Latvių rašytojos Aspazijos 60 metų amžiaus ir 40 metų literatūros darbo sukaktuvių paminėjimą ruošia Lietuvių Latvių Vienybė su latvių studentų korporacija „Sidrabenia“. Sukaktuvių vakaras įvyks penktadienį kovo 16 d. universiteto I rūmuose didžioje salėję 8 val. vakaro. Vakaro programoj – prof. Volterio įžangos žodis, jubiliatei siunčiamų nuo organizacijų sveikinimų perskaitymas, artistės P. Penkauskaitės deklamacijos, p. Dvarionaitės dainos Aspazijos tekstais, stud. Lapienio paskaitos apie Aspazijos biografiją ir dramą „Vaidilutė“, J. Paleckio paskaita „Aspazijos kūrybos bruožai“. Paskaitos bus iliustruojamos nejudomais paveikslais. Tas paminėjimo vakaras platesnio susidomėjimo vertas, nes jame bus proga susipažinti su įdomia ir viena žymiausių latvių moterų rašytojų, turinčių didelę reikšmę ne tik latvių literatūroj, bet ir mūsų kaimynės tautos gyvenime. Be to, Aspazija verta pagerbti kaipo lietuvių tautos simpatikė.


Virginija Kligytė („Lietuvos aidas”, 1991.12.11)

„Ar šie žurnalistai - laisvi? Žurnalistai, išleidę tuščius puslapius, besiskelbią tiesos fakelą nešančiais? Bet mes matom, kad jų mintys prikaltos prie komunizmo uolos, o kepenis jų lesa juodi neaiškių žinybų kovarniai”.


Užvakar vakariniame Lietuvos Seimo posėdyje paskelbtas Seimo opozicijos pareiškimas. Dokumente, kurį Tėvynės santaros frakcijų vardu pasirašė devyni Seimo nariai, sakoma: Lietuvos Seimo darbe toliau ryškėja negeros, nedemokratinės tendencijos. Vengiama frakcinio ir tarpfrakcinio darbo, jam nepaliekant reikiamo laiko. Formalių tarpfrakcinių susitikimų metu į opozicijos nuomonę neatsižvelgiama. Pareiškime taip pat pažymima, jog laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Česlovas Juršėnas nevengia pažeisti procedūrų, o naudodamas klusnią jam daugumą, partinius sprendimus paskubom verčia tariamais viso Seimo sprendimais. Opozicija, sakoma pareiškimo pabaigoje, stengiasi dirbti konstruktyviai. Tačiau artimiausios dienos parodys, ar bus ieškoma diskusijoje gimstančių naudingesnių parlamentinių sprendimų, ar priešingai - toliau bus sukama paklusni partinė balsavimo mašina.


Vilniuje įkurta grūdų perdirbimo įmonių asociacija „Grūdai”, vienijanti visas 22 Lietuvos grūdų perdirbimo ir jas aptarnaujančias įmones. Pagrindinis „Grūdų” uždavinys - atstovauti asociacijos narių teisėms plėtojant grūdų pramonę, kaupti ir teikti informaciją bei konsultacijas. Tapti asociacijos nariais gali visi grūdų augintojai, žemės ūkio bendrovės, ūkininkai.


50-toji Tautų Sąjungos tarybos sesija Ženevoje savo darbų tvarkoje yra priėmusi visą ilgą eilę klausimų. Kaip vakar sesijos pirmininkas visai teisingai pastebėjo, šios sesijos darbai užims gal visą savaitę laiko. Darbų seilėj stovi ir trys klausimai, kurie daugiausia paliečia Lietuvą. Rytoj šiuo laiku tie klausimai vienaip ar kitaip jau bus išspręsti, ir todėl šiandie maža būtų prasmės spėlioti, kaip Ženevos areopagas į juos pažiūrės ir kaip juos supras. Žinios iš Ženevos praneša, kad mūsų vyriausybės galva prof. Voldemaras turės pasimatymą su Prancūzijos užsienių politikos vadu p. A. Briand'u. Vadinasi, jo kelionė šį kartą, kaip ir pereitą rudenį, nesibaigs Ženeva, bet pasieks ir Paryžiaus. P. Briand'as, kaip ir p. Strescmarin'as, šį kartą dėl ligos pats asmeniškai negalėjo į Ženevą atvykti. Mes dar atsimename, kaip gruodžio mėnesio sesijoj p. Briand'as buvo vienas iš didžiųjų valstybių atstovų, kurie prisidėjo prie lietuvių lenkų konflikto pakreipimo į taikingesnes vėžes. Quai d'Orsay organas „Le Temps“ birželio 3 d. savo vedamajam straipsny rašo apie tai, kad ,,Prancūzijos ir Anglijos susitarimas palieka kiekvienos sveikos taikos politikos bazė“. Pravažiuodamas pro Paryžių į Ženevą, Sir Austin Chamberlain turėjo pasikalbėjimą su p. Briand'u. Paryžiaus laikraščių pranešimais, Chamberlain esąs nepatenkintas, kad į Lietuvos valstybės konstituciją Vilnius yra įrašytas kaip sostinė. ,,Petit Parisien“, rašydamas apie Chamberlain'o pasimatymą su Briand'u, smarkiais žodžiais rašo prieš Lietuvą, kuri nerodanti geros valios su lenkais į normalinius santykius įeiti. Bet esą reikalinga dabar dar lietuvių lenkų ginčo klausimu jokio sprendimo nedaryti, o palaukti rugsėjo mėnesio sesijos, kad būtų galima „galutinai įrodyti prof. Voldemaro bloga valia“. Mes esame iš paties prof. Voldemaro girdėję, po to, kai jis sugrįžo iš Londono, kad sir Austin Chamberlain yra jam pabrėžęs Anglijos didelį susiinteresavimą taika, ypač Europoje. Taip pat yra suprantamas ir visos Europos noras stabilizuoti taiką, šalinant visus jai gresiančius pavojus. Tokių pavojų skaičiuje yra ir neišspręstas lietuvių lenkų ginčas dėl Vilniaus. Bet čia jau šimtus kartų galėjo įsitikinti visi, kad karo pavojus šiame Europos kampe gali kilti tik iš lenkų, nes Lietuva niekada nėra grasinusi Lenkiją pulti, o ir norėdama ji vargu drįstų militariškai daug galingesnę Lenkiją pulti. Aišku, kad taikos išlaikymas šiame krašte pareina išimtinai nuo Lenkijos geros valios. ,,Le Petit Parisien“ rašo, kad Vilniaus įrašymas į Lietuvos valstybės konstituciją galėtų būti „casus belli“, - tik esą lenkų vyriausybės taikingumas čia išlaikąs taiką!.. ,,Petit Parisien“ nė nejunta, kaip jis čia taikos atžvilgiu kalba Lietuvos naudai!.. Nors Vilnius ir Lietuvos konstitucijoj yra įrašytas kaip valstybės sostinė, o vis dėlto puolimo pavojus yra galimas tik iš lenkų pusės. Lietuvos nepriklausomybės aktas 1918 m. vasario 16 d. buvo paskelbtas Vilniuje, ir pažymėta, kad Lietuvos sostinė yra Vilnius. Pagaliau, ir pačioje T. S. taryboje gruodžio mėnesy jis pripažintas ginčytinu. Kodėl Lietuva neturėtų teisės įsirašyti Vilnių į savo konstituciją kaip sostinę? Okupavimo faktas toli gražu dar nesudaro teisės fakto. Juk karo metu buvo okupuotas Briuselis, Bielgradas, Bukarestas, o vis dėlto Belgijos, Serbijos, Rumunijos vyriausybės šių miestų neišsižadėjo. Lenkai įteikė T. S. Tarybos nariams savo protesto notos nuorašus, manydami tuo nustebinsią Tautų Sąjungą ir įrodysią Lietuvą esant taikos ardytoją. Mūsų giliu įsitikinimu ši lenkų nota turėtų prasmės tuo atveju, jei Lietuva tikrai neturėtų jokių teisių į Vilnių. Pavyzdžiui, jei Lietuva būtų įrašiusi į savo konstituciją Krokuvą ar Liubliną, į kuriuos ji jokių teisių neturi, tai visas pasaulis galetų pripažinti, kad čia būtų tik provokatoriškas Lietuvos vyriausybės žygis. Bet dėl Vilniaus, dėl tikrosios Lietuvos sotinės, kuri ir tarptautinėmis sutartimis yra pripažinta Lietuvai, tokių abejojimų visai negali kilti.


VAKARŲ Vokietijos darbo jaunimas ypač aštriai jaučia kapitalistinio išnaudojimo naštą. VFR leidžiamas jaunimo žurnalas „Aufverts” taip aprašo paauglių darbo Ruro anglies šachtose salygas: „Sunkus darbas apstulbina kiekvieną naujoką. Keturiolikametis paauglys tai pradeda jausti jau po keleto savaičių, kai išstovi prie transporterio po 8 valandas ir išima kas valandą po 15—20 centnerių akmenų iš neišvalytos anglies… Įmonininkai naudojasi tuo, kad paaugliams galima mažiau mokėti; jie priima juos dirbti mokiniais, o vėliau, kai jie išlaiko pameistrio egzaminus (tuomet pagal įstatymą turi būti padidintas darbo užmokestis), tuojau pat atleidžia iš darbo”. Kai kuriose šakose paauglių darbo diena neribota, ir šeimininkai išnaudoja jaunuolių bei merginų darbą be jokio sąžinės graužimo. Vakarų Vokietijos jaunimas jau seniai kovoja, kad vyriausybė priimtų įstatymą dėl jaunimo darbo apsaugos. Neseniai Kelne įvyko Vakarų Vokietijos profsąjungų susivienijimo jaunimo konferencija, kuri ryžtingai pareikalavo iš VFR vyriausybės išleisti tokį įstatymą. Bonos vyriausybė, išleidžianti didžiules lėšas ginklavimuisi (tik per pastaruosius dvejus metus VFR kariniams tikslams buvo išleista daugiau kaip 31 milijardas markių), neranda lėšų jaunimo reikmėms, konkrečiai, jo profesiniam apmokymui. Dėl to vien tik Bavarijoje specialybės neturi maždaug 300 tūkstančių nuo 15 iki 27 metų amžiaus jaunuolių. Vakarų Vokietijos jaunimas aktyviai kovoja dėl savo padėties pagerinimo, prieš kapitalistinį išnaudojimą. Tačiau jam tenka kovoti sunkiomis aplinkybėmis. Vyriausybė persekioja visas pažangias organizacijas. VFR uždrausta ne tik komunistų partijos, bet ir daugelio masinių demokratinių organizacijų, tame tarpe Laisvojo vokiečių jaunimo sąjungos, veikla. Šios organizacijos pirmininkas Angenfortas už kovą jaunimo teisėms ginti 1955 metais buvo nuteistas 5 metams katorgos. Šis susidorojimas su populiariu jaunimo judėjimo vadovu sukėlė protestų audrą visoje Vokietijoje. Visuomenės spaudžiama, valdžia šių metų balandžio mėnesį buvo priversta pirma laiko išleisti iš kalėjimo Angenfortą. Vakarų Vokietijos valdžia bijo draugiškų ryšių tarp VFR ir Vokietijos Demokratinės Respublikos jaunimo. Užtenka pasakyti, kad jaunuoliams ir merginoms, neseniai buvusiems VDR ir dalyvavusiems sporto šventėje, buvo iškeltas kaltinimas, kad jų veikla „gresia valstybės saugumui”. Š. m. birželio pradžioje Vakarų Vokietijos teismas nuteisė dešimt mėnesių kalėti profsąjunginį aktyvistą Hansą Virerį vien už tai, kad jis ragino jaunimą dalyvauti VDR sportininkų šventėje Leipcige! Tačiau, nepaisydamas visų persekiojimų, Vakarų Vokietijos jaunimas tęsia savo teisingą kovą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Tarybų Lietuvos respublikinio mokslininkų susirinkimo REZOLIUCIJA

Mes, Tarybų Lietuvos mokslinio tyrimo įstaigų ir aukštųjų mokyklų atstovai, išklausę Lietuvos TSR Mokslų akademijos viceprezidento J. Žiugždos pranešimą apie būtinumą uždrausti taikyti atominę energiją kariniams tikslams, o taip pat eilės akademikų, profesorių, mokslo ir meno darbuotojų pareiškimus šiuo klausimu, vieningai ir karštai palaikome visos Tarybų Sąjungos mokslininkų griežtą reikalavimą nedelsiant nutraukti branduolinio ginklo bandymus ir uždrausti taikyti atominę energiją kariniams tikslams. Šis didysis mokslo atradimas turi būti panaudotas tik taikaus gyvenimo kūrybai. Pastaraisiais metais ypač suintensyvėję ginklavimosi varžybos, dažni atominio ginklo bandymai sudaro didelį pavojų žmonijai ir kelia rimtą susirūpinimą ir nerimą dėl atominio karo grėsmės. Todėl visų šalių mokslininkų, nepriklausomai nuo jų politinių pažiūrų, pilietinė pareiga yra įspėti pasaulio visuomenę apie milžinišką pavojų, kuris gali žmoniją ištikti atominio karo atveju. Mūsų pareiga kartu su visais tarybiniais ir užsienio pažangiaisiais mokslininkais taip pat dėti visas jėgas tam, kad pasaulio visuomenė laiku būtų įspėta apie gresiantį pavojų, ir visų geros valios žmonių bendromis pastangomis būtų uždraustas šis masinio žmonių naikinimo ginklas, nutraukti jo bandymai. Paremdami Maskvos, Leningrado, Baltarusijos, Estijos ir kitų Tarybų Sąjungos miestų bei sąjunginių respublikų mokslininkų iškeltus teisėtus, humaniškus reikalavimus uždrausti taikyti atominę energiją kariniams tikslams, mes griežtai protestuojame ir raginame visų šalių mokslininkus pakelti savo balsą prieš neribotas ginklavimosi varžybas, prieš naikinančio atominio karo rengimą. Būdami įsitikinę, kad tarptautinės problemos gali būti išspręstos ir sureguliuotos taikiu pasitarimų keliu, mes reikalaujame iš Suvienytųjų Nacijų Organizacijos, sutinkamai su jos statutu, imtis reikiamų žygių ginklavimosi varžyboms nutraukti ir taikai bei saugumui visame pasaulyje užtikrinti. Mes karštai pritariame tarybinių mokslininkų iškeltam šių metų rugpiūčio mėn. 13 d. pasiūlymui dėl tarptautinės mokslininkų konferencijos atominio ginklo uždraudimo klausimu sušaukimo. Šių dienų mokslo didieji laimėjimai turi tarnauti ne karui, naikinimui ir griovimui, bet taikiajai statybai, žmonių gerovei ir laimei. Mūsų, kaip ir visų Tarybų Sąjungos mokslo ir meno veikėjų, pagrindinė pareiga yra tarnauti liaudžiai, nuolat gerinti darbo žmonių gyvenimo sąlygas ir stiprinti taiką. Mokslo atradimai turi būti panaudojami materialinei darbo žmonių buičiai bei kultūrai kelti ir jų sveikatai saugoti, Mes karštai remiame mūsų Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vykdomą taikingą politiką, ryžtingą tarybinių delegacijų kovą tarptautinėje arenoje dėl branduolinio ginklo bandymų nutraukimo, dėl šio masinio žudymo ginklo visiško uždraudimo ir jo atsargų sunaikinimo. Šiai mūsų vyriausybės politikai pritaria visa tarybinė liaudis, visos liaudies demokratinės šalys, viso pasaulio pažangioji žmonija. Mes neabejojame, kad bendromis viso pasaulio geros valios žmonių pastangomis bus sutramdyti imperialistiniai karo kurstytojai ir užkirstas kelias karui, o didieji mokslo laimėjimai — atominė energija ir reaktyvinė technika — bus nukreipti talkiajai statybai ir žmonijos gerovei kelti. Mes tvirtai tikime, kad bus pašalinta karo grėsmė, nerimas ir netikrumas, kad visame pasaulyje nugalės ir įsiviešpataus taika. Tegyvuoja tarybinis mokslas, tarnaująs taikai ir žmonių gerovei! Tegyvuoja Tarybų Sąjunga — neįveikiama taikos tvirtovė! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos Komunistų partija — mūsų pergalių, mūsų taikaus gyvenimo statybos organizatorius ir įkvėpėjas! Už taiką visame pasaulyje!


