsta policija, kuri su pistoletais varinėjo jas prie darbo. Darbininkų kovos sėkmingumas daug priklausė nuo jų vienybės atkūrimo. Visų pirma reikėjo pasiekti vienybę profsąjungose. 1926 m. rugpiūčio 31 d. komunistų vadovaujamos profsąjungos sušaukė Kaune konferenciją, kuri išrinko Kauno profsąjungų Vienybės Komitetą. Tas komitetas 1926 m. spalio mėn. sušaukė 10 profsąjungų Centro valdybų atstovų konferenciją, kuri išrinko Centrinį Vienybės Komitetą ir pavedė jam sušaukti visos Lietuvos profsąjungų suvažiavimą. Suvažiavimas turėjo vykti 1927 m. sausio 1-2 d. d. Socialdemokratų vadovai, numatydami aiškų savo pralaimėjimą, griežtai pasisakė prieš profsąjungų suvažiavimą, o fašistai, ruošdami fašistini perversmą, paskleidė gandus, kad tas suvažiavimas rengiąsis paskelbti Lietuvoje Tarybų valdžią, ir ėmėsi visų kitų paruošiamųjų priemonių šiam perversmui įvykdyti. Valdžios nekliudomi, fašistai organizavo ginkluotus būrius iš reakciniu karininkų, buvusių savanorių, šaulių, reakcingai nusiteikusių studentų ir moksleivių, kapitalistų, dvarininkų ir buožių sūnelių. Jiems vadovavo darbo žmonių budeliai Plechavičius, Grigaliūnas-Glovackis, Žukauskas - visi jie kilę iš lenkų dvarininkų, Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė, užuot nedelsiant stojusi į kovą prieš fašistus, kovojo su komunistais, uždarinėjo kairiųjų vadovaujamas profsąjungas, tuo pačiu triuškindama ir taip jau suskaldytas antifašistines jėgas. 1926 m. spalio mėn. policija likvidavo Panevėžio profsąjungą, kurioje buvo daugiau kaip 1200 narių. Į tai darbininkai atsakė protesto mitingais, o žvalgyba – areštais (buvo areštuotas komunistas I. Gaška ir kt.). Liaudininkų ir socialdemokratų valdžios policija 1926 metais uždarė Lietuvoje 161 politinį darbo žmonių susirinkimą. Liaudininkų ir socialdemokratų valdžia, darbo masių spiriama, ėmėsi kai kurių priemonių prieš fašistus. Yra žinoma, kad ji 1926 m. gruodžio mėn. areštavo fašistinį budelį Grigaliūną-Glovackį ir kai kuriuos kitus fašistus, bet ta kova buvo neryžtinga ir neveiksminga. Tai dar kartą parodo, kad smulkioji buržuazija dėl savo klasinės prigimties yra nepajėgi vesti nuoseklia politiką. Atėję į valdžią smulkiosios buržuazijos partijų vadai tai linkčiojo galvas į kairę, daug žadėdami, o duodami tik trupunius, tai, nusilenkę iki pat žemės, šunuodegavo prieš stambiąją buržuaziją. Liaudininkų ir socialdemokratų partijų valdymo periodas Lietuvoje dar kartą istorijoje parodo smulkiaburžuazinės demokratijos bankrotą. Prieš tokią antiliaudinę savo vadų politiką liaudininkų ir socialdemokratų partijų eiliniai nariai pradėjo reikšti protestus, bet tie protestai nebuvo organizuoti ir veiksmingi. Nors legalus Komunistų partijos laikraštis „Darbininkų atstovas“ 1926 m. spalio 2 d. ir perspėjo, kad „Kademai ruošia perversmą!“, nors jis ir šaukė: „Budėkite!“, nors LKP organas „Tiesa“ ir kvietė liaudies mases griebtis ginklo ir stoti į kovą prieš fašistus, jei jie pamėgintų sukilti, bet fašizmo pavojų dar toli gražu ne visi suprato. Liaudininkų ir socialdemokratų vadai gana gerai žinojo rengiama fašistų sukilimą. 1926 m. lapkričio pradžioje vienas aukštas karininkas, atvykęs iš Šančių kareivinių, liaudininkų CK pranešė apie ruošiamą perversmą ir pristatė reakciniu karininkų perversmo šalininkų sąrašą. Vėliau, lapkričio gale, liaudininkų ir socialdemokratų CK vėl buvo pranešta, kad fašistai jau sudarė karinį perversmo Komitetą iš Plechavičiaus, Daukanto, Nagevičiaus, Mato Bagdono (žurnalisto) ir Tomkaus (karininko). „Demokratine“ vyriausybė ir šiuo atveju nesiėmė rimtų žygių. Žinoma, ji galėjo sutriuškinti fašistus iki perversmo, bet ji labiau bijojo revoliucinio darbininkų judėjimo, o ne fašistų. Tada reikėjo apginkluoti darbininkus, laisvę ir demokratiją mylinčių valstiečių mases, areštuoti reakcingus karininkus, išvaikyti fašistų, krikdemų ir tautininkų šalininkus 18 valstybės įstaigų ir kariuomenės. