Kaip yra žinoma, š. m. birželio 6 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas pasiuntė JAV Prezidentui Dualtui D. Eizenhaueriui laišką, kuriame buvo pranešama apie Tarybinės Vyriausybės nutarimą sumažinti TSRS ginkluotąsias pajėgas 1.200.000 žmoniu, neskaitant 1955 metais įvykdyto ginkluotųjų pajėgų sumažinimo 640.000 žmonių, ir atitinkamai sumažinti apsiginklavimą bei kovinę techniką, o taip pat Tarybų Sąjungos išlaidas kariniams reikalams, pagal valstybinį biudžetą. Laiške buvo reiškiama viltis, kad ir JAV Vyriausybė įneš savo indėlį į ginklavimosi varžybų nutraukimą. Rugpiūčio 7 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas priėmė JAV ambasadorių TSR Sąjungoje C. E. Boleną, kuris įteikė jam JAV Prezidento D. Elzenhauerio rugpiūčio 4 d. atsakomąjį laišką. Rugsėjo 13 d. TSRS Ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstybėse G. M. Zarubinas aplankė JAV Valstybės Sekretorių Dž. F. Dalesą ir įteikė jam, kad jis perduotų Prezidentui Eizenhauerui, kuris buvo išvykęs iš Vašingtono, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino rugsėjo 11 d. laišką, kuris yra atsakymas į Prezidento Eizenhauerio rugpiūčio 4 d laišką. Žemiau spausdinami JAV Prezidento Dualto D. Eizenhauerio š. m. rugpiūčio 4 d. laiškas ir TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino rugsėjo 11 d. laiškas. „1956 m. rugpjūčio 4 d. Gerbiamas pone Pirmininke, Aš kreipiuosi į Jus dėl Jūsų birželio 6 d. laiško, apie kuri aš ilgai galvojau. Jis patvirtino Jūsų šių metų gegužės mėnesį padarytą pareiškimą apie tai, kad Jūs planuojate sumažinti tam tikru mastu Jūsų ginkluotųjų pajėgų asmeninės sudėties skaičiaus lygį. Aš sveikinu tokį sumažinimą. Jis atitiktų Jungtinių Valstybių Vyriausybės veiksmus savo ginkluotųjų pajėgų dydžiams nuolat mažinti po Antrojo Pasaulinio karo, išskyrus tik Korėjos karo laikotarpį. Tačiau aš abejoju tuo, kad tokios, būtent, rūšies mažinimai, kuriuos mūsų Vyriausybės gali įvykdyti savo atitinkamais nacionaliniais interesais, efektyviai padės šalinti baimę ir milžiniškas išlaidas, kurias sukelia nacionalinių ginkluotojų pajėgų laikymas. Yra akivaizdus būtinumas įvesti kontrolę ir tarptautinius stebėjimo mechanizmus, kurie skatins didesnius sumažinimus. Aš apgailestauju, kad šiuo atžvilgiu mes esame pasiekę tokią nedidelę pažangą. Prieš kurį laiką aš sutikau su Jūsų pasiūlymu įvesti antžeminę inspekciją, vadovaudamasis prielaida, kad Jūs taip pat sutiksite su mano pasiūlymu, pateiktu Ženevoje prieš metus, įvesti oro inspekciją ir keistis karine informacija. Kol kas, kaip aš suprantu, Jūs atmetate šį pasiūlymą tuo pagrindu, kad jis būtų žvalgybinė operacija. Tai, ką aš pasiūliau, turėjo sekti po pasikeitimo pilnutine karine informacija ir buvo skirta tam, kad mes žinotume, jog niekas iš mūsų neruošia staigaus sutelktinio puolimo prieš kitą ir jog kiekvienas iš mūsų vykdo susitarimus, kuriuos, tikiuosi, mes galėsime pasiekti nusiginklavimo srityje. Žinoma, tokios rūšies žvalgyba pageidautina ir reikalinga taikos bei tarptautinio pasitikėjimo interesais. Ar negalime mes pasiekti šioje srityje pažangos? Aš prisimenu taip pat mano 1956 m. kovo 1 d. laišką Jums, kuriame aš paslüliau, kad po datos, dėl kurios reikia susitarti, skaldomųjų medžiagų gamyba niekur pasaulyje nebūtų naudojama branduolinio ginklo atsargoms didinti. Tikiuosi, kad šis pasiūlymas, kuris, atrodė man, turis didelę reikšmę, sudomins Jus kaip svarbus žingsnis įvedant branduolinės grėsmės kontrolę. Tačiau Jūs taip ir neatsakėte į ši pasiūlymą, ir Jūsų birželio 6 d. laiške neminima apie branduolinio ginklo kontrolę. Ar galiu aš vėl paprašyti Jus kruopščiai išnagrinėti šį klausimą ir ypač mano šių metų kovo mėnesį padarytą pasiūlymą? Jūs minite savo laiške galimą mūsų atitinkamų pajėgų sumažinimą Vokietijoje. Matyti, kad 1 ginkluotojų pajėgų Vokietijoje problemą negalima žlūrėti kaip į Izoliuotą klausimą. Ta proga turiu prisipažinti, kad esu labai suneramintas ivykių, kurie įvyko nuo to laiko, kai mes buvome susitikę Zenevoje praėjusiais metais. Mes ten sutarėme, Ar negalime mes, pone Pirmininke, padaryti daugiau, kad būtų įgyvendintos viltys, kurias sukėlė mūsų susitikimas Ženevoje? Mes davėme tuomet pažadus, ypač dėl Vokietijos kuriuos labai reikia ištesėti. Mes iškilmingai pasižadėjome dėti nusiginklavimo srityje pastangas, kurios atneštų gerovę visam pasauliui, jeigu mes tik galėtume pasiekti sutarimą dėl stebėjimo ir kontrolės priemonių, kurios turi būti pasiekiamos, jeigu niekam iš mūsų nėra ko slėpti. Mes mėginome rasti kelius išvystyti kontaktams, kurie įgalintų mūsų tautas geresnio savitarpio pažinimo dėka sustiprinti draugystę, galinčią būti labai vertingu taikos ramsčiu. Mes suprantame, jog Jūsų šalyje dedamos pastangos, kad būtų išrauta su šaknimis dalis to blogio, kuris liečia ankstesnį laikotarpį. Mes sveikiname tai. Bet aš tikiuosi, kad Jūs ir Jūsų bendradarbiai neapribosite šių pastangų tuo blogiu, kuris pasireiškė Jūsų partijos ir Jūsų šalies viduje. Šis blogis buvo perkeltas taip pat į tarptautinę areną. Net šiandien jis yra sunki kliūtis įgyvendinant tuos dalykus, dėl kurių mes susitarėme, kad jie turi būti įgyvendinti. Šią padėtį turi ištaisyti nauja dvasia, kurios laikytis aš nuoširdžiai kviečiu. Nuoširdžiai Jūsų Duaitas D. EIZENHAUERIS Jo Prakilnybei Maršalui Nikolajui A. BULGANINUI, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkui, Maskva“. „Sočis 1956 m. rugsėjo 11 d. Gerbiamas pone Prezidente, Aš atidžiai išstudijavau Jūsų šių metų rugpiūčio 4 d. laišką. Mano kolegos ir aš priversti su apgailestavimu konstatuoti, jog Tarybinės Vyriausybės pasiūlymas, kad valstybės įvykdytų priemones savo apsiginklavimui ir ginkluotosioms pajėgoms sumažinti, nesusilaukė JAV Vyriausybės paramos. Ta proga aš turiu pažymėti, kad Tarybinė Vyriausybė tebesilaiko to požiūrio, jog susidariusios dabar tarptautinės padėties sąlygomis ir iki to laiko, kol bus pasiektas susitarimas koordinuotai sumažinti valstybių apsiginklavimą ir ginkluotąsias pajėgas, didelę reikšmę tarptautinio pasitikėjimo stiprinimui turėtų priemonės, kurias valstybės įvykdytų vienašališkai mažindamos savo ginkluotąsias pajėgas. Jos būtų rimtas žingsnis siekiant susitarimo padaryti galą ginklavimosi varžyboms ir pašalinti atominio karo grėsmę. Vadovaudamasi šiais, būtent, sumetimais, Tarybų Sąjunga, sumažinusi savo armiją daugiau kaip 1 milijonu 800 tūkstančių žmonių, paragino kitas valstybes pasekti šiuo pavyzdžiu. Negali būti jokių abejonių, jog nurodytas Tarybų Sąjungos įvykdytas vienašališkas savo ginkluotųjų pajėgų sumažinimas neginčijamai rodo jos taikingumą, jos siekimą gyventi taikiai ir draugiškai su kitomis valstybėmis. Analogiški kitų valstybių žygiai butų taip pat indėlis nustatant draugiškus santykius tarp šalių ir sumažinant nepasitikėjimą bei baimę, nuo kurios tautos nėra laisvos ir iki šiol. Tai, būtent, aš ir mano kolegos turėjome galvoje, kai nutarėme, informuodami Jus apie mūsų priemones savo ginkluotosioms pajėgoms sumažinti, atkreipti Jūsų dėmesį į tą reikšmę, kurią turėtų analogiški JAV Vyriausybės žygiai. Visiškai aišku, kad ginklavimosi varžybos ir tai, jog valstybės išlaiko didelį apsiginklavimą ir dideles ginkluotąsias pajėgas, niekaip negali padėti sukurti pasitikėjimo atmosferą, kuri yra labai reikalinga tarptautiniam įtempimui sumažinti ir susitarimui nusiginklavimo klausimais pasiekti. Tarybinė Vyriausybė, vadovaudamasi savo taikingos užsienio politikos principais, nuosekliai stoja už ginklavimosi varžybų nutraukimą, už visišką ir besąlygišką atominio ginklo uždraudimą ir už branduolinio ginklo bandymų nutraukimą. Pakanka šia proga priminti 1955 metų gegužės 10 dienos, š. m. kovo 27 dienos ir gegužės 14 dienos tarybinius pasiūlymus. Deja, šiais pasiūlymais numatomos praktinės nusiginklavimo priemonės nesusilaukė Jungtinių Amerikos Valstybių atstovų paramos ir buvo įvairiais pretekstais atmetamos. Jūsų rugpiūčio 4 d. laiške, pone Prezidente, kaip ir anksčiau, iškeliamas pirmaeiliu uždaviniu pasiekimas susitarimo dėl oro inspekcijos arba, kaip priimta sakyti, dėl aerofotonuotraukų. Tuo pačiu metu tame laiške nepareiškiami kurie nors samprotavimai dėl įvykdymo konkrečių žygių apsiginklavimui ir ginkluotosioms pajėgoms sumažinti, kaip ir atominio bei vandenilinio ginklo uždraudimo atžvilgiu, įskaitant šio ginklo bandymų uždraudimą. Tuo tarpu, atsižvelgiant į tai, kad SNO Nusiginklavimo komisijos ir jos Pakomitečio darbas nedavė jokių teigiamų rezultatų, mes turėtume pamėginti rasti išeitį iš aklavietės ir perkelti derybas dėl nusiginklavimo į tokią plotmę: svarstyti konkrečius klausimus, liečiančius apsiginklavimo mažinimą, ypač didžiųjų valstybių ginkluotųjų pajėgų skaičiaus sumažinimą, o taip pat atominiam ginklui uždrausti skirtus žygius, kurių būtinumas jau seniai pribrendo. Dėl Jūsų laiške iškelto klausimo apie oro inspekciją aš jau turėjau galimybės išdėstyti Jums mūsų poziciją. Mes jau ne kartą esame pažymėję, kad klausimas dėl oro inspekcijos ir dėl aerofotonuotraukų nesusijęs su nusiginklavimu. Tuo tarpu pasiūlymo dėl aerofotonuotraukų priėmimas padarytas bet kurių nusiginklavimo priemonių sąlyga, ryšium su kuo derybos dėl nusiginklavimo problemos buvo atvestos į aklavietę. Kadangi Jūs, pone Prezidente, vėl sugrįžtate prie oro inspekcijos klausimo, aš drįsiu pateikti kai kurių papildomų pastabų prie to, ką aš ir mano kolegos jau esame pareiškę anksčiau dėl šito. Oro inspekcija ir aerofotonuotraukų darymas reiškia, kad duomenys apie atitinkamų valstybių teritoriją o taip pat apie jų pramoninius bei kitus išteklius pateks kitų šalių žinion. Čia negalima juk neatsižvelgti į tai, kad tam tikrų šalių kariniai, o ir, reikia atvirai pripažinti, atskiri politiniai veikėjai ne kartą yra pareiškę, jog pageidautina gauti pilnesnių žvalgybos duomenų apie karinius bei pramoninius TSRS išteklius ir, be to, neslėpė, kokiems tikslams jie norėtų turėti tokių duomenų, ypač pabrėždami šia proga reikšmę, kurią turi daugybė užsienio karinių bazių, įrengtu rajonuose, esančiuose arti Tarybų Sąjungos sienų. Spręskite patys ar gali Tarybinė Vyriausybė ir aplamai tarybiniai žmonės be būkštavimo traktuoti reikalavimus organizuoti oro žvalgybą ir aerofotonuotraukų darymą. Aišku, kad negali. Aš manau, kad šiai nuomonei pritaria daugelis ir Vakarų šalyse, pilnutinai suprasdami, jog esant dabartinei padėčiai, esant karinėms grupuotėms, esant nepasitikėjimui santykiuose tarp šalių, savitarpio žvalgybinė veikla, panaudojant tam paskutiniuosius technikos pasiekimus, tik padidintų savitarpio baimę dėl netikėto užpuolimo pavojaus ir sukeltų karinę psichoze, nuo kurios, kaip rodo faktai, ne visi laisvi ir dabar. Tai, ką aš pasakiau, nereiškia, kad mes neigiame, jog svarbu imtis suderintų priemonių, kuriomis būtų užkirstas kelias pavojui, kad viena valstybė gali netikėtai užpulti kitą. Anaiptol ne. Mes patys pasiūlėme tam tikras priemones šiuo tikslu. Aš turiu galvoje mūsų pasiūlymą įsteigti kontrolinius postus svarbiausiuose punktuose (geležinkelių mazguose, aerodromuose, prie plentų, uostuose ir kt.). Tokių postų įvedimas, kuris visiškai galimas ir esant dabartiniam tarptautinio pasitikėjimo stoviui, padarytų negalimą pavojingą slaptą vienos ar kitos valstybės vykdomą ginkluotųjų pajėgų koncentravimą, o tuo pačiu ir netikėto užpuolimo pavojų. Suprantama, šis mūsų pasiūlymas yra vertingas tik tuo atveju, jeigu jis įgyvendinamas nenutrūkstamai siejant jį su valstybių apsiginklavimo ir ginkluotųjų pajėgų mažinimu. Be šito jis netenka savo reikšmės, kaip ir bet kurios kitos kontrolės priemonės. Kai dėl kontrolės klausimo, kurio reikšmę Jūs pabrėžiate savo laiške, tai aš vėl turiu pažymėti, kad Tarybinė Vyriausybė gynė ir gina būtinumą įvesti efektyvią nusiginklavimo susitarimo kontrolę. Tai matyti, tarp kitko, iš TSRS 1955 metų gegužės 10 dienos ir š. m. kovo 27 dienos pasiūlymų, pateiktų apsvarstyti SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečiui. Pavyzdžiui, TSRS pasiūlymai, liečiantieji įprastinį apsiginklavimą, numato, kad kontrolės organui suteikiamos plačios teisės ir įgaliojimai, tame tarpe teisę turėti nekliudomą priėjimą prie visų kontrolės objektų: karinių dalių, karinės aprangos ir šaudmenų sandėlių, sausumos, karinių jūrų, karinių oro bazių, gamyklų, gaminančių įprastinio tipo ginklus ir šaudmenis. Kalbėdamas apie nusiginklavimo problemą, aš, pone Prezidente, negaliu nepažymėti to, kad derybų procese Tarybų Sąjunga ne kartą stengėsi pasiekti susitarimą su Vakarų valstybėmis. Tačiau, kaip rodo SNO organuose ir kituose tarptautiniuose pasitarimuose penkerių derybų dėl nusiginklavimo istorija, kas kartą, kai Tarybų Sąjunga susitarimo nusiginklavimo klausimu pasiekimo interesais atsižvelgdavo į kitų derybų dalyvių norus ir priimdavo jų pasiūlymus, pastarieji visuomet atsisakydavo savo pačių pasiūlymų ir tuo pačiu neleisdavo pasiekti susitarimą dėl nusiginklavimo. Tai visų pirma liečia pasiūlymus dėl ginkluotųjų pajėgų lygių penkioms didžiosioms valstybėms. Padėtis, kaip žinoma, nepasikeitė ir po to, kai Tarybinė Vyriausybė priėmė paskutinį pasiūlymą, pateiktą Jūsų atstovo Nusiginklavimo pakomitetyje nustatyti ginkluotųjų pajėgų lygius TSR Sąjungai, JAV ir Kinijai po 2,5 milijono žmonių, o Anglijai ir Prancūzijai po 750 tūkstančių žmonių. Jau šios priemonės įgyvendinimas turėtų didelę reikšmę visos tarptautinės padėties sanavimui, kitų nusiginklavimo klausimų ir ginklavimosi varžybų nutraukimo klausimų sprendimui. Atrodytų, atsirado galimybė susitarti penkių valstybių ginkluotųjų pajėgų skaičiaus klausimu. Deja, ir šiuo atveju nepavyko susitarti, nes, kaip ir anksčiau, keliamas minėtas reikalavimas dėl aerofotonuotraukų. Pasakysiu atvirai, pone Prezidente, kad analoginė padėtis yra ir atominio bei vandenilinio ginklo uždraudimo klausimu. Tereikėjo Tarybų Sąjungai sutikti su Vakarų valstybių pasiūlytais atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo įsigaliojimo terminais, kai šios valstybės atsisakė savo pasiūlymo. Aš jau nekalbu apie tai, kad tebeatmetami visi pasiūlymai uždrausti naudoti atominį ginklą, nepaisant tautų reikalavimo - uždrausti branduolinį ginklą, pašalinti naikinančio atominio karo pavojų. O kai dėl liečiamo Jūsų š. m. kovo 1 dienos laiške klausimo dėl branduolinio ginklo gamybos uždraudimo, tai, kaip Tarybų Sąjunga jau yra nurodžiusi uždraudimas gaminti branduolini ginklą, neuždraudžiant jį naudoti, neišimant jo iš valstybių apsiginklavimo, nė kiek neišsprendžia atominio karo grėsmės pašalinimo klausimo. Dar daugiau, jis faktiškai reikštų, kad legalizuojamas šis masinto naikinimo ginklas, kurį besąlygiškai uždrausti vis atkakliau reikalauja milijonai ir milijonai žmonių. Mes esame įsitikinę, pone Prezidente, kad, jei visos suinteresuotosios šalys tikrai siektų susitarti dėl nusiginklavimo problemos, yra galimybė susitarti jeigu ne dėl visos šios problemos, tai bent dėl tos arba kitos jos dalies – įprastinio apsiginklavimo sumažinimo, atominio ginklo uždraudimo, karinių biudžetų sumažinimo ir kt. Čia nedera susitarimą tuo arba kitu atskiru klausimu arba dėl dalinio pasiūlymo sąlygoti susitarimu dėl visos nusiginklavimo problemos, nes toks sąlygojimas trukdo įveikti aklavietę, kurioje atsidūrė derybos dėl nusiginklavimo, Šia proga aš norėčiau, pone Prezidente, atkreipti Jūsų dėmesį ir į tokį, svarbų bei aktualų klausimą, kuris yra atominės problemos dalis, kaip atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimas. Yra žinoma, kad pats atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas nėra reikalingas kokių nors tarptautinių susitarimų dėl kontrolės, nes dabartinė mokslo ir technikos būklė įgalina susekti bet kurį atominės arba vandenilinės bombos sprogimą, kad ir kur jis būtų įvykdytas. Ši aplinkybė leidžia, mūsų nuomone, atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą išskirti iš bendros nusiginklavimo problemos ir išspręsti jį savarankiškai jau dabar, nesusiejant susitarimo šiuo klausimu su susitarimu kitais nusiginklavimo klausimais. Mes esame tos nuomonės, kad valstybių susitarimas nutraukti atominio ir vandenilinio ginklo bandymus būtų pirmas svarbus žingsnis į besąlygišką šių masinio naikinimo ginklo rūšių uždraudimą, o tai visiškai atitinka visos žmonijos viltis ir lūkesčius. Aš ir mano kolegos nepaslėpsime savo nustebimo tuo, kad pastaruoju metu derybose nusiginklavimo klausimais imta kelti naują preliminarinę sąlygą susitarimams šiais klausimais, būtent: Vokietijos problemos ir kitų nesureguliuotų tarptautinių problemų išsprendimą. Aš manau, Jūs sutiksite su manimi, kad susitarimą nusiginklavimo klausimais daryti priklausomą nuo, pavyzdžiui, Vokietijos problemos sureguliavimo iš tikrųjų reiškia atsisakymą ieškoti susitarimo dėl nusiginklavimo. Imtis tokio požiūrio tai reiškia daryti papildomų sunkumų kelyje į susitarimą dėl nusiginklavimo. Tarybinė Vyriausybė buvo ir yra šalininkas Vokietijos suvienijimo, kurio reikšmę pabrėžiate ir Jūs savo laiške, sutinkamai su vokiečių tautos nacionaliniais interesais ir Europos saugumo interesais. Kartu Tarybinė Vyriausybė jau yra atkreipusi JAV Vyriausybės ir kitų valstybių dėmesį į tai, kad Vakarų Vokietijoje atkuriamos militaristinių jėgų, kaltų antrojo pasaulinio karo sukėlimu, pozicijos. Ypač pavojingą pobūdį įgavo vystymasis Vakarų Vokietijoje sudarius Paryžiaus susitarimus ir Vokietijos Federatyvinei Respublikai įstojus Šiaurės Atlanto paktą. Negalima nematyti, kad visuotinės karo prievolės įstatymo įvedimas Vakarų Vokietijoje sudaro sąlygas vystyti didžiausią Vakarų Europoje reguliarinę armiją. Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje atkuriama ginklų gamyba ir kartu dideliu mastu perkami ginklai užsienyje. Darosi aišku, kad Vakarų Vokietijos remilitarizavimo politika, vykdoma kartu slopinant elementarias Vakarų Vokietijos gyventojų demokratines teises ir laisves, veda į tai, kad būtų padaryta neįmanomu sukurti vieningą Vokietiją, kaip taikingą ir demokratinę valstybę. Blaiviai apsvarstant padėti, susidariusią Vakarų Vokietijoje, tenka padaryti išvadą, kad šiandien Vokietijos suvienijimo klausimas yra visų pirma klausimas dėl pakeitimo dabartinio VFR Vyriausybės politinio kurso, paverčiančio Vakarų Vokietiją karo pavojaus židiniu Europoje. Jūsų laiške, pone Prezidente, taip pat paliečiamas klausimas dėl mūsų derybų Ženevoje, kur buvo susitarta vystyti mūsų šalių kontaktus ir stiprinti jų draugystę. Aš visu atsakingumu turiu Jums pasakyti, kad anaiptol ne Tarybų Sąjunga daro kliūtis šiuo reikalu. Pakanka pasakyti, kad Tarybinė Vyriausybė pasiūlė JAV Vyriausybei sudaryti draugystės ir bendradarbiavimo sutartį. Tačiau šio pasiūlymo JAV Vyriausybė neparėmė. Toliau, vadovaudamasi mūsų pasiektu Ženevoje susitarimu dėl to, kad reikia plėsti kontaktus tarp mūsų šalių, Tarybinė Vyriausybė užtikrino reikalingas sąlygas Amerikos piliečiams lankytis Tarybų Sąjungoje, ir, kaip žinoma, pastaruoju laiku į Tarybų Sąjungą atvyksta iš JAV daug turistų, kongreso, komercinių sluoksnių, visuomeninių ir kultūrinių organizacijų atstovų ir t. t. Tačiau tarybiniams piliečiams lankytis Jungtinėse Valstybėse analogiškų sąlygų iki šiol nesudaryta. Mes norėtume tikėtis, kad Jūs atkreipsite dėmesį į ši klausimą ir kad padėtis pasikeis. Savo laiško pabaigoje Jūs kalbate apie piktybę, kurios šaltinis buvusi Tarybų Sąjunga. Tuo tarpu faktai rodo, kad tikra ir rimta piktybė yra politika tų, kurie mėgina grįžti prie „šaltojo karo“ ir grindžia savo santykius su kitomis valstybėmis politika iš „jėgos pozicijos“. Aš laikiau reikalingu, pone Prezidente, visai atvirai išreikšti mūsų pažiūrą klausimu, iškeltu mano birželio 6 dienos laiške Jums, ir klausimais, paliestais Jūsų atsakomajame laiške, ir tikiuosi, kad keitimasis nuomonėmis tarp mūsų padės rasti teisingus būdus, kaip išspręsti nesureguliuotas tarptautines problemas ir kaip išspręsti svarbiausią jų - nusiginklavimo problemą. Su nuoširdžia pagarba N. BULGANINAS Jo Prakilnybei Duaitui D. EIZENHAUERIUI, Jungtinių Amerikos Valstybių Prezidentui, Vašingtonas“.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Kyšių byla numarinta. Valmieroj latvių politinės apsaugos valdininkai suėmė tris Vidžemės rajono komunistų partijos centralinio komiteto narius. Kai valdininkai bandė padaryti kratą vyriausio komunistinio veikimo organizatoriaus Strauto bute, jis pas save nejsileido. Kol buvo atlaužtos durys, Strautas suskubo pačius svarbiausius dokumentus sunaikinti. Tačiau kai kurie dokumentai dar pateko į valdininkų rankas. Latvijos prokuratūrai įsakius, konfiskuota visa eilė kairiųjų profesinių sąjungų (komunistų) priešrinkiminių leidinių, kuriais kurstoma prieš vyriausybę ir valstybę. Latvijos teismo įstaigos numarino pagarsėjusią švedų degtukų tresto kyšių bylą, nes joks nusikaltimas neįrodytas. Kaip žinoma, „Jaunakas Zinas“ buvo įdėjusios dokumentą, kuriuo neva įrodoma, kad Latvijos finansų ministeris - Liepinš gavo iš švedų stambų kyšį, bet paskum buvo nustatyta, kad dokumentas yra falsifikuotas.


