Politinio švietimo mokslo metams pasiruošėme

PRAĖJUSIŲ mokslo metų rezultatai mus ne labai džiugina. Nors rajone buvo sudaryta nemaža politinio lavinimosi ratelių, tačiau dauguma iš jų veikė silpnai, o 2 net iširo. Nemaža rajono jaunimo dalis, ypač kolūkiuose, iš viso nesimokė. Silpnai buvo dirbama ir su savarankiškai studijuojančiais marksistinę-lenininę teoriją. Pasibaigus mokslo metams, nutarėme pasitarti su komjaunimo aktyvistais, pirminių komjaunimo organizacijų sekretoriais, atskirais komjaunuoliais ir jaunimu. Pasirodo, pagrindinė priežastis glūdi skubotame, silpname pasiruošime mokslo metams. Propagandistai, klausytojai apie mokymosi formą sužinodavo tik prasidėjus užsiėmimams, todėl negalėdavo tinkamai pasiruošti, na, o daugeliui Klausytojų iš aukščiau pasiūlyta mokymosi forma būdavo ne prie širdies. Tam tikslui sušaukėme LLKJS rajono komiteto plenumą, apsvarstėme politinio švietimo rezultatus, išklausę propagandistų ir komjaunimo aktyvistų nuomonės ir pasiūlymų, numatėme konkrečias priemones komjaunuolių ir jaunimo auklėjimui pagerinti: Dar prieš pradedant komplektuoti politinio lavinimosi ratelius, parinkome propagandistus ir iškvietėme į biuro posėdį, pasikalbėjome su jais. Parenkant propagandistus, skyrėme rimtą dėmesį į jų bendrąjį bei politinį išsilavinimą, norą ir sugebėjimus dirbti su jaunimu, auklėti jį. Dabar propagandistų tarpe nėra nė vieno, neturinčio vidurinio išsilavinimo. Kai kurie jų, kaip konkrečios ekonomikos klausimus nagrinėti ratelių vadovai agronomai drg. drg. Karoblis, Brėkša, komjaunimo istorijai ir einamosios politikos klausimams nagrinėti ratelių vadovai mokytojai drg. drg. Cibulskas. Propagandistai Budrytė, Sakvilevičius, gydytojas Milius, turi aukštąjį išsilavinimą. Komjaunimo rajono komiteto atstovai, kartu su propagandistais ir pirminių komjaunimo organizacijų Sekretoriais, būdami vietose, pasikalbėjo su kiekvienu komjaunuoliu, jaunuoliu, išsiaiškino, kur kas nori mokytis, ką pageidauja studijuoti, padėjo jiems pasirinkti mokymosi formą. Taip „Dūsios” kolūkio komjaunuoliai ir jaunimas pageidavo studijuoti konkrečiąją žemės ūkio ekonomiką. Į šį ratelį užsirašė klubo - skaityklos vedėja drg. Stučkaitė, jaunieji gyvulininkystės darbuotojai drg. drg. Pocevičiūtė, Ivanauskaitė, Subačiūtė, kolūkiečiai draugai Bėrus, Visockaitė. „Pergalės”, „Miškinių” ir kitų kolūkių jaunimas pageidavo nagrinėti VLKJS istoriją, „Vienybės”, „Verstaminų” – einamosios politikos klausimus. Atsižvelgiant į būsimųjų klausytojų pageidavimus ir pasiūlymus, komjaunimo rajono komitetas sudarė šiuose kolūkiuose atitinkamus ratelius. Komplektuojant komjaunimo politinio švietimo tinklą ir parenkant klausytojus, didelį dėmesį kreipėme į jų bendrąjį išsilavinimą, politinį sąmoningumą. Štai „Spartuolio” kolūkio komjaunimo organizacija didelė, ir komjaunuoliai labai įvairaus išsilavinimo. Todėl komjaunuoliams, turintiems aukštesnį išsilavinimą, daugiau politinių žinių, pasiūlėme mokytis partinio švietimo tinkle, kitai grupei komjaunuolių sudarėme ratelį VLKJS istorijai nagrinėti. Aktyviai padedant komjaunimo aktyvui, iki rugsėjo 1 d. politinio švietimo tinklo komplektavimas buvo užbaigtas. Rajone sudaryta 12 politinio lavinimosi ratelių, iš jų 3 konkrečios žemės ūkio ekonomikos, 4 VLKJS istorijai nagrinėti ir 5 einamosios politikos klausimams nagrinėti. Beveik visi rateliai sudaryti kolūkiuose. 13 komjaunimo organizacijų nariai, nemaža dalis jaunimo mokysis partinio politinio švietimo tinkle. Prie įstaigų ir neskaitlingų kolūkinių komjaunimo organizacijų sudaryti rateliai VLKIS Įstatams ir komjaunimo istorijai nagrinėti. 71 komjaunuolis savarankiškai studijuos marksistinę-lenininę teoriją. Dabartiniu metu, likus iki mokslo metų pradžios nebedaug laiko, komjaunimo organizacijos, propagandistai rimtai ruošiasi pirmųjų užsiėmimų pravedimui. Tuo tikslu pravestas propagandistų ir pirminių komjaunimo organizacijų sekretorių seminaras-pasitarimas, kuriame apsvarstėme klausimą, kaip organizuočiau ir geriau pasiruošti pirmųjų užsiėmimų pravedimui, kad jie praeitų įdomiai ir turiningai. Daugelyje komjaunimo organizacijų dabar vyksta būsimųjų klausytojų susirinkimai, renkami seniūnai, rekomenduojama jiems iki mokslo metų pradžios apsirūpinti rašomąja medžiaga, reikiama literatūra. Rimtą dėmesį atkreipėme į patalpų paruošimą. Tuo tikslu jau dabar numatomos pastovios patalpos, kur bus pravedami užsiėmimai, jos apipavidalinamos. „Spartuolio”, „Pergalės” kolūkių politinio lavinimosi rateliuose jau pagamintos schemos ir diagramos, vaizduojančios kolūkių pasiekimus. Apsirūpinama žemėlapiais bei kitomis papildomomis priemonėmis. Kituose politrateliuose irgi gaminamos pirmiesiems užsiėmimams reikalingos vaizdinės priemonės. Spalio mėnesio pradžioje prasidės pirmieji užsiėmimai. Ryšium su Spalio keturiasdešimtmečiu mes nuo pat pirmųjų užsiėmimų visuose komjaunimo politrateliuose išnagrinėsime TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriaus ir Marksizmo-leninizmo instituto prie TSKP CK tezes. Šios medžiagos nagrinėjimas užtruks maždaug iki Spalio revoliucijos 40-ųjų metinių. O tik po to rateliai pradės nagrinėti pasirinktus klausimus VLKJS istoriją, pramonės ir žemės ūkio ekonomiką ir t. t. Mes sieksime nuo pat pirmųjų mokslo metų dienų įjungti klausytojus į visuomeninį darbą, stengsimės, kad visi klausytojai dalyvautų meno saviveikloje, užsiiminėtų sportu. Klausytojams numatome organizuoti ekskursijas, išvykas į pirmaujančių rajono ir respublikos kolūkius, įmones, muziejus bei istorines vietas. Pakritikuosime ir knygų aptarimus, spaudoje talpinamos medžiagos nagrinėjimus bei apsvarstymus. Nuo to, kaip komjaunimo aktyvui, propagandistams pavyks sudominti jaunimą, pirmoje eilėje klausytojus, įjungti juos į visuomeninį darbą, priklausys mokslo metų sėkmė, jų politinis ir gamybinis aktyvumas.