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė to nedarė. Tai vaizdžiai parodo smulkiaburžuazinės valdžios Lietuvoje vidujinę krizę, tuometinių liaudininkų ir socialdemokratų partijų vadų antiliaudiškumą. Anglijos imperialistai, susidoroję su streikuojančiais angliakasiais, ištiesė pagalbos ranką Lietuvos reakcijai. JAV ir Anglijos imperialistai norėjo paversti Lietuvą kariniu placdarmu prieš TSRS. Fašistinės diktatūros įvedimas Lietuvoje turėjo tam parengti dirvą. Vatikanas taip pat laimino fašistinius reakcionierius, einančius žudyti tauriausių Lietuvos liaudies sūnų ir dukrų. Fašistinis perversmas Lietuvoje įvyko 1926 m. gruodžio mėn. naktį iš 16 į 17 d. Anksti rytą buvo suimti K. Požela, J. Greifenbergeris, K. Giedrys ir R. Carnas. Po to sekė masiniai kairiųjų darbininkų ir komunistų areštai ir kankinimai. 1926 m. gruodžio 21 d. reakcinis laikraštis „Lietuva“ paskelbė, kad naujoji vyriausybė areštavo apie 250 komunistų. Kairiosios profsąjungos buvo uždarytos… Lietuvoje įsiviešpatavo fašistinė diktatūra. Fašistai norėjo fiziškai sunaikinti Lietuvos Komunistų partiją. Jie skleidė šlykščiausius melagingus kaltinimus ne tik prieš keturis komunistus, bet ir prieš visą LKP. Nors ir labai stengėsi fašistų žvalgyba, bet teisme negalėjo pateikti ne vieno fakto, patvirtinančio jų pačių Išgalvojimus. Nepaisant to, keturi komunistai karo lauko teismo buvo nuteisti sušaudyti. Visiškai teisingai dar prieš teismą R. Carnas pasakė: „Mūsų likimas jau iš anksto išspręstas“. Keturi komunistai teisme ir prieš mirtį visą laiką laikėsi didvyriškai, nesutepdami LKP garbės.


NEGALIMA NEBAUDŽIAMAI PRIEŠINTIS TAUTŲ VALIAI

VAKARŲ valstybių vyriausybės dar nedavė oficialaus atsakymo į TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino laiškus nusiginklavimo klausimu. Bet tautos jau tarė savo žodį. Platūs spaudos atgarsiai, daugybė politinių ir visuomeninių veikėjų pasisakymų leidžia spręsti, kad naujoji Tarybinės vyriausybės taiki iniciatyva palankiai priimta įvairiausiuose Vakarų šalių gyventojų sluoksniuose. Tų šalių visuomenė sveikina Tarybinės vyriausybės nutarimą naujaip imtis nusiginklavimo problemos sprendimo ir visiškai supranta Tarybinės vyriausybės įsitikinimą, kad, nelaukdama, kol bus sudarytas tarptautinis susitarimas dėl nusiginklavimo problemos, kiekviena valstybė turi įvykdyti konkrečias priemones savo apsiginklavimui sumažinti. Tarybų Sąjunga jau žengė šia kryptimi didelį žingsnį. Daugelis užsienio laikraščių, kurie atspindi įvairių politinių partijų požiūrius, nurodo, kad šiuo pavyzdžiu turi pasekti ir kitos valstybės. Nusiginklavimo problema paliečia milijonų ir milijonų žmonių visame pasaulyje gyvybinius interesus. Jie nuolat giliai nusivildavo nevaisingomis derybomis dėl nusiginklavimo, daugiau kaip dešimt metų vykusiomis Suvienytųjų Nacijų Organizacijos sistemoje. Ir dabar net reakcinė buržuazinė spauda nesiryžta neigti, kad nusiginklavimas yra centrinė tarptautinė problema, pro kurią negalima praeiti, nerizikuojant galutinai susikompromituoti tautų akyse, ir nuo kurios negalima atsikratyti tuščiais žodžiais. Dabar reikalingi ne žodžiai, o darbai. Reakciniai sluoksniai Vakarų Šalyse jau nebegali nekreipti dėmesio į nuoseklią ir nenukrypstamą Tarybų Sąjungos kovą prieš ginklavimosi varžybas. Jie yra priversti konstatuoti, kad jų agitacinė prekė jau neranda rinkos, kad jų senas antitarybinio šmeižto ginklas jau nebedaro įspūdžio vaizduotėms ir kad jų mėginimai iškreipti Tarybų valstybės užsienio politikos tikslus smerkiami. Štai būdingas šiuo atžvilgiu