(Laiškas iš Ženevos). Štai atėjo lauktas ketvirtadienis lietuvių lenkų klausimo diena. Prieš piet, tą pat dieną, dar niekas tikrai nežinojo, kada įvyks Tarybos posėdis. Tarp žurnalistų ėjo šimtai versijų. Tik pusiau dvyliktą T. S-gos posėdžių kuluaruos pasirodė afiša, jog tai įvyks pusiau ketvirtą val. Suprantama, prof. Voldemaras tai žinojo iš anksto, bet jis ramiai klausėsi asamblėjos oratorių. Atrodė, lyg jam niekas nerūpi. Ramus, tartum tik už kelių savaičių bus sprendžiama mūsų byla. Zaleskio visai nesimato salėj. Vargšas prakaituoja savo kalbą su trisdešimties delegacijos asmenų štabu. Jau apie trečią valandą T. S-gos rūmuos skraido pulkai žurnalistų, atvyksta vienas po kito Tarybos nariai; fotografai gaudo juos ir ypač būdi nepražiopsoti mūsų delegacijos pirmininko. Jis atvyksta pėsčias su dr. Zaunimu, kuriuos čia nematant keliose vietose nufilmuoja. 3 val. 40 min. Tarybos nariai suseda prie stalo. Prof. Voldemaras energingai žengia į savo kėdę, ir pirmoj eilėj, už Zaleskio pečių atsisėda. Tuo tarpu, kai fotografų objektyvai lygiuojas į mūsų delegaciją, Suomijos užsienių reikalų ministeris p. Procope, Tarybos pirmininkas mediniu plaktuku, tokiu, kaip mūsų virėjai muša bifštekus, suduoda į stalą, peskelbdamas posėdžio atidarymą. Prieš lietuvių lenkų klausimą duodamas Tarybai tarptautinės oro navigacijos komisijos raportas. Po penkių minučių šis klausimas baigtas ir einama į lietuvių lenkų derybų diskusijas. Pasigirsta ritmuotas, aiškios dikcijos p. Procope, lyg iš Suomijos granito uolų, balsas: „Prašau gerbiamą poną Lietuvos atstovą užimti Tarybos stale vietą“. Prof. Voldemaras įprastu savo ramiu veidu eina prie stalo. Tokį mačiau jį važiuojant į Varnius, tokį profesoriaus kėdėj ir darbo kabinete. Ramiausiai sėdas į kėdę. Prieš save neturi jokių užrašų, - tik kelias uždarytas knygas. Žurnalistai emocijos sūkury. Visi strimgalviais užima artimesnes vietas. Delegacijos nariai, iki šiol sėdėję, sustoja, grūdas arčiau prie prof. Voldemaro. Dabar mūsų delegacijos pirmininkas sėdi toj pat eilėj, ką ir Zaleskis. Juodu skiria tik vieno ruimunų atstovo kūno „neitralizona“. Jo veidas tikrai neitralus: nei šypsenos, nei žvilgio kairėn ar dešinėn, - stypso kėdėj, lyg svarstyklių rodyklė. P. Zaleskis nervuotu veidu žvalgos, lyg kandidatas prieš egzaminus. Duodama olandui ponui Belaerts van Bloklandʼui žodis. Raporteris konstatuoja, kad nepavyko pasiekti jokio susitarimo. Šis žvytrių, protingų akių, aprėpto simpatijos šviesa veido, stipriausias Tautų Sąjungos juristas, baigdamas trumpą raportą, daro konklitziją: „kai dėl dabarties, aš tik galiu išreikšti Tarybai savo decepciją, kurios gavau, matant, jog šios derybos nepasiekė tų vaisių, kurių teisiniai reikėjo tikėtis“. Toks raportas buvo visai nelauktas lenkų delegacijai ir publikai. Visi laukė lietuvių „plakimo“. Po pono Belaerts pranešimo gauna kalbėti p. Zaleskis. Drebančiu balsu, nuolat smeigdamas akis pasirašyton „kalbon“ išdėsto trijų desėtkų lenkų delegacijos rinktinių adjutantų smagenų produktą. Nei argumentų, nei eliokvencijos, nei dvasios aštrumo. P. Zaleskis sau manė: „Lenkai ir be to gaus Tarybos pritarimą. Visi su mumis. Ką čia kalbos padės“. Po Zaleskio trumpos kalbos pirmininkas duoda kalbėti prof. Voldemarui. Vos jis praverė lūpas, didžiulė stiklinė žmonių salė, kaip uželektrizuota nutyla. Iš mūsų delegacijos pirmininko pusės - susigrudus stačių žmonių siena. Tai įvairiausių delegacijų nariai, T. S-gos valdininkai ir kiti priveligijuoti asmenys, tarp jų kyšo prancūzų delegacijos nario pono Bastid fasadas, kabo p. Loucheurʼo tarasbulbiški sprindiniai ūsai, šviečia mažiuko P. Boncouro keturkampė žila galva ir kitos galingos retenybės. P. Voldemaras balsiai, grynu prancūzų akcentu, čia žiūrėdamas į Tarybos narius, čia į publiką, kalba. Veide spindi gilaus intelekto žymės, didelė energija ir švelni vos vos pastebima ironija. Visa tai traukia visų dalyvių akis į save. Taip jis kalba be jokio užkliuvimo. Nė vieno nereikalingo žodžio. Kalbėdamas atskleidžia kelias knygas, kuriose nėra jokio pažymėjimo, užlenkimo, popiergalio. Jis suranda jam reikiamą pasažą sulig atminty laikomo puslapio. Nekalbant jam komplimentų, ir tai atrodo fenomenaliai. Pacitavęs ją užverčia ir vėl kalba toliau. Atėjus laikui, jis randa kitą tekstą knygų krūvoj. Tai daugiau, kaip kalba. Tai savo problemos gyva enciklopedija. Bet jis kalba ne mitinge. Kalba į milionų parinkius vyrus, kurie kiekvieną žodį seka. Mūsų laikų diplomatas turi mokėti įsitikimai spręsti, turi turėti gerą patirtą mokslą ir nemenkesnį gabumą. Tokios mintys gali ateiti, tik būnant čia, šiam rafinuotų politinių talentų „smagenyne“. Iš tolo, kitaip atrodo. Galim nesutikti su visomis prof. Voldemaro pažiūromis, bet kas turi nors laša objektingumo, pasakys, jog užsienio politikoj mes neturim lygaus jam žmogaus. Čia ir glūdi visa paslaptis, kodėl šiandien pasaulis dontisi prof. Voldemaru. Čia vien jo kolosalinė atmintis stebina ilgos diplomatinės tarybos vyrus, atmintis, kuri poros valandų laiku patiekia jam daugybę smulkių datų, datelių, bet jis savo kalboj susija filosofo galvojimą su didelio juristo ir gilią erudiciją su subtelingu dvasios aštrumu. Grišim prie jo kalbos. Prof. Voldemaro argumentacija nėra apsigynimo kalba, bet kaltinimo kalba. Net užsienio spauda, parsidavus lenkams, vis dėlto pripažįsta, kad mūsų delegacijos pirmininko kalba „vis vien privertė Tarybą palaukti, pagalvoti, nors jos nusistatymas jau buvo iš anksto lenkų naudai susikristalizavęs“. Negalima čia ištisai parduoti keturios dešimties puslapių kalbos. Tas savo rėžtu daroma. Čia rūpi kiek išorinė kalbos pusė, prof. Voldemaras vienur sako: p. Zaleskis, kuris atstovauja lenkų interesus su tokiu pasižymėjimu, tokiu geru jumoru, ir pasakysiu, su tokiu pasitenkinimu, jis man sakė, kad okupuotoj Lietuvoj organizuojamos ginkluotos gaujos, tai fantazija. Bet mes turim fotografijų. Jie keičia vardą, spalvą, kada civiliais, kada kariškiais appsirengę“. Tarybos nariai ėmė juoktis iš tokio lenkų gudrumo. P. Zaleskis nebegalėdamas išsiskirti, irgi šypsos. Bet ir toliau p. Voldemaras sugeba paimti Tarybos ir publikos simpatiją. „P. Za-