Atidarydamas vakar Lietuvos Lenkijos konferenciją prof. Voldemaras pasakė tokią kalbą: „Pone Ministeri, Ponios, Ponai, Man tenka ypatinga garbė atidaryti lietuvių lenkų konferenciją. Maloni pareiga yra man, pirmiausia, padėkoti miesto valdžiai už puikų priėmimą ir už palengvinimus, kuriuos ji mums suteikė mūsų darbų organizavime. Šiandien čia atsidarančioji konferencija patraukia viso pasaulio dėmesį, nes viso pasaulio civilizuotos valstybės pavargo nuo nesaugios padėties, kurioj jis gyvena nuo didžiojo karo. Mūsų uždavinys yra labai didelis; mums tenka patikrinti taika tarp Lietuvos ir Lenkijos, nes neramumai šioj Europos daly galėtų rimtai atsiliepti kitose valstybėse. Todėl tai Tautų Sąjunga, kuri užsibrėžė didįjį uždavinį patikrinti pasaulio taiką, sumažindama tautų apsiginklavimą ir, kas svarbiau, pašalindama konfliktų priežastis, išsprendžiant juos taikingais būdais, susirūpino lietuvių lenkų konfliktu nuo savo pirmos egzistavimo dienos Pamėginus visa pilnuma išspręsti lietuvių lenkų konfliktą – pastangos, kurios, deja, žlugo – Tautų Sąjunga rekomendavo Lietuvai ir Lenkijai taip sutvarkyti savo santykius, kad būtų apsaugota taika. Taigi, mes dirbsim taikos saugumui. Po buvusiųjų pastangų nepasisekimo, mūsų uždavinys yra kuklesnis. Mes nepasižadėjom ieškoti galutinių sprendimų, bet nustatyti taikingą sugyvenimą tarp abiejų valstybių. Aš įsitikinęs, kad reikalingos geros valios mūsų darbams iki sėkmingo galo atvesti yra tiek lenkų, tiek lietuvių delegacijose. Vien šia sąlyga galima tikėtis pasiekti gerų rezultatų. Laukdamas to ir turėdamas gerų vilčių, aš skelbiu lietuvių lenkų konferenciją atidarytą. Po ministerio pirmininko kalbos, paskaitytos iš rašto, taip pat iš rašto paskaitė Lenkijos užsienių reikalų ministeris p. Zaleskis.


ESBO nežino, kurią Baltarusijos parlamentarų delegaciją pripažinti

Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos (ESBO) pareigūnai vakar Kopenhagoje sprendė sudėtingą uždavinį: kurią iš dviejų delegacijų pripažinti, nes į tarptautinį parlamentinį forumą atvyko dvi Baltarusijos parlamentarų grupės. “Tai labai subtilus reikalas”,- sakė 54 nares vienijančios ESBO pareigūnas. Nuolatinis ESBO komitetas mėgina rasti sprendimą, kuris leistų sušvelninti ESBO metinės parlamentinės sesijos pradžią aptemdžiusį incidentą. Viena Baltarusijos delegacijų Kopenhagoje atstovauja demokratiškai išrinktam parlamentui, kurį prezidentas Aleksandras Lukašenka paleido, sustiprinęs savo valdžią po 1996 metų referendumo. Pasak pareigūno, pirmojo parlamento atstovai buvo pakviesti, nes ji oficialiai pripažino ESBO. Kita delegacija sudaryta iš Lukašenkos įsteigtos Aukščiausiosios Tarybos atstovų. ESBO parlamentinė asamblėja turėtų posėdžiauti iki liepos 10 dienos. Svarbiausias darbotvarkės klausimas - Kosovo krizė. TVF atšaukė savo atstovus iš Baltarusijos Praėjus dviem savaitėms po to, kai iš Baltarusijos išvyko Vakarų diplomatai, savo atstovus iš Minsko atšaukė ir Tarptautinis valiutos fondas (TVF). “Baltarusijos politikos negalima remti”,- šį sprendimą antradienį šalies sostinėje pagrindė viena iš TVF darbuotojų. TVF atstovas Baltarusijoje Richardas Haasas išvyko iš Minsko praėjusį sekmadienį. Baltarusija dėl nevykdomų reformų bei didėjančio vidaus įsiskolinimo TVF paskolų negavo jau nuo 1995 metų, pranešė Rusijos naujienų agentūros. Jau seniai įtemptus prezidento Aleksandro Lukašenkos autoritarinio režimo ir tarptautinės valstybių bendrijos santykius smarkiai aptemdė birželį kilęs konfliktas, kai Baltarusijos valdžia dėl tariamai būtino remonto nutraukė elektros bei vandens tiekimą ambasadorių rezidencijoms ir neleido diplomatams patekti į savo pastatus. Reaguodamos į tai daugelis valstybių, tarp jų Didžioji Britanija, Prancūzija, Italija, Vokietija ir JAV, atšaukė savo ambasadorius iš šios buvusios sovietinės respublikos. JAV grasina atsakomaisiais veiksmais Pirmadienį Jungtinės Valstijos dar kartą pareiškė protestą Baltarusijai dėl to, kad išardyta tvora aplink JAV ambasadoriaus rezidenciją, be to, ambasados teritorijoje šeimininkauja Baltarusijos pareigūnai. Valstybės departamento atstovas Jamesas Rubinas šiuos veiksmus pavadino dar vienu šiurkščiu diplomatinius santykius reguliuojančios Vienos konvencijos pažeidimu ir pareikalavo, kad Baltarusija “nedelsdama atstatytų tvorą, pašalintų savo atstovus iš nuosavybės teritorijos, leistų pastatyti savo apsaugą ir nekliudomai naudotis savo nuosavybe”. JAV valstybės departamentas išsikvietė Baltarusijos reikalų patikėtinį ir pareiškė jam, kad tai “neprotingas ir neteisėtas žingsnis”, JAV gali imtis atsakomųjų veiksmų. Lukašenkai primenama, kad pagal Vienos konvenciją misijos vadovo rezidencijai taikomas visiškas imunitetas. Rubinas pabrėžė, kad Baltarusijos pareigūnai nugriovė tvorą be JAV leidimo ar išankstinio perspėjimo. Tai, kad dabar amerikiečiai į savo rezidenciją gali patekti tik su Baltarusijos valdžios leidimu, taip pat pažeidžia Vienos konvencijos nuostatas. JAV valstybės departamentas mėgino gauti leidimą pastatyti sargybinius prie paliktų ambasados pastatų, tačiau Minskas šį prašymą atsisakė patenkinti. “Neleisdama mums saugoti savo nuosavybės, Baltarusija prisiėmė atsakomybę už šios nuosavybės apsaugą nuo neteisėtų įsibrovimų”, - pasakė Valstybės departamento atstovas. Rudenį rengiamas JAV ir Rusijos prezidentų susitikimas JAV prezidentas Billas Clintonas rugsėjo mėnesį vyks į Maskvą susitikti su Rusijos vadovu Borisu Jelcinu, nors greičiausiai dar nebus pasirengęs pradėti oficialių derybų dėl tolesnio branduolinių ginklų arsenalo mažinimo. Tai bus pirmas pilnavertis jų susitikimas nuo 1997 metų kovo, nors prezidentai per tą laiką kelis kartus trumpai susitiko, pavyzdžiui, gegužės mėnesį per Didžiojo aštuoneto ekonomikos forumą Birmingame, Anglijoje. Ilgą laiką Clintono administracija tvirtino, kad prieš JAV prezidentui važiuojant į Maskvą Rusijos Valstybės Dūma turėtų ratifikuoti strateginės ginkluotės mažinimo sutartį SGMS-2. Komunistų vyraujama Dūma mano, kad SGMS-2 nėra gera sutartis, nors dėl lėšų trūkumo Rusijos kariuomenė vargu ar galėtų išlaikyti dabartinį branduolinį arsenalą. 1993 metais pasirašytą sutartį JAV Senatas ratifikavo 1996 metais. Pagal ją kiekviena šalis savo tolimojo nuotolio ginklų arsenalą turėtų sumažinti beveik per pusę, iki 3000-3500 kovinių galvučių. Viena iš prieštaringiausių sutarties nuostatų numato svarbiausių Rusijos sausumoje dislokuotų raketų SS18 sunaikinimą. Praėjusį mėnesį Valstybės Dūma atidėjo iki rudens SGMS-2 ratifikavimo klausimą, nors Jelcinas daugelį kartų garantavo JAV prezidentui, kad Dūma elgsis tinkamai. Clintono administracija ir toliau laikosi pozicijos, kad derybos dėl tolesnio ginklų mažinimo gali prasidėti tik po SGMS-2 ratifikavimo. Vis dėlto santykių su Rusija klausimų tiek daug, kad abu prezidentai turės ką aptarti. Konkreti susitikimo data dar nenustatyta.


Balodis apie aktualiuosius klausimus. ,,Letos“ pranešimu, prieš išvažiuodamas į Ženevą Latvijos užsienių reikalų ministeris Balodis pasikalbėjime su spaudos atstovais palietė aktualiuosius užsienių politikos klausimus, ryšy su Tautų Sąjungos plenumu. Kalbėdamas apie nusiginklavimo, saugumo ir arbitražo klausimus, ministeris pabrėžė, kad Latvijos politika krypsianti į vadinamojo Ženevos protokolo pusę. Latvija remsianti Suomijos pasiūlymą suteikti Tautų Sąjungos finansinę paramą toms valstybėms, kurios prieš savo norą būtų įtrauktos į karą. Liesdamas Lietuvos Lenkijos ginčą, ministeris pareiškė, kad Latvija suinteresuota tiesioginiu ar, Tautų Sąjungos tarybai tarpininkaujant, atsiektu susitarimu ar aštrumų sušvelninimu. Latvijos susidomėjimas šiuo klausimu glaudžiai susijęs su laisvo susisiekimo ir tranzito užmezgimu. Dėl Lietuvos Lenkijos ginčo Latvija, kaip ir ligšiol, laikysiantis neitraliai, bet Latvijai esą svarbu, kad nesutarimai būtų likviduoti taikingu būdu. Balodis nurodė į Pabaltės valstybių bendradarbiavimo reikalingumą Ženevoj, kur turėtų susirinkti „Pabaltės valstybių kolegija“. Į ją įeitų Latvijos, Lietuvos, Estijos, Suomijos ir Lenkijos užsienių reikalų ministeriai su tikslu aptarti ir vykdyti visus tuos klausimus, kurie egzistuoja šių valstybių tarpe. Balodis turįs vilties aptarti su Lietuvos delegacija ir klausimą apie Lietuvos Latvijos ekonominių santykių ugdymą, kuris ligšiol neinas priekin. Latvijos ekonominiai sluoksniai ne kartą pabrėžę savo norą užmegsti su Lietuva glaudžius santykius, neišskiriant nė muitų unijos. Viltys ją sudaryti esančios labai mažos. Esąs sumanymas sudaryti platesnę tarifinę sutartį, bet ir čia susiduriama su kliūtimis. Vis dėlto ši sutartis turinti būti sudaryta iki kitų metų sausio 16 d., kada įsigalios Latvijos maksimaliniai muitai toms valstybėms, su kuriomis Latvija neturi prekybos sutarties. Liesdamas Kelogo paktą ministeris pabrėžė, kad jis neturįs pakenkti Latvijos Estijos politinės sąjungos sutarčiai. Vakar pas Latvijos ministerį pirmininką buvo sušauktas koalicijos partijų pasitarimas, kuriam nacionalinio bloko atstovai reikalavo griežtai kovoti su komunizmo pavojum ir daugiau rūpintis valstybės saugumu. Daug paskutiniųjų neramumų kaltininkų esą suimta, tačiau patys neramumų organizatoriai likę laisvi. Be to, nacionalinis blokas reikalauja per vieną savaitę išaiškinti Latvijos pasiuntinio Maskvoj Ozolo atšaukimo klausimą. Priešingu atveju blokas paskelbsiąs pasiuntinį kompromituojančią medžiagą.


Vakar Austrijos koncleris Seipelis ir Prancūzijos užsienių reikalų ministeris Briandas turėjo ilgą pasikalbėjimą, kuriam, kaip manoma, buvo svarstytas Austrijos Vokietijos susijungimo klausimas. Bet iš kitų šaltinių pranešama, kad pasikalbėjime buvo liečiami tiktai ekonominiai klausimai. Prieš pasikalbėjimą su Briandu Seipelis ilgai kalbėjosi su Italijos delegacijos pirmininku Scialoja. „Daily Telegraph“ praneša, kad Seipelis norėjęs išsklaidyti neramias žinias skleidžiamas Italijos ir Prancūzijos ryšy su Austrijos ir Vokietijos susijungimo klausimu. Be to, Seipelis įtikinėjęs Scialoją, kad Austrija nesikišianti į Italijos elgesį su vokiečiais pietų Tiroliuj. (Elta).


Raskas ir Hiumas apie nusiginklavimo derybas

Vakar lordų rūmuose įvyko diskusija užsienio politikos klausimais. Pradėdamas diskusiją, leiboristas lordas Hendersonas ragino Anglijos ir JAV vyriausybes Ženevos derybose veikti lanksčiau. Jis pabrėžė, kad branduolinių bandymų nutraukimo problemos išsprendimas galėtų turėti lemiamą reikšmę visuotiniam ir visiškam nusiginklavimui. Vakarų valstybės, pasakė jis, turi atsisakyti savo neigiamos pažiūros į planą sudaryti ir branduolinio ginklo neturinčias zonas. Hendersonas pažymėjo, kad į nusiginklavimo derybas reikia įtraukti Kinijos Liaudies Respubliką, be kurios joks susitarimas neturės pakankamos galios. Jis pareikalavo, kad Hiumas grįžtų į Ženevą, į šias nepaprastai svarbias derybas. Anglijos užsienio reikalų ministras lordas Hiumas savo kalboje pripažino, kad Ženevoje delegacijos yra labai susirūpinusios Amerikos Vyriausybės ketinimu atnaujinti branduolinio ginklo bandymus. Kartu Hiumas vėl mėgino pateisinti šiuos planus ir pareiškė, kad pagrindinis Vakarų tikslas derybose dėl branduolinio ir visuotinio nusiginklavimo – išsaugoti „jėgų pusiausvyrą“. Branduolinių bandymų kontrolės klausimu Hiumas pareiškė, kad Vakarai esą pasiruošę priimti „bet kurias kontrolės priemones“, kurias mokslininkai pripažins pakankamai efektyviomis. Tačiau jis teigė, kad šiuo metu tokių priemonių nesą. Pasakodamas, kaip vyksta Ženevos visuotinio ir visiško nusiginklavimo derybos, Hiumas pareiškė, kad derybos vyksta realizmo dvasia ir kad Tarybų Sąjungos ir Amerikos planų svarstymas gali padėti sudaryti vieningą nusiginklavimo susitarimo projektą. Tačiau ir čia Hiumas ypatingai pabrėžė, kad reikia nuolat išsaugoti „jėgų pusiausvyrą“. Hiumas pasakė, kad jo pasikalbėjimai su Tarybų Sąjungos užsienio reikalų ministru A. Gromyko Vakarų Berlyno klausimu yra labai įdomūs ir bus rūpestingai išnagrinėti kartu su paskutiniais VDR vyriausybės pasiūlymais dėl įėjimo į Vakarų Berlyną, kas gali padėti pagaliau susitarti. Baigdamas Hiumas pareiškė grįšiąs į Ženevą tada, „kai tai bus naudinga“.