pavyzdys. Jungtinėse Amerikos Valstybėse paskutiniais metais buvo imamasi įvairių priemonių, kad būtų sustiprinti nirštami karinių sluoksnių prasimanymai apie „ruošiamą tarybinę oro agresiją“. Buvo inscenizuojami aviacijos užpuolimai prieš JAV, afišuojami planai kongresui evakuoti iš Vašingtono ir gyventojams – iš didelių miestų, „kuriuos gali pasiekti tarybiniai atominiai bombonešiai“. Bet ši Pentagono užmačia nepasiteisino. Amerikos miestų gyventojai ja nesidomėjo. „Niujork Taims“ karinis apžvalgininkas Bolduinas, savo laiku išeikvojęs nemaža rašalo „tarybinės atakos grėsmei“ aprašyti, dabar yra priverstas pripažinti, kad JAV gyventojai „abejingai žiūri į civilinės gynybos klausimus“ Šiomis sąlygomis JAV ir Vakarų Europos valstybių valdantieji sluoksniai neranda esant galima atvirai ir besąlygiškai atmesti naująja taikią Tarybų Sąjungos iniciatyvą. „Nusiginklavimas yra toks pat patrauklus, - pripažįsta Anglijos laikraštis „Mančester Gardian“, — kokia nepatraukli yra mintis apie apsiginklavimą“. Dešinysis Prancūzijos laikraštis „Komba“, niekuomet neatsisakydavęs malonumo tarybinius nusiginklavimo pasiūlymus vadinti „diplomatiniais manevrais“, dabar pažymi, kad „reikia atsižvelgti į nuoširdų Tarybų Sąjungos siekimą mažinti įtempimą“. Vakarų šalių, daugiausia Jungtinių Amerikos Valstybių, oficialūs sluoksniai dabar atsidūrė prieš neišsprendžiamą jiems uždavinį - pagrįsti, pateisinti tautų akyse savo nenorėjimą pasekti kilniuoju Tarybų Sąjungos pavyzdžiu ir sumažinti ginkluotąsias pajėgas savo šalyse. Šiuo tikslu JAV vadovaujantieji politiniai veikėjai ir vyriausiosios karinės vadovybės atstovai mėgina pradėti naują kampaniją JAV ir valstybių sąjungininkių viešajai nuomonei dezinformuoti ir griebiasi begėdiškų išpuolių prieš šalis, atsisakiusias dalyvauti Amerikos karinių blokų sistemoje. Čia ypatingai uoliai veikia JAV štabų viršininkų jungtinės grupės vadovas admirolas Redfordas ir valstybės sekretorius Dalesas. Redfordas pasakė ginkluotųjų pajėgų pramoninio koledžo absolventams kalbą, kurioje mėgino sukrėsti savo klausytojus išgalvotu „tarptautinio komunizmo vykdomo daugialypio puolimo“ paveikslu ir kvietė Amerikos sąjungininkus „būti pasiruošus aukoms“. Kartu jis perspėjo apie padarinius, kuriuos turėtų „galimas savitarpio supratimo ir bendro darbo nutraukimas“. Ajovos valstijos koledže pasakytoje Daleso kalboje buvo šiurkščių išpuolių prieš Europos, Artimųjų Rytų ir Azijos valstybes, vykdančias nepriklausoma užsienio politiką ir sveikinančias naująjį Tarybų Sąjungos požiūri į nusiginklavimo problemą. Dalesas pareiškė, kad neutralumo principas „darosi vis labiau pasenusia koncepcija“ ir yra „amorali ir trumparegiška koncepcija“. Prieš naująjį Tarybinės vyriausybės kvietimą įgyvendinti nusiginklavimo priemones pasisakė ir Vokietijos Federatyvinės Respublikos kancleris Adenaueris, prieš keletą dienų atvykęs į Jungtines Valstybes. Vos spėjęs įžengti į Amerikos žemę, jis paskubėjo pasakyti Jelso universitete (Niuheiveno mieste, Konektikuto valstijoje) ir Vašingtone – spaudos atstovams – kalbas, kuriose iškreipiamai aiškinami dabartinė tarptautinė padėtis ir Tarybų Sąjungos užsienio politikos tikslai. Adenaueris kvietė visas Vakarų reakcines jėgas susitelkti ir griežtai atsisakyti nuo nusiginklavimo bei užsienio kariuomenių išvedimo iš Vakarų Vokietijos. Šioje prasidėjusioje Jungtinės Amerikos Valstybėse „šaltojo karo“ liaupsinimo aplinkoje nebuvo staigmena Amerikos agentūros Junaited Pres pareiškimas apie „Amerikos oficialiųjų sluoksnių spėjimus“, kad „JAV atsakymas į Bulganino laiškus bus mandagus, bet tvirtas atsisakymas“. Bet jokiu „mandagumu“ negalima pridengti atkaklaus tam tikrų Amerikos, Vakarų Vokietijos ir kai kurių kitų sluoksnių pasipriešinimo