Agentūros AP korespondentas, remdamasis SNO atstovo Leopoldvilyje pareiškimu, pranešė, kad Katangos „prezidentas“ Čiombė paliko savo rūmus Elizabetvilyje ir dingo nežinoma kryptim


Morisas Torezas: „Pasakykime „taip“ taikai, „ne“ de Goliui“

Pasirašyti susitarimai dėl ugnies nutraukimo Alžyre yra didelė taikos jėgų pergalė, Alžyro liaudies pergalė, Prancūzijos darbininkų klasės, prancūzų tautos pergalė ir politinis Prancūzijos Komunistų partijos laimėjimas, pareiškė Prancūzijos Komunistų partijos generalinis sekretorius Morisas Torezas, kalbėdamas PKP CK plenume kovo 22 d. Alžyro liaudis privertė pripažinti savo sienų neliečiamybę, savo teritorijos, taip pat ir Sacharos vientisumą. Pripažinta, kad egzistuoja alžyriečių nacija. Ugnies nutraukimas Alžyre yra mūsų partijos politikos laimėjimas, nes tik mūsų partija iš pat pradžių buvo numačiusi teisingą politiką. Kalbėdamas, kad Prancūzijos Komunistų partija vykdė teisingą politiką per septynerius su viršum kolonijinio karo Alžyre metų, M. Torezas priminė konkrečius veiksmus, kurių ėmėsi partija, kovodama, kad kuo greičiausiai būtų nutrauktas karas Alžyre ir įvesta ten taika. Narsi prancūzų patriotų, visų respublikonų ir demokratų kova uż taiką Alžyre, pareiškė jis, pakeitė padėtį šalyje, ir su tuo teko skaitytis oficialiems valdžios organams ir vyriausybei. Šitaip pasikeitus politinei padėčiai šalyje, reikia ruoštis būsimam referendumui, pasakė M. Torezas. Referendumo metu Prancūzijos komunistai tars „taip“ taikai ir „ne“ de Goliui. Jie balsuos už taiką, nes ją dar reikia ginti, ją reikia pasiekti, nes ugnies nutraukimas – tai dar ne taika. Šiuo metu, toliau pasakė kalbėtojas, reikia smarkiau kovoti prieš fašizmą, prieš prancūziškąją fašizmo formą, tai yra prieš „slaptąją ginkluotą organizaciją“. Referendumo metu Prancūzijos Komunistų partija galės parodyti prancūzų tautai savo aiškią ir tvirtą poziciją Alžyro klausimu, parodyti, kad Prancūzijos Komunistų partijos politika atitinka Prancūzijos interesus. M. Torezas ragino besiruošiant referendumui ir jam vykstant kartu ruošti partiją rinkimams, kurie gali įvykti vėliau. Šį pasiruošimą, pabrėžė jis, reikia pagrįsti Prancūzijos komunistų partijos programos propaganda, programos, kurią priėmė PKP XVI suvažiavimas ir kuri rodo aiškų demokratijos atkūrimo ir atnaujinimo kelią. Baigiamoje savo kalbos dalyje Morisas Torezas nurodė partijos uždavinius ateinančiam laikotarpiui, ypač darbą jos gretoms toliau stiprinti. Kaip sustiprėjo partijos įtaka plačiosioms liaudies masėms, pasakė jis, rodo daugelis pavyzdžių. Antai, vykstant Paryžiuje tradiciniam marksistinės knygos pardavimui, kuris truko dvi dienas, buvo parduota partijos leidinių už 7 milijonus frankų. Tai rekordinė suma palyginti su kitais metais. Į fondą Prancūzijos Komunistų partijai remti prancūzų tauta šiemet surinko 160 milijonų frankų. Šiemet, toliau pažymėjo Morisas Torezas, į partiją įstojo 24 tūkstančiai naujų narių. Įsteigta šimtai naujų partijos kuopelių.


Praėjusį sekmadienį Palangos „Rugelio“ poilsio namuose baigėsi antroji Baltijos asamblėjos sesija. Ji priėmė kreipimąsi dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Baltijos valstybių teritorijos. Šio regiono įtampos židinys galįs tapti papildomu nestabilumo faktoriumi Europoje, sakoma dokumente. Todėl asamblėja prašo visų parlamentų ir tarpparlamentinių organizacijų atkreipti dėmesį į tai, kad Rusija tebepažeidinėjanti Baltijos valstybių suverenias teises, ir padėti visiškai likviduoti Ribentropo-Molotovo pakto pasekmes. Pasiūlyta apsvarstyti šias problemas Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijai Helsinkyje. Asamblėja taip pat priėmė rekomendacijas dėl Baltijos valstybių teisinės pagalbos sutarties, bendradarbiavimo švietimo, kultūros ir mokslo srityse, komunikacijų plėtojimo, apsirūpinimo energetinėmis žaliavomis. Rekomenduota Baltijos valstybių parlamentams parengti tarpvalstybinės sutarties projektą, atnaujinti Lietuvos, Latvijos ir Estijos ekonominio bendradarbiavimo 1990 metų susitarimą. Taip pat buvo patvirtinta Baltijos asamblėjos ir Šiaurės tarybos parlamentinio bendradarbiavimo sutartis. Asamblėjos prezidiumo pirmininku išrinktas Estijos delegacijos narys Hilaras Eleras. Kitą Baltijos asamblėjos sesiją ketinama surengti lapkričio mėnesį Estijoj