Paruošiamosios nusiginklavimo komisijos sesijai pasibaigus

Pereitą šeštadienį pasibaigė penktoji sesija Tautų Sąjungos paruošiamos nusiginklavimo komisijos. Sesija tęsėsi tik vieną savaitę. Rusų delegatas Litvinovas savo kalboj nurodė, kad Tautų Sąjunga yra padariusi jau 120 įvairių konferencijų bei posėdžių nusiginklavimo reikalu, bet lig šiol nė kiek nepažengta pirmyn. Ir iš tikro, jeigu kur, tai labiausia nusiginklavimo klausimu Tautų Sąjunga parodė visišką savo bejėgiškumą. Nusiginklavimo klausimo istorija yra labai liūdna. Vilsonas savo garsiuose 14 punktuose, kuriuos santarvė buvo pasiėmusi, kaipo savo taikos programą, ketvirtam punkte sako, kad visos valstybės turi visiškai nusiginkluoti ir palikti tiktai tiek ginkluotų pajėgų, kiek jų būtinai reikalinga vidaus tvarkai išlaikyti. Tačiau karą laimėjusi santarvė tuojau pakeitė liniją. Tiesa, Versalio traktato VIII daly, kur kalbama apie Vokietijos nusiginklavimą, santarvė pasižada vėliau irgi nusiginkluoti. Bet T. Sąjungos pakte VIII straipsny sakoma, kad ginklavimąsi, esą, reikia sumažinti ligi minimumo, koks yra reikalingas tautos saugumui ir tarptautinėms obligacijoms atlikti. Šitas nuostatas visiškai panaikino Vilsono 4 punktą ir grąžino senąjį ginklavimąsi, nes juk ir seniau kiekviena valstybė ginklavosi tik tiek, kiek to reikalavo jos tarptautinis saugumas“. Tačiau Tautų Sąjunga nesiliovė kėlusi nusiginklavimo problemos. Jau seniai buvo nutarta sušaukti visuotiną nusiginklavimo konferenciją. Konferencijai paruošti medžiagą buvo sudaryta paruošiamoji komisija. Ji išskyrė iš savo tarpo pakomisiją saugumo klausimui ištirti, nes nusiginklavimo klausimas daugiausia užkliūdavo už saugumo klausimo. Prancūzai ir su jais daug kitų valstybių sako: „Gerai, mes nusiginkluosim, bet kas mums patikrins saugumą“. Nuginkluotos valstybės, kaip Vokietija, Prancūzijos tezei priešpastatė savo tezę: ,,Visi nusiginkluokim ir tuo pačiu saugumas bus patikrintas“. Tačiau kadangi nuginkluotų valstybių yra labai nedaug (Vokietija, Austrija Vengrija ir Bulgarija), tai vokiečių tezė pasisekimo turėti negalėjo. Paruošiamoji nusiginklavimo komisija dabar buvo susirinkusi jau penktą kartą ir vis tiek jos darbai nėra nė kiek pažengę pirmyn. Kaip žinoma, komisijos darbuose nuo gruodžio mėnesio dalyvauja ir Sovietų Rusija. Dabar buvo pakviesta dar Turkija. Rusija gruodžio mėnesio posėdžiose buvo iškėlusi savo visuotino nusiginklavimo projektą. Dabar tas projektas liko apsvarstytas. Rusų projektas yra toks. Visos valstybės visiškai nusiginkluoja, palikdamos tik policiją vidaus tvarkai palaikyti. Nusiginklavimas įvykdomas per ketverius metus. Pirmais metais paleidžiama pusė visos aktingos kariuomenės, panaikinami štabai, uždaromos karo mokyklos, sunaikinami mobilizacijos planai, visi ginklai, sprogstamoji ir kita karo medžiaga. Trejais metais likviduojamas visas asmeninis karo tarnybos sąstatas, karo laivai paverčiami jei galima, prekybos laivais, jei ne – tai sunaikinami. Jūrų saugumui visos jūros padalinamos į 16 rajonų, kuriuos saugoja pajūrio valstybės. Jūrų saugumui vartojami laivai nedidesni, kaip 2000 tonų ir apginkluoti nedaugiau kaip dviem armotomis 50 milimetrų kalibro. Paraleliai panaikinamas ir karo oro laivynas. Nusiginklavimui prižiūrėti sudaroma tarptautinė nusiginklavimo kontrolės komisija, kurion įeina visų valstybių atstovai. Komisija turi visose valstybėse savo atstovybes ir ekspertus, kurie prižiūri nusiginklavimą. Be to, yra dar vietinės kontrolės komisijos. Šitam rusų sumanymui pritarė iš esmės tiktai vokiečiai ir turkai. Visi kiti jį atmetė, kaipo nerealų. Vieniems rusų projektas eina pertoli, nes, esą visiškai nusiginkluoti nėsą galimybės. Kol kas esą galima kalbėti tiktai apie ginklavimosi sumažinimą. Visiškas nusiginklavimas esąs tik tolimos ateities dalykas. Kiti rado, kad rusų projektas esąs nesutaikomas su T. Sąjungos paktu, str. 8 ir 16, kurių pirmas kalba tik apie ginklavimosi sumažinimą, o antras reikalauja iš T. Sąjungos narių tam tikros pajėgos sankcijoms vykdyti. Labai griežtai kritikavo rusų projektą anglų atstovas Cushendun, belgas ir Amerikos Jungtinių Valst. atstovas Gibson. Visi jie įrodinėjo, kad rusai tyčia stato nerealius, demagogiškus sumanymus propagandos tikslais. Be vokiečių ir turkų tik kai kurios mažos Amerikos valstybės, kaip Urugvajus, rado rusų programą svarstytina. Tačiau per naktį rusai paruošė jau naują, dalino nusiginklavimo projektą. Sulig tuo projektu, valstybės paskirtomos į keturias grupes. Pirmoji –valstybės su daugiau kaip 200 tūkst. kariuomenės, antroji –  su daugiau kaip 40 tūkst. ir trečioji – visos kitos. Atskirą grupę sudaro nuginkluotos valstybės. Pirmoji grupė nusiginkluoja per pusę, antroji – vienu trečdaliu, trečioji – ketvirtadaliu. O ketvirtajai grupei kontingentą nustato nusiginklavimo konferencija. Šitas naujas rusų projektas visiškai nebuvo svarstytas dėl to, kad jis nebuvo iš anksto dienotvarkėj ir jį būsią galima svarstyti tik sekamą sesiją. Taigi, jei ne rusai, tai komisija visiškai nebūtų turėjusi ką veikti. Reikia nepamiršti, kad komisija dirba jau nuo 1925 m. ir ligišol dar neturi priėmusi jokių sumanymų. Tuo tarpu pereitų metų T. Sąjungos plenumas buvo nutaręs, kad 928 m. visi paruošiamieji darbai būtų užbaigti ir būtų sušaukta visuotina nusiginklavimo konferencija. Savaitę paposėdžiavusi komisija išsiskirstė net nenustačiusi sekančiai sesijai termino. Spėjama, kad šiemet vargu bau galėsianti įvykti nauja sesija. Labai karčios kritikos žodį pasakė vokiečių atstovas ir Vokietijos vardu žadėjo visą dalyką iškelti šių metų Tautų Sąjungos plenume. Tačiau sunku tikėti, kad vokiečiai galėtų čia ką nors pakeisti.


TREČIOJI birželio savaitė pasižymi eile svarbių įvykių, kurie nors ir skiriasi vieni nuo kitų savo pobūdžiu bei kryptingumu, bet yra glaudžiai susiję su pakitimais, įvykusiais ir vykstančiais tarptautinėje padėtyje. Sėkmingos Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybos, kurios pasibaigė TSRS ir JFLR Vyriausybių Bendro Pareiškimo ir Deklaracijos apie Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio santykius pasirašymu, patraukė į save viso pasaulio visuomenės dėmesį. „Jeigu mes susumuosime Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos vadovų derybų Maskvoje rezultatus, - rašo Belgrado laikraštis „Borba“, - tai mes galime su didžiuliu pasitenkinimu konstatuoti, kad jos pagilino ir išplėtė kelią, kuris prieš metus buvo nužymėtas Belgrade“. Visi taikos ir pažangos draugai su džiaugsmu sveikina Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybų rezultatus kaip istorinį įvykį, reiškianti, pasak Kinijos laikraščio „Zenminžibao“, jog išsiplečia ratas šalių, kurios „laikosi vieningos nuomonės svarbiausiais tarptautiniais klausimais ir, skyrium imant, apsiginklavimo sumažinimo, atominio ginklo uždraudimo, šalių su skirtingomis socialinėmis sistemomis taikaus sambūvio, Kinijos Liaudies Respublikos pagristų teisių atkūrimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje klausimais“. Tarybų Sąjungos ir JFLR pozicijų vieningumo svarbiausiomis tarptautinėmis problemomis reikšmės negali nuneigti ir kai kurie buržuaziniai laikraščiai. Pavyzdžiui, Anglijos laikraštis „Taims“, pažymėdamas „neabejotinai vienodą Rusijos ir Jugoslavijos vadovų požiūrį į tarptautinę padėti“, būkštauja, jog tai sustiprins taikaus tautų sambūvio idėjos šalininkų pozicijas. Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos derybų sėkmė ir TSRS bei JFLR tautų draugystės ir brolybės sustiprėjimas sukėlė „šaltojo karo“ politikos šalininkų tarpe aiškų nerimą. Tai ryškiai atsispindėjo kai kuriuose JAV valstybės veikėjų pasisakymuose, jau nekalbant apie Amerikos buržuazinės spaudos niršimą. Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos dokumentų pasirašymo dieną Amerikos senatorius Džozefas Makartis pateikė senatui pareiškimą, kuriame teigia, jog „susitaikymas tarp Maskvos ir Belgrado - tai sunkus pralaimėjimas Amerikai“, ir ragina daryti spaudimą Jugoslavijai. Tačiau tokie niršimai negali sumenkinti Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos derybų rezultatų reikšmės. Šie rezultatai, kaip teisingai juos įvertina demokratinė visuomenė, reiškia naują svarbų indėlį į draugišką visų šalių bei tautų bendradarbiavimą žmonių visuomenės pažangos ir gerovės vardan. Tokių tikslų siekiama ir visomis kitomis mūsų Tėvynės priemonėmis tarptautinėje arenoje, jų tarpe Tarybų Sąjungos Užsienio reikalų ministro D. T. Sepilovo kelione į Egiptą ryšium su Nepriklausomybės ir Respublikos dienos šventimu šioje šalyje. Reakciniai Vakarų sluoksniai visaip mėgina iškreipti šios kelionės tikslus ir sukelti įtarimus dėl Tarybų Sąjungos ketinimų. Tuo tarpu Tarybų Sąjungos politika Arabų Rytų, kaip ir visų kitų rajonų atžvilgiu, yra visiškai aiški. Ji persunkta taikingumo ir tikrai draugiškos pažiūros į išsivaduojančias ir išsivadavusias iš kolonijinės priespaudos tautas. Ryšium su padėties paaštrėjimu Artimuosiuose Rytuose, TSRS Užsienio reikalų ministerija šių metų balandžio mėnesį padarė specialų pareiškimą. Jame buvo pareikšta, kad Tarybų Sąjunga pasiruošusi reikiamai paremti SNO priemones taikai Artimuosiuose Rytuose sustiprinti. Drauge su tuo Tarybų Sąjungos pareiškimas nurodo, jog būtina taikiai sureguliuoti suinteresuotų pusių teisingų lūkesčių pagrindu Palestinos problemą. Arabų Rytų šalyse, pasak Libano laikraščio „Telegraf“, Tarybų Sąjungos pareiškimas buvo įvertintas kaip pilnai atitinkantis Artimųjų Rytų tautų interesus. Ryšium su Nepriklausomybės ir Respublikos dienos švente Egipte Egipto laikraštis „Al-Achbar“ rašė: Tarybų Sąjungos asmenyje „mes matome tikrą išvaduotų tautų bei valstybių bičiulį. kuris neieško sau Artimuosiuose Rytuose jokios naudos bei pranašumų ir trokšta, kad šio rajono, kaip ir bet kurio kito rajono, šalys vystytųsi taikiai“. Drauge su tuo arabų spauda nurodo, kad draugystė su Tarybų Sąjunga reiškia Artimųjų Rytų šalims moralinę paramą jų kovoje už nepriklausomybę. Arabams, rašo Egipto laikraštis „Al-Kachira“, labai svarbu bendradarbiauti su Tarybų Sąjunga, nes ji padeda joms „padaryti galą Vakarų skleidžiamai legendai, jog Arabų šalys, esą, turinčios amžinai likti imperialistinės įtakos zona“. „Rusija, - nurodo „Al-Achbar“, - neketina prisidėti prie Arabų šalių tautų nepalankumo Vakarų valstybėms kurstymo. Ji nori tik Arabų Rytų šalių taikaus klestėjimo ir nepriklausomo vystymosi“. Tačiau Vakarų šalys, visų pirma JAV, mégina sukomplikuoti ir sužlugdyti Tarybų Sąjungos - Arabų šalių ryšius. „Tuo pat metu, kai Tarybų Sąjungos sostine paskelbė, - rašo Libano laikraštis „Al-Džarida“, - jog naujasis Tarybų Sąjungos Užsienio reikalų ministras apsilankys Kaire, kad pasidžiaugtų kartu su Nilo slėnio gyventojais, Amerikos senate nuskambėjo reikalavimai nutraukti pagalbos teikimą Egiptul ryšium su tuo, kad jis vykdo neutraliteto politiką… Argi po to kiekviena valstybė neturi teisės iškelti sau klausimą, kokią naudą ji turi iš draugystės su JAV?“ Iš tiesų, „šaltojo karo“ politika, kurios JAV vis dar nenori atsisakyti, prieštarauja ne tik Arabų šalių, bet ir visų kitų šalių bei tautų interesams. Tai gali patvirtinti ir Vakarų Vokietijos kanclerio Adenauerio neseniai įvykusio vizito į JAV rezultatai ir jo derybos su Dalesu. Oficialioji Vakarų Vokietijos propaganda šaukia, kad ši kelionė ir derybos, esą, atitinkančios vokiečių interesus, padedančios išspręsti Vokietijos susivienijimo problemą. Bet štai Amerikos apžvalgininko U. Lipmano pripažinimas, atskleidžiąs tikruosius Adenauerio derybų su Dalesu rezultatus. Straipsnyje, pavadintame „Slegiantis vizitas“, Lipmanas rašo: Adenaueris „gavo viešą įsipareigojimą, jog mes (t. y. JAV - P. R.) nepradėsime tartis su Tarybų Sąjunga kuriuo nors klausimu, pavyzdžiui, apsiginklavimo reguliavimo klausimu, kol Maskva nepriims Adenauerio sąlygų dėl Vokietijos susijungimo. Tai reikštu, kad Maskva turi leisti Vakarų Vokietijai prisijungti Rytų Vokietiją ir leisti susijungusiai ir apsiginklavusiai Vokietijai likti NATO sistemoje“. Iš to U. Lipmanas daro išvadą: Daleso ir Adenauerio pozicija „daro susijungimą negalimu“. Nesutikti su tokia išvada negalima. Yra žinoma, kad Tarybų Sąjunga yra prieš suvienytos Vokietijos įtraukimą į bet kurias karines grupuotes, nukreiptas prieš mūsų Tėvynę. Būdama, kaip ir anksčiau, suvienytos Vokietijos, kaip taikingos ir demokratinės valstybės, šalininkė, Tarybų Sąjunga atsižvelgia į tai, kad Vokietijos teritorijoje egzistuoja dabar dvi savarankiškos valstybės ir kad Vokietijos klausimo sureguliavimas priklauso nuo tiesioginių derybų tarp jų. Tačiau Vakarų Vokietijos valdžios organai sistemingai atsisako nuo Vokietijos Demokratinės Respublikos pasiūlymų pradėti tokias derybas, siekiant bendrai ieškoti kelių, vedančių į Vokietijos suvienijimą. Šiomis sąlygomis Adenauerio derybų su Dalesu rezultatai dar labiau apsunkina susijungimo problema. Dėmesio yra vertas taip pat tas faktas, kad Adenauerio derybos Vašingtone vyko tuo pat metu, kai Vokietijos Demokratinėje Respublikoje mažinama tarybiné okupacinė kariuomene. Šioje šviesoje karinga Adenauerio-Daleso politika atrodo ypač negražiai ir sukelia nepasitenkinimą tiek Jungtinėse Amerikos Valstybėse, tiek ir Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje. Jungtinėms Valstybėms, rašo laikraštis „Krisčens Sajens Monitor“, „nereikia užimti konservatyvios pozicijos Vokietijos klausimu“. Šios abejonės didėja ryšium su tuo, kad Tarybų Sąjunga vykdo naują savo ginkluotųjų pajėgų sumažinimą 1.200 tūkstančiu žmonių ir išformuoja Vokietijos Demokratinėje Respublikoje tarybines karines dalis, kurių sudėtyje yra 33,5 tūkstančio žmonių. Ši Tarybų Sąjungos priemonė, rašo laikraštis „Nojes Doicland“, „geriau už bet kokius žodžius parodo vokiečiams, kas nori, kad Vokietijos klausimas iš tiesų butų išspręstas“. Amerikos laikraščio „Post Dispetč“ nuomone, JAV Vokietijos klausimu „negali apsiriboti ankstyvesnio nusistatymo pakartojimu, kai senoji situacija irsta“. Taikingoji Tarybų Sąjungos politika, nepaisant to, kad jai priešinasi „senos šaltojo karo situacijos“ šalininkai, pasiekia vis naujas pergales ir susilaukia vis platesnio pripažinimo. Svarbiausieji trečiosios birželio savaitės įvykiai įtikinamai įrodo tai.