nuolat didėjančiai tautų reikalavimų nusiginkluoti bangai. Tie sluoksniai tikisi atsikratysią nuo tarybinių pasiūlymų nusiginklavimo klausimu, imdamiesi senų insinuacijų ir melagingų prasimanymų. Tokia jų linija težada jiems karčius nusivylimus ir dar labiau pakerta jų padėtį šalies viduje. Tai dar kartą įrodo Vakarų Vokietijos visuomenės atsakymas į federalinio kanclerio kalbą Jungtinėse Valstybėse. Savo kalbomis Adenaueris nesustiprino, kaip jis tikėjosi, savo padėties Vakarų Vokietijoje, o tik pagilino skilimą irstančioje vyriausybinėje koalicijoje. „Laisvosios demokratų partijos“, neseniai atskilusios nuo Bonos vyriausybinės koalicijos spaudos biuletenis „Fraje Demokratiše Korespondenc“ rašo apie Adenauerio kalbą Jelso universitete: „Kancleris iškėlė visus argumentus, paaštrinančius įtempimą ir tuo pačiu pabloginančius Vokietijos suvienijimo perspektyvas“. Kitas Vakarų Vokietijos laikraštis „Vestfališe Rundšau“ pareiškia: „Kanclerio jau neberemia gyventojų dauguma. Jis išsiskyrė su visomis kitomis partijomis ir su dauguma savo ministrų. Gyventojai vis griežčiau reikalauja naujos Vakarų Vokietijos užsienio politikos orientacijos“. Taip pats gyvenimas atkeršija tiems, kurie nenori skaitytis su jo reikalavimais. Nusiginklavimo problemos išsprendimu yra gyvybiškai suinteresuotos visos tautos, pirmiausia tautos Europoje, kurią agresijos jėgos buvo ne kartą pavertusios kruvino karo arena. Visas pasaulis mato Tarybų Sąjungos, sumažinusios savo ginkluotąsias pajėgas, priemonėse, Tarybų Sąjungos kvietime pasekti jos pavyzdžiu teisingą kelią, kuriuo žengdamos Vakarų valstybės galės išvesti iš aklavietės nusiginklavimo problemą. Tarybinės vyriausybės pasiūlymai sudarė naujas galimybes likviduoti tą aklavietę. Atsisakymas nuo tarybinių pasiūlymų, kad ir kaip „mandagiai“ ji dangstytų tolesnio „Šaltojo karo“ šalininkai, neišvengiamai paaštrina plačiųjų liaudies masių nepasitenkinimą nelemtąja politika „iš jėgos pozicijos“, politika, kurią įkvepia reakcionierių neapykanta taikaus bendradarbiavimo atžvilgiu ir atkaklus nenorėjimas skaitytis su žymiais bendrosios tarptautinės padėties pakitimais.


T. S-gos taryba atidėjo lietuvių lenkų ginčą.

Kaip žinoma, T. S-gos taryba per dabartinę savo sesiją buvo prašiusi Olandijos atstovą T. S-goj Bloklandą. kurs yra lietuvių lenkų klausimu referentas, padaryti tarybai pranešimą, kaip yra vykdoma tarybos rezoliucija iš per. metų gruodžio 10 d. Bloklandas, prieš darydamas pranešimą, kreipėsi tuo reikalu telegrama į Lietuvos vyriausybę, kviesdamas atvykti Ženevon. Į tai prof. Voldemaras pranešė telegrafu, kad Lietuvos atstovas šioj tarybos sesijoj dalyvauti negalėsiąs ir prašė pritaikyti paprastą procedūrą klausimams svarstyti. Bloklandas pranešimą tarybai darė vakar. Radio žinios iš Ženevos praneša, kad po Bloklando pranešimo taryba nutarė lenkų lietuvių ginčą atidėti į birželio mėn. sesiją, pareikšdama viltį, kad abi valstybės artimiausiu laiku pradėsiančios gruodžio mėnesį numatytąsias derybas normaliniams santykiams tarp Lenkijos ir Lietuvos užmegsti ir kad derybos turėsiančios visiško pasisekimo. Pranešėjas pabrėžė, jog jis kiekvienu laiku esąs pasiruošęs padėti abiem šalim, kad būtų prieita prie susitarimo. Ir iš tikrųjų, ką naujo lietuvių lenkų klausimu galėjo išgirsti T. S-gos taryba dabar, kol derybos žodžiu dar neprasidėjo? Todėl suprantama, klausimas teko atidėti ne tik dėl formalinių priežasčių, bet ir dėl faktiškos medžiagos trūkumo. T. S-gos tarybos rezoliucijos iš per. metų gruodžio 10 d. vykdymas ligšiol davė tik vieną konkretų rezultatą, būtent, nustatytas žodinėms deryboms laikas ir vieta. Aišku, kad tuo tarybos rezoliucija nėra išsemta. Todėl nebuvo prasmės tarybai vėl lietuvių lenkų klausimu rūpintis. Lig birželio mėn. tarybos sesijos greičiausiai paaiškės, ko galima laukti iš derybų. Tada tik, jeigu būtų reikalo, taryba galės prie to klausimo grįžti. Ligšiol dar nėra lenkų atsakymo į Lietuvos vyriausybės pasiūlymus. Iš lenkų politikos vedėjo teko išgirsti, kad atsakymas būsiąs teigiamas. Ar derybose dalyvaus T. S-gos atstovas – nežinia