Teroristai šeimininkauja beveik nebaudžiami

PARYŽIUS, II. 28. (TASS‑ELTA). Ultrakolonialistiniai sluoksniai Alžyre daro viską, kad įkaitintų padėtį tuo momentu, kai, visų nuomone, ryškėja perspektyvos taikiai sureguliuoti Alžyro problemą. Antrą savaitę iš eilės Alžyro, Orano ir kitų miestų gatvėse nuo „ultrų“ šturmavimo būrių kulkų ir granatų krinta alžyriečiai vyrai, moterys, vaikai… Paryžiaus laikraščiuose daugybė informacijų, aprašančių kruviną sužvėrėjusių „ultrų“ terorą, fotonuotraukos, rodančios lavonus Alžyro miestų gatvėse. Vien tik vasario 27 d. teroristai nužudė 20 žmonių ir sužeidė daugiau kaip 50. Siekdama sukiršinti gyventojus europiečius ir alžyriečius, paaštrinti padėtį Alžyre ir tuo pačiu sužlugdyti būsimąjį Prancūzijos–Alžyro susitarimą, kolonizatorių vyriausioji būstinė smarkiai išplėtė kampaniją su šūkiu „Aš – Prancūzijos pilietis“. Po europiečių namus slankioja OAS agentai, renką parašus po pareiškimu, kad atsisakoma priimti Alžyro pilietybę. Kartu jie grasina, kad tą, kuris nepasirašys pareiškimo, „nubaus visus pasiekianti ranka“ (t. y. OAS). Išplėšę tokį parašą, „ultros“, visaip šantažuodami, reikalauja, kad jų aukos besąlygiškai dalyvautų visuose OAS išpuoliuose. Prancūzijos visuomenė jau seniai klausia: kaip „ultroms“ pavyksta taip beatodairiškai siautėti teritorijoje, kurioje yra beveik pusės milijono armija, kontroliuojama Prancūzijos vyriausybės? Ne kartą buvo reikalaujama sutramdyti provokatorius bei teroristus ir tuo pačiu pagerinti padėtį Alžyre ir paruošti dirvą būsimajam Prancūzijos ir Alžyro susitarimui įgyvendinti. Tačiau faktiškai tik dabar prancūzų valdžia Alžyre pradėjo pabusti iš letargo miego ir imtis priemonių tvarkai įvesti. Visa tai daroma lėtai ir nedideliu mastu – ir todėl Alžyro miestų gatvėse padėties šeimininkai kol kas tebėra „ultros“.


De Golio laiškas nacionaliniam susirinkimui

TASS-o koresp. A. Baranovas praneša: Prancūzijos prezidentas de Golis kreipėsi į Nacionalinį susirinkimą laišku, kurį šiandien paskelbė Nacionalinio susirinkimo pirmininkas Žakas Šaban-Delmasas. De Golis pareiškia, kad Prancūzija dabar turi tvirtus institutus – tuo jis supranta, matyti toliau stiprėjantį asmens valdžios režimą šalyje ir kad „įtvirtinti valstybės paveldimumą ir valdžios pastovumą užtikrinančios politikos principai“. Teigdamas, kad šie institutai įkurti „visuomenės gerovės“ interesais, de Golis laiške rašo, kad jų veiklos tikslas turi būti, skyrium imant, šalies ekonomikos vystymas, „nacionalinis klestėjimas“ ir „Prancūzijos galybė“. Laiške pripažįstama, kad gali būti įvairių nuomonių dėl būdų šiems tikslams pasiekti ir kad todėl „vieningos partijos gyvavimo koncepcija negalėtų būti pateisinta“. Savo laiško dalyje apie užsienio politiką Prancūzijos prezidentas kartoja nuvalkiotus teigimus apie „totalinę grėsmę“ Vakarams. Iš to jis daro išvadą, kad „laisvajam pasauliui“ „būtinas“ Šiaurės Atlanto blokas. Prancūzijos vaidmuo NATO bloke, generolo de Golio nuomone, neįsivaizduojamas nesukūrus nacionalinės „atominės jėgos“. Laiško dalyje, kur kalbama apie „Europos statybą“, de Golis vėl ragina „bendrosios rinkos“ partnerius artimai bendradarbiauti politikoje. Prezidentas aiškiai duoda suprasti, kad tokios „statybos“ pagrindas yra „Paryžiaus–Bonos ašis


Susitikimas su LDDP vadovais Žurnalistų sąjungoje

Vakar įvykusioje LDDP spaudos konferencijoje partijai atstovavo jos Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas G.Kirkilas ir Tarybos nariai: J.Bernatonis, V.Beriozovas, A. Lozuraitis. LDDP POLITINIAI PRINCIPAI Pasak filosofo A.Lozuraičio, šiuo metu mūsų valstybėje išvis nėra civilizuotos ir kultūringos politikos, tokios kaip Vakarų liberaliose demokratinėse valstybėse, į kurias pretenduojame būti panašūs. Lietuvos politikos padangėje tam tikru momentu ėmė dominuoti netolerantiški, nepakantūs kitai pozicijai žmonės, kuriems svarbiausia yra ne išsakyti savo požiūrį, bet užčiaupti burną kitaip manančiam. Taip slopinamas tautos protas. Pati valdžia susidėjo su ekstremistais, užuot pabandžiusi sutelkti tautą, išreikšti bendrus visų žmonių interesus. Priešingai, vienų sluoksnių atstovai yra nuolat ujami, kitų - aukštinami. Neįvykus valdžios ir proto jungtuvėms, sustiprėjo autoritarizmo pavojus, kurį tam tikra dalimi neutralizavo gegužės referendumo rezultatai. LDDP sieks išvengti ideologizuotos politikos ir prisidėti įtvirtinant Lietuvoje naujas politines vertybes, atsisakant įkyraus kai kurių idėjų, pavyzdžiui, tautinės nepriklausomybės, eskalavimo ir įnirtingų grumtynių kiekvienu klausimu, kadangi jau priartėjome prie absurdo ribos. Atėjo laikas kurti naujas politikos tradicijas, siekti, kad lietuviai įprastų pirmiausia orientuotis ne į asmenybes, lyderius, kurie yra laikini, nepastovūs ir prieštaringi, o į įstatymus ir principus, kurie, kai visiems bendros „žaidimo taisyklės” iš tikrųjų gali suvienyti tautą. LDDP ateina į rinkimus su santarvės ir pragmatizmo lozungais. Gerai, kad ši partija buvo opozicijoje ir nutolo nuo realios valdžios. Kai ją kritikavo, ji negalėjo kaltinti kitų ir buvo priversta atsinaujinti. Nėra LDDP viduje ir grumtynių dėl valdžios. Pasak G.Kirkilo, svarbiausias naujojo Seimo uždavinys - propaguoti Lietuvoje pragmatinę, ekonomiškai ir socialiai tikslingą politiką. Tik tai padės išsaugoti gležną demokratijos daigelį. LDDP dės visas pastangas, kad būtent tokia politika dominuotų Lietuvoje. LDDP IR RINKIMAI Partija iš esmės baigia rengtis rinkimams: yra programa, numatyti kandidatai į deputatus. LDDP turi apie 15 tūkstančių narių, neskaitant rėmėjų, tad pasirinkti yra iš ko. Svarbiausi kriterijai: padorumas ir profesine kompetencija. Siekiama, kad tarp kandidatų būtų teisininkų, ekonomistų, politikų, kurie vėliau galėtų naudingai dirbti Seime. Kandidatai parenkami įvairiai, daug lemia vietos iniciatyva. Mažoritariniuose rinkimuose daugiausia balotiruosis vietos žmonės, gerai pažįstami ten gyvenantiems rinkėjams. Kandidatai bus iškelti visose apygardose, nors galimos ir nedidelės išimtys. Į jokias rinkimines koalicijas LDDP nesiruošia stoti. Partija optimistiškai žvelgia į artėjančius rinkimus. G.Kirkilas prognozavo, kad juose dalyvaus 70-75 proc. rinkėjų, kurie išrinks pakankamai reprezentatyvų parlamentą. V.Beriozovas išreiškė mažiau optimistinę prognozę. Jo nuomone, žmonės yra labai nusivylę dabarties realijomis, todėl gali likti pasyvūs rinkimų stebėtojai. Reikėtų agituoti eiti įrinkimus visus žmones, nepaisant to, už ką jie rengiasi balsuoti. J.Bernatonis atkreipė dėmesį į tai, kad valstybinės masinės informacijos priemonės yra gana pasyvios artėjančių rinkimų atžvilgiu. Matyt, kai kas norėtų, kad rinkėjų ateitų balsuoti nedaug. Jeigu taip atsitiks, pažymėjo J.Bernatonis, tai nukentės pirmiausia įvairios centristinės partijos ir judėjimai, o ne LDDP ar Sąjūdis-3. LDDP neketina prisaikdinti savo kandidatų, kad šie, tapę deputatais, įeis į partijos frakciją Seime. Tikima žmonių padorumu. Rinkimų taktika nebus grindžiama vien tik kritika. LDDP atstovai pažymėjo, kad visiškai nedžiūgauja dėl ekonomikos krizės, o, kritikuodami valdžios vyrų nemokšiškumą, tiesiog vadina daiktus jų tikraisiais vardais. Nėra rinkimų triukas ir A. Klimaičio klausimas. Buvo ir bus ginamas žmogus, kurio kaltė teisiškai neįrodyta. Pasak J.Bernatonio, šią problemą rinkimine pavertė tie, kurie pradėjo demagogiškai domėtis, kodėl, suėmus A.Klimaitį, niekas nenusišovė, kodėl jis nepašalintas iš LDDP ir pan.? Nekaltumo prezumpcija šiuo atveju buvo pažeista labai šiurkščiai. A.Klimaitis iš principo gali būti LDDP remiamas kandidatas Seimo rinkimuose, bet tokiu atveju iškiltų daug sunkumų dėl pilietybės. Spaudos konferencijos dalyviai atsakė ir į kitus žurnalistų klausimus.


Mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Indonezijos draugystei

Svetingai ir nuoširdžiai priima tarybiniai žmonės viešintį Tarybų Sąjungoje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo kvietimu įžymųjį Indonezijos valstybės ir politinį veikėją – jos Prezidentą Sukarno. Rugsėjo 11 d. Maskvoje, V. I. Lenino vardo Centriniame stadione, įvyko darbo žmonių mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Indonezijos draugystei. Stadionas atrodo šventiškai. Virš jo tribūnų plevėsuoja Indonezijos Tarybų Sąjungos, penkiolikos sąjunginių respublikų valstybinės vėliavos, išsiskiria didelis Prezidento Sukarno portretas. Raudonuose audekluose įrašyta: „Sveikiname šlovingąjį indoneziečių tautos sūnų Prezidentą Sukarno!“, „Tegyvuoja Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų draugystė!“, „Tegyvuoja taika visame pasaulyje!“ 4 valanda dienos. Centrinėje stadiono ložėje – Indonezijos Respublikos Prezidentas Sukarno, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. I. Brežnevas, J. A Furceva, A. B. Aristovas, P. N. Pospielovas, Indonezijos Respublikos Užsienio reikalų ministras R. Abdulganis, Indonezijos Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius L. N. Palaras ir kiti atvykę su Prezidentu Sukarno oficialieji asmenys. Mitingo dalyviai pakyla iš savo vietų. Karštais plojimais ir šūksmais „Ura!“ jie sveikina šlovingąjį aštuoniasdešimtmilijoninės indoneziečių tautos sūnų Prezidentą Sukarno, jį lydinčiuosius asmenis, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininką K. J. Vorošilovą ir kitus vadovaujančiuosius Tarybų valstybės veikėjus. Mitingą atidarė Maskvos Tarybos vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas A. G. Zaicevas. Jis pasakė: Didžiai gerbiamasis Indonezijos Respublikos Prezidente! Brangieji mūsų svečiai, Indoneziečių tautos pasiuntiniai! Draugai, leiskite man Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos ir visų mūsų Tėvynės sostinės — Maskvos gyventojų vardu nuoširdžiai pasveikinti įžymųjį Indonezijos Respublikos valstybės ir politinį veikėją Prezidentą Sukarno ir visus mūsų brangiuosius svečius indoneziečius. (Plojimai). Mes didžiai vertiname didelius nuopelnus Prezidento Sukarno, neatsiejamai surišusio savo gyvenimą ir veiklą su indoneziečių tautos nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Per visą savo nacionalinio išsivadavimo kovą narsi, talentinga ir mylinti laisvę indoneziečių tauta nuolat patyrė ir patiria karštą visų tarybinių žmonių prijautimą ir gilią simpatiją. Mes nuoširdžiai džiaugiamės indoneziečių tautos laimėjimais šioje teisingoje ir kilnioje kovoje. Šiandien mes dar kartą reiškiame savo kuo šilčiausius broliškos draugystės ir didžios pagarbos Indonezijos tautoms jausmus, savo nuoširdų siekimą toliau vystyti ir stiprinti draugiškus Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų ryšius ir glaudų bendradarbiavimą. Maskvos darbo žmonės, kaip ir visa mūsų Tėvynės liaudis, iš visos širdies linki Indoneziečių tautai laimės ir klestėjimo, linki laimėjimų kuriant naują gyvenimą jūsų saulėtoje ir puikioje šalyje. Mes esame įsitikinę, kad Indonezijos Prezidento Sukarno ir brangiųjų draugų indoneziečių vizitas į Tarybų Sąjungą bus naujas didelis indėlis į tolesnį mūsų šalių draugystės ir bendradarbiavimo stiprinimą, pasitarnaus taikai visame pasaulyje. A. G. Zaicevas skelbia mitingą, skirtą Tarybų Sąjungos - Indonezijos draugystei, atidarytą. Iškilmingai skamba Indonezijos ir Tarybų Sąjungos Valstybiniai Himnai. Mitingo dalyvių vardu, visų Maskvos darbo žmonių vardu draugiškos indoneziečių tautos pasiuntinius pasveikino Maskvos Lichačiovo vardo automobilių gamyklos darbininkas žinomasis tekintojas-novatorius S. M. Bušujevas. Žodis suteikiamas TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui. Mitingo dalyviai atsistoja, audringais, ilgai trunkančiais plojimais sutinka K. J. Vorošilovą. Tribūnoje - Indonezijos Prezidentas Sukarno. Susirinkusieji surengia jam karštą ovaciją. Visi atsistoja ir sveikindami mojuoja Tarybų Sąjungos ir Indonezijos vėliavėlėmis. Vėl plojimų audra. Viršum dalyvaujančiųjų galvų iškyla tūkstančiai Indonezijos ir Tarybų Sąjungos vėliavėlių. Pro tribūnas greitai pravažiuoja motociklai. Ant pirmųjų mašinų plevėsuoja Indonezijos ir Tarybų Sąjungos valstybinės vėliavos, ant mašinų, važiuojančių paskui pirmąsias, – audeklai ant kurių užrašyti žodžiai: „Sveikiname Indonezijos liaudį!“, „Pasauliui – taika!“ Maskvos darbo žmonių mitingas virto ryškia Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų stiprėjančios draugystės demonstracija.


PRANCŪZIJOS VYRIAUSYBĖS IŠLAIDOS KARUI ALŽYRE

PARYŽIUS, rugsėjo 13 d. (TASS). Oficialiame pranešime SNO Ekonominei komisijai buvo pranešta, kad iš Prancūzijos biudžeto karui Alžyre per metus išleidžiama 700 milijardų frankų, „Ekspres“ savaitraščio pranešimu, Prancūzijos finansų ministerijos atstovai patvirtino šio pranešimo teisingumą.


Vokietijos Demokratinės Respublikos vidaus reikalų ministerijos spaudos žinyba šiandien vakare paskelbė pranešimą apie naują piktadarišką aktą prieš VDR pasienio policiją. Šis teroro aktas buvo įvykdytas iš Vakarų Berlyno. Kaip aiškėja iš to pranešimo, birželio 18 d. vakare VDR sostinės ir Vakarų Berlyno pasienyje, Jerusalimštrasės rajone buvo aptiktas Vakarų Berlyno agentas, prasibrovęs į VDR teritoriją iš Vakarų Berlyno požeminiu tuneliu. Sulaikomas jis priešinosi. Keliais pistoleto šūviais jis nukovė VDR pasienio policijos tarnautoją grandinį Rainholdą Paulį Huną, po to pabėgo atgal į Vakarų Berlyną. Ši nauja provokacija, įvykdyta iš „frontinio miesto” prieš VDR pasienio darbuotojus, kurios metu žuvo dar vienas pasienio policijos tarnautojas, atlikta, kaip pabrėžia vidaus reikalų ministerija, netrukus po VFR kanclerio Adenaverio ir Vakarų Berlyno burmistro Brandto kurstomų kalbų Vakarų Berlyne.


„Kairiųjų koalicijos“ frakcijos vardu parengė R. Piguet, Miranda da Silva, V. Ephremidis, atitinka reglamento 64 straipsnį Apie demokratijos ir žmogaus teisių pažeidimus Vidurio ir Rytų Europos šalyse Europos parlamentas, A. turėdamas omenyje, kad demokratizavimo bei visuomeninės pertvarkos procesas Vidurio ir Rytų Europos šalyse neturi pažeisti konstitucingumo ir tarptautiniu mastu pripažintų piliečių teisių, B. turėdamas omenyje, kad asmenys, kurie rėmė ankstesnius režimus, negali būti diskriminuojami kolektyviškai, C. turėdamas omenyje, kad konkretūs tokių asmenų nusikaltimai turi būti nustatyti vadovaujantis galiojančia teise bei įstatymais, D. žinodamas, kad ČSFR, Lietuvoje, Estijoje ar jau priimti, ar tai rengiami įstatymai, kuriuose kolektyviškai diskriminuojami buvusios komunistų partijos funkcionieriai, saugumo organų darbuotojai ir kiti asmenys, E. žinodamas, kad naujas pilietybės įstatymas Estijoje, kuris kategoriškai apriboja „kriminalinių nusikaltėlių, buvusių KGB darbuotojų ir okupacinės armijos vadovaujančiojo personalo“ pilietines teises ir procedūriniu būdu apie 30% rusų tautinę mažumą eliminuoja iš gegužės mėnesį vyksiančių Parlamento rinkimų, F. žinodamas Lietuvoje artimą įstatymo projektą apie apribojimus valstybinėje tarnyboje KGB darbuotojams bei bendradarbiams, komunistų partijos bei komjaunimo funkcionieriams, eiliniams komunistų partijos nariams po 1990.09.25, plačiai apkarpantį jų pilietines teises bei numatantį kiekvieno valstybinės tarnybos darbuotojo patikrinimą parlamentinėje komisijoje, G. žinodamas Čekoslovakų 1991.10.04 įstatymą, kuriuo ribojamos profesijos piliečiams, turėjusiems 1949-1989 m. atsakingas pareigas komunistų partijos, valstybės ir saugumo organuose, H. žinodamas, kad Vengrijos Konstitucinis teismas atmetė įstatymą apie baudžiamumo už 1944-1990 metais padarytus sunkius nusikaltimus, nenagrinėtus dėl politinių priežasčių, kuris turėjo tikslą susidoroti su ankstesniais politikais, I: turėdamas omenyje, kad senosios neteisybės ir pažeidimai visų piliečių lygiateisiškumo prieš įstatymus, egzistavę praėjusį 40-metį, negali būti pagrindas šiandieniniams šito principo pažeidimams: 1) reikalauja valdančiųjų ir politiškai atsakingųjų Vidurio ir Rytų Europos šalyse užkirsti kelią bet kokiam visų piliečių lygybės prieš įstatymą principo pažeidimui ir bet kokiam jų profesiniam diskriminavimui pasaulėžiūriniais ir politiniais motyvais, 2) smerkia Vidurio ir Rytų Europos šalyse priimtus arba rengiamus priimti įstatymus, kuriais imamasi politinės diskriminacijos, pažeidžiant tarptautiniu mastu pripažintus teisinius principus bei konstitucines teises ir reikalauja šitų įstatymų panaikinimo, 3) reikalauja, kad komisijos ir Taryba savo bendradarbiavimą su tomis šalimis, kuriose esama diskriminacinių įstatymų ir praktiškai, plėtotų atsižvelgdami į tai, ar minėtų diskriminacinių nuostatų atsisakoma, 4) įpareigoja savo kompetentingas komisijas, pasitelkiant atitinkamas delegacijas, teikti informaciją apie situaciją Vidurio ir Rytų Europos šalyse, kuriose aukščiau nurodyta forma yra pažeidinėjamos žmogaus teisės, 5) įpareigoja savo prezidentą perduoti Tarybos sprendimą minėtų Vidurio ir Rytų Europos šalių Vyriausybėms ir Parlamentams. Europarlamente parengtą rezoliucijos projektą paprašėme pakomentuoti LDDP Tarybos narį, užsienio politikos darbo grupės vadovą Algi KLIMAITĮ. - Kodėl, Jūsų manymu, šis projektas atsirado? - Centrinėje Europoje, visose postkomunistinėse valstybėse dabar plačiai diskutuojama dėl vadinamosios „desovietizacijos“, „dekomunizacijos“ ir pan. Kai kur - Vengrijoje, Čekoslovakijoje, Vokietijoje tokie įstatymai jau priimti, kitur - Lenkijoje, taip pat ir Lietuvoje rengiamasi priimti. Žodžiu, Europoje susikaupė šiokia tokia patirtis. Ne per seniausiai Vengrijos konstitucinis teismas atmetė analogišką įstatymą. Ypač daug diskutuojama Vokietijoje. Kalbėdamas Lietuvos AT iškilmingame posėdyje kovo 11 dieną Vokietijos bundestago deputatas prof. V. fon Štetenas taip pat palietė šią opią problemą, ragino nesekti vokiečių pavyzdžiu. Taigi daug kur įsitikinama, kad toks „dekomunizacijos“ traktavimas, istorijos, praeities vertinimas stabdo visuomeninį gyvenimą, varžo žmogaus politines laisves. - Tarkime, bus priimta panaši rezoliucija. Ir kas toliau? - Europarlamento sprendimai turi viso labo rekomendacinį pobūdį, yra tam tikras moralinis stimulas susimąstyti. Europos bendrijos užsienio reikalų ministrai turi atsižvelgti į šias rekomendacijas ir atitinkamai orientuoti savo politiką. Be abejo, galutinis sprendimas priklausys tik nuo mūsų. Tai mūsų pačių reikalas. - AT pirmininkas V. Landsbergis, kalbėdamas per NVS televiziją, akcentavo, kad panašūs „dekomunizacijos“ įstatymai - tai ne tiek mūsų vidaus problemos, kiek visoje Europoje vykstantys procesai. O dabar pasirodo, kad Europoje stipriai susimąstė? - Būtent taip. Vakarų Europoje labai gerai suvokia, kad „žaidimo“ taisyklės buvo išrastos ne Prahoje, ne Budapešte ir ne Vilniuje, o Maskvoje. Net „dešinieji“ politikai į šias problemas žvelgia gana racionaliai, be isterikos. Jie suvokia, kad gyvenimas diktavo objektyvias aplinkybes, nepriklausančias nuo žmonių. Pasitraukimas iš aktyvaus gyvenimo tomis diktato sąlygomis būtų atnešęs didžiulę žalą mokslo, kultūros, visuomenės raidai.