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

DELIS, kovo 20 d. (TASS). Šiandien, kalbėdamas Liaudies rūmuose, Indijos ministras pirmininkas Neru pabrėžė nepaprastai svarbią TSKP XX suvažiavimo reikšmę, Neru pažymėjo, kad su važiavimas turi didelę reikšmę taikaus sambūvio šviesoje, ir nurodė, kad suvažiavimo nutarimai padarys rimtą įtaką tarptautiniams reikalams. Jis išreiškė viltį, kad Tarybų Sąjungos politikos pakitimai atves į tolesnį tarptautinio įtempimo sumažėjimą. Neru taip pat sustojo ties savo derybomis su trijų Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrais. Jis griežtai pasmerkė karines sąjungas, ypač SEATO ir Bagdado paktą, kurie didina įtempimą, ir nurodė, kad reikia taikiai sureguliuoti Kinijos ir Jungtinių Amerikos Valstybių santykius, evakuoti pakrantės salas Kuemojų ir Maczu, tuo pačiu žengiant pirmąjį žingsnį į Taivanio klausimo išsprendimą. Neru dar kartą pabrėžė, kad reikia suteikti Kinijos Liaudies Respublikai teisėtą vietą Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje.


Čia pasibaigė VFR gynybos ministro Štrauso ir JAV vyriausybės vadovų derybos. Dvi dienas būdamas Amerikos sostinėje, Bonos ministras susitiko su prezidentu Kenedžiu, valstybės sekretoriumi Rasku ir kariniais vadovais Eilinis Strauso vizitas į Vašingtoną verčia būti budriems, nes reikalas liečia naują Bonos mėginimą gauti teisę atominiam ginklui. Birželio 7 d. po ilgų Strauso derybų su gynybos ministru Maknamara ir jo pavaduotoju Gilpatriku Pentagono atstovas pareiškė korespondentams, kad šiame susitikime buvo svarstoma „nauja Amerikos pažiūra į NATO strategiją”. Po to šis atstovas patikslino, kad Štrausas, Maknamarą ir Gilpatrikas svarstė JAV poziciją dėl savitarpio ryšio tarp NATO turimo atominio ir neatominio ginklo kontrolės. Be to, kaip pareiškė pats Štrausas, duodamas interviu laikraščio „Vašington Post end taims herald” korespondentui, jis vedė derybas dėl to, kad Bona galėtų pirkti 15 Jungtinių Valstijų 1963 metais naujų rūšių ginklų už bendrą 400 milijonų dolerių sumą. Štrausas taip pat pranešė, kad Pentagone buvo svarstomas klausimas dėl bendrų Amerikos ir Vakarų Vokietijos tyrimo darbų kuriant naujausių rūšių ginklus. Sekmadienį Bonos gynybos ministras išvyko į Kanaveralo iškyšulį, kur šešias dienas apžiūrinės ten esančią svarbiausią JAV raketinę bazę.


TBILISI, (TASS). Jaunimo tarpe labai populiarus internacionalinės draugystės kambarys, kuris atidarytas Tbilisio pionierių ir moksleivių rūmuose. Čia jie susipažįsta su savo draugų iš 1iaudies demokratijos šalių gyvenimu, mokslu, pionieriškais darbais. Įdomi medžiaga surinkta skyriuje „Mūsų draugai kinai”. Atkreipia dėmesį šilke austas Mao Cze-duno portretas. Jį atsiuntė kinų pionieriai. Šiame skyriuje išstatyti albumai, nuotraukos, literatūra pasakoja apie Kinijos pionierių organizacijos įsteigimo istoriją, Kinijos Liaudies Respublikos vaikų gyvenimą ir mokymąsi. Internacionalinės draugystės kambaryje yra medžiagos, pasakojančios apie Rumunijos, Čekoslovakijos, Bulgarijos, Albanijos, Lenkijos pionierių gyvenimą. Po vitrinų stiklais saugomi tarybinių moksleivių susirašinėjimo su liaudies demokratijos šalių moksleiviais laiškai. Tbilisio moksleiviai domisi savo draugų iš užsienio dovanomis. Štai bulgarų pionieriaus uniforma, greta kurios guli pilotė ir raudonas kaklaraištis. Čia pat galima pamatyti keturių stygų albanų liaudies instrumentą, rumunų pionierių meniškai padarytas lėles, įvairius jaunimo ir pionierių ženklelius, sporto gaireles.