Derybos prasidėjo vakar 12 val. dieną. Delegacijų pirmininkų kalbos. Pirmoji derybų diena. (Mūsų korespondento). Mūsų delegacija su Ministeriu Pirmininku priešaky išvažiavo iš Kauno daug kariškių ir nekariškių lydima. Išvažiavus iš Eitkūnų, kyšt lenkų „Kurjer Warszawski“ korespondentas p. Kodź. Žinoma, interwiu kausimu. Dr. Zaunius pageidaujamą interwiu suteikia. Tik suskubo traukinys išjudėti iš Įsručio, tuoj į kupe, kurioje važiavo Ministeris Pirmininkas, įgriuvo vikri, apsukri panelė, Klaipėdos laikraščių korespondentė Aranhauzaitė. Pradėjo čiulbėti prancūziškai. Iš karto sunku buvo suprasti, kad ji laikraščių korespondentė. O ji pirma laikraštininkų pavasario kregždutė. Pati įsipiršus, tuo užrekomendavo laikraštininkų grupę, net iš Karaliaučiaus atvažiavusią mūsuų delegacijos pasitikti ir šį tą savo laikraščiams sumedžioti. Čia mūsų „Jidiše Štime“ korespondentas, čia Rygos „Segodnia“ Orečkinas, čia „Izvestija“ Varšuvos korespondentas, čia keli Varšuvos laikraščių korespondentai. Visi jie apspito Ministerį Pirmininką, klausimais apibėrė: kokios derybų su lenkais perspektyvos, kokia derybų dienotvarkė? Prof. Voldemaras jiems aiškina, kad lenkai pirmoj savo notoj nurodė net 4 punktus arba 4 klausimus, bet jų nekonkretizavo. O derybų dienotvarkės nustatymas pareina nuo abiejų šalių susitarimo. Visiems žinoma, kad ginčytini tarp Lietuvos ir Lenkijos klausimai nebus liečiami. Taip pat visiems žinoma, kad 1920 metais yra mūsų nustatyta siena su Sovietų Rusija. Bet lenkai prisispyrę laikosi demarkacijos linijos. Laikraštininkas klausia: o kaip su Želigovskio žygiu? Ar bus reikalaujama, kad jis būtu atlygintas? – Taip. Bus reikalaujama, – sako Ministeris Pirmininkas, – nes Želigovskio klausimas neginčytinas. Juk lenkai Želigovskį buvo paskelbę „nepaklusniu“ generolu, net jo išsižadėjo, o iš Tautų Sąjungos šis žygis buvo pasmerktas. Paklausus, kuo derybos gali baigtis? Ar jose kas bus pasiekta, ar ne? – Ministeris Pirmininkas atsakė: – pareis visa nuo geros valios. Tik skubo įkyrūs ir greit nemėgstą paleisti savo aukos korespondentai atsisveikinti su Ministeriu Pirmininku, kai atvažiavom į Karaliaučių. Stoty delegaciją sutinka mūsų konsulas Karaliaučiuje Budrys, Oberregierungo viceprezidentas d-ras Herbst, kurs savo automobiliu nuveža Ministerį Pirmininką į Central Hotel, kur sustojo mūsų delegacija, Regierungsratas Lehmann, Policijos prezidentas d-ras Tietze, kurs savo automobiliu veža kitus mūsų delegacijos narius. Stoty vėl apspinta žurnalistų pulkas, fotografai. Lenkijos delegacija atvažiavo penktadienį pusiau dešimtos. Apie dešimtą vizituoja Ministerį Pirmininką Karaliaučiaus policijos prezidentas. Lygiai vienuoliktą valandą atvažiuoja p. Zaleskis. Aukštas vyras su ilgoka smaila nosimi, grynai lietuviškas tipas. Jis eina truputį lazda pasiramščiodamas. P. Zaleskio vizitas truko 25 minutes. Kalbėjo apie technišką posėdžių sutvarkymą. Tuoj po p. Zaleskio vizito buvo Ministerio Pirmininko jam atiduotas revizitas. Ministeriui Pirmininkui išėjus iš p. Zaleskio, jį sulaiko viena lenkų laikraščių bendradarbė ir lenkiškai klausia: kas naujo? Prof. Voldemaras jai atsako: pavasaris. Lenkė korespondentė, nepatenkinta tokiu atsakymu, sako: vadinasi, lietuviai nepalankūs lenkams. Bet tuoj susigriebus, pastebi, kad pavasaris yra žiemos nugalėjimas. Į tai lenkei žurnalistei Ministeris Pirmininkas atsako