Tautų Sąjunga dėl Dmitraukos įvykių padarė demaršą pas Lenkijos vyriausybę

Tardymas nebus vedamas (Mūsų korespondentas) Dėl pasibaisėtinų įvykių Dmitraukoje Lietuvos vyriausybei atkreipus Tautų Sąjungos generalinio sekretoriaus dėmesį ir paprašius, einant 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucija, pasiųsti komisiją įvykių ištirti ir daryti žygių okupuotos Lietuvos gyventojų gyvybei ir turtui apsaugoti, atitinkami Tautų Sąjungos organai tuo reikalu padarė demaršą pas Lenkijos vyriausybę. Dabar Lietuvos Lenkijos bylos pranešėjas Quinones de Leon, atsakydamas į Lietuvos vyriausybės telegramą, pareiškė vilties, kad ateityje tarp Lenkijos ir Lietuvos nebus tokių įvykių, kurie galėtų pabloginti jų santykius, bet mano, jog šiuo momentu ypatingų žygių tardymui vesti nebūtų galima daryti. Dmitraukos įvykius tyrinėjo senatorius Tyrinėjimo rezultatai lenkų kareiviams nepalankūs Varšuva. VI. 13. Elta. Kaip pranešama, Dmitraukos įvykį tyrinėjo vietoje senatorius Mackevičius. Jo padarytas vyriausybei pranešimas, nepalankus pasienio apsaugos korpusui. Be kitko, nurodoma, kad susirėmimo nebūtų įvykę, jei ne kareivių neleistinas brutalumas ir žiaurumas, kuris žymia dalimi ir išprovokavo susidūrimą.


Konstitucijos keitimo klausimas Latvijoj.

Latvija ne nuo šiandien gyvena kronišką krizį. Jis reiškiasi ne tik vyriausybės nepastovumu. Jo ir negalima reikalauti, nes vyriausybė turi gauti partijų pasitikėjimą, o šių seime yra keli tuzinai. Bet krizis palietė ne tik vyriausybę. Jo pėdsakai matyti ir bendrai valstybės gyvenime. Priversta branginti kiekvieną balsą seime, vyriausybė paramą dažniausia perka direktorių vietomis, kreditais ir kitais apčiuopiamais būdais. Tokiomis aplinkybėmis Latvijoj korupcija yra pražydėjusi puošniu žiedu. Dar labai neseniai didelę sensaciją padarė vienam laikrašty paskelbtas dokumentas, kuriuo neva įrodoma, kad finansų ministeris gavęs iš švedų degtukų tresto stambų kyšį. Dabar pasirodė, kad dokumentas falsifikuotas. Tačiau šis faktas rodo, kokiomis priemonėmis Latvijoj naudojamasi priešingo nusistatymo veikėjui diskredituoti. Nepraėjo dar ilgas laikas nuo .,kerenščinos“ dienų Rygos gatvėse. Latvių dešiniosios partijos, o ypač nacionalinis blokas ta proga iškėlė pas vyriausybę klausimą apie griežtų priemonių ėmimąsi prieš žalingąją ir valstybę griaunančią propagandą. Bet jų vargu ar bus susilaukta, nes spalių 6 ir 7 d. Latvijoj renkamas naujas seimas, todėl rinkimų išvakarėse vyriausybė nesiryš įerzinti vieną rinkikų dalį. Bet kartu valstybinis elementas jaučia, kad eidama dabartiniu keliu valstybė nueis į bedugnę. Reikalinga imtis tokių žygių, kurie ne tik sušvelnintų dabartinį visuotinį krizį, bet ir išrautų tas priežastis, kurios krizį gimdo. Toks žygis būtų valstybės konstitucijos pakeitimas. Judėjimas konstitucijai pakeisti Latvijoj nėra naujas. Dar prieš kelerius metus buvo suprasta, kad ant greitųjų priimta steigiamojo Seimo konstitucija, pagimdžiusi neatsakomingos valdžios tvarką, turi būti pakeista. Seimo buvo iškeltas klausimas pakeisti konstituciją parlamentariniu būdu, bet tam reikalinga didelė dauguma, kurios esant dabartiniam seimo sąstatui negalima surinkti. Dabar „jungtinis ūkininkų“ sąrašas nutarė eiti kitu keliu. Jis surinko reikalingus 1000 parašų, reikalingus referendumo iniciatyvai. Sumanymą remia ir kitos dešiniosios partijos. Jei bus surinkta dešimtosios dalies rinkikų parašai, tai konstitucijos pakeitimas bus ineštas į naują seimą. Kokia bus būsimojo seimo sudėtis nuo to pareis ir konstitucijos pakeitimo projekto likimas. Svarbiausias konstitucijos pakeitimų reikalavimas yra sustiprinti valstybės prezidento ir vyriausybės galią. Prezidentą turėtų rinkti tauta. Prezidentas skiria vyriausybę, paleidžia parlamentą. Šio veikimo ribos teliestų įstatymų leidimą. Seimas renkamas apygardų rinkimų sistema. Žodžiu pakeitimai turi tikslo atsipalaiduoti iš seimo viešpatavimo. Latviai siekia to, ką lietuviai dabar jau turi. Tuo būdu Lietuva šiuo atžvilgiu yra kai kuriems latvių sluoksniams pavyzdys.


SSSR oficiozas „Izviestija“ paskutinėmis dienomis daug rašo apie lenkų planus pulti sovietų Ukrainą, duoti jai buržuazinę valdžią ir pavesti Lenkijos hegemonijai. Ypač piktinasi sovietų oficiozas Valuinės vaivados Juzefskio išsišokimu. Rugsėjo 16 d. „Izviestija“ savo vedamajam apie lenkų tikslus Ukrainoje rašo, kad lenkų valdžia nedaranti jokių žygių savo aukštam valdininkui už tarptautinių pasižadėjimų laužymą sudrausti. Nepaisant Rygos sutarties, Lenkija palaikanti santykius su Petliuros organizacija. Neperseniai vienas žinomas lenkų diplomatas, prisidengęs slapyvarde, rašė laikrašty „Gloś Pravdy“, kad reikia grįžti prie tos „išmintingos“ politikos, kuri lenkų armiją buvo atvedusi prie Kijevo sienų. Toliau „Izviestija“ rašo žodis į žodį: „Vesdama negirdėtos priespaudos politiką ukrainiečių gyventojų atžvilgiu, neduodama jiems paprasčiausių tautinio augimo sąlygų, lenkų valdžia veda atvirą darbą pastatyti sovietų Ukrainoj dvarininkų ir lenkų agentų valdžią. Be to, kaip pareiškė tas pats Juzefski, ukrainiečių žemės, esaničos lenkų valdžioje, turi galutinai palikti Lenkijai. Ką reiškia panaši politika, kurią atvirai veda autoritetingi lenkų vyriausybės atstovai? Ji yra tiesus rengimasis į karą, nes tik jėgos pagalba, tik ukrainiečių darbo masių atviru užpuolimu galima bandyti įkūnyti lenkų imperialistų užgaidas, užgaidas, kurios iš anksto yra pasmerktos. „Kokios reikšmės turi lenkų vyriausybės taikingi pareiškimai ir iškilmingas atsisakymas nuo karo, kaipo tautinės politikos ginklo?“ Čia „Izviestija“ prisimena Lenkijoj buvusio italų atstovo Tommasini knygą, kurioje yra parašyta: „Pilsudskis turėjo tokį planą: užtęsti taikos derybas su bolševikais, o paskui užpulti raudonąją kariuomenę ir ją sumušti. Paskui jis mano padaryti taiką, įkurdamas šiaurėje baltgudžių valstybę, o pietuose ukrainiečių valstybę“. Savo straipsnį „Izviestija“ taip baigia: „Lenkų imperialistai žaidžia pavojingą žaidimą. Matyt, jų atmintis yra trumpa ir jie užmiršo, savo pačių sienų nustatymo istoriją. Laužyti taikos sutartis ir kvestionuoti nustatytas sienas kiekvienai valstybei yra rizikinga, o ypač Lenkijai“. Mums šitoki lenkų imperialistų planai seniai yra žinomi. Mes žinome, kad lenkai imperialistai nesitenkina okupuotomis lietuviškų žemių sritimis, bet kad tiesia savo rankas ir į laisvosios Lietuvos kraštą. Sovietų Ukraina mato Petliuros organizacijos pavojų, o mes dar aiškiau matome savo šalies išdaviko Plečkaičio organizuotų bandų pavojų. Juk nepraeina beveik nė vienos dienos, kad nebūtų pranešimų nuo demarklinijos apie lenkų ir plečkaitininkų pasikėsinimus, apie visokias jų provokacijas ir mūsų pasienio sargybų puolimus. Jei lenkams rūpi Ukraina, tai nemažiau jiems rūpi ir Lietuva. P. Zaleskis Paryžiuj iškilmingai pasirašė Kelogo paktą, Pilsudskis Ženevoje T. S-gos taryboj iškilmingai pasižadėjo respektuoti Lietuvos nepriklausomybę ir neliečiamybę, p. Zaleskis toje pat Ženevoje ir Karaliaučiuje po keletą kartų užginčijo, kad Lenkijoj yra Plečkaičio ir jo draugų prieš Lietuvą organizuojamos bandos, o vis dėlto kasdien pilna neraminančių pranešimų apie Plečkaičio avantiūristų ir jo rėmėjų visokias provokacijas prieš Lietuvą. Čia dar reikia pridurti ta lenkų spaudoj varoma šlykšti kampanija prieš Lietuvos vyriausybę. Jos rekordą sudaro paskutiniu laiku uoliai fabrikuojamos žinios apie žydų persekiojimus Lietuvoje. Lenkų imperialistai, kitokiu būdu negalėdami eiti prie savo tikslų Lietuvoje ir Ukrainoje, stengiasi pasaulio opinijoj šiuos kraštus labai diskredituoti, pažeminti ir patogios puolimo valandos laukti, kada jų negalėtų varžyti nei T. S-gos, nei Kelogo paktai. Dabartinėse sąlygose lenkų politika yra dviveidė. Ženevoje ir visose tarptautinėse konferencijose lenkai nepraleidžia progos pasigirti savo pasifizmu ir savo garbinga role - ginti vakarų civilizaciją nuo rytų bolševizmo. Tuo tarpu pačioj Lenkijoj įtakingi jų politikai nenustoja svajoti apie ir taip jau išpūstos Lenkijos sienų plėtimą kol kas bent į Ukrainą, Baltgudiją ir Lietuvą. Turėdami akivaizdoj tokias lenkų politikų aspiracijas, mes negalime vien T. S-gos ir Kelogo paktais pasitenkinti. Šiaip ar taip tie taikos paktai palieka kol kas tik morališko suvaržymo priemonės. Pajudinta fizinė jėga gali su tais moraliniais suvaržymais ir nesiskaityti.


Lietuvos respublikonų partijos vadovų spaudos konferencija

Į vakar įvykusį susitikimą su žurnalistais atvyko Respublikonų partijos pirmininkas A. Bubulis, centrinės tarybos nariai T.Bitvinskas, E.Satkevičius ir kiti. Su svarbiausiomis Respublikonų partijos nuostatomis supažindino jos programos autorius, biologijos daktaras T.Bitvinskas. Vertybės, kurias pasiryžę ginti respublikonai, tradicinės ir beveik nesiskiria nuo kitų Lietuvos politinių partijų skelbiamų tikslų. Tai - demokratinė santvarka, piliečių teisės, privatinė nuosavybė, rinkos ekonomika, stipri, valstybės proteguojama socialinė gyventojų sauga ir pan. Yra ir keletas originalesnių teiginių: respublikonai pripažįsta, kad be fermerių ūkių, turi teisę gyvuoti ir bendrovės, pasisako už religinę bei tautinę toleranciją, prieš kolektyvinę atsakomybę už nusikaltimus tautai ir žmonijai. Jie reikalaus, kad Lietuvos piliečiai mokyklų ir stovyklų sistemoje išeitų karinį parengimą ir, iškilus būtinybei, papildytų armijos gretas. „Tiesos” korespondentas atkakliai bandė išsiaiškinti, kodėl partija pasivadino „respublikonų” vardu, kai Lietuvoje respublikai, kaip valstybės formai, niekas negrasina ir nesiūlo įvesti monarchiją. Tačiau aiškaus atsakymo nebuvo. Gali būti, kad perimtas tradicinis užsienio šalių partijų, praeityje kovojusių prieš monarchijas, pavadinimas. Įdomu tai, kad Lietuvos respublikonai per savo garbės narį, Merilendo universiteto profesorių D.Genį yra užmezgę ryšius su JAV respublikonais, iš kurių tikimasi metodinės pagalbos ir, pridūrė A.Bubulis, ne vien tik jos. Respublikonai save laiko dešiniojo centro partija ir yra nusiteikę bendradarbiauti su dešiniosiomis partijomis, taip pat su partiotiškai nusiteikusiais centristais ir kairiaisiais. Sąjūdis, A.Bubulio nuomone, yra padaręs daug gero Lietuvai, bet neišvengė ir didelių klaidų. Respublikonai rinkimams ketina sudaryti koaliciją su Patriotų sąjunga. Rinkiminiame sąraše bus nuo 10 iki 20 pavardžių, keli partijos remiami kandidatai balotiruosis vienmandatėse apygardose. Partija yra negausi - 460 narių, todėl didelių vilčių artėjančiuose rinkimuose nepuoselėja. Bus gerai, anot partijos pirmininko, jeigu pavyks iškovoti 1-3 vietas Seime. Rimtesni užmojai siejami su tolesne perspektyva. Respublikonai yra nusiteikę ugdyti Lietuvos patriotus tarp kitataučių, todėl mielai priima į savo gretas rusus, lenkus, baltarusius. Yra net vokiečių ir graikas. Partiją, jos lyderių manymu, turėtų paremti verslininkai, neradikaliai mąstantis jaunimas, ūkininkai, kultūros darbuotojai ir technikos specialistai. Mažutę, bet, atrodo, gana intelektualią partiją labai sukrėtė jos pirmojo pirmininko K.Petraičio negražūs darbeliai. Pasak A.Bubulio, K.Petraitis, dabar jau išmestas iš partijos, bandė įvesti joje savo asmeninę diktatūrą, be to, išeikvojo partijos lėšas, suklastojo antspaudą ir pan. Dėl šių machinacijų Respublikonų partija vienintelė Lietuvoje negavo Vyriausybės dotacijos, todėl negali net išleisti savo laikraščio, apsiribodama rotaprintu spausdinamu „Respublikono žodžiu”. Ateitis parodys, ar suras ši partija savo vietą Lietuvos žmonių protuose ir širdyse.