Ne tik Europoj šiemet rinkimų metai. Ir Amerikos Jungtinės Valstybės renka savo nevainikuotą monarchą – prezidentą. Amerika yra klasiškas dviejų partijų sistemos kraštas. Visos pastangos sukurti naujas partijas nuėjo niekais. Roosveltas dar prieš karą buvo sukūręs trečią partiją – progresistų, bet ji taip ir paliko embrijonu. Roosvelto idėją bandė tęsti radikališkas senatorius – La Follette. Jis bandė prie progresistų pritraukti dar socialistus, o ypač smulkius farmerius. Per rinkimus 1924 m. jis net pastatė savo kandidatūrą į prezidentus, bet nieko nepešė. Parlamente, Senate iš 96 narių randam tik vieną farmerių atstovą ir atstovų rūmuose (House of Representatives) iš 435 atstovų trys farmeriai ir du socialistai. Visi kiti respublikonai ir demokratai. Pats La Follette 1925 m. mirė ir visas jo darbas nuėjo niekais. Šiandien apie progresistus kaip ir nieko negirdėti. Kas gi yra tos dvi partijos, kurios taip neginčijamai pakaitomis tai viena tai antra valdo Ameriką? Norint jas suprasti reikia pažymėti dvi pagrindines amerikiečio ypatybes. Jis yra perdėm biznierius ir, nepaisant visos savo pažangos materialėj srity dvasios srity didelis konservatorius. Jis neturi jokių tendencijų „taisyti pasaulį“, kurti naujas sociales bei politines formas. Kaip dvasios srity jis pripažįsta tik praktišką pragmatizmą taip politikoj jis mato tiktai biznį. Ir respublikonai ir demokratai neturi jokių politinių nei socialinių, nei ekonominių savo partijos programų. Europos partijos paprastai turi ilgas sudėtingas, labai idealingas programas, kuriose daug kalbama apie piliečių ypač masių gerovę, kilnius principus, reformas ir t. t. Nors ir pas mus sprendžiamasai vaidmuo partijose dažnai tenka bizniui, tačiau niekur to aiškiai nenurodoma, stengiamasi bizniškas tendencijas apvynioti ir paslėpti už aukštų idealų ir kilnių šūkių. Amerikietis čia yra atviras. Jis neveidmainiauja. Pas jį „business ir business“ ir politikoj, kurioj jis nieku nevilioja ir nieko neslepia. Partijos ir rinkimams atėjus čia neskelbia idealingų programų, bet praktiškus obalsius. Laimėjusi partija nė kiek nesislapsto ir nemaskuoja. Ji tuojau pašalina iš visų pelningų vietų svetimus ir pastato savuosius, išdalina saviesiems įvairias koncesijas, bendrai naudojasi valstybės ragaišium be jokio slapstymosi ir veidmainiavimo („Spoilsystem“). Ir niekas tuo nesipiktina, nes politika yra biznis. Tiesa, šiokių tokių ir ideologinių skirtumų tarp vienų ir kitų yra. Respublikonai stovi už muitų sienos stiprinimą, už didesnę centralizaciją ir bendrai jie yra daugiau konservatyvūs. Jie yra Monroe doktrinos griežti šalininkai. Tautų Sąjunga laikė ir tebelaiko tik vienos Europos reikalu, prie kurio Amerika neturinti jokio darbo. Demokratai yra kiek daugiau pažangūs. Jų buv. vadas Vilsonas buvo Tautų Sąjungos kūrėjas, nors šiandien ir demokratai dėtis prie Tautų Sąjungos visiškai nemano. Taipogi ir jie kitados išsižadėjo ir nenorėjo ratifikuoti jų žmogaus padaryto ir pasirašyto Versalės traktato. Yra net ir rasinių skirtumų tarp abiejų partijų, nes prie demokratų dedasi daugiausia airiai, o prie respublikonų – vokiečiai, anglai. Taigi, šiemet tos dvi partijos stoja rungtynėsna už šalies valdymą. Kadangi čia valdyme sprendžiamąjį vaidmenį vaidina prezidentas, o ne parlamentas, tai į prezidento rinkimus ir nukreiptas visų didžiausias dėmesys. Parlamento (Kongreso) rinkimai vaidina antraeilį vaidmenį. Respublikonai turi labai tinkamą populiarų kandidatą – dabartinį prezidentą Coolidge. Bet jis dar pernai buvo paskelbęs savo kandidatūros nebestatysiąs. Kuriais motyvais jis tai padarė – tikrai nežinia. Spėjama, kad prezidentavimas jam nusibodęs, nes Coolidge, kaip atmenam, paėmė prezidentavimą po Hardingo mirties 1923 m. kaipo viceprezidentas ir vėliau 1924 m. buvo išrinktas prezidentu. Tokiu būdu jis prezidentauja jau šeštus metus. Amerikos Jungtinių Valstybių konstitucija nustato, kad niekas negalįs būti tris kartus paeiliui prezidentu. Nors Coolidge pirmą kartą prezidentavo nepaprastu būdu, bet kaipo mirusio Hardingo pavaduotojas, ir juristai tvirtina, kad einant konstitucijos dvasia jis galėtų dabar statyti savo kandidatūrą, tačiau jo priešininkai šį dalyką aiškina kitaip ir sako Coolidge negalįs statyti savo kandidatūros. Taigi, gal būt, kad jis nenorėdamas kelti nemalonaus jam ginčo, pats pasiskubino nuo savo kandidatūros statymo atsisakyti. Respublikonų antruoju kandidatu yra gerai Europoj žinomas dabartinis prekybos sekretorius (ministeris) Herbert Hoover. Kiek tenka girdėti, tas kandidatas nėra visais atžvilgiais tinkamas. Tai žmogus perdaug savarankiškas kaip asmens taip ir politikos gyvenime. Aukštos finansinės sferos nelabai jį mėgsta dėl jo perdidelio savarankiškumo. Dar labiau jis nepatinka farmeriams, kaipo griežtas pramonės šalininkas. Tatai jo kandidatūra respubulikonams nėra labai tinkama, bet jie geresnės neturi. Tiesa, jie turi dar visą eilę žymių su garsiais vardais žmonių: Lowden, dabartinis viceprezidentas Dawes, žinomas ir kandidatavęs Hughes, finansų ministeris, Mellon, senatoriai Curtis, Norris. Bet visi jie kaipo kandidatai turi šiokių ar kitokių ydų. Taip kad vis tik stipriausiu pasilieka Hoover. Demokratai turi tik vieną, bet labai tinkamą kandidatą, New Yorko gubernatorių –Alfredą Smithą. Jis ikišiol neperdaug rodėsi politikos arenoj ir dėl to užsieniuose nelabai težinomas, bet Jungtinėse Valstybėse turi labai gerą vardą. Tiesa, Smithui prikišama jo katalikybė ir priešingas prohibicijai nusistatymas. Tačiau katalikybė tik puritanų akyse, kurie daugiausia yra respublikonai, gali vaidinti vaidmenį. Šiaip jau daugumai tikyba yra privatinis kiekvieno reikalas, prie kurio niekam nėra jokio darbo. O kai dėl prohibicijos, tai demokratai mano net padaryti čia biznį, nes prohibicijos populiarumas eina ne didyn, bet mažyn. Taigi demokratai žiūri į savo kandidato šansus su dideliu optimizmu. Tuo tarpu Jungtinių Valstybių vidaus padėtis turi nemaža sunkių problemų. Sunkiausia tai nedarbas. Šį pavasarį bedarbių skaičius išaugęs iki 4 mil. nors tikros statistikos ir nėra, nes darbininkai visai maža susiorganizavę. Daugiau kaip du šimtai tūkstančių angliakasių streikuoja jau daugiau, kaip pusantri metai. Apskritai viešpatauja perprodukcijos krizis, ypač žemės ūky ir anglies pramonėj. Darbininkų atlyginimas eina vis menkin. Jie prolėtarėja ir drauge radikalėja. Visa tai sunkia našta suguls ant naujo prezidento pečių. Nepaisant pasakiškų turtų, Amerika toli gražu nėra tokiu rojum, kokiu pas mus vaizduojasi.


Užvakar tarp didžiosios politikos įvykių triukšmo pasirašyta mūsų laikinoji prekybos sutartis su Sovietų Sąjunga. Ta sutartis yra trumpa. Ja abi pusės pasižada taikyti viena kitai esantį dabar labai madoj vadinamą didžiausio palankumo principą. Tas principas, kaip žinoma, yra toks: jei katra nors susitariančių pusių duoda kurių nors prekybos lengvatų kuriai nors kitai valstybei, tai tų pat lengvatų įgyja ir visos valstybės turinčios su jomis prekybos sutartis. Jei susitariančios pusės nori duoti kartais savo artimiausiems kaimynams dar didesnių lengvatų, negu didžiausio palankumo pricipu einant, tai jos sutartyse paprastai padaro rezervus. Ir šioj mūsų laikinojoj sutarty su Sovietais yra rezervų. Iš mūsų pusės padaryta tas rezervas, kad mes negalėsime taikinti Sovietų Sąjungai tų lengvatų, kurių galime duoti latviams ir estams, o Sovietų Sąjunga netaikins mums tų lengvatų, kurių jie duos ar davė latviams, estams ir suomiams. Greta to taip pat pasakyta, kad abi pusės netaikins viena kitai apskritai tų lengvatų, kuriuos duodama viena kitai kaimyninių valstybių vadinamame vietiniame susisekime arba vadinamose pasienio zonose (15 kilometrų). Tai reiškia, kad jei ateity mes sudarytume kokias nors ypatingas lengvatas su Vokietija ar Lenkija (ligi ko šiandien dar ne arti yra), tai tos lengvatos negalės būti Sovietų Sąjungai taikomos. Tokie rezervai yra būtini visose šių dienų prekybos sutartyse ir jie buvo neišvengiami šioje sutartyje, turinčioje tikslą ne tik plėsti mūsų valstybės prekybos santykius, bet taip pat apsaugoti ir mūsų prekybos ir pramonės interesus ir jų augimą. Ja abi pusės pasižada talkyti minimalinius muitų tarifus. Šita prekybos sutartis buvo daroma daugiau kaip 3 metus. Toks ilgas laikas ir lėtas darymas gali laiduoti, kad joje nėra nieko per daug skubotai ar neapgalvotai padaryto. Šitos sutarties sudarymas taip pat negalės neturėti teigiamų išdavinių mūsų krašto ūkiui. Mūsų kraštas ar šiaip kalbėsime ar taip, dar negalėjo per tokį, palyginti, neilgą savarankiško gyvenimo laiką ūmai nutraukti visų ir jų tarpe ūkiškų ryšių, kurie buvo tarp didžiulės plačios Rusijos ir mūsų krašto. Mes ligi šios dienos turime dirbtuvių, kurių mastas buvo pritaikytas didžiulei Rusijai ir kurių gaminius galima buvo gausingai Urale ir Sibire sutikti. Nėra priežasties dėl ko mes neduotume Sovietų Sąjungai galimumo pasinaudoti jų gaminiais, jei tik ta Sąjunga turi tam reikalo. Taip pat nėra priežasties dėl ko mes negalėtume pasinaudoti ir įvairiais naturaliniais Rusijos turtais, jei mums tas pasirodytų naudingiau, negu iš kitur. Šiandieninės Sovietų Sąjungos ūkio savybės dar nėra labai palankios plačiai išplėsti su jais prekybą ir pramonę, bet tas dar nereiškia, kad ateity net ir pasiliekant toms savybėms, jos negalės gerėti. Atvirkščiai, Rusija šiandien atrodo beveik vienintelė valstybė, kuri savo neapgyventų ir neišvystytų plotų, neuždaro kitų tautų darbo žmonėms apgyventi, tik dėl ypatingų, ilgai nusitęsusio namų karo, sąlygų dar negali jų plačiau taikinti. Taigi, mūsų negali neinteresuoti tos galimybės, kurių gali turėti ūkiškas susitarimas su Sovietų Sąjunga. Šita prekybos sutartis šiandieninėj mūsų ūkio ir politikos konsteliacijoj turi dar ir kitą įdomią pusę. Tai yra ta pusė, kuri labiausia siekia tos sutarties vykdymą praktikoje - būtent susisiekimas. Šitos sutarties sudarymas šiandien kelia visą mūsų susisiekimo klausimą su Sovietų Sąjunga iš naujo. Mus vargu bau begalės visada patenkinti toks aplinkinis susisiekimas su SSSR, per Latviją, kaip jis šiandien eina. Yra trumpesni ir praeity susidarę didžiakeliai, kurie šiandien dėl Lenkijos sudarytų rytų Europoj pavojingų taikai sąlygų, nėra naudojami. Tai Virbalio - Kauno - Vilniaus - Molodečnos - Minsko - Maskvos kelias, Liepojos - Vilniaus - Romnų kelias, ar jo variantas Klaipėdos - Telšiu - Šiaulių - Vilniaus - Romnų; Virbalio - Vilniaus - Daugpilio - Leningrado kelias ir visa eilė mažesnių geležinkelių ir sauskelių, o taip pat didelė Nemuno vandens arterija. Tų kelių išnaudojimas šiandien dėl nuolatinio lenkų militarinio gresimo mums ir kitiems kaimynams yra negalimas, bet šios sutarties sudarymas verste verčia pagalvoti, ar negalima būtų visoms šituo suinteresuotom pusėm rytų Europoj, bendromis jėgomis pašalinti tą iš lenkų pusės gręsiantį taikai pavojų ir tuos kelius atidaryti bendram ūkiškam naudojimui, sureguliavus tą naudojimą tam tikrais statutais ir sutartimi? Jau kai kurioj musų vakarų kaimynų spaudoj buvo kilę visai neseniai balsų, kad Vilniaus krašte reikalinga būtų įtaisyti bent laikinai tarptautinė geležinkelių direkcija, kol to krašto geležinkelius galėtų perimti teisėtasai jų šeimininkas. Mūsų broliai latviai kelia Liepojos uosto klausimą. Be abejojimo reikėtų atsižvelgti jų balso. Patys latviai pripažįsta, kad jie to uosto išlaikyti negali, kad tas uostas pareina nuo tarptautinio judėjimo ir t.t. Ak, tiesą pasakius, tas uostas nėra ir vienų latvių gyvenamas: vokiečiai, lietuviai, rusai ir lenkai sudaro įžymią to uostamiesčio gyventojų dalį, tad nėra jokios priežasties dėl kurios suinteresuotos pusės čia negalėtų sukurti ir tarptautinės administracijos. Vis tai klausimai, kurie sudarius šią sutarti, artėja sprendimui. Tas sprendimas turėtų įvykti kad ir netolimu laiku ir jame turėtų dalyvauti visos suinteresuotos pusės.


P. Zaleskio pareiškimai. Pasikalbėjimas su žmonėmis iš Quai d’Orsay. (Mūsų Paryžiaus korespondento). P. Zaleski paskutiniu metu visoj eilėj kalbų ir interview davė gana absurdiškų pareiškimų. Jeigu jis dar kalba apie sutarčių neliečiamybę, kurios, anot jo, neatidalomai yra surištos taikai palaikyti“, tai dar galima būtų ji suprasti. Visi, kurie po didžiojo karo yra prisiplėšę svetimų teritorijų, dabar yra taikos „apaštalai“. Bet, kada p. Zaleski urbi et orbi paskelbia, kad „Lenkijos vyriausybė neleis jokių bandymų dėl teritorijų padėties, kurią galutinai nustatė Ambasadorių Konferencija pačiai Lietuvai prašant“ (žiūr. „le Temps“ gegužės 20 d.), tai tokis pareiškimas tiktai stebina, kaip jis galėjo išeiti iš lūpų atsakomo lenkų politiko ir net paties užsienių reikalų ministerio. Toks pareiškimas pirmiausia neatsako tai dvasiai, kuri turėtų viešpatauti, einant tarp dviejų valstybių tiesioginėms deryboms. Antra, jis neatsako nei turiniui nei dvasiai Tautų Sajungos 1927 m. gruodžio 10 d. rekomendacijos, kuria einant Vilniaus klausimas buvo rezervuotas, o Lenkija yra sutikusi su tuo rezervu. Trečia, užsienių reikalų ministeriui netinka platinti aiškią neteisybę, kad Lietuva galėjusi prašyti konsekruoti Zeligovskio žygį. Dauguma Prancūzijos laikraščių tą vietą, kurioj p. Zaleskis minėjo Lietuvos ir Lenkijos santykius visai apleido. Be abejonės, išmintingesniems laikraštininkams toks pareiškimas pasirodė shocking ir nedarančiu garbės p. Zaleskiui, tačiau atsirado ir tokių, kurie (Homme Libre gegužės 21 d., Le Temps gegužės 20 d.), nesigailėjo p. Zaleskiui komplimentų. P. Eugene Lautier lygina prof. Voldemarą ir p. Zaleski. Šį pastarąjį išvadina „tikruoju europiečiu“, o antrąjį „apsvaigusiu ilotu“, kuris kraujo trokšta. Prancūzai, lenkai, rumunai… ypatingai bijosi to sutarčių revizionistinio judėjimo, kuris šių dienų Europoj ypatingai paskutiniu momentu akcentuojas. Visi gerai žinom lordo Rothermere akciją dėl Trianono sutarties revizijos. Dr. Šymanski lenkų senato pirmininkas, (Paris Midi gegužės 20 d.) pareiškia, kad „Lietuvos revendikacijos dėl Vilniaus yra lygiai juokingos, kokiomis būtų revendikacijos italų dėl Paryžiaus, turint galvoj, kad Paryžiuj yra buvęs Julius Cesaris, ar revendikacijos graikų dėl Viduržemio jūros krantų“… Net kardinolas Kakovskis,Varšuvos arkivyskupas, paskutiniu metu atsilankęs Paryžiuj, irgi neapsiėjo be politikos: jis „L'Echo de Paris“ (klierikalų organas, labai nepalankus Lietuvai) plačioj interview pareiškė, kad lenkai dedą visas pastangas „palaikyti teisingumą ir sutarčių gerbima“. Dancigo gi koridorį lenkų primatas palygino Alzasui, kas prancūzams neperlabai patiko. Vienu žodžiu, „teisingumo ir sutarčių gerbimo“ šalininkai, ponai lenkai, ir ministeriai ir kardinolai tebegieda apie „sutarčių neliečiamybę“ visai pamiršdami, kad, pavyzdžiui, Lietuva tokios sutarties dėl sienų su jais ir neturi. Dėl lenkų paskleistų bleių ir dėl Lietuvos lenkų pasiūlyto nepuolimo ir arbitražo pakto atinetimo, mūsų korespondentui teko turėti pasikalbėjimų su puikiai informuotais oficialiais asmenimis iš Quai d'Orsay. Iš pasikalbėjimo gauta įspūdžio, kad prancūzų užsienių politika labai maž reikšmės duoda nepuolimo pakto atmetimui, į tai žiūri daugiau, kaipo į lenkų gestą, kuris negalėjęs turėti praktikos reikšmės, kol normalūs santykiai nėra sutvarkyti. – Mūsų, prancūzų, politika bendrai, o pirmoj eilėj lenkų lietuvių ginče yra ta, kad klausimą suskaldžius ir pradėjus nuo smulkesnių problemų. Lietuva ir Lenkija jų turi daugybę susisiekimo medžių Nemunu plukdymo, prekybos santykių… Kada atsiras daugiau ryšių, tai galima bus ir prie stambesnių klausimų prieiti: saugumo, diplomatinių santykių, teritorialio ginčo… – Jūs norit pasakyti, – prie Vilniaus klausimo išrišimo, – pertraukiau aš… – Taip, kad ir prie Vilniaus, nes Tautų Sąjungoj Vilniaus klausimas yra rezervuotas ir jūs turit laisvas rankas tartis dėl Vilniaus su lenkais… – Bet juk ginču yra susidomėjus visa Europa, kuri nenori šį rytų Europos kampelį palikti dans l'état d'effer. vescence? – Taip, bet mes nerandam tokių priemonių, kurios padėtų jums ir lenkams, bet vieno mes norim, tai taikos, ir jūs negalite priešintis tai visuotinai taikos dvasiai, kuri šiandien viešpatauja“, – sako mano sąkalbininkas. – Mes, mažieji dar labiau taikos esame pasiilgę, bet kad jos atsiekus, ar nebūtų pravartu kuriuos-ne-kuriuos politikos aktus revidavus, o juk tiek daug pastaruoju metu kalbama net apie sutarčių reviziją, tat kai kuriems arbitraliams aktams peržiūrėti tikrai jau atėjo laikas. – Tai yra bendras viso pasaulio politikos klausimas ir aš nemanau, kad būtų pravartu esant taikos rūmą griauti, nežinant, ką jo vietoj galima bus pastatyti… – man buvo atsakyta. Teko taip pat teirautis, dėl Lietuvos Lenkijos ginčo klausimo įterpimo į teinančios Tautų Sąjungos Tarybos sesijos darbų programą. Buvo gautas atsakymas, kad tas lausimas įdėtas tik informacijos tikslais, kad Tautų Sąjungos Tarybos nariai tuo klausimu, kuriam duoda daug reikšmės, būtų painformuoti. Kitokios šiuo metu Tautų Sąjungos pozicijos, šiai pastarajai panaikinus tarp dviejų šalių karo stovį, esą negalima yra ir įsivaizduoti. Iš viso to matyt, kad Lietuvos užienių politika yra įstatyta į tinkamą vagą. Naujos Lietuvos konstitucijos paskelbimas (Le Temps 27 d.) yra padaręs teigiamo įspūdžio, o Lietuvos respublikos respektas smarkiai padidėjo.