lietuviška patarle: moterų balso Dievas neklauso. Išvertus šią lietuvišką patarlę, žurnalistai labai nudžiunga ir tuoj ją pranešė savo laikraščiams. Žurnalistų begalės. Daugiausia iš Varšuvos. Bet yra ir amerikoniškų, vokiškų, rusiškų, latviškų laikraščių atstovai. Yra „Letos“ direktorius. Lenkų net kelios agentūros yra atstovaujamos – oficialinės ir privatinės. Lenkų spaudos atstovų šefo, užsienio reikalų ministerijos referento pavardė – Litauer. Kai kurie laikraštininkai juokaudami sako, kad aš turėčiau vadintis – Polen. P. Litauer'is atvažiavo su visu vagonu literatūros. Kontinental viešbuty jis pasisamdė net tris kambarius. Pas jį spaudos atstovų centras. Jis visiems noriai dalina gausią literatūrą, kurią atsivežė. Propaganda didelė. Lenkai moka panaudoti kiekvieną progą. Kiek šis mokėjimas proga naudotis sekasi – visai kitas klausimas. Pirmas viešas posėdis, spaudos atstovams dalyvaujant, paskirtas penktadienį ketvirtą valandą po piet. Posėdis prasidėjo 4 ½ po piet. Atidarymo posėdy šalia abiejų pusių delegatų dalyvavo ir spaudos atstovai. Pirmas labai trumpą kalbą pasakė d-ras Herbst, Prūsų Oberregierungsrato pavaduotojas. Jis vokiečių vyriausybės vardu pasveikino abiejų šalių Lietuvos ir Lenkijos atstovus – ir palinkėjo gero darbui pasisekimo. Po d-ro Herbsto pasveikinimo žodžio, pirmas prancūziškai pasakė kalbą prof. A. Voldemaras.


Alzaso klausimas. – Prancūzijos vidaus reikalas. Iš Elzaso istorijos Kolmaro procesas. Prancūzų viešoji opinija. Šventojo Sosto pozicija. Kolmaro bylos pamokos. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Gegužės 24 d. Kolmare pasibaigė Alzaso autonomistų procesas. Ne vienas tik Alzasas, bet ir visa Prancūzija, tam tikros karštligės apimta, laukė teismo sprendimo. Kolmaro prisiekusieji posėdininkai iš 15 kaltinamų 4 nuteisė metams kalėjimo ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Tarp nuteistųjų du Dr. Riclin ir mokytojas Rossé, naujai išrinktieji Prancūzijos parlamento nariai, kurie, matyt, savo kaltę atlikinės atostogų metu, kaip tai daro nuteistieji komunistai atstovai: prasidedau atostogoms iš parlamento traukia į Santé kalėjimą. Mums, lietuviams, daugeliu atvejų Alzasas ir vadinamų autonomistų teismas vertas susidomėjimo. Alzasas ir Lorenas iki didžiojo karo buvo vokiečių ir prancūzų nesantaikos priežastis: niekas rimtai negalėjo ir kalbėti apie vokiečių ir prancūzų santykių gerėjimą, kol tas klausimas po karo nebuvo lokarnizuotas. Antra vertus, alzasiečių autonomistų procesas mus pamokinąs Klaipėdą administruojant, o momentui atėjus ir Vilnių. Trečia, alzasiečių byla charakterizuoja prancūzų politikų pažiūrą į tautines mažumas, į tautų apsisprendimą ir t. t., ypatingai, turint galvoj, kokią politiką prancūzai yra praktikavę vienam iš Lietuvos „Alzasų“ - Klaipėdoj. Šių dienų didieji Europos oligarchai moka kitoms valstybėms tautinių mažumų gynimo dispozicijas taikyti, Hymanso projektus, freištatus ir Klaipėdos krašto liliputiniui rėželiui plačias autonomijas suteikti, o pas save namie ne tiktai ir ženklo autonomijos, bet ir paprastos administracijos decentralizacijos regionalizmo šešėlio bijosi. Mums, taip pat gerai žinoma, koki fiasco sulaukė savo laiku p. Galvanausko Tautų Sąjungoj pasiūlymas tautinių mažumų teisių dispozicijas išplėsti visoms valstybėms. Alzaso klausimas tarptautiniu klausimu nustojo egzistavęs. Jeigu dar Versalio sutarti vokiečiai gali atakuoti, kaip jiems nugalėtojų primesta, tai po Lokarno 1925 m. spalių 16 d. sutarties pasirašymo, kurią pirmieji vokiečiai yra pasiūlę, visoki nesusipratimai dėl Prancūzijos ir Vokietijos sienos atkrinta ir apie Alzaso ar Loreno klausimus netenka kalbėti. Tai visiškai Prancūzijos vidaus klausimas. Lokarno sutarties dalis, kur kalbama apie Prancūzijos ir Vokietijos sienas, vadinama Reino paktu. Pirmas savitarpinių garantijų Lokarno sutarties punktas numato palaikymą teritorialinio status quo ir sienų neliečiamybę, būtent, tokių sienų, kurios nustatytos 1919 m. birželio 28 d. Versalio traktatu. Teisybė, Alzasas amžiais yra priklausęs Šventajai Imperijai, bet kuri tuo metu vargu begalima buvo vadinti valstybe, kaip moderninė teisė valstybės koncepciją supranta. 