Darbininkėms, kolūkietėms, mokslo technikos, švietimo, kultūros ir sveikatos apsaugos veikėjoms, visoms Tarybų sąjungos moterims!

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Tarptautinės moters dienos proga darbininkes ir kolūkietes, inžinieres technikes, statybininkes ir tarnautojas, mokytoJas ir gydytojas, literatūros ir meno veikėjas, visas tarybines moteris, einančias darbo sargybą įvairuose šalies liaudies ūkio baruose, pensininkes, darbo veteranes, visas motinas, skiriančias savo jėgas vaikų auklėjimui. Tarptautinė moters diena - Kovo 8-oji - viso pasaulio dirbančiųjų moterų solidarumo diena. Tarptautinės moters dienos minėjimas šiemet sutampa su pasiruošimu visaliaudinei šventei - Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms. Tarybinė liaudis su didžiuliu entuziazmu kovoja už tai, kad įvykdytų komunistimés statybos uždavinius, kuriuos iškėlė istorinis TSKP XX suvažiavimas, už tai, kad įvykdytų ir viršytų šeštojo penkmečio antrųjų metų planą. Vis nauji ir nauji darbo žmonių būriai įsijungia į socialistinį lenktyniavimą Spalio 40-ųjų metinių garbei. Mūsų Tėvynė pradeda Tarybų valstybės - galingos, nenugalimos valstybės, tvirtai žengiančios į priekį komunizmo keliu - gyvavimo penktąjį dešimtmetį. Mūsų šalies darbo moterys suvaidino įžymų vaidmenį Spalio revoliucijos pergalėje, kuri atverė naują erą žmonijos istorijoje. Tūkstančių tūkstančiai moterų parodė tikrą didvyriškumą revoliucinėje kovoje prieš carizma, prieš dvarininkų ir kapitalistų viešpatavimą, Spalio barikadose, pilietinio karo mūšiuose. Pavyzdžio neturinčius darbo žygius tarybinės moterys įvykdė pirmųjų penkmečių metais, rūsčiaisiais Didžiojo Tėvynės karo metais, pokariniais metais atkuriant ir toliau vystant ekonomiką bei kultūrą. Socialistinės statybos laimėjimai visuose Tarybu valstybės vystymosi etapuose neatskiriamai susije su aktyvia ir paslaukojama tarybinių moterų veikla. Komunistų partija visuomet teikė didelę reikšme tam, kad moterys būtų įtrauktos į ūkinę ir kultūrinę statybą. Dar 1919 metais didysis Leninas nurodė, kad tik tuomet, kai milijonai ir milijonai moterų dalyvaus Tarybų valdžios pradėtame darbe, „socialistinė statyba Rusijoje bus tokia tvirta, kad jokie išoriniai priešai kitose šalyse ir Rusijos viduje nebus baisūs Tarybų respublikai“. Ištikimos Lenino priesakams tarybinės moterys visas savo jėgas skiria komunistinės visuomenės kūrimui. Socialistinė santvarka, atsiradusi ir įsitvirtinusi müsų šalyje nugalėjus Spalio revoliucijai, atnešė moterims išvadavimą, laisvę, lygiateisiškumą. Ji išvadavo jas iš išnaudojimo pandių ir suteikė joms plačią galimybę pasireikšti, parodyti organizatorinius talentus ir kūrybinius sugebėjimus visuose valstybinio, ūkinio, kultūrinio ir visuomeninio gyvenimo baruose. Tarybų valdžios metais išaugo visiškai nauja motery karta, kurios dvasiniu grožiu, narsumu ir valia, ištikimybe komunizmui didžiuojasi mūsų llaudis, didžiuojasi viso pasaulio darbo žmonės. Tarybinę moterį visa žmonija pamatė kaip sąmoninga ir veiklų naujos visuomenės kürėja. Neismatuojamai pakilo tarybinių moterų kultūrinis lygis. Aukštaji mokslą baigusių specialistų tarpe moterys sudaro 53 procentus; 480 tūkstančių moterų yra inžinierės ir technikės. Tarybų Sąjungoje yra 265 tūkstančiai moterų gydytojų, 1.164 tūkstančiai pedagogių, daugiau kaip 86 tükstančiai moterų dirba įvairiose mokslo šakose. Tarybinė liaudis drasiai iškelia moteris valdyti valstybę – į TSRS Aukščiausiąją Tarybą, sajunginių ir autonominių respublikų Aukščiausląsias Tarybas, į vietines Darbo žmonių deputatų tarybas. Tarybinės moterys yra aktyvios kovotojos už visuomenės turto didinimą, už techninę pažanga pramonėje, už ekonomijos režimą ir aukštą darbo našumą, už visapusišką žemés ūkio kelimą, už gyvenamųjų namų statybos programos įvykdymą, už tolesnį darbo žmonių gyvenimo lygio kėlimą, už komunistinį vaikų auklėjimą šeimoje ir mokykloje. Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė didžiai vertina pasiaukojamą mūsų šalies moterų darbą. Daugiau kaip milijonas tarybinių moterų - darbininkių, kolūkiečių, mokytojų, mokslo ir meno veikėjų apdovanotos TSRS ordinais ir medaliais, 2.359 moterims suteiktas garbingas Socialistinio Darbo Didvyrio vardas ir 70 moterų - Tarybų Sajungos Didvyrio vardas. Daug moterų yra tarp apdovanotųjų už dirvonų įsavinimą. Mūsų šalyje didžiai gerbiama moteris-motina. Garbingas „Motinos-didvyrés“ vardas suteiktas 51.693 moterims, „Motinystės šlovės“ ordinais ir „Motinystės medaliais“ apdovanotos 5.432.576 moterys. 1956 metais daugiavaikėms ir vienišoms motinoms išmokėta 8.400 milijonų rublių pašalpų. Prailgintos nėštumo ir gimdymo atostogos, išplėstas vaikų darželių, lopšelių, valgyklų, motinos ir vaiko sanatorijų tinklas, įsteigtos pirmosios mokyklos-internatai, prailgintos dienos grupės mokyklose ir klubuose. Pergalingas socializmo statybos kelias, kuriuo, įveikdamos visus sunkumus, 40 metų žengia tarybinės moterys, yra įkvepiantis pavyzdys viso pasaulio darbo moterims. Liaudies demokratijos šalių moterys šiemet Tarptautinę moters dieną pažymi naujais laimėjimais socializmo statyboje. Plečiasi galingas tarptautinis moterų judėjimas už taiką ir tautų draugystę, kuriame tarybinės moterys labai aktyviai dalyvauja. Visų šalių moterims reikalinga tvirta taika. Vardan vaikų gyvenimo ir laimės jos kelia savo rüstų balsą prieš visokias taikos priešų pinkles. Moterys negali abejingai stebėti agresyvius Jungtinių Amerikos Valstybių, Anglijos, Prancūzijos ir kitų imperialistinės stovyklos valstybiu valdančiųjų grupių veiksmus. Agresija Egipte ir kontrrevoliuciniu puču Vengrijoje šių šalių reakciniai sluoksniai siekė pažeisti taiką, sulaikyti kolonijinés imperializmo sistemos irima, sudaryti naujus karo židinius, pakirsti socializmo stovyklą. Taikingųjų tautų veiksmų dėka agresoriai buvo priversti pasitraukti. Tai buvo taikos gynėjų pergalė prieš karo kurstytojus, pažangiųjų jėgų pergalė prieš juodosios reakcijos jėgas. Bet taikos priešai nesudėjo ginklų, jie vėl primeta tautoms „šaltąji karą“, stiprina ginklavimosi varžybas. Visų šalių moterims su nauja jėga iškyla talkos gynimo uždavinys. Jos dar ryžtingiau stoja prieš tautų nacionalinio engimo ir pavergimo mėginimus, už visuotinį saugumą, už valstybių su skirtingomis politinėmis sistemomis taikų sambūvį, už apsiginklavimo sumažinimą ir visų rūšių atominio bei vandenilinio ginklo gamybos, naudojimo ir bandymo uždraudimą. Šioje kovoje pirmosiose gretose žengia Tarybų Sąjungos, Kinijos Liaudies Respublikos, visų didžiosios socialistinių nacijų sandraugos šalių moterys. Kartu su savo vyrais ir broliais šių šalių moterys iš visų jėgų stengiasi dar labiau stiprinti draugišką, brolišką laisvų, suverenių ir lygiateisių valstybių, sudarančių socialistinę stovyklą, sąjungą, laikydamos ją patikimu savo demokratinių iškovojimų gynėju, tolesnio savo tautų gyvenimo klestėjimo laidu. TSKP Centro Komitetas yra didžiai įsitikinęs, kad tarybinės moterys, kartu su visa tarybine liaudimi, ir ateityje nenuilstamai kovos už tai, kad būtų įgyvendinti Tarybų Sąjungos Komunistų partijos istorinio XX suvažiavimo nutarimai, savo pasiaukojamu darbu stiprins mūsų socialistinės Tėvynės galybe. Nenuilstamai keldamos savo kvalifikaciją, gausindamos savo technines žinias ir gamybinius igüdžius, Tarybų šalies darbo moterys kuo plačiausiai dalyvaus socialistiniame lenktyniavime Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metų garbei už tolesnį pramonės ir žemės ūkio kilimą, už naują mokslo ir kultūros suklestėjimą. TSKP Centro Komitetas kviečia tarybines moteris dar aktyviau dalyvauti politiniame ir visuomeniniame gyvenime: Darbo žmonių deputatų tarybų veikloje, kovoje už valstybinio ir ūkinio aparato darbo gerinimą, už visų visokių biurokratizmo bei vilkinimo pasireiškimų likvidavimą, už tolesnį moterų darbo ir buities sąlygų gerinimą. Partinės ir tarybinės organizacijos neturi taikstytis su tuo, kad nepilnutinai išnaudojamos lėšos, skiriamos statyti naujiems vaikų darželiams, lopšeliams ir gimdymo namams. Reikia kuo ryžtingiausiai šalinti trūkumus vaikų įstaigų, valgyklų, skalbyklų, buitinio aptarnavimo dirbtuvių darbe, nes jos privalo palengvinti moterų namų darbą. Tarybinės moterys! Mums iškilęs didis tikslas – sukurti komunistine visuomenę. Visos tarybinių žmonių pastangos skirtos pasiekti šį tikslą. Dar glaudžiau susitelkite apie Komunistų partiją ir Tarybine vyriausybę, būkite pirmosiose komunizmo statytojų, aktyvių kovotojų už taiką gretose! Nuolat stiprinkite glaudžią draugystę su socialistinės stovyklos šalių moterimis, keiskitės su jomis darbo, visuomeninės veiklos ir vaikų auklėjimo patyrimu, nenuilstamai stiprinkite internacionalinius ryšius su Europos, Azijos, Amerikos, Afrikos ir Australijos kapitalistinių šalių moterimis. Tegyvuoja Tarptautinė moters diena - Kovo 8-oji!


Laikraštis „Jumanitė“ išspausdino Alžyro Komunistų partijos kreipimąsi į Alžyro liaudį ryšium su rugsėjo 20 d. įvyksiančiais parlamento rinkimais. Alžyro Komunistų partija, – sakoma kreipimesi, reiškia pasitenkinimą tuo, kad lemiamas darbo žmonių ir visos liaudies įsikišimas neleido aštriems prieštaravimams, iškilusiems nacionalinio išsivadavimo fronte, sukelti mūsų šalyje avantiūros ir pilietinio karo. Mūsų partija karštai sveikina alžyriečių politinį subrendimą ir tą faktą, jog jie supranta, kad dėl politinių ir ideologinių nesutarimų nacionalinio išsivadavimo fronto vadovų tarpe negalima užmiršti, kad svarbiausias mūsų šalies priešas tebėra kolonializmas ir jo sąjungininkai, susibūrę Atlanto bloke. Nacionalinio išsivadavimo fronto politbiuro pripažinimas centrine valdžia iki bus sudaryta centrinė vyriausybė – pripažinimas, dėl kurio ryžtingai kovojo mūsų partija, sukėlė visų mūsų tautiečių širdyse rimtų vilčių. Padaryti galą anarchijai ir grėsmei, kad Alžyras virs antruoju Kongu, nugalėti baisų badą, nedarbą, ligas, dvasios smukimą, nutraukti piktnaudžiavimus ir padaryti galą antidemokratiniams metodams, prieštaraujantiems mūsų tėvynės garbei ir interesams, greit reorganizuoti nacionalinio išsivadavimo armiją – štai ko tikisi dabar visi alžyriečiai ir kas bus įmanoma Alžyro valstybės gyvavimo dėka po būsimųjų steigiamojo susirinkimo rinkimų. Alžyro Komunistų partija, toliau sakoma kreipimesi, apgailestauja dėl nedemokratinių metodų, kuriais buvo vadovautasi keliant kandidatus. Tai pasireiškė tuo, kad buvo nušalintos kai kurios politinės srovė


Kaip praneša Reuterio agentūra, vakar vakare Nikozijoje (Kipro sala) buvo pakartas 19 metų graikų jaunuolis Evagoras Palikarides, apkaltintas ginklo laikymu. Graikijos vyriausybė, Graikijos bažnyčios vadovas, žymūs Kipro salos ir Graikijos veikėjai stengėsi išgauti pasigailėjimą Palikaridesui. Londone 40 bendruomenių rūmų narių ir leiboristų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto narių pasirašė laišką, kuriame prašė pasigailėti jaunuolio. Anglijos valdžios organai neatsižvelgė į šiuos prašymus. Jaujono kipriečio nužudymas sukėlė naują salos gyventojų pasipiktinimo bangą.


GERAI DAR, KAD TEISMAS PADĖKŲ NEPAREIŠKĖ…

NACISTINIAI NUSIKALTĖLIAI IŠVENGĖ PELNYTOS BAUSMĖS

TASS-o korespondentas V. Ivanovas praneša: čia pasibaigė daugiau kaip mėnesį trukęs šešių nacistinių nusikaltėlių — „specialios paskirties: būrio „Einzackomando-9” karininkų — procesas. Šių nacistų įsakymu ir jiems patiems dalyvaujant 1941 metais laikinai okupuotuose Tarybų Sąjungos miestuose — Vilniuje, Vitebske, Viazmoje, Nevelyje, Molodečne, Vileikoje, Surože ir kituose buvo žvėriškai sušaudyta dešimtys tūkstančių taikių tarybinių piliečių, jų tarpe moterų, senių ir vaikų. Teismas išteisino SS oberšturmfiurerį Fibigą, kuris pats dalyvavo šaudant moteris ir vaikus. Keturi kiti nacistiniai budeliai: Šneideris, Štrukas, Greifenbergeris ir Tunatas nuteisti nuo 3 iki 10 metų kalėti ir tik buvęs „specialios paskirties” būrio viršininkas Filbertas nuteistas kalėti iki gyvos galvos. Taigi, nacistiniams nusikaltėliams pavyko išvengti pelnytos bausmės. Proceso metu kaltinamieji ir nacistiniai budeliai, kurie teisme buvo „liudininkai”, laikėsi iššaukiančiai. Nusikaltėliai aiškiai jautė paramą, kurią jiems teikia oficiali valdžia Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje ir Vakarų Berlyne, kur rado prieglobstį tūkstančiai jų bendrininku, jie jautė net ir teismo paramą. Šešių nacistinių nusikaltėlių procesas dar kartą patvirtina, kokio pavojingo pobūdžio yra Bonos ir Vakarų Berlyno valdžios politinis kursas.


KAIRAS. (TASS-ELTA). Omano imamato atstovas Kaire Muchamedas el-Harsis pareiškė, kad jo turimomis žiniomis, anglų kariuomenė ir toliau vykdo barbarišką agresiją prieš Omaną. Anglai, pasakė jis, suėmė daug Omano maldininkų, grįžtančių iš Saudo Arabijos, ir sustiprino savo operacijas imamate. KAIRAS. (TASS-ELTA). Kairo radijas šiandien pranešė, kad Omano imamatas kreipėsi į SNO generalinį sekretorių Hamaršeldą, prašydamas įsikišti į įvykius Omane ir padaryti galą nusikaltimams ir barbariškai Anglijos agresijai prieš šią šalį.


LKP(b) CK įpareigojo partijos apskričių komitetus organizuoti valsčiuose politines mokyklas valsčių partinio, komjaunimo ir tarybinio aktyvo politinio lygio pakėlimo tikslu. Partijos apskrities komitetai turi visu rimtumu įvykdyti šį nurodymą. Stokojant politinių mokyklų vedėjų, nereikia stengtis kirti mokyklų neatsižvelgiant į sąlygas arba paversti esamus ratelius į politines mokyklas. Žinoma, šioms mokykloms turėtų vadovauti etatiniai propagandistai. Bet kadangi tokiu kol kas nėra, reikia paskirti vedėjais partijos komitetų propagandos ir agitacijos skyrių darbuotojus ar labiau išsilavinusius aktyvistus, kuriems būtina prieš darbo pradžią surengti seminarus politinių mokyklų programos klausimais. Ryšium su politinių mokyklų steigimu prie LKP(b) CK nuo spalio 1 d. pradės veikti 3 mėn. propagandistų kursai. Baigusieji kursus bus išsiųsti į tuos valsčius, kur nėra vietinių politinių mokyklų vedėjų. LKP(b) CK nurodo, kad mokyklas turi lankyti vietiniai partiniai, komjaunimo ir tarybiniai aktyvistai. Politinės mokyklos skirtos žemutinės grandies darbuotojams, kurie dar nesugeba savarankiškai dirbti. Politinių mokyklų mokslo plane numatytos 82 valandos. Iš jų 58 valandos skirtos VKP(b) istorijos trumpam kursui nagrinėti ir 24 valandos skirtos nagrinėti draugo Stalino knygai „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“. VKP(b) istorijos trumpą kursą reikia dėstyti suglausta forma, trim pagrindiniais etapais: 1) Kova už bolševikų partijos įkūrimą (I—IV skyriai); 2) Bolševikų partijos kova už proletariato diktatūrą (V—VII skyriai); 3) Bolševikų partija prie valdžios (VIII—XII skyriai). Nagrinėjant draugo Stalino knygą „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“, politinių mokyklų vedėjai privalo išaiškinti klausytojams, kad mūsų karas su vokiečių ir japonų agresoriais buvo teisingas karas, turi iškelti tarybinės santvarkos privalumus, mūsų valstybės jėgos šaltinius, jos karinės galios ir tarptautinio autoriteto augimą, bolševikų partijos vaidmenį šioje kovoje. Labai svarbu yra teisingai nustatyti dėstymo metodą. Patartina naudoti šitokį metodą: iš pradžių vedėjas praveda 25—30 minučių pasikalbėjimą — pašnekesį, per kurį jis supažindina klausytojus su pagrindiniais temos klausimais, svarbiausiais istoriniais faktais, įvykiais ir išaiškina, kaip reikia dirbti ir kokia medžiaga naudotis. Po to klausytojai mokykloje ir namie apdirba patiektąją jiems medžiagą, o vedėjas padeda išsiaiškinti nesuprantamus klausimus, sustatyti konspektus, padeda įprasti savarankiškai dirbti. Paskui vedėjas praveda mokykloje seminarus, pašnekesius, pabrėždamas pagrindines šio etapo idėjas. Politinės mokyklos vedėjas turi įpratinti klausytojus naudotis politiniu pasaulio žemėlapiu ir sistemingai skaityti laikraščius, kuriais partijos apskrities komitetas turi aprūpinti visus klausytojus. Partijos apskrities komitetai turi rimtai kontroliuoti mokyklų darbą, jų mokslo lygį, dėstymo kokybę, užtikrinti tvirtą tvarką ir drausmę ir visokeriopai padėti klausytojams ir vedėjams.


Kaltinamas Zaleskis. Užsienių laikraštininkų protestas. Varšuvoj kilo tarp užsienių spaudos laikraštininkų ir lenkų užsienių reikalų ministerijos konfliktas dėl tokio dalyko. Užsienių reikalų ministeris Zaleskis, kalbėdamas rugsėjo 22 dieną su laikraščiu atstovais tarp ko kito pareiškė, kad Europa esanti įpratusi, kad vokiečių spauda maža kreipianti dėmesio į teisybę, ir todėl į tuos melus visiškai nereaguojanti ir neduodanti jiems jokios vertės. Šis Zaleskio pareiškimas, kaltinas vokiečių spaudą melavimu, sukėlė didelį triukšmą pas gyvenančius Varšuvoj vokiečius laikraštininkus ir jie įteikė per užsienių reikalų ministerijos spaudos skyrių protestą lenkų vyriausybei, nurodydami tokių išsireiškimų neleistinumą. Visa Vokietijos spauda taip pat pareiškė savo solidarumą su protestu ir nepasitenkinimą vokiečių spaudos įžeidimu iš lenkų pusės. Beveik kartu su šiuo įvykiu kilo antras, kurs šį kartą sukėlė visus Varšuvoj dirbančius užsienių laikraštininkus. Dalykas toks. Čekoslovakų pusiau oficiozinio dienraščio „Prager Presse“ Varšuvos korespondentas pranešė savo laikraščiui apie laukiamas atmainas lenkų ministeriu kabinete, būtent, kad Bartelis ir Zaleskis pasitrauksią iš savo vietų. Dėl to pranešimo lenkų telegramų agentūra paskelbė, kad ji esanti įgaliota pranešti, kad pasirodžiusioji ,,Prager Presse“ ir kituose laikraščiuose žinia apie vyriausybės rekonstrukcija esanti neteisinga. Kartu telegramų agentūra pranešanti, kad ,,imamasi priemonių, kad ateity užsienių laikraščių atstovai negalėtų skleisti melagingų informacijų“. Dėl paskutinio posakio ėmėsi žygių Varšuvos užsienių spaudos klubas, kuriame dalyvauja vokiečių, amerikiečių, anglų, austrų, čekoslovakų ir rusų spaudos atstovai. Rugsėjo 24 d. klubas turėjo susirinkimą, kur buvo nutarta prieš tokį lenkų oficialinės įstaigos elgesį protestuoti. Yra išrinkta komisija, kuriai pavesta pranešti užsienių spaudos nusistatymą lenkų vyriausybei. Dėl to konflikto galima tiek pastebėti. Nežinia, kuo rėmėsi p. Zaleskis, kaltindamas vokiečių spaudą melavimu. Tas dalykas liečia p. Zaleskį, kurs gali būti nepatenkintas, kad vokiečių spauda rašo ne taip, kaip lenkų politikos vedėjui patinka, - ir vokiečių spaudą. Bet vienas klausimas pats kyla: o kaip elgiasi su teisybe lenkų spauda? Ar galima būtų rasti pasauly kitą spaudą, kur būtų tiek nesąmonių, melų ir piktų prasimanymų apie savo tolimus ir artimus kaimynus prirašoma, kaip kad lenkų spaudoj?


Lenkijos Ministrų Tarybos pirmininkės H.Suchockos kvietimu su oficialiu vienos dienos vizitu į Varšuvą vakar atvyko Lietuvos premjeras A.Abišala. Jį lydi užsienio reikalų ministras A.Saudargas, susisiekimo ministras J.Biržiškis, krašto apsaugos ministras A.Butkevičius, vidaus reikalų ministras P.Valiukas, užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas V.Katkus, Tautybių departamento prie Lietuvos Vyriausybės generalinė direktorė H.Kobeckaitė, valstybės sienos apsaugos tarnybos viršininkas J.Paužolis, Lietuvos vyriausiasis muitininkas K.Pėdnyčia. 11 valandą Lietuvos laiku Lenkijos Ministrų Taryboje prasidėjo Lietuvos ir Lenkijjos premjerų A.Abišalos ir H.Suchockos pokalbis. Po plenarinio Lietuvos ir Lenkijos vyriausybinių delegacijų posėdžio iškilmingoje aplinkoje abiejų šalių premjerai pasirašė „Sutartį dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos”. Po to Lenkijos ir Lietuvos atskirų žinybų vadovai pasirašė „Susitarimą dėl bendradarbiavimo nusikalstamumo kontrolės srityje tarp Lietuvos Respublikos ir Lenkijos Respublikos vidaus reikalų ministerijų” bei „Susitarimą dėl bendradarbiavimo tikrinant asmenis, prekes ir transporto priemones, vykstančias per Lietuvos-Lenkijos sieną automobilių keliais ar geležinkeliu bei laikinosios tvarkos, vykstant per valstybės sieną Kalvarijos-Budzisko sienos perėjimo punkte”. Lietuvos premjeras ir jį lydintys asmenys susitiko su seimo maršalu V.Chrzanovskiu ir senato vicemaršale A.Grzeszkowiak. Lenkijos Ministrų Tarybos pirmininkė H. Suchocka surengė iškilmingus pusryčius Lietuvos premjero A.Abišalos garbei.


Ar susitiks Rusijos ir Gruzijos vadovai apsvarstyti padėties Abchazijoje Rusijos kariuomenė nešaudė į Gruzijos kariškius Abchazijos Ešeros gyvenvietėje, pareiškė prezidentas B.Jelcinas agentūrai Interfax. Tai jis pasakė ir kalbėdamas telefonu su Gruzijos vadovu E.Ševardnadze: žvalgybos duomenimis, apšaudymo būta, bet Rusijos kariai čia niekuo dėti. Kaip pranešė Gruzijos pajėgų Abchazijoje vadas Gija Karkarašvilis, antradienio rytą netoli Suchumio dislokuotas Rusijos dalinys aštuoniomis ar devyniomis reaktyvinių sviedinių „Grad” salvėmis apšaudė jo gvardiečius, daugiau kaip penkiolika karių žuvo. Beje, Rusijos kariškiai saugo Ešeroje kažkokią ypač svarbią laboratoriją, o netoli jų įsitvirtinę Abchazijos pašauktiniai. E.Ševardnadzė pareiškė žurnalistams, kad šis įvykis galįs pakenkti dviejų valstybių santykiams. Į Ešerą jau atvyko Gruzijos gynybos ministerijos ir Rusijos Užkaukazės karinės apygardos komisija. Jis neturįs pagrindo netikėti G.Karkarašviliu, ir, jei paaiškės, kad gruzinai apšaudymo neišprovokavę, E. Ševardnadzė į Maskvos derybas nevyksiąs. Gruzijos ir Rusijos vadovų susitikimą dėl neramumų Abchazijoje ketinta surengti šiandien. Naktį prieš incidentą Rusijos ginkluotųjų pajėgų generalinio štabo viršininkas generolas pulkininkas V.Dubyninas perspėjo Gruzijos gynybos ministeriją, o vėliau - ir E. Ševardnadzę, kad, jei daliniai Abchazijoje bus ir toliau puldinėjami, armija duosianti atkirtį. Tačiau, pasak V.Dubynino, tokio įsakymo dar nėra, jis būsiąs duotas tik pritarus B.Jelcinui. Po įvykių Ešeroje į aerodromą prie Krasnodaro buvo perskraidinti aštuoni Rusijos pajėgų smogiamieji naikintuvai SU-25. Kaip pranešė generalinis štabas, jie Kaukazo regione turį užtikrinti Rusijos kariuomenės saugumą. Užsienio žurnalistų nuomone, galbūt rusų kariai Ešeroje, nelaukdami Maskvos įsakymo, pradėję šaudyti patys… Kaip bebūtų, E.Ševardnadzės siekiai sutaikyti priešiškas Gruzijos jėgas galutinai sužlugo. Praėjusį pirmadienį Abchazijoje turėjo įsigalioti paliaubos. E.Ševardnadzė tikino, kad Gudautis nebus puolamas. Kai Gruzijos gvardiečiai įžengė į Abchaziją, šios nepriklausomybę paskelbusios buvusios autonominės respublikos vadovai, kaip žinoma, pasitraukė į Gudautį. Tačiau Abchazijos parlamento atstovė spaudai Izida Čianija pranešė, kad gvardiečiai toliau puola šios gyvenvietės kryptimi. Mėginta pulti Abchazijos pašauktinių, tarp kurių - nemažai Kaukazo tautų savanorių, įtvirtinimus Gagroje. Devyni Valstybės tarybos pajėgų tankai veržėsi Suchumio kryptimi, mėgindami užimti gamyklą ir naftos bazę Ešeroje. I. Čianijos duomenimis, gvardiečiai šaudę adatinių skeveldrų sviediniais (kurie uždrausti Tarptautinės konvencijos) ir reaktyviniais „Grad”. Sunaikinus šešias gruzinų šarvuotąsias mašinas, puolimą pavyko atremti. Gruzijos sveikatos apsaugos ministerija pranešė, kad Abchazijos konflikte iš viso žuvo ne mažiau kaip 113, sužeista 510 žmonių. Ar intervencijai į Abchaziją pritarė E.Ševardnadzė, ar pajėgos buvo įvestos tik jo karingujų bendradarbių iniciatyva, galima tik spėlioti. Tačiau santarvės Valstybės taryboje nėra. Neseniai E.Ševardnadzės pavaduotojas, karinės formuotės „Mchedrioni” vadas Džabas Joselianis apkaltino gynybos ministrą Tengizą Kitovanj, kad šis Sočyje savavališkai pasirašęs paliaubų susitarimą. „Mes nepakęsim jokios diktatūros ir esam pasirengę kautis su ja mirtinai”, - pareiškęs Dž.Joselianis.