(Mūsų Ženevos korespondento) Tautų Sajungos Taryba pirmąjį kartą yra susirinkus 1920 metų sausio 16 d. Šių metų birželio 4 d. ji susirenka penkesdešimtą kartą. Pirmą posėdį yra atidaręs mums, lietuviams, puikiai pažįstamas a. a. Leon Bourgeois. Į pirmąjį posėdį, prezidento Vilsono sušauktą, susirinko Belgijos, Brazilijos, Britanijos, Graikijos, Italijos, Prancūzijos, Japonijos, Ispanijos atstovai. „Mes žinom tą nekantrumą, kuriuo yra laukiami mūsų sprendimai, mes pažįstam skepticizmą vienų ir entuziastinį užsidegimą kitų, bet mes čia esam atsakomingų vyriausybių atstovai ir mes privalom atjausti nelyginamą dydį ir mūsų darbo neišvengiamas sunkenybes“, kalbėjo D. Bourgeois. Mes, lietuviai, esam seni Tautų Sajungos klientai. Nuo tu pat 1920 metų per devynerius metus mes tąsomės šiam Ženevos areopage su mūsų nelemtais kaimynais lenkais. Lenkijos ir Lietuvos ginče ne vieną kartą Tautų Sąjunga yra suklupusi ir parodžiusi savo nepajėgumą. Želigovskio avantiūra yra sudariusi Tautų Sąjungos pakto 16 st. didelį smūgį. Po Suvalkų sutarties sulaužymo pacta sunt servantda dėsnis yra likęs paprastu skarmalu. Tautų Sąjungos Tarybos 1922 m. sausio 13 dienos rezoliucija, kuria einant Tautų Sajungos Taryba atsisako pripažinti tokį ginčo sprendimą, kuris būtų patiektas jai tiktai vieno nario arba realizuotas be Tautų Sąjungos Tarybos rekomendacijos, - irgi nebuvo paisoma. Be Lietuvos sutikimo savo valia Tautų Sąjungos Taryba 1923 m. vasario 3 d. nutaria neutrale zoną paversti demarkacijos linija. Devyneri Tautų Sąjungos gyvavimo metai pasižyinėjo statikos pobūdžiu ir laikymosi Evangelijos pasakymo beati possidentes. Proporcionaliai tai energijai, išlaidoms, reklamai ir trukšmui Tautų Sąjungos bus tiktai maži trupiniai atsiekta. Tačiau mes negalim neigti šio organizmo reikalingumo. Moderninis valstybių gyvenimas sunkiai yra įmanomas be Tautų Sąjungos. Be to, kai kuriems konfliktams Aukštoj Silezijoj, Alandų salose, Musolo byloj… ji yra pasiekusi ir teigiamų rezultatų. Tautų Sąjungos darbuotė daugiau duoda geresnių vaisių ekonominėj, finansinėj, socialėj, humanitarinėj, juridinėj, administratyvinėj, politinėj ir teknikinėj srityse… Be to, Tautų Sąjunga yra įvedus visai naujus diplomatijos metodus: nuolatinius valstybės vyrų pasimatymus, draugišką santykių užmezgimą ir asmeninį bendradarbiavimą. Lokarno sutarties atsiradimas yra puikus tokios kolaboracijos pavyzdys. Ateinančioj sesijoj Tautų Sąjungos Taryba turės per keturiasdešimtis klausimų, kurių tarpe yra kroniškas vengrų optantų klausimas, Saint-Gotthardo kulkosvydžių byla, na ir tarp daugelio kitų mūsų derybų eiga su lenkais. Šiuo reikalu mums teko informuotis labai patikimuos šaltiniuos prancūzų tarpe. Jų nuomone, lietuvių lenkų ginčas esąs įtrauktas Tautų Sajungos Tarybos dienotvarkėn tik „informacijos tikslais“. Tačiau lenkai nori klausimui duoti platesnės reikšmės ir nori bandyti kaltinti Lietuvą derybų vilkinimu. Prancūzų spaudoj jie pradėjo aršią pacifizno kampaniją“, nenustodami juodinti Lietuvos atsakomingus politikus, kad šie neatsižada Vilniaus. Reikia manyti, kad 50-ta Tautų Sąjungos Tarybos sesija, nors joj kai kurie pirmieji „bosai“ ir nedalyvaus (pvz. Strezemanas, eina gandai apie p. Briando nedalyvavimą…) ir nebus tiek „karšta“, kaip dvi praėjusios sesijos, bet visgi ji daug įdomumo sukelia.


„Deutsche Welle” duomenimis, serbų blokuojamos Bosnijos ir Hercegovinos sostinės gyventojams gresia badas, nes dėl kuro stokos uždaryta vienintelė duonos kepykla. Šiandien, matyt, baigsis chloro atsargos geriamajam vandeniui dezinfekuoti. Dėl nesiliaujančių susišaudymų kol kas neįmanoma atkurti oro tilto, kuriuo buvo gabenama JTO humanitarinė pagalba. Olandija pasisako už tai, kad Europos bendrijos šalių kariuomenė įsikištų į karinį konfliktą Bosnijoje ir Hercegovinoje. Užsienio reikalų ministras H. van den Brukas ketina tai pasiūlyti penktadienį Edinburge prasidėsiančiame Bendrijos aukščiausiojo lygio susitikime. Jo nuomone, operacijoje, pritarus JTO Saugumo Tarybai, turėtų dalyvauti NATO ir Vakarų Europos sąjungos pajėgos.


Paryžiaus laikraštis „Intransigeant“ paskelbė sensacingą pranešimą, kad Tautų Sąjungos generalinis sekretorius Sir Eric Drummondas atsistatydinsiąs, o jo vietą paimsiąs Čekoslovakijos užsienių reikalų ministeris Benešas.


SSSR oficiozas ,,Izviestija“ paskutinėmis dienomis daug rašo apie lenkų planus pulti sovietų Ukrainą, duoti jai buržuazinę valdžią ir pavesti Lenkijos hegemonijai. Ypač piktinasi sovietų oficiozas Valuinės vaivados Juzefskio išsišokimu. Rugsėjo 16 d. „Izviestija“ savo vedamajam apie lenkų tikslus Ukrainoje rašo, kad lenkų valdžia nedaranti jokių žygių savo aukštam valdininkui už tarptautinių pasižadėjimų laužymą sudrausti. Nepaisant Rygos sutarties, Lenkija palaikanti santykius su Petliuros organizacija. Neperseniai vienas žinomas lenkų diplomatas, prisidengęs slapyvarde, rašė laikrašty ,,Gloś Pravdy“, kad reikia grįžti prie tos „išmintingos“ politikos, kuri lenkų armiją buvo atvedusi prie Kijevo sienų. Toliau ,,Izviestija“ rašo žodis į žodį: „Vesdama negirdėtos priespaudos politiką ukrainiečių gyventojų atžvilgiu, neduodama jiems paprasčiausių tautinio augimo sąlygų, lenkų valdžia veda atvirą darbą pastatyti sovietų Ukrainoj dvarininkų ir lenkų agentų valdžią. Be to, kaip pareiškė tas pats Juzefski, ukrainiečių žemės, esaničos lenkų valdžioje, turi galutinai palikti Lenkijai. Ką reiškia panaši politika, kurią atvirai veda autoritetingi lenkų vyriausybės atstovai? Ji yra tiesus rengimasis į karą, nes tik jėgos pagalba, tik ukrainiečių darbo masių atviru užpuolimu galima bandyti įkūnyti lenkų imperialistų užgaidas, užgaidas, kurios iš anksto yra pasmerktos. „Kokios reikšmės turi lenkų vyriausybės taikingi pareiškimai ir iškilmingas atsisakymas nuo karo, kaipo tautinės politikos ginklo?“ Čia ,,Izviestija“ prisimena Lenkijoj buvusio italų atstovo Tommasini knygą, kurioje yra parašyta: „Pilsudskis turėjo tokį planą: užtęsti taikos derybas su bolševikais, o paskui užpulti raudonąją kariuomenę ir ją sumušti. Paskui jis mano padaryti taiką, įkurdamas šiaurėje baltgudžių valstybę, o pietuose ukrainiečių valstybę“. Savo straipsnį ,,Izviestija“ taip baigia: „Lenkų imperialistai žaidžia pavojingą žaidimą. Matyt, jų atmintis yra trumpa ir jie užmiršo, savo pačių sienų nustatymo istoriją. Laužyti taikos sutartis ir kvestionuoti nustatytas sienas kiekvienai valstybei yra rizikinga, o ypač Lenkijai“. Mums šitoki lenkų imperialistų planai seniai yra žinomi. Mes žinome, kad lenkai imperialistai nesitenkina okupuotomis lietuviškų žemių sritimis, bet kad tiesia savo rankas ir į laisvosios Lietuvos kraštą. Sovietų Ukraina mato Petliuros organizacijos pavojų, o mes dar aiškiau matome savo šalies išdaviko Plečkaičio organizuotų bandų pavojų. Juk nepraeina beveik nė vienos dienos, kad nebūtų pranešimų nuo demarklinijos apie lenkų ir plečkaitininkų pasikėsinimus, apie visokias jų provokacijas ir mūsų pasienio sargybų puolimus. Jei lenkams rūpi Ukraina, tai nemažiau jiems rūpi ir Lietuva. P. Zaleskis Paryžiuj iškilmingai pasirašė Kelogo paktą, Pilsudskis Ženevoje T. S-gos taryboj iškilmingai pasižadėjo respektuoti Lietuvos nepriklausomybę ir neliečiamybę, p. Zaleskis toje pat Ženevoje ir Karaliaučiuje po keletą kartų užginčijo, kad Lenkijoj yra Plečkaičio ir jo draugų prieš Lietuvą organizuojamos bandos, o vis dėlto kasdien pilna neraminančių pranešimų apie Plečkaičio avantiūristų ir jo rėmėjų visokias provokacijas prieš Lietuvą. Čia dar reikia pridurti ta lenkų spaudoj varoma šlykšti kampanija prieš Lietuvos vyriausybę. Jos rekordą sudaro paskutiniu laiku uoliai fabrikuojamos žinios apie žydų persekiojimus Lietuvoje. Lenkų imperialistai, kitokiu būdu negalėdami eiti prie savo tikslų Lietuvoje ir Ukrainoje, stengiasi pasaulio opinijoj šiuos kraštus labai diskredituoti, pažeminti ir patogios puolimo valandos laukti, kada jų negalėtų varžyti nei T. S-gos, nei Kelogo paktai. Dabartinėse sąlygose lenkų politika yra dviveidė. Ženevoje ir visose tarptautinėse konferencijose lenkai nepraleidžia progos pasigirti savo pasifizmu ir savo garbinga role - ginti vakarų civilizaciją nuo rytų bolševizmo. Tuo tarpu pačioj Lenkijoj įtakingi jų politikai nenustoja svajoti apie ir taip jau išpūstos Lenkijos sienų plėtimą kol kas bent į Ukrainą, Baltgudiją ir Lietuvą. Turėdami akivaizdoj tokias lenkų politikų aspiracijas, mes negalime vien T. S-gos ir Kelogo paktais pasitenkinti. Šiaip ar taip tie taikos paktai palieka kol kas tik morališko suvaržymo priemonės. Pajudinta fizinė jėga gali su tais moraliniais suvaržymais ir nesiskaityti.