1648 m. Vestfalijos sutartimi Imperiia perleidžia Alzaso suverenumą Prancūzijai. Alzasiečiai greitai priprato prie Frascūzijos, o revoliucija ir demokratinė dvasia suliejo tą kraštą su ja. Strasburge yra gimęs ir dabartinis Prancūzijos himnas Marseillaise, kurios autorius Pouget de l'Isle pirmą kartą ją sugiedojo pas Strasburgo burmistrą Dietrich. Tačiau vokiečiai po Napoleono l-jo išaugę į konfederaciją, Bismarko sustiprintą valstybę, griežtai reikalavo Vestfalijos taikos traktato revizijos. Nelaimingas 1870 Napoleono III karas su vokiečiais pražudė Alzasą ir Loreną: prancūzai buvo priversti pasirašyti 1871 m. sutartį. Bismarkas patiekė prancūzams sąskaitą, kiek jam kaštavo Alzaso atėmimas. Jis užsiprašęs 14 miliardų 456 milionų aukso frankuų, nusileido lig penkių miliardų, kas tais laikais buvo didelė suma. Vokiečiai tvirtino, kad der Rhein Deutschlands Strom, nicht Deutschlands Grenze, o prancūzai išrodinėjo, kad dar Tacitas, Cezaris rašę, kad Reinas skiria Galiją nuo Germanijos, ir kad tai esanti tarp Vokietijos ir Prancūzijos natūrali siena. Teisybė Alzasas, senosios Galijos provincija, yra turėjęs germanų žymios įtakos, tačiau sunku čia būtų pritaikyti teisės mastą ir pateisinti Bismarko militarinės okupacijos politiką. Bismarko šalininkai į prancūzų protestus atsakydavo: ,,Prancūzijai yra keliai: 1) atsisakyti nuo Alzaso ir Loreiro, pasitenkinant nustatytomis sienomis ir 2) aštrinti kalavijas“. Kalavijas buvo „aštrinamas“ nuo 1871 m. iki 1914, ir einant Versalio sutartim 51-79 straipsniais Alzasas ir Lorenas vėl buvo grąžintas Prancūzijai. Savo laiku vokiečių socialdemokratai Liebnechtas ir Bebelis kėlė balsą prieš tą aneksiją, tačiau jie buvo areštuoti, atiduoti teisman už „tėvynės išdavimą“ posėdininkų nuteisti 2 metams kalėti ir buvo pasodinti į Hubertusburgo ir Konigsteino tvirtoves. Istorija kartojasi. 1928 m. gegužės 24 d. du Prancūzijos pralamento nariai Reclin ir Rossé taip pat kaltinami „tėvynės išdavimu“ ir posėdininkų nuteisti 1 metams kalėti ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Krastas, turis per 1½ miliono gyventojų, sudaro prancūzams gerokai nemalonumų. Lorene, kuris yra daugiau prancūziškas, incidentų nekyla, tačiau Alzaso provincijoj nesusipratimų nestinga. Pagrindinė prancūzų klaida gal bus ta, kad jie panorėjo pergriežtai naujai prijungtus prie Prancūzijos kraštus suceatralizuoti. Prie vokiečių, einant 1879 m. konstitucija, tie du kraštai sudarė Reichland'ą. Imperatoriaus atstovas su suvereninėmis teisėmis buvo vadinamas Statthalter'iu, kurio aktus tvirtino ministeriai, Valstybės Taryba pareikšdavo savo nuomonę dėl leidžiamų įstatymuų o landtagas leisdavo įstatymus, kuriuos tvirtindavo Bundesratas. Visiškos autonomijos nebūta, nes visa istatymų galia landtagui nepriklausė. Administracija buvusi kiek geresnė už prancūzų, civilinės teisės srity įstatymai likę iš vokiečių Alzase yra tobulesni, nei Nepoleono kodeksas, o pavyzdžiui, ipotekos srity patys prancizai pripažįsta vokiečiams pirmenybę... Be to, Alzase stiprus klerikalinis judėjimas. Alzasiečiai, kunigų suagituoti, bijosi, kad nebūtų „subedievinta“ mokykla, kad neužviešpatautų masonai, laisvamaniai, ateistai... Asimiliacija su Prancūzija gan sunkiai eina: Alzase veikia konfesionalinė mokykla, konkordatas su