Balsuojame už prezidentą, o gauname dar ir pilkuosius kardinolus, dažniausiai sprendžiančius, ką turi daryti prezidentas. Vienose valstybėse apie prezidento komandą žinoma viskas arba beveik viskas, kitose - beveik nieko. Pavyzdžiui, apie tai, kas ir kaip daro įtaką Baltarusijos prezidento Aleksandro Lukašenkos sprendimams. Todėl atrodo, kad įvykiai Baltarusijoje yra nesistemingi, priklausantys nuo sovchozo direktoriaus valios. Ir vis dėlto sistema yra. Todėl Baltarusijos prezidento sprendimai daro vis didesnę įtaką kai kurių šalių, pavyzdžiui, kaip teigia ”Moskovskije novosti”, Rusijos, politinei padėčiai. Istorijos pradžia Dabartinis Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka gimė 1954 m. Baigė Mogiliovo pedagoginio instituto Istorijos fakultetą ir Baltarusijos žemės ūkio akademijos ekonomikos fakulteto neakivaizdinį skyrių. Nuo 1979 iki 1991 m. - KPSS narys. Buvo labai aktyvus visuomenininkas. Vidurinės mokyklos komjaunimo komiteto sekretorius. Karinio dalinio politinio skyriaus instruktorius. Mogiliovo miesto maisto prekybos komjaunimo komiteto sekretorius. Mogiliovo srityje dislokuotos tankų kuopos politrukas. Šklovsko rajono Lenino kolchozo partijos komiteto sekretorius. Nuo 1987 iki 1994 m. Lukašenka - Mogiliovo srities Šklovsko rajono ”Gorodec” sovchozo direktorius. 1994 m. liepos 10 d. Aleksandras Lukašenka buvo išrinktas Baltarusijos prezidentu. Nuo to laiko Baltarusijoje įvyko nemažai permainų. Didžiausios šios: - pasikeitė trys vyriausybės; - buvo panaikinti vietos administracijos vadovų rinkimai ir pakeisti visi gubernatoriai; - panaikinta demokratinė Baltarusijos Konstitucija, galiojusi vos dvejus metus (nuo 1994 iki 1996 m.); - prezidentui opozicinius parlamento deputatus omonininkai guminėmis lazdomis sumušė posėdžių salėje; - pasikeitė keturi Nacionalinio banko pirmininkai; - išvaikytas Konstitucinis Teismas ir Aukščiausioji Taryba; - prezidento įsakais pakeisti visų valstybinių visuomenės informavimo priemonių vadovai; - suorganizuoti parodomieji Nacionalinio banko pirmininko ir žemės ūkio bei maisto produktų ministro areštai; - panaikinta istorinė valstybės simbolika. Tiesa, per tuos metus Lukašenka padarė ir kai ką, Rusijos nuomone, labai gero. Tai sąjunga su Rusija. Maskva nelabai slepia, kad sąjunga su Baltarusija yra atsakas į NATO plėtrą. Lukašenka Maskvai reikalingas būtent kaip naujosios imperijos, patriotinio revanšo katalizatorius. Dabar Maskva jau neneigia, kad Lukašenka turi “diktatoriaus manierų”, tačiau, anot „Novoje vremia”, pasirengusi atleisti jam visas ”totalitarines išdaigas”. Karo partija ir taikos partija Baltarusijos prezidento komanda yra nevienalytė ir nuolat konfliktuoja tarpusavyje. Atsižvelgiant į požiūrį įvairiais klausimais ji skirstoma į kelias kategorijas. Turint galvoje požiūrį į pilietinę Visuomenę, žmogaus teises, žodžio laisvę, galima sąlygiškai išskirti karo partiją ir taikos partiją. Karo partija mano, kad su pilietine visuomene bei opocizija geriausiai susišneka ominininkai - guminėmis lazdomis. Taikos partija irgi nemėgsta opozicijos, tačiau mano, kad valstybės, norinčios vadintis demokratine, politikai gali rasti ne tokių ekstravagantiškų politinių konfliktų sprendimo būdų. Minske sumušti taikūs demonstrantai, dvejus metus kalėti nuteistas berniukas, užrašęs ant sienos “Mūsų namai - Baltarusija!”, sulaikytas žurnalistas, uždarytas laikraštis, - vadinasi, lemiamą įtaką Lukašenkai daro karo partija. Prezidentas prašneko apie būtinybę ieškoti bendrų būdų, kaip įveikti krizę, leido atidaryti Minske ESBO misiją, davė interviu Vakarų televizijos kompanijai, vadinasi, nedidelę pergalę laimėjo taikos partija. Karo partija Viktoras Šeimanas, Baltarusijos saugumo tarybos valstybės sekretorius, prezidento padėjėjas; Vladimiras Zametalinas, premjero pavaduotojas, kuruojantis biudžetą ir ideologiją; Nikolajus Domaškevičius, Valstybės kontrolės komiteto pirmininkas, vyriausybės kolegijos narys; Sergejus Koncevenka, Baltarusijos saugumo tarybos valstybės sekretoriaus pavaduotojas; Jurijus Borodičius, prezidento apsaugos tarnybos viršininkas; Viktoras Kučinskis, prezidento padėjėjas ypatingiesiems reikalams. Svarbiausią vaidmenį karo partijoje vaidina Viktoras Šeimanas. Provincijos politrukas Afganistane tapo majoru; išrinktas deputatu buvo pakeltas į pulkininkus, o dabar didžiuojasi generolo majoro laipsniu. Būdamas deputatu jis įsigudrino per posėdžius nepasakyti nė vieno į stenogramą įrašomo žodžio. Iki šiol Šeimanas stengiasi kuo mažiau rodytis viešai. Kur nors išvykdamas Lukašenka palieka Šeimanui “visą šalį”. Šeimano vadovaujama Baltarusijos saugumo taryba virto savotišku CK. Šeimanas ir jo žmonės kontroliuoja, kaip dirba bankai ir įmonės, kaip vykdomi prezidento nurodymai, kaip elgiasi visuomenės informavimo priemonės. Saugumo taryba turi žvalgybą ir kontržvalgybą, agentų tinklą. Šeimanas susijęs su garsiąja ORTžurnalisto Ivano Šeremeto byla, prie kurios prisidėjo ir Lietuvos pasienio tarnyba. Seimano globojamose žinybose ne viskas klostosi sklandžiai. Vienas po kito atleidžiami su jo protekcija paskirti vadovai, tačiau Šeimano įtaka nesilpnėja. Priežastys dvi. Pirma - patologiška šio žmogaus ištikimybė. Kai kartą prezidentas pareiškė jam nepasitikėjimą, Šeimanas pridėjo prie savo smilkinio pistoletą, ir Lukašenka suprato, kad atstumtas Šeimanas nusišaus. Antra - bendra praeitis. Iki šiol neištirtas pasikėsinimas į Lukašenką per patį rinkimų kampanijos įkarštį, ir iki šiol kalbama, kad jis buvo inscenizuotas, kad šaudė Šeimanas. Užtat dabar Lukašenka kruopščiai saugomas. Jo apsaugos tarnyba buvo įkurta 1995 m., praėjus beveik pusantnų metų nuo prezidento rinkimų. Ji nepavaldi nei KGB, nei VRM ir klauso tik Lukašenkos. Apsaugos tarnybai vadovauja buvęs “Alfos” specialiojo padalinio vadas Jurijus Borodičius. 1996 m. pabaigoje apsaugos tarnyboje dirbo 250 žmonių. Dabar jų, “Komsomolskaja pravda” duomenimis, tris ar net keturis kartus daugiau. Apsaugos tarnyba už milijonus dolerių perka įvairios šiuolaikinės elektroninės įrangos. Visos kitos jėgos struktūros tik pavydžiai dūsauja. Pavyzdžiui, kagebistams labiausiai patinka beveik už milijoną Vokietijos markių įsigyti du autobusai, turintys specialią įrangą, leidžiančią klausytis, kas darosi už namo sienos. Lukašenkos apsaugos tarnyba sudaryta daugiausia iš “Alfos” brigados ir specialiosios paskirties būrių darbuotojų. Specialistų nuomone, šie skustagalviai be vargo atremtų prezidento rezidencijos šturmą. Vyrukai labai ryžtingi. Tai patvirtina ir faktas, kad vienas prezidento sargybinis nužudė ir užkasė savo tėvą. Žudiką išdavė parašiuto virvė, kuria buvo surištas lavonas. Tokių parašiutų turėjo būtent ta specialiosios paskirties brigada, kurioje tarnavo nužudytojo sūnus. Taikos partija Michailas Miasnikovičius, prezidento administracijos vadovas; Ivanas Antonovičius, užsienio reikalų ministras; Vladimiras Konopliovas, Nacionalinio Susirinkimo žemųjų rūmų pirmininko pavaduotojas; Uralas Latypovas, prezidento padėjėjas tarptautiniams reikalams; Aleksandras Abramovičius, prezidento administracijos vadovo pavaduotojas juridiniams ir teisiniams reikalams; Pavelas Jokubovičius, laikraščio “Sovetskaja Belorusija” vyriausiasis redaktorius. Taikos partijos vadovu laikomas Michailas Miasnikovičius. Jis nuėjo ilgą partinio vadovo kelią: buvęs vyriausybinių kapinių direktorius galų gale tapo premjero pirmuoju pavaduotoju. Būtent Miasnikovičius vadovavo Kebičiaus rinkimų štabui. Per Aleksandro Lukašenkos susitikimą su šalies KGB darbuotojais būsimasis prezidentas į klausimą: “Kaip jūs laimėjęs pasielgsite su turtingiausiu šalyje žmogumi Miasnikovičiumi?” atsakė mįslingai: “Kiekvienas gaus pagal nuopelnus”. Matyt, Miasnikovičiaus nuopelnai Lukašenkai buvo dideli, nes jis ne tik liko vyriausybėje, bet ir buvo paskirtas prezidento administracijos vadovu. Miasnikovičius pasireiškė kaip puikus administratorius ir prezidento valios vykdytojas. Savo valios, Minsko analitikų nuomone, jis nebeturi: Lukašenka palaužė. Tačiau Miasnikovičius protingas žmogus ir supranta, kad anksčiau ar vėliau už viską teks atsakyti. Todėl nenori, kad tokių darbų sąrašas ilgėtų pernelyg greitai. Rinkos šalininkai ir Lenino mokiniai Antras skiriamasis bruožas, leidžiantis klasifikuoti Aleksandro Lukašenkos komandą, tai požiūris į ekonomikos reformos problemas. Pats Lukašenka visus įtikinėja, kad Baltarusijoje nori sukurti rinkos socializmą. Tiesa, iki šiol jis nesugebėjo paaiškinti tautai, kaip tai atrodys; iki šiol kryžminant rinkos žaltį ir socialistinį ežį būdavo gaunama spygliuota viela. Todeljo komandos nariai pasiskirstė į socializmo partiją ir rinkos partiją. Socializmo partija paprastai inicijuoja įsakus ir dekretus, stiprinančius valstybės monopolį, griaunančius rinkos infrastruktūrą, leidžiančius perpumpuoti pinigus iš valstybės į juodąjį biudžetą - prezidento reikalų valdybos sąskaitą. O rinkos partija, kurios atstovams nuolat tenka bendrauti su Tarptautiniu valiutos fondu ir Pasaulio banku, priversta rūpestingai maskuoti socialistų veiklą. Kilo skandalas dėl neteisėtai į Rusiją įvežamos baltarusiškos degtinės arba prie Minsko sulaikytų Rusijos firmai priklausančių automobilių, mažėja ir šiaip nedaug investicijų, dėl dirbtinai išpūsto rublio Baltarusijos įmonių produkcijayra nekonkurencinga, - vadinasi, darbuojasi socialistai. Prezidentas, nors ir metus vilkinęs, pasirašė įsaką “Dėl privatizavimo”, priėmė “Ford” atstovą, šiek tiek pagyrė privatų verslą - del to pasistengė rinkos šalininkai. Socializmo Baltarusijoje daugiau negu rinkos, todėl nesunku spręsti, kas laimi. Rinkos partija Michailas Miasnikovičius, prezidento administracijos vadovas; Vladimiras Šimovas, ekonomikos ministras; Piotras Kapitula, prezidento padėjejas ekonomikos reikalams; Genadijus Aleinikovas, dabar jau buvęs Nacionalinio banko valdybos pirmininkas. Socializmo partija Ivanas Titenkovas, prezidento reikalų valdytojas; Piotras Prokopovičius, Nacionalinio banko valdybos primininkas, buvęs premjero pirmasis pavaduotojas; Nikolajus Domaškevičius, Valstybės kontrolės komiteto pirmininkas. Rinkos partijos vadovą Miasnikovičių jau apibūdinome, todėl pakalbėsime apie du socialistų vadovus. Tą mersedesą, į kurį 1994 m. neva šaudė Šeimanas, vairavo kitas Aleksandro Lukašenkos bendražygis, dabartinis jo reikalų valdytojas Ivanas Titenkovas. Šeimanas - prezidento pistoletas, Titenkovas - jo piniginė. Daugumos su Lukašenka susijusių skandalų priežastis - ekonomika: pigios degtinės ir kitų prekių kontrabanda į Rusiją, privačios nuosavybės eksproprijavimas. Dvi garsios bylos susijusios su “Torgekspo” firma, gavusia teisę be muito įvežti pusės milijardo dolerių prekių į Baltarusiją (ir toliau į Rusiją), ir vadinamuoju Machmudo Esambajevo fondu. Abi firmas globojo prezidento reikalų valdyba. Kai kurie Baltarusijos vyriausybės nariai sako, kad kartą Lukašenka pasirašė įsaką atleisti Titenkovą ir atsiduso: “Galų gale atsikračiau šito korupcionieriaus!” Titenkovas grįžo namo ir sedejo tyliai, niekur nesirodė, suprasdamas, kad jis daugeliui įsipyko ir gali tikėtis blogiausio. Tačiau prezidentas sudraskė įsaką: argi galima išmesti savo piniginę? Dabar prezidento reikalų valdyba nuomoja daugybę patalpų Minske, jai priklauso beveik monopolinė suvenyrų gamybos teisė, ji valdo visus Baltarusijos draustinius. Įmonės, kurių dalininkė (arba globėja) yra prezidento reikalų valdyba, gauna monopolinę teisę, pavyzdžiui, supirkti vištų kiaušinius Baltarusijos paukštynuose. . Antra spalvinga socialistų partijos asmenybė - Piotras Prokopovičius, “Baltarusijos ekonomikos stebuklo” tėvas. Kol Lukašenka dar nebuvo prezidentas, jis vadovavo Bresto srities statybos organizacijai (statė karvides ir kiaulides) ir buvo išrinktas Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Prokopovičius įsiminė dėl karo, kurį jis kariavo su Nacionaliniu banku. Jis buvo įsitikinęs, kad bankas, neturintis atliekamų pinigų, yra blogas bankas. Tokių pat pažiūrų laikęsis prezidentas paskyrė Prokopovičių pradžioje administracijos vadovo pavaduotoju, o paskui ir premjero pirmuoju pavaduotoju. Prokopovičius galėjo pasireikšti. Pavyzdžiui, Statistikos ministerija pradėjo teikti duomenis apie didžiulį pramonės augimą. Kita medalio pusė, kad gaminama produkcija visiškai neturėjo paklausos, - buvo paslaptis. Prokopovičiui pavyko nuslėpti ir infliacijos didėjimą, nes su Rusija už energijos šaltinius jis atsiskaitydavo prekėmis. Prokopovičiaus vadovavimas baigėsi tuo, kad staiga krito Baltarusijos valiutos kursas. Tada Prokopovičiaus talento prireikė kitoje vietoje. Žmogus, neturintis specialaus išsilavinimo ir nė vienos dienos nedirbęs bankų srityje, tapo Nacionalinio banko vadovu. Pirma savo telegrama Prokopovičius uždraudė atsiskaityti su užsienio firmomis pervedimu Baltarusijos rubliais. Turint omenyje, kad Baltarusija gyvena tik iš importo, galima įsivaizduoti, kas prasidėjo po tokios telegramos. Be to, Prokopovičius yra labai darbštus, todėl tokių fokusų dar bus daug.