KRETINGA, rugpiūčio 26 d. (ELTA). Sekmadienį, rugpiūčio 25 d., Kanados lietuvių delegacija iš Palangos išvažiavo į Kretingos rajono kolūkį, kur vyko derliaus šventė. Pakelyje į Kretingą jie sustojo prie miškelio, vadinamo Ąžuolynu. Čia hitlerininkai okupacijos metais sušaudė apie 600 tarybinių žmonių Kretingos gyventojai gerbia žuvusiųjų atminimą. Giliai sujaudinti, Kanados lietuviai nulenkė galvas prieš fašistinis teroro aukas. Apžiūrėję Lietkoopsąjungos Kretingos žvėrių fermas, kur auginamos kailiams juodsidabrinės ir šiaurinės lapės, svečiai išvažiavo į LTSR dešimtmečio vardo kolūkį, kur įvyko trijų kolūkių derliaus šventė. Nors dviejų kolūkių kolūkiečiai jau čia, tačiau šventė dar neprasideda. Laukiama atvykstant „Piliakalnio” kolūkio žmonių. Pagaliau tolumoje pasirodo ant gėlėmis išpuoštų arklių jojikai, kurie neša vėliavas, javų vainikus. LTSR dešimtmečio vardo, „Piliakalnio”, „Pirmyn” kolūkių pirmininkai sveikina visus susirinkusius į šventę, įteikia dovanas geriausiai dirbusiems auginant derlių kolūkiečiams. Į šią šventę atvyko ir Baltijos laivų statyklos saviveiklininkai, kuriems už dainas ir šokius kartu su kolūkiečiais karštai dėkojo ir svečiai iš Kanados. Jau seniai svečių laukė ir „Darbėnų” kolūkis. Ir kada tolumoje kolūkiečiai pamatė atvažiuojančius Kanados lietuvius, jų pasitikti pasiuntė būrį raitelių. Vėl dainos, šokiai, nuoširdūs rankų paspaudimai. Nenorom tenka atsisveikinti, nes svečių laukia dar Karolio Požėlos vardo kolūkyje, o vakaras jau nebe toli. Vėlai vakare kupini įspūdžių svečiai grįžo į Palangą. KLAIPĖDA, rugpjūčio 25 d. Vakar Kanados lietuviai susipažino su mūsų uostamiesčiu. Rytą į Klaipėdą atvykusius svečius su gėlėmis sutiko miesto darbo žmonės, pasveikino miesto vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas Jonas Garunkštis. Miesto vykdomajame komitete įvykusio susitikimo metu miesto vyriausiasis architektas Kostas Černiauskas svečius supažindino su Klaipėdos istorija, papasakojo apie karo padarytus miestui nuostolius, apie dabartines ir būsimąsias statybas. Po to svečiai nuvyko į miesto centrą, prie Pergalės paminklo, kur, pagerbdami Klaipėdos žuvusius išvaduotojus, padėjo gyvų gėlių puokštes. Didelį įspūdį svečiams paliko Baltijos laivų statykla, iš ten svečiai nuvyko į „Baltijos žvejo“ kolūkį. Čia jie apžiūrėjo artelės žvejų klubą, žvejybų įrengimus ir laivus. Po to Kanados lietuviai grižo į Palangą.


Konstitucinis teismas atmetė įstatymą, kuris leistų teisti oficialiuosius valstybės asmenis už nusikaltimus, įvykdytus komunistų valdymo laikotarpiu. Prezidento A. Gionco iniciatyva įstatymas, pernai patvirtintas parlamento, buvo perduotas konstituciniam teismui. Nors dokumente numatytas 20 metų senaties terminas, teismo sprendime sakoma, kad parlamentas negalįs priimti įstatymų, baudžiančių už praeities nusikaltimus, nes tai pažeidžia juridines ir pilietines teises.