1940 metais liepos mėn. 14—15 d. d. Lietuvoje įvyko rinkimai į liaudies seimą. Šie rinkimai turėjo nepaprastą, palyginti su ankstyvesniaisiais rinkimais, turinį ir reikšmę. Čia apgaulingos deklaracijos ir neįvykdomi buržuazinių partijų įprastiniai pažadai duoti liaudžiai visokių gėrybių buvo nustumti dviejų kardinalių klausimų: 1) dėl Lietuvos paskelbimo Tarybine Socialistine Respublika ir 2) dėl Lietuvos TSR įstojimo į Tarybų Sąjungą sąjunginės respublikos teisėmis. Rinkimuose dalyvavo milžiniška gyventojų dauguma — 95,51% rinkėjų prieš 38 % rinkėjų, faktinai dalyvavusių praeituose rinkimuose. 99,19% rinkėjų balsavo už Lietuvos Darbo Liaudies Sąjungos kandidatus. Ir tai natūralu, nes klausimas buvo aiškus, visiems suprantamas, daugiau ar mažiau palietė kiekvieną lietuvį. Vadinasi, balsuodamas už Lietuvos įstojimo į Tarybų Sąjungą šalininkus, jis tuo pačiu apibrėžė ir savo pažiūrą į tą klausimą. Savo balsavimu 1940 m. lietuvių tauta bene pirmą kartą per visą savo istoriją galėjo laisvai išreikšti savo valią ir savo siekimus visumoje, kaip tauta, ir, pasinaudodama šia galimybe, pareikalavo sau tarybinės valdžios sistemos. Reakcionieriai, tarybinės valstybinės sistemos priešai, tokio rezultato buvo įsiutinti. Net liberaliniai demokratiniai sluoksniai nustebinti traukė pečiais. Nesugebėdami surasti ir netgi nenorėdami ieškoti tikrosios tokio lietuvių tautos posūkio priežasties konkrečiose jos gyvenimo sąlygose, jie siekė apšmeižti pačius rinkimus, balsavimo procedūrą. Bet ir čia tie žmonės susilaukė fiasko: tikrasis rinkimų demokratiškumas nedavė jokių realių pagrindų jiems suniekinti. Ir vis dėlto tai netrukdė reakcinei spaudai skelbti priešiškus straipsnius ir remtis juose, kaip jai ir pridera, redakcijose prasimanytais faktais. Stebėtis čia netenka. Atvirkščiai, būtų nuostabu, jei gu, sakysim, na, ne reakcinė, o bent liberalinė buržuazinė spauda būtų sutikusi teigiamai šiuos rinkimus. Ir tikrai: kiek triūso buvo padėta liaudžiai politiškai apgauti, propagandai ir agitacijai, mokykliniam „auklėjimui“, religiniam poveikiui, administraciniam spaudimui ir t. t.! Kokie šmeižtų kalnai buvo suversti prieš TSRS, prieš tarybu valdžią! Sunku net išvardinti visas smetoninės vyriausybės priemones lietuvių tautai paveikti, kad atimtų jai bet kurį norą sužinoti tiesą apie tikrąjį gyvenimą Tarybų Sąjungoje, kad atitvertų lietuvius nuo mažiausios tarybinės kultūros įtakos. Šiuo tikslu ji siekė maksimaliai izoliuoti Lietuvą nuo TSRS ne tik politiniu ir kultūriniu, bet ir ekonominiu atžvilgiu. Atrodė, nėra kanalų, nėra kelių, kuriais galėtų išsivystyti lietuvių tautos ryšiai su Tarybų Sąjunga. Tačiau gyvoji tikrovė žiauriai pasijuokė iš tų, kurie taip išsijuosę dirbo lietuvių tautos sąmonei užtemdyti, iš tų, kurie visomis jėgomis siekė skiepyti liaudžiai sustingimą ir abejingumą. Pirmajai progai pasitaikius lietuvių tauta garsiai pareiškė: noriu būti Tarybų Sąjungos nariu! Štai kas siutino ir dabar siutina tarybinės valdžios formos priešus. Kurios skatinamosios priežastys stūmė lietuvių tautą į tarybinės santvarkos kelią, į jos įstojimą TSRS sudėtin? Priežasčių daug ir labai įtikinamų. Kad jos rimtos, suprantama kiekvienam lietuviui, nes nuo pat kūdikystės jam buvo skiepijama mintis, kad vertingiausias dalykas yra jo krašto nepriklausomybė, jo didybė. Tačiau ta „nepriklausomybė“, kurią turėjo Lietuva, išmintingiems žmonėms keldavo abejojimų, nepasitikėjimo dėl jos tikrumo, nes faktai per daug jai prieštaravo. Nespėjo respublika susiorganizuoti, o vyriausybė susitvarkyti savo sostinėje — Vilniuje, kaip lenkų generolas su kariuomenės būriu užgrobė Vilnių, išvarė Lietuvos vyriausybę, ir Lietuvos sostinė buvo prijungta prie Lenkijos, o Lietuva neteko didžiausio ir pramoningiausio miesto. Padorumo dėliai spauda truputį patriukšmavo, ir tuo reikalas pasibaigė. Didžiosios valstybės — globėjos piršto nepridėjo pamintoms Lietuvos teisėms atstatyti, nes ir užpuolikas buvo jų globojamas ir, tur būt, labiau vertinamas, kaip atkaklus Tarybų Sąjungos priešas. Hitleriui atėjus prie valdžios Vokietijoje, Lietuvos „nepriklausomybės“ vaizdas dar labiau nublanko. 1939 m. Hitleris užgrobia Klaipėdą, o Lietuvos vyriausybė, kupina baimės dėl savo gyvavimo, džiaugėsi, kad užgrobimas apsiribojo vien tik Klaipėdos kraštu ir sutartimi, kuri iš esmės įjungė Lietuvos ekonomiką į visos Vokietijos planą. Aš nenoriu apkaltinti tuo metu egzistavusią vyriausybę tuo, kad ji nenorėjo nieko daryti savo šaliai apginti, o tik iliustruoju tariamą tuometinės Lietuvos „nepriklausomybės“ pobūdį. Būtų klaidinga manyti, kad lietuvių tauta nesiekė tikros nepriklausomybės. 1919 m., išvarius vokiečių kariuomenę, Lietuvoje buvo paskelbta tarybų valdžia, kuri sudarė sąjungą su Tarybų Baltarusija. Tačiau tikroji Lietuvos nepriklausomybė greit buvo likviduota Antantės ir jos pakviestos vokiečių kariuomenės. Buržuazinės Europos spaudos kalba tai buvo pavadinta Lietuvos „nepriklausomybės atstatymu“. Šalies politika ir ekonomika vystėsi sutinkamai su išorinėmis sąlygomis. Po tarybų valdžios sutriuškinimo buvo organizuota demokratinė vyriausybė. (Juk negalima buvo po tarybinės valdžios tuojau pereiti prie fašistinio režimo). Ji egzistavo neilgai. Matyt, čia pasireiškė bendras Pabaltijo šalių vystymosi kelias: tarybų valdžios užgniaužimas — demokratija (kaip pereinamoji valdžios forma) — fašizmas. Matomai, kai kuriems demokratijos „gynėjams“ fašizmas yra labiau priimtinas, nes kiekviena demokratija bent per nago juodymą, bent dėl akių, turi ką nors daryti liaudies interesuose. Fašizmas tokių uždavinių sau dargi nestato. Štai kodėl fašizmas mažosiose šalyse skatinamas didžiųjų „demokratijos globėjų“. Fašistinio režimo, Smetonos režimo įvedimas Lietuvoje pavertė Lietuvą vokiškojo kapitalo melžiamąja karve. Vokiečiai nesitenkino Lietuvos ekonomikos pajungimu savo planui. Jie metodiškai skverbėsi į visus Lietuvos gyvenimo tarpelius, pritaikydami Lietuvą, kaip placdarmą Tarybų Sąjungai užpulti, ko jie iš esmės ir neslėpė nuo Smetonos, kaip nuo savo vienaminčio. Atvirkščiai, Lietuvos teritorijos paruošimas karo tikslams lyg ir pateisino vokiečių skverbimąsi į visus Lietuvos gyvenimo tarpelius. Tokiu būdu vokiečiai šovė du kiškius: 1) ruošė karo placdarmą ir 2) patylomis pritaikė Lietuvą būti vokiečių užnugariu. Smetonos vyriausybė matė pavojų, grėsusį nepriklausomai Lietuvos egzistencijai, ir iš esmės nesipriešino vokiečių agresijai, stengdamasi pataikauti Hitleriui, kurio remiama ji dabar pati egzistavo. Vienintelė Smetonos ir jo šalininkų viltis buvo, kad jie ir vokiškojo fašizmo viešpatavimo sąlygomis ta ar kita forma pasiliks prie valdžios ir naudosis kuria nors liaudies prakaito dalimi. Iš aukščiau minėtų faktų ryškiai matyti, kas slėpėsi po Lietuvos „nepriklausomybės“ skraiste. Smetonos vidaus politika, natūralu, atitiko užsienio politiką. Ją sudarė vokiškojo fašizmo sekimas, jo pritaikymas vietinėms sąlygoms. Dabar net aklieji mato, kad fašizmas su jo ideologija ir politika tai baisi visuomeninė blogybė, pagimdyta imperializmo gadynės. Kas pabuvojo pietuose, tas savo akimis matė, kaip didžiulį medį — pušį, ąžuolą, kiparisą apraizgo parazitinis augalas su šviesiai žaliais lapais. Savo stiebais jis glaudžiai prisispaudžia prie medžio, gausiais speneliais įsisiurbia žievėn ir čiulpia jo syvus. Išgelbėti medį nuo pražūties galima tiktai sunaikinus parazitinį augalą. Fašizmas tai valstybinio medžio parazitas. Ir jeigu tauta laiku jo nesunaikins, jis nenumaldomai prives šalį prie didžiausių nelaimių. Patyrimas parodė, kad fašizmas lygiai pražūtingas tiek didžiosioms, tiek ir mažosioms šalims. Neturėdami mažiausio noro žadinti kūrybines liaudies jėgas, atvirkščiai, sąmoningai jas užmigdydami, kad lengviau būtų paversti žmones paklusnia banda, — fašistiniai lyderiai, kaip, pavyzdžiui, Vengrijoje, Rumunijoje ir t. t., įsiutusiai rėkė: „Didžioji Vengrija“! „Didžioji Rumunija“! Tai buvo juokinga. Tačiau už šio balagano ir slėpėsi visas fašistinis niekšingumas. Kai dėl Smetonos, tai jis neturėjo net tos butaforijos. Svarbiausias jo siekimas buvo pridengti, kiek galima, savo priklausomybę nuo Hitlerio, užmaskuoti ją nuo lietuvių tautos. Uždavinys sunkus ir iš esmės neįvykdomas, nes vokiečiai lindo ir skverbėsi į visas spragas, užgrobė bankus, o per juos ir pramonės įmones, urmo prekybą, užtvindė šalį savo literatūra, kino filmomis ir iš viso jautėsi Lietuvoje ne blogiau, kaip namuose. Trumpiau kalbant: vyko, galimas dalykas, ne visiškai pastebimas paprasto žmogaus akiai, bet nenumaldomas Lietuvos vokietinimo procesas. Santykiai tarp Vokietijos ir Lietuvos vystėsi ne tik faktiško (Smetonos prašymas Hitleriui įvesti vokiečių kariuomenę į Lietuvą), bet ir formalaus Lietuvos pavertimo vokiškąja kolonija kryptim. Jeigu Smetona, matydamas visą tą pavojų, net ir būtų panorėjęs užkirsti jam kelią, tai jis, neturėdamas nei medžiaginių, nei karinių išteklių, o svarbiausia, neturėdamas moralinės lietuvių tautos paramos, nebūtų galėjęs priešintis vokiečių agresijai. Smetonai pasiliko vienas kelias, kuriuo jis ir ėjo: ne priešinimasis, o visos šalies gyvenimo suderinimas su vokiečių reikalavimais ir visiškas paklusnumas Hitleriui. Tokia „politika“ jis galvojo prailginti „nepriklausomo“ Lietuvos gyvavimo iliuziją. Natūralu, kad tokia vyriausybė negalėjo patenkinti tautos. Ta vyriausybė negalėjo ir nenorėjo tarnauti lietuvių tautos interesams. Siauri egoistiniai šios vyriausybės interesai buvo glaudžiai susiję su vokiečių interesais, o jos dvasiniai poreikiai buvo giminingi hitlerizmui. Vadinasi, visa valstybinė smetoninės vyriausybės politika rėmėsi nedidelės saujelės žmonių pralobimu, sistemingu liaudies apiplėšimu, jos tautinės kultūros smaugimu ir visokeriopu nuskurdinimu. Tur būt, nėra šalies, tiek Europoje, tiek ir Amerikoje, kur nebūtų išsiblaškę lietuviai emigrantai, pabėgusieji iš savo gimtosios šalies ne tik nuo politinių persekiojimų, bet dar paprasčiau — nuo bado. Ne geresnėje padėtyje buvo ir lietuvių inteligentija, ypač pažangioji. Galimybė gyventi ir kvėpuoti buvo tik emigracijoje, nes gimtojoje šalyje jiems nebuvo darbo, ir fašizmas slopino kiekvieną laisvą mintį. Fašistinis smauglys apraizgė lietuvių tautą ir lėmė jai neišvengiamą pražūtį. Tokios yra priežastys, dėl kurių lietuvių tauta balsavo už Lietuvos įstojimą į Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą. Suprantama, balsavimo metu lietuvių tauta vadovavosi ne tik tomis nepakeliamomis sąlygomis, kuriose jai teko gyventi, bet ji pilnai atsižvelgė ir į tas pirmenybes, kurias jai suteikia tarybinė santvarka. Vienas svarbiausiųjų veiksnių yra tai, kad lietuvių tauta, įstojusi į TSR Sąjungos sudėti, įgijo tikrą ne.


Vakar Briuselyje prasidėjo NATO gynybos ministrų susitikimas. Viena pagrindinių darbotvarkės temų - Jugoslavijos konfliktas. Susitikimo išvakarėse NATO atstovas pažymėjo, kad bet kurios Šiaurės Atlanto sąjungos priemonės buvusios Jugoslavijos atžvilgiu gali būti panaudotos tik kaip JTO operacijos. AFP korespondentas pateikė NATO atstovų pasisakymus, kad karinės akcijos atveju joje galės dalyvauti ir kitos šalys. Dviejų dienų susitikime turėtų būti apsvarstytas ir Prancūzijos bei Vokietijos planas įkurti bendras pajėgas, kurioms priklausytų 40 tūkstančių kariškių.


Galutiniais, bet neoficialiniais daviniais, naujam lenkų seime vyriausybės blokas turės 128 vietas, socialistai – 63, „Wyzwolenie“ – 36, ūkininkų partija – 25, komunistai – 27, mažumų blokas – 56, tautiškas katalikiškas blokas – 37, „Piasto“ ir krikščionių – 34 ir likusias įvairios kitos grupės. ,,Rzeczpospolita“ rašo, kad nuosaikieji dešinieji naujam seime turės 80 atstovų, tuo tarpu kai pereitam turėjo 230. Jei prie jų sprendžiamais atvejais seime prisidėtų ir konservatoriai, kurie ėjo vyriausybės bloke, tai dešinieji tesudarytų tik 120 balsų. Aiškių kairiųjų balsų bus 150, o mažumų iki 100. „Rzeczpospolita“ nuomone, nuolatinės daugumos seime nebus. Ji formuosiantis nuo įvykio iki įvykio.


Nepasistumia pirmyn. Iš kalbų, kurios buvo įvairių valstybių atstovų pasakytos dabar per T. S-gos posėdžius, paaiškėjo, kad nėra nei vienos valstybės, kuri nenorėtų ar vengtų nusiginkluoti. Visos tik laukia, kada bus galima nusiginkluoti, bet nei viena nenori pirmoji parodyti pavyzdžio. Pasirodo, kad šiais laikais moderniškojo ginklavimosi sritys yra labai plačios ir įvairios, taip kad sunku suvienodinti vastybių pažiūras. Jei viena valstybė, sakysim, sutinka visiškai sumažinti sausumos pajėgas, tai kita norėtų nusiginkluoti jūrų srity. Vėl kyla nuomonių dėl povandeninių laivų reikalingumo. Toliau, ką daryti su oro karo laivynu, su nuodijamomis dujomis? Žodžiu sakant, kiekviena atskira valstybė sutinka nusiginkluoti kaip tik toj srity, kurioj ji yra silpniausia, bet kurioj kitos yra stiprios. Aišku, kad taip nusiginklavimo klausimą statamt sunku ką nors laimėti. Todėl suprantama, kodėl kalbant Ženevoj apie nusiginklavimą nuolat buvo pabrėžiama, kad prie nusiginklavimo reikia eiti ,,atsargiai“. O praktikoj „atsargus“ nusiginklavimas virsta neatsargiu ginklavimosi. Taip tad jau kelinti metai stovi vietoj nusiginklavimo vežimas, nes perdaug priešingos jėgos jį nori vežti.