TASS-o korespondentas V. Čiuksejevas praneša: „Tegyvuoja socialistinė Kuba!“, „Jankiai, palikite Kubą ramybėje!“, „Kuba nori prekiauti, o ne kariauti!“. Plakatus su šiais įrašais buvo galima matyti šiandien keletą valandų Grovnoro aikštėje prie JAV ambasados Londone. Šiandien ambasada buvo piketuojama, protestuojant prieš Amerikos kariaunos veiksmus. Piketavimą organizavo „Vestindijos komitetas už nacionalinę nepriklausomybę ir taiką“. JAV veiksmai prieš Kubą – grėsmė visuotinei taikai, pasakė jūsų korespondentui vienas iš piketininkų – Britų Gvijanos atstovas Hartlis. Mes Vestindijoje esame labai susirūpinę šiame rajone susidariusia padėtimi: Amerikos imperializmo provokacijų prieš jauną Kubą pavojus gali bet kuriuo momentu virsti grėsme ir mums. Mes atidžiai sekame, kaip vystosi įvykiai, pareiškė komiteto sekretorius L. Džefris. Ši organizacija, pranešė jis, buvo įsteigta 1962 metų pradžioje. Savo veikla ji ypač stengiasi išsaugoti ir stiprinti nepriklausomybę, kurią iškovojo eilė Vestindijos šalių. Atsakydamas į klausimą, kaip komitetas vertina TASS-o pareiškimą dėl pavojingų Amerikos militaristų provokacijų, Džefris pasakė: tai labai naudingas žingsnis, mes jį sutikome su pasitenkinimu. Kuba negali būti likviduota taip, kaip prieš 25 metus Hitleris ir Musolinis su Vakarų valstybių parama likvidavo respublikoniškąją Ispaniją. Kaip praneša agentūra ADN, kreipimesi pabrėžiama, kad Kubos užpuolimas reikštų savižudybę Jungtinėms Amerikos Valstijoms ir pirmiausia savižudybę Vokietijos Federatyvinei Respublikai, kuri, būdama Rytų ir Vakarų pasienyje, taptų pirmąja atominio karo auka. Mes reikalaujame: duokite vokiečiams taikos sutartį, leiskite Kubai gyventi taikoje. Mes raginame visus, pirmiausia darbininkus įmonėse ir profsąjungų narius, solidarizuotis su kubiečių tauta. Šalin rankas nuo laisvosios Kubos! – sakoma kreipimes


Mėnesį laiko Tarybų Lietuvoje viešėjo Urugvajaus lietuvių delegacija, plačiai susipažinusi su savo gimtojo krašto gyvenimu. Tarybų Lietuvos žmonės pamena, su kokiu susidomėjimu mūsų broliai ir seserys iš užsienio keliavo po miestus ir kaimus, stengdamiesi kiek galint daugiau sužinoti ir pamatyti, kad grįžę galėtų pasakyti savo tėvynainiams tikrą tiesos žodį apie Tarybų Lietuvą. Šiomis dienomis mus pasiekė pirmieji Urugvajaus lietuvių laikraščio „Darbas” numeriai, kuriuose pasakojama apie delegacijos sugrįžimą ir jos jaudinantį sutikimą Montevideo mieste. Grįžusieji savo tėvynainiams perdavė dovanas nuo giminių, pažįstamų ir šiaip darbo žmonių, jaunimo ir moksleivių iš Lietuvos. Suprantama, brangiausios dovanos — visa tai, kas primena Lietuvą, jos gamtą ir puikius žmones: A. Žmuidzinavičiaus tapytas lietuviškos gamtos peizažas, lietuvių tautiniai drabužiai ir juostos, lietuviško aukso — gintaro dirbiniai, primena ošiančią Baltijos jūrą. „O lietuviška juoda duona, — kaip pažymi „Darbas”, — pravirkdė moteris, Urugvajaus Lietuvių centro patalpose susirinkusias delegatų pasitikti, kuomet joms buvo duota jos paragauti. Jos sakė: „… tos duonelės aš jau 30 metų neragavau. Ji man brangesnė už viską šiame pasaulyje”. Bet už vis labiau jaudina delegatų pasisakymai apie savo tėvynę — Tarybų Lietuvą. „KLESTI MŪSŲ GIMTOJI ŠALIS” Taip pavadintas Urugvajaus Lietuvių centro valdybos pirmininko S. Rasiko, delegacijos vadovo, straipsnis. „Trūksta žodžių, rašo jis, kad galima būtų išreikšti savo džiaugsmą ir pasitenkinimą tuo, jog Lietuvos liaudis pasiekė tokių didelių laimėjimų. Išvažiuodami iš Lietuvos į emigraciją, mes palikom savo kraštą tamsų, atsilikusį, jame viešpatavo buožės, dvarininkai, fabrikanta! Mes žinojome, kokia žiauri karo ir hitlerinės okupacijos audra nusiaubė Lietuvą. Ir nors mus pasiekdavo žinios apie didelius atstatomojo darbo laimėjimus, tai, ką mes pamatėme, nustebino mus”. Drg. Rasikas pažymi, jog jį ir kitus delegacijos narius labiausiai nudžiugino tai, kad „Lietuva dabar jau kita! Ir žmonės joje — ne prislėgti, užguiti vargdieniai, o tikri savo laimės šeimininkai. Kiekviename žingsnyje mes matėme tą rūpinimąsi žmogum, tą rūpestį visais jo poreikiais, kurie mus džiugino ir jaudino”. Mes, — rašo jis, — išvykom iš Lietuvos, kada retas valstietis pasirašyti temokėjo, nežinojo, kas tai traktorius, kombainas, melioracija ir pan. Niekas tada kaime nesvajojo apie elektros šviesą, radiją, niekas negalvojo apie savo vaikų mokymą aukštosiose mokyklose. Dabar Lietuvos kaime mes visa tai radome. Ir tai, ką mes sužinojome, jau ne atskiri faktai, tai — naujas kolūkinio kaimo gyvenimas”. Kadangi beveik visi delegacijos nariai, kurie gimė Lietuvoje, yra žemdirbiai, juos ypatingai domino respublikos žemės ūkis. Drg. Rasikas rašo, kad mes neradome Lietuvos kaime amžinų vaidų ir vargo priežasčių ežių ir rėželių, neradome medinio arklo. Laukuose — traktoriai, kombainai, auga nauji gyvenviečių pastatai, gyvulių fermos”. „Mums, — pastebi jis, viso to nemačiusiems, prisiklausiusiems melagingos mūsų nedraugų propagandos, buvo ypatingai džiugu tai matyti. Ir nors mes žinome, jog Lietuvos žemės ūkyje dar yra sunkumų, mes matėme, su kokiu užmoju ir ryžtingumu jie šalinami, ir grįžome įsitikinę, jog kolūkiai — teisingas kelias, kuriuo eidamas Lietuvos kaimas pastatys kultūringą, pasiturintį gyvenimą”. Toliau S. Rasikas rašo, kad jį sujaudino rūpinimasis seneliais ir invalidais, kuriuos valstybė viskuo aprūpina. O juk nieko panašaus nėra pas juos, Urugvajuje, ar kitose Pietų Amerikos šalyse. Jie žavisi sveikatos apsaugos organizavimu Tarybų Lietuvoje: „Puikią priežiūrą, rūpinimąsi ligoniais mes pamatėme ligoninėse. Visur — kilimai, gėlės, viskas sudaro jaukią ir ramią aplinką. Deja, ten, už okeano, to nėra. Ten ir palatose guli po 50—100 ligonių, ir gėlių nerasi…” Urugvajaus lietuvių delegacijos narius ypatingai pradžiugino sąlygos, kurias turi Lietuvos jaunimas. „Aš pilnai suprantu, — rašo drg. Rasikas, — kad jaunimas dabar turi tai, ko jis neturėjo nė vienoje kapitalistinėje šalyje. Puikūs mokyklų rūmai, puikios laboratorijos, kabinetai, puikūs bendrabučiai — ar gali tai nejaudinti mūsų, kurių vaikai neturi sąlygų net pradinėje mokykloje lietuviškai mokytis”. Puikiomis sąlygomis, kurias jaunimui sudarė tarybinė santvarka, savo pasisakyme žavisi ir delegacijos narys Bronius Morkevičius. Jis ir savo straipsnį pavadino „TO AŠ NESITIKĖJAU” „Vilniaus, Kauno gatvėse pastebėjau jaunuolius su raudonomis arba žaliomis uniforminėmis kepuraitėmis. Paklausiau praeivių, kokie čia žmonės. Man atsakė: „Tai studentai”. Paskui teko ne kartą su šiais jaunuoliais susitikti. Universitete, institutuose mus džiugino ir nuoširdus priėmimas, ir puikios, tikrai puikios sąlygos jaunimui mokytis”. Ir kaip nesistebės straipsnelio autorius, jei jis, kaip pats pasakoja skaitytojams, prieš 27 metus, gyvendamas Lietuvoje, aštuoniolikos metų jaunuolis apie tai ir svajoti nesvajojo. Jis rašo, kad jo tėvas, mažažemis valstietis, vos sudurdavo galą su galu. „Dirbome nuo saulės patekėjimo ligi gilių sutemų. Mūsų šeimoje tebuvo vienas paltas ir vieni batai. Vienintelė pramoga tada mums, kaimo vaikinams, buvo sekmadienį išeiti į „bažnyčią”. Ir nors batai į miestelį vaikščiojo kas sekmadienį, mes kiekvienas tegalėdavom apsilankyti tik kas ketvirtas sekmadienis”. Štai kodėl jis stebisi, kai teatruose ir kitose kultūros įstaigose mato šimtus ir tūkstančius jaunuolių. Draugas Morkevičius kreipiasi į laikraščio skaitytojus klausdamas: „Argi tai gali nejaudinti išeivio, gražiausią savo gyvenimo dalį praleidusio ieškant bet kokio dar bo?..” Jis su pasitenkinimu pažymi, kad jau neradęs tokio lietuviško kaimo, kurį paliko prieš išvykdamas į užsienį. „Krito į akį tai, kad kaime visi vaikai aprengti, apauti. Kaime išnyko vyžos ir naginės. Trobos kolūkio gyvenvietėse statomos mūrinės arba medinės, tačiau jau be šiaudinio stogo. O štai Kapsuko rajono „Šešupės” kolūkyje kolūkiečių namuose net vandentiekis įvestas! Anksčiau kaime valstiečiai nežinojo, kas tai yra elektra, kas tai yra automatinės girdyklos (tikrai, geras prietaisas!)”. „LAIMINGA JAUNYSTĖ” Taip pavadino savo pasisakymą viena iš jauniausių Urugvajaus lietuvių delegacijos narių Renė Diktaraitė. Ji ir dar keturi jaunuoliai, gimę ir išaugę toli nuo savo tėvynės, apie Lietuvos kraštą žinojo tik iš savo tėvelių pasakojimų. „Iš jų išmokome gimtosios kalbos, — rašo ji, — jie mus išmokė mylėti, nepamiršti savo tėvų žemės”. Ji, kaip ir daugelis kitų jaunuolių, seniai svajojo aplankyti savo tėvų žemę. Ir tai, ką ji pamatė, taip pat padarė labai didelį įspūdį. Labiausiai ją sujaudino susitikimai su Tarybų Lietuvos jaunimu. „Man didžiausią įspūdį padarė Tarybų Lietuvos jaunimo darbas ir mokslas, ypač aukštosios mokyklos… Labai džiugu, kad respublikos aukštosiose mokyklose mokosi tiek daug jaunuolių. Mums tai prisipažinsiu, buvo maloni staigmena”. Jai labai patiko studentų ir moksleivių bendrabučiai. Renė stebisi, kad valstybė studentams technikumų moksleiviams moka stipendijas, o juk to nėra jos šalyje! „O baigus aukštąją mokyklą, — pasakoja drg. Diktaraitė, — neiškyla sunkus, neišsprendžiamas klausimas, kuris ten, už okeano, kaip šmėkla graso kiekvieno likimui — kur gauti darbo”. Ji sakosi, kad tai, ką ji čia pasakoja, — ne naujiena Tarybų Lietuvos jaunimui. „Jie augo prie dabartinės santvarkos, ir jiems, tikriausia, atrodo, kad kitaip ir būti negali. Tačiau mums, atvykusiems ne tik iš kito žemyno, bet, galima sakyti, ir iš kito pasaulio — kapitalistinio pasaulio, visa tai nauja, neįprasta…” Renė rašo, kad labai sunku pasakoti apie tą turiningą Tarybų Lietuvos jaunimo gyvenimą kurį ji stebėjo viešėjimo Tarybų Lietuvoje metu. Tačiau aš, kaip kiekvienas iš mūsų, jau turiu tvirtą ir galutinį įsitikinimą: jaunimui čia yra visos sąlygos mokytis, kurti. Viena, ko reikalaujama iš jaunimo, tai pateisinti į jį dedamas viltis”. Štai kodėl Renė Diktaraitė sakosi, kad „mums lankantis Kaune ir Vilniaus aukštosiose mokyklose norėjosi iš visos širdies pasakyti — branginkite savo tėvų iškovotą šviesų gyvenimą, mokėkite jį įvertinti”. Urugvajaus lietuvių delegacija, sugrįžusi iš kelionės po Tarybų Lietuvą, į Pietų Amerikos šalis parvežė teisingą objektyvų tiesos žodį apie Tarybų Lietuvą. Delegacijos narių paskleistas tiesos žodis apie savo tėvų žemę vis plačiau pasklinda lietuvių išeivių tarpe, kartu jis padeda triuškinti tuos šmeižtus ir prasimanymus, kuriuos Urugvajuje, Pietų ir Šiaurės Amerikos Valstijose gyvenančių lietuvių tarpe per spaudą ir radiją skleidžia įvairūs lietuvių liaudies priešai. Štai kodėl paskutiniu metu užsienyje didėja lietuvių emigrantų veržimasis sugrįžti į gimtąją Tarybų Lietuvą. Todėl iki širdies gelmių jaudina viename paskutinių „Darbo” laikraščio numerių išspausdinta korespondencija „Pėsčias į tėvynę”. Joje rašoma, kad Antanas Kviliūnas, prieš 28 metus skurdo išgintas iš savo gimtojo krašto, praradęs sveikatą Brazilijos fabrikuose ir plantacijose, du mėnesius ir aštuonias dienas keliavo pėsčias per Brazilijos miškus ir kalnus, praėjo daugiau kaip tris tūkstančius kilometrų, kol pasiekė Montevideo, stambiausią Urugvajaus lietuvių susibūrimo centrą. Čia jis sustojo laikinai, kad artimiausiu laiku galėtų sugrįžti į savo tėviškę. Jis sakosi norįs prisidėti, kiek jėgos leis, prie savo liaudies taikaus darbo, jis daugiau nenori būti išnaudojamas, bedalis, beteisis, benamis ir be jokios vertės žmogus. „Darbas” rašo: „Antanas sako: „Esu įsitikinęs, kad mirsiu savo gimtoje šalyje ir visas pastangas dėsiu, kad į ją sugrįžus”. Tiesos žodis vis labiau užkariauja plačiausius lietuvių emigrantų sluoksnius. Nėra stipresnės meilės, kaip meilė gimtajam kraštui.