Europos Parlamentas ragina pradėti derybas su Lietuva

Europos Parlamentas paragino kuo greičiau pradėti intensyvias derybas su Lietuva dėl jos priėmimo į Europos Sąjungą. Vakar priimtoje Europos Parlamento rezoliucijoje pažymima sparti ir akivaizdi Lietuvos pažanga visose srityse, siekiant, kad būtų įvykdyti narystės kriterijai, pranešė Lietuvos nuolatinė misija ES. Rezoliucija skirta artėjančiam ES viršūnių susitikimui gruodžio 12-13 dienomis Vienoje. Aiškinamajame rašte teigiama, kad Lietuva parodė turinti potencialą tapti ES nare, nors ištisus dešimtmečius buvo aneksuota ir turėjo vienpartinę politinę sistemą bei planinę ekonomiką. Rašte taip pat teigiama, kad ES neturėtų tikėtis, jog naujosios narės nuo pat pirmos dienos visiškai atitiks visus narystės reikalavimus, ir pažymima, kad priėmimo procesas pats savaime paspartins pažangą. Rašte atkreipiamas dėmesys į reikšmingą Lietuvos ekonomikos pažangą per pastaruosius penkerius metus. Giriamas spartus ekonomikos restruktūrizavimas, didėjančios tiesioginės užsienio investicijos, bendrojo vidaus produkto augimas, infliacijos mažėjimas, sėkmingas PHARE programos lėšų panaudojimas. Europos Parlamento vertinimu, Europos Komisijos ataskaitoje nematyti skirtumų tarp Baltijos šalių pasiruošimo deryboms, todėl Lietuvai ir Latvijai, kaip pernai Estijai, taip pat turi būti pasiūlytas spartus narystės derybų procesas.