Šventuoju Sostu, vietiniai buvusio Reichlando kai kurie įstatymai. ,,Paskutinių dešimties metų bėgy aš daug esu girdėjęs biauraus apie įvykius Alzase, - sako prof. Charles Gide. ,,Teismai, tardymai, areštai, bausmės, išsiuntimai, laikraščių sulaikymai... – kalba profesorius. ,,Alzase buvo trylika autonominio judėjimo vadų sulaikyta, trys laikraščiai uždaryti“. Buvo areštuotas ir Dr. Ricklin, buvęs reichstago narys, buvusio landtago pirmininkas, o dabar, po paskutinių rinkimų ir prancūzų parlamento narys. Prancūzijoj susidarė nuolatinė vadinama ,,le malaise alsacien“, iš kurio prancūzai nežino kokiu būdu išbristi. Kraštas per 45 vokiečių valdymo metus liko gerokai suvokietintas. Be to, jame apsigyveno per 300.000 vokiečių emigrantų, iš kurių nedaugiau kaip vieną trečdalį pasisekė atgal Vokietijai grąžinti. Didžiausias Alzaso autonomijos priešininkas ir žymus to klausimo žinovas p. Eduard Helsey savo knygoj „Notre Alzase“ pripažįsta, kad didesnė pusė Alzaso gyventojų kalba vokiškai (pusl. 54). Tuo tarpu visiško biliguizmo (dviejų kalbų vartojimo) Alzase nėra. Dėl to pirmiausia ir kyla kova už ,,Mutersprache“. Antra vertus, tikinčiose Alzaso masėse kunigams yra darbo prieš bedieviškąją Prancūziją, už konfesionalinę mokyklą. „Gott mit uns“ – prieš prancūzų lajiškumą (supasaulinimą) – štai Alzaso kunigų obalsis. Kunigas Halgy vadovauja tokiam antiprancūziškam judėjimui, kuris veda į separatizmą arba bent į autonomiją. Šis kunigas vokiečių pinigais yra įsteigęs didelį ,,Consortium“ tokiai propagandai. Pasiūlymų dėl Alzaso autonomijos nestinga. Alzaso atstovai: Walter, Oberkirch, Brom, kurie išvien ėjo į rinkimus su puankaristais, vis dėlto drįso Aukšt. Reino, Žemojo Reino ir Mozelio departamentams pasiūlyti autonominį statutą su atskiru parlamentu. Kolmaro procesas – tai visa politikos ir dorovės problema. Pati prancūzų visuomenė dėl to proceso pasidalino. Kairiesiems tai buvo sunkus bandymas. Visa nelaimė, kad autonomistų judėjimui vadovauja klerikalai, komunistams pritariant. Oficialiai Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas prof. Victor Basch rašė, kad būti autonomistu nėra Prancūzijos įstatymais užginta, tai nėra nusikaltimas. Reikia pabrėžti, kad nei vienas iš dešiniųjų ir kairiųjų, neišskirus net Thorès, advokatų, savo, matyt, patriotizmą ir antiklerikalizmą afišuodami, nesutiko Alzaso autonomistų ginti. Užtat du komunistai advokatu: p. Berton ir p. Fourier čia turėjo tokio didelio pasisekimo, kad po procesui p. Berton ant kunigų pečių buvo nešiojamas po miestą. Prancūzų spauda kiek nerviškai, bet kantriai laukė sprendimo. „Le Temps“, „Le Journal“ raginte ragino prisiekusius posėdininkus „rauti tėvynės išdavystę“, o kiti (kairieji) pusiau lūpų patarė išteisinti „kramolninkus“ nes tai liečia „laisvės opiniją“. Prancūzams visais atžvilgiais nusileidimas autonomistams negali būti malonus. Alzaso platesnė savivaldybė tuojau gali turėti įtakos į Korsikos, kur italai mielai palaiko autonomijos tendencijas, ir į Bretonijos administravimą. Prancūzija turi daugybę rezonų nepripažinti autonomistų reikalavimų. Tačiau tai irgi nebus klausimo išrišimas: visa eilė aršių incidentų per procesą puikiai parodė, kad čia tik kalėjimu negalima bus dalyko išspręsti. Prieš karą nekas kitas, bet patys prancūzai Alzase palaikė autonominį judėjimą. P. Rohan net davė įdomią alzasiečiams formulę: „Vokiečiu būti nenoriu, prancūzu negaliu, esu alzasietis !“ Ir prancūzai visur rėmė separatistinį alzasiečių judėjimą.


Anglija pradeda derybas su sukilusiais arabais.

Karo pavojus Arabijoj kiek sumažėjęs. Sultonui Ibn Saudui pasiūlyta pradėti derybas. Transjordanijoj vahabitai sunaikino kelius miestelius ir kaimus. Koweitą saugoja sustiprinti kariuomenės būriai.