Pakeista Čekoslovakijos vyriausybės sudėtis

PRAHA, birželio 17 d. (TASS-ELTA). Vakar įvyko Čekoslovakijos vyriausybės išplėstinis posėdis. Vyriausybės pirmininko V. Sirokio pasiūlymu, buvo priimtas nutarimas panaikinti kai kurias ministerijas ir atskirus valstybės valdymo centrinius organus. Respublikos prezidentas A. Zapotockis, vyriausybės pirmininko V. Sirokio pasiūlymu, atšaukė J. Bartušką, V. Krutiną, A. Maleką, J. Maurerį, M. Smidą, L. Štolą iš ministrų postų. Prezidentas atšaukė V. Škodą iš vyriausybės pirmininko pavaduotojo posto ir paskyrė jį teisingumo ministru. Prezidentas atšaukė M. Bakulą iš valstybės kontrolės ministro posto ir paskyrė jį žemės ūkio ir miškų ūkio ministru. Prezidentas paskyrė valstybės kontrolės ministru J. Krosnaržą, maisto pramonės ir žemės ūkio produktų supirkimų ministru I. Ugerį, vartojimo prekių pramonės ministru B. Machačovą‑Dostalovą, mokyklų ir kultūros ministru F. Kagudą. Prezidentas atšaukė E. Šlechtą iš statybos ministro posto ir paskyrė jį ministru - valstybinio statybos komiteto pirmininku, iš ministro - valstybinio statybos komiteto pirmininko posto atšaukė O. Beraną ir paskyrė jį statybos ministru, iš valstybės prokuroro posto atšaukė V. Alešą ir į šį postą paskyrė Nacionalinio susirinkimo deputatą J. Bartušką.


Lygiai prieš 44 metus didysis proletariato vadas Vladimiras Leninas, kreipdamasis laišku į Amerikos darbininkus ir apibūdindamas amerikinį imperializmą, rašė, jog kiekviename doleryje matyti purvo ir kraujo pėdsakai. Laikotarpis, praėjęs nuo tų dienų, kai buvo parašyta ši lenininė Amerikos imperializmo charakteristika, nauja jėga patvirtino jos teisingumą, Amerikinis doleris tapo keleriopai kruvinesnis ir purvinesnis, negu anuomet. Amerikinio imperializmo – tarptautinio žandaro – kruvinam veidui atskleisti vieną iš pastarųjų numerių paskyre „Kauno tiesa“. Daug faktų atskleidžiantį pasakojimą laikraštis pradeda nuo to, kaip amerikiniai imperialistai bandė užgniaužti Tarybų valdžią karinės intervencijos būdu, kaip jie susidorojo su Lietuvos darbo žmonėmis ir prie valdžios lovio pasodino sau paklusnias marionetes iš lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų tarpo. Pareikalavę, kad Vokietija perduotų buržuaziniams nacionalistams didžiulius kiekius ginklų, JAV imperialistai pasišovė organizuoti visą legioną kovai prieš Lietuvos darbo žmones, pakilusius į kovą už Tarybų valdžią. Legiono vadu buvo paskirtas amerikiečių armijos kapitonas V. Svarthoutas, kuriam buržuaziniai nacionalistai bematant suteikė pulkininko laipsnį. Politiniu šio legiono organizatorium imperialistai paskyrė amerikiečių generolą Lakrambe. Bet nepatogu buvo skelbti, kad amerikiečių lietuviškajai brigadai vadovauja ne lietuvis, todėl buržuaziniai vadeivos priversti buvo klastoti pavardes. Taip Svarthoutas buvo „perkrikštytas“ Juododžiu. Prie vienos nuotraukos, kurią išspausdino „Kauno tiesa“, išliko parašas: „2. Pulkininkas Juododis, sumanytojas ir organizatorius am. liet. brigados. Tikra jo pavardė yra Svarthout – tuo tarpu NESKELBTINA viešai“. 1919 metų rugsėjo mėnesį Svarthoutas „parinko“ iš JAV ekspedicinės kariuomenės Prancūzijoje „daugiau kaip tūkstantį karininkų ir kareivių, pasiruošusių vykti į Lietuvą“. Tuo laiku „apie 500 kitų karininkų ir daugiau 1.000 kareivių… apmokyti Niujorke ir laukia organizuojant reguliarias dalis“. O po kurio laiko Svarthoutas raportavo buržuaziniam karo ministrui: „Turiu garbės pranešti savo raportą apie amerikiečių legiono organizavimą tarnybai Lietuvos armijoje. Šį legioną sudaro brigada 5.680 žmonių su visomis reikalingomis dalimis, reikalingomis ateityje funkcionuoti armijai kraštutiniu atveju 50.000 žmonių“. Buržuazinei Lietuvos kariuomenei vadovauti Amerikos imperialistai siuntė savo karininkus. Daugelis jų buvo patyrę liaudies sukilimų malšintojai. Iš jų budelių „meno“ uoliai mokėsi plechavičiai, grigaliūnai ir į juos panašūs nacionalistinių gaujų vadeivos. Savais durtuvais pastatę prie valdžios buržuazinius nacionalistus, Amerikos imperialistai ėmė bematant skverbtis į krašto ekonomiką, ieškoti palankios rinkos savo užsigulėjusiems gaminiams realizuoti. Kai, užgniaužus Tarybų valdžią, kurį laiką Lietuvoje stigo maisto produktų, amerikiniai biznieriai nepraleido progos. Po tariamos „pagalbos“ priedanga jie pradėjo siuntinėti į Lietuvą neaiškios kokybės lašinius, taukus. Nemaža žmonių, vartodami šiuos produktus, apsinuodijo. Pasirodė, kad tų lašinių tarpe būta „tikros dvėselienos su terpentino kvapu“, pripažino netgi buržuaziniai nacionalistai. Tuo pat metu geros žuvies kvapą pajautė Fordo tipo rykliai. Jiems į pagalbą atėjo Lietuvon atsidanginę užjūrio kapitalistai. Taip susikūrė Amerikos lietuvių akcinė bendrovė su doleriniu kapitalu, kaip ji skelbėsi, – Fordų ir Fordsonų įgaliotoji. Ši bendrovė ėmėsi žygių Lietuvoje iškišti kitose pasaulio šalyse jokios paklausos jau neturinčius senų markių automobilius, traktorius, dviračius. Bendrovei vadovavo iš užjūrio atsidanginęs kažkoks J. Romanas, kuris drauge su Smetona įėjo į Lietuvos tarptautinio banko valdybą ir drauge plėšė pinigą. Kaip sakoma, ranka ranką plovė. Tuo pat metu iš Niujorko į Kauną atvyko kita grupė biznierių ir nutarė įsteigti audimo fabriką. Taip gimė „Drobės“ akcinė bendrovė. Lietuvos buržuazinė spauda tuo metu ėmė plačiai reklamuoti Amerikos kapitalistų „kilnius“, „patriotinius“ jausmus, jų „pasiryžimą“ padėti ugdyti Lietuvos pramonę. Bet biznieriai kiek kukliau apie save kalbėjo. Savo „patriotinius“ jausmus jie taip apibūdino: „Būdami Amerikoje, mes išgirdome, kad čia, Lietuvoje, galima biznį padaryti gaminant lietuviškiesiems kareiviams… autus“. „Drobės“ fabrikas bematant augo ir plėtėsi. Po metų, kitų čia jau buvo gaminami ne tik autai, bet ir uniforminė medžiaga kariuomenei, policijai. Darbininkai „Drobėje“ buvo negailestingai išnaudojami. Jie dirbdavo kapitalistams po 12 ir daugiau valandų per dieną, nesant elementariausių saugumo taisyklių. Kad darbininkai nebruzdėtų, amerikiniams biznieriams padėti buvo pasiruošusios ne tik buržuazinė policija, žvalgyba, bet ir kariuomenė. Štai viename rašte, adresuotame Kauno įgulos viršininkui, nurodoma: „Prašau imtis priemonių, kad streikaujantieji darbininkai bendrovės „Drobė“ nekeltų riaušių ir nedarytų susirinkimų. Be to, įtartinus žmones, raginančius streikuoti ir kitų įstaigų darbininkus pasistengti izoliuoti“. Nežmoniškai išnaudojami, policijos ir kariuomenės tramdomi, darbininkai krovė turtus Amerikos biznieriams. Vien 1939 metais „Drobės“ akcininkai turėjo 700 tūkstančių litų gryno pelno, arba 40 procentų įdėto kapitalo. Didžioji dalis šio pelno plaukė anapus Atlanto į „patriotiškų“ biznierių kišenes. Amerikos ir kitų imperialistinių valstybių monopolistinis kapitalas priversdavo Lietuvą importuoti už milijonus tokių prekių, kurias nesunkiai buvo galima gaminti vietoje. Štai 1938 metais Lietuva importavo neišdirbtus avių kailiukus, malkas, drožles, piuvenas, kalkakmenius, galvijų taukus, vilnų atmatas, skudurus, dirbtines trąšas. „Prašau jus skubiai pranešti man sekančias žinias, kurias aš perduosiu savo vyriausybei, – rašė jis buržuazinės Lietuvos vyriausybei, – … ekonominę šalies apžvalgą, apile vilnos pramonės padėtį ir kokios specialios lengvatos duodamos Amerikos pramonininkams Lietuvoje. Ko galvojate imtis Anglijos finansistų atžvilgiu besidominčių linų ir miško klausimais. … Apie geležinkelius ir šalies gamtos turtus. … Aple bolševikų veiklą jūsų šalyje“. Laikraštyje pateikiama daug faktų apie dviveidišką Amerikos imperialistų politiką antrojo pasaulinio karo metais, apie jų poziciją, kuri iš esmės siundė hitlerinius grobikus. Kada Tarybų šalyje, tame tarpe ir Lietuvoje, vyko žodžiais neaprašomi žiaurumai, pabrėžia laikraštis, Amerikos imperialistai trynė rankas iš džiaugsmo. Jie buvo pasiryžę atleisti hitlerininkams ir už išdegintus miestus, ir už savo žuvusių karių gyvybes, kad tik sunaikintų darbo žmonių valstybę. Amerikos imperialistai buvo pagrindiniai nacionalistinių banditų nusikaltimų įkvėpėjai pokario metais. Nemažai banditinių gaujų dalyvių, pažymi „Kauno tiesa“, vergiškai troško aukso, dolerių, kurie juos, kaip talismanus, nešiojo su savimi ar slėpė pas savo bendraminčius. Už dolerį jie buvo pasiryžę nužudyti savo artimiausius žmones. „Žudikai geltonojo velnio prieglobstyje“, – taip pavadintame straipsnyje laikraštis su pasipiktinimu rašo, jog JAV imperialistai globoja tokius žudikus, kaip Impulevičius, Paškevičius ir į juos panašius. Paskutiniame laikraščio puslapyje spausdinami dokumentai parodo amerikinį imperializmą kaip tarptautinį žandarą mūsų dienomis. Pelno troškimas, baigdamas rašo laikraštis, geltonojo velnio imperijos valdovus skatino pavergti kitas tautas, paglemžti jų turtus ir pačius žmones. Nematomais čiulptuvais jie apraizgė visus žemynus… Purve ir kraujo klanuose išmirkę, doleriai plaukia į Morgano, Rokfelerio, Fordo, Diupono ir kitų bankus… Kur šmėkšteli geltonojo velnio šešėlis, ten lieka kruvini pėdsakai. Tačiau neišvengiamai artėja laikas, kai visos tautos išsivaduos iš dolerio vergijos, pabrėžia laikraštis. „Kauno tiesa“ paruošė turiningą ir įdomią medžiagą, nuplėšiančią skraistę nuo reakcingiausios dabartinio pasaulio jėgos – amerikinio imperializmo, ir kartu demaskuojančią išdavikišką lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų veikl


PEKINAS, rugpiūčio 6 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Japonijos radijas, šiandien Tokio mieste prasidėjusioje Tarptautinėje konferencijoje už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą kalbėjo įvairių šalių atstovai. Tarybų Sąjungos delegacijos atstovas Koževnikovas pažymėjo, kad tarybinė liaudis ranka rankon su japonų tauta sieks, kad pasaulio šalys paskelbtų už įstatymo ribų atominę ir vandenilinę bombas. Kinijos Liaudies Respublikos atstovas pranešė, kad jo šalis suteiks finansinę pagalbą japonams, nukentėjusiems nuo atominės ir vandenilinės bombų. Šios dienos konferencijos posėdyje buvo priimtas toks pareiškimas: judėjimas už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą yra judėjimas žmonijos gyvenimui ir laimei ginti. Tarptautinė padėtis vystosi atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo linkme. Mes kovosime už atominio ir vandenilinio ginklo gamybos bei bandymų uždraudimą, už nusiginklavimo įgyvendinimą.


TASS-o korespondentas J. Popovas praneša: politinė padėtis Alžyre smarkiai pasikeitė. Vakar po vidudienio iš miesto buvo išvestos visos ketvirtosios ir trečiosios karo apygardų dalys. Visiems netikėtai buvo paskelbta apie nacionalinio išsivadavimo fronto politinio biuro spaudos konferenciją Kasboje. NIF politinio biuro generalinis sekretorius M. Hideras, dalyvaujant politinio biuro nariui ir LARV pirmininko pavaduotojui Ben Belai, pareiškė spaudos atstovams, kad „Alžyro revoliucija pergyveno dar vieną valdžios krizę“. Ši krizė, nurodė jis, kilo dėl krizės, buvusios Tripolyje (Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos sesijoje. – Koresp. past.), prieš tris mėnesius. Spaudos konferencijoje buvo nurodyta, kad politinis biuras po rinkimų tuojau pat perduos visas valstybinės valdžios funkcijas naujai išrinktam organui. Hideras kritikavo LARV pirmininko Ben Hedos poziciją, kurią jis užėmė pastarosios politinės krizės metu. Vakare miesto centre įvyko masinis mitingas, kuriame dalyvavo NIF politinio biuro nariai Ben Bela ir Bitatas. Kalbėdamas mitinge, Ben Bela pareiškė, kad krizė pasibaigė. Mes nugalėjome ne todėl, pabrėžė jis, kad ketvirtosios karo apygardos kareiviai paliko miestą, o todėl, kad liaudis pareiškė savo valią. Jis patvirtino, kad NIF politinis biuras vėl pradeda darbą Alžyre. Nacionalinės liaudies armijos generalinio štabo pranešime buvo pažymėta, kad penktosios ir šeštosios apygardų kariuomenės dalys, žygiuojančios Alžyro link, gyventojų buvo džiaugsmingai sutiktos, o apie 400 ketvirtosios karo apygardos kareivių perėjo NIF politiniam biurui ištikimos kariuomenės pusėn. Nors dėl NIF politinio biuro laimėjimo nebuvo abejojama, toks staigus padėties šalyje pasikeitimas daug kam buvo staigmena. Šiandien laikraščiuose išspausdintas pranešimas, kad NIF politinis biuras ir ketvirtosios karo apygardos vadovybė susitarė, bet nenurodoma, kokia būtent šio susitarimo esmė. Šiaip ar taip, krizei išsisprendus, NIF politinio biuro padėtis pasidarė žymiai tvirtesnė, negu pirm