Kai 1856 m. Europos diplomatai, iškilmingai susirinkę Paryžiuje, pasirašė turinčią to miesto vardą sutartį, jie manė, kad galutinai sutvarkė neramiąsias rytų Europos problemas. Jų nuomone, Paryžiaus kongresas buvo didelis XIX mažiaus europiškas aktas, paskutinis taškas visų kivirčų išsprendime. Paskutinio posėdžio pabaigoj Rusijos delegatas baronas Brunof prisiartino prie Turkijos atstovo Aali - Paša ir jam pasakė: „Mes padėjom savo parašus ant amžinos sutarties“. Praslinkus met. po Paryžiaus kongreso teliko erelio plunksna, su kuria įgalioti atstovai pasirašė sutartį. Imperatorienė Eugenija, kuriai ta plunksna, aptaisyta aukso apdarais, buvo dovanota, galėjo tiktai su melancholija į ją žiūrėti. Ir daugelis kitų įgaliotų atstovų manė galutinai išspręsti pasaulio likimą, tartum būtų lemta žmonėms, gyvenantiems tam tikrą apribotą laikotarpi, numatyti ir nustatyti ateities ribas. Sutartys yra skiriamos padaryti galą tokiai situacijai, kurios nebegalima daugiau pakęsti. Bet reikia turėti keistų pretenzijų arba nematytą proto iškrypimą, kad būtų galima manyti, jog sutartys paliks amžinos. Tai yra negalimas daiktas dėl daugelio priežasčių ir visų pirma, mano nuomone, dėl to, kad visos sutartys yra nugalėtojų primestos nugalėtiems jėga ir dėl to, kad joms trūksta tai, kas dedama į kiekvienos moralės pagrindą: laisvo sutikimo. Kas pasirašė sutartį per prievartą, tas neišvengiamai stengsis pasinaudoti palankiomis aplinkybėmis, kad primestieji nuostatai būtų revizuoti. Jei tatai nepavyksta padaryti geruoju, kas dažniausiai atsitinka, tuomet panaudojama jėga, tai yra karas. Kita vertus, sutartys pasirašomos turint galvoje esamas tą momentą aplinkybes, kurios, tačiau nuolat keičiasi erdvės ir laiko atžvilgiais. Politinės, ekonominės, socialinės, religinės, etnografinės įvairių tautų sąlygos keičiasi amžiams bėgant, ir tie pasikeitimai noromis nenoromis daro įtakos įvykių eigai. Štai koks žmogus su gera valia padėjo savo parašą apačioj kokio dokumento, kuris tą momentą turėjo neginčijamos vertės, bet kuris paskum, pagal pačią daiktų santvarka, pavirto paprastu popiergaliu. Kai pailsę kovose tautos susėdo aplink Versalio stalą, jos padarė apeiginį gestą, kuris turėjo padaryti galą tarptautiniams ginčams. Jos padėjo savo parašus apačioj sutarties, dėl kurios svarbos jos nedarė sau didelių iliuzijų. Paskum Prancūzija pavedžiojo savo svečius aplink savo sostinę, ir kitos sutartys, papildančios Versalio traktatą, buvo pavadintos kai kuriais švelnesniais Paryžiaus priemiesčių vardais. Bet nuo plunksnų, kuriomis buvo pasirašytos sutartys, dar nebuvo nudžiūvęs rašalas, o pasirašytojai jau ėmė protestuoti prieš kalbamųjų sutarčių nuostatus. Ir dar geriau, parašas vieno delegato ir ne paties mažiausio, nes jis buvo didžiausios pasauly Amerikos Jungtinių Valstybių prezidentas, buvo atmestas jo tautiečių. Visi karo nugalėtojai elgėsi saviškai, teatsižvelgdami į savo ypatingus interesus, kurie dažnai skyrėsi vieni nuo kitų. Amerikos Jungtinės Valstybės ir Anglija pasitraukė iš tos sprustės: pirmoji visiškai, antroji kiek tai leido jos europėjinė situacija. Prancūzija mėgino konsoliduoti pasiektus vaisius, kuriuos jai ir jos sąjungininkams davė Versalio ir šalutiniai traktatai. Tam tikslui ji iš vienos pusės plėtė ir stiprino savo aliansus kontinente, o iš kitos stengėsi visokiomis priemonėmis, — Briando memorandumas, išsiuntinėtas Tautų Sąjungos nariams yra to pobūdžio, pati paskutinė priemonė — pašalinti ateities konfliktų bet kokį galimumą. Italija, vienintelė iš buvusių sąjungininkų, teisingai ar neteisingai, mano, kad ji negavo sau prideramos dalies ir varo ypatingą politiką, kurios tikslus aš išaiškinsiu atskirame straipsnyje. Manyti, kaip tat daro Briandas, kad tarptautinės sutartys, kad ir kažin kaip siauros jos būtų, galėtų neleisti kilti konfliktams tautų tarpe, reiškia visiškai nesuprasti psichologijos ir nė kiek neturėti praktiškos nuovokos. Tai reiškia norėti laiką ir erdvę, kurie yra beribiai, uždaryti apibrėžtose ribose. Tai reiškia nekreipti jokio dėmesio į didįjį evoliucijos dėsnį, kuris tvarko pasaulį. Tai reiškia, kad galima ištremti teisę ir teisybę. Senatorius Justinas Godardʼas, buvęs ministeris, neseniai rašė: „Yra tautų, kurios serga nuolatine virškinimo liga, nes jos persekiojimais, ištrėmimais ir brutališku nutautinimu stengiasi asimiliuoti paglemžtas teritorijas“. Aš manau, kad labai lengva suprasti kokias tautas turėjo galvoj Godardʼas, ir, aiškus dalykas, Lenkija viena pirmųjų turės tuos žodžius suprasti. Norėdamas būti bešališkas, aš turiu pasakyti, kad Godardʼas turėjo galvoj visas Rytų Europos tautas. Įdomu pažymėti, kaip pačioj Prancūzijoj kasmet didėja skaičius rašytojų, žurnalistų, politikų, kurie kelia aikštėn esamų sutarčių netobulumus, kalba apie jų reviziją ir apie Europos žemėlapio pertvarkymą. Būtų didelė iliuzija manyti, kad Briando projektai labai jaudina prancūzų viešąją opiniją. Priešingai, ji yra visiškai indeferentiška. Aiškus daiktas, kasdienė spauda apie tai kalba, nes nekalbėti ji negali, bet gatvės žmogus labai gerai supranta, jog tat tėra proto žaislas ir kreipia savo dėmesį į kitus svarbesnius klausimus. Pirmoj vietoj stovi ekonominės problemos. Tarp Prancūzijos ir Vokietijos yra sudaryta svarbių plieno, geležies, chemiškų produktų ir kitų kartelių. Ekonominiai interesai darosi glaudesni, prekybiniai santykiai plečiasi, ekonominis solidariškumas stiprėja kasdieną. Ateis laikas, ne vėliau, kaip po dviejų ar trijų metų, kada Prancūzija ir Vokietija susiriš tokiais stipriais ekonominiais ryšiais, kad niekas jų nebegalės perskirti. Tuomet bus galima galvoti ir apie politinę uniją, nes ji, savaime suprantama, bus ekonominės unijos vaisius. Tame judėjime Briandas nebus suvaidinęs jokio vaidmens. Visai priešingai, jo išsiuntinėtas memorandumas varžo ir paraližuoja vokiečių vyriausybę, kuri yra priversta prašyti savo didžiuosius pramoninkus, kad jie palėtintų savo veikimą ir lėtesniu tempu varytų ekonominį vokiečių susiartinimą su prancūzais. Vis ta pati istorija gaidžio, kuris mano, kad ne ko kito, o jo giedojimas pažadino aušrą, tuo tarpu kai jis gieda dėl to, kad saulė jau užtekėjo. Briandas mano, kad jis duos taiką Europai! Jis galės sau manyti, kad jis, o ne kas kitas, prisidėjo prie taikos palaikymo Europoje, tuo tarpu kai jam užtektų tik konstatuoti, kad ta taika egzistuoja. Taika yra ir bus darbas pačių tautų, atstovaujamų jų pramoninkų elito ir jų darbininkų masių. Kai vyriausybės pastebės, kad taika egzistuoja, jos greičiau galės būti dėkingos tautų išminčiai, nekaip savo numatymu ateities. Revizija sienų, kokios buvo nustatytos Versalio ir šalutinių traktatų, yra viena pagrindinė taikos sąlyga, ir visos pastangos, padarytos ekonominėj dirvoje, nepavyks ir bus bergždžios, jei vyriausybės nenorės pripažinti padarytų neteisybių ir jas atitaisyti. Bet tegul vyriausybės žino, kad tautos nori taikos, paremtos teise ir lygybe ir kad padarytų klaidų akivaizdoje, plačiosios liaudies masės gali baisiu viesulu sugriauti visus pasipriešinimus. Reikės pasirinkti teisėtą tvarką arba revoliuciją. Prancūzija turi pasirinkti vokiečių aliansą arba karą. Vokiečių aliansas išplauks iš įvykių, jei tik jiems bus leista plėtotis pagal jų pačių reguliarišką ritmą. Karas ateis, jei bus varoma ir toliau savo amžių atgyvenusi politika, palaikoma ginklavimosi lenktynėmis ir aliansų sistema, kuri yra pirštu prikišama priešingybė pretenduojamai varyti politikai ir varomai politikai. Vokietija nori savo Rytų sienų revizijos. Ta revizija bus padaryta, nes, jei atsakysi, gali kilti karas. Į sienų peržiūrėjimą įeina Danzigo koridoriaus panaikinimas ir Aukštosios Silezijos sienų atitaisymas. Lenkija, taip pat, kaip ir Austrija, Vengrija ir Čekoslovakija arba Šveicarija, negali būti neprileista prie jūros. Geriausia priemonė jai duoti išėjimą į jūrą yra padaryti iš Danzigo autonominį uostą ir leisti Lenkijos produktams laisvai eiti per koridoriaus teritoriją. Lygiai tuo pat būdu buvo išspręstas Bulgarijos išėjimas į jūrą per Salonikus. Nereikia sumaišyti jus utendi su jus abutendi. Iš Vokietijos Rytų sienų atitaisymo išplaukia ir visų Lenkijos sienų peržiūrėjimas. Bet jei mes paliečiame Versalio traktatą, viskas griūva! Aš kaip tik to ir laukiu. Aš noriu, kad aiškios, Versaly padarytos klaidos, būtų atitaisytos visų neteisingai nuskriaustų kaimynų naudai. Lietuva, aiškus daiktas, turės susigrąžinti teritorijas, kurias Lenkija pagrobė iš jos su ginklu rankoje. Nors šis straipsnis yra ir ilgokas, bet siužetas toks platus, kad aš vis dėlto negalėjau jo viso išsemti. Reikia daryti išvados. Taika tik tuomet įsivyraus, kai Europos tautos susigrupuos ne dirbtiniai diplomatų valia, bet laisvai pareikšta gyventojų valia, pasiremiant etnografiniais, istoriniais ir geografiniais duomenimis. Į Europos uniją, laisvų tautų federaciją, galės tiek valstybių įeiti, kiek bus reikalinga, kad visos tautinės aspiracijos būtų patenkintos. Europos unijoj visos tautos, būdamos lygios teisės atžvilgiu, nė vienai jų nebus jokio reikalo nei plėstis savo kaimyno nenaudai nei grobti jėga tautas, norinčias gyventi savaimingą gyvenimą. Briando koncepcija yra klaidinga ir dėl to, kad ji nori konsoliduoti būklę, sudarytą ginkluota jėga. Saugumas gali išplaukti tiktai iš nesiginklavimo arba nusiginklavimo. Jūs norit, sakot, jūs, paskelbti taiką pasauliui. Nusiginkluokit ir jūs tikrai būsit paskelbę taiką pasauliui.


Generalinės Asamblėjos Ekonominių ir finansinių klausimų komitetas vienbalsiai vakar priėmė rezoliuciją, kurioje ragina SNO daugiau padėti besivystančioms šalims ruošti nacionalinius techninius kadrus. Rezoliucijos projekto iniciatorius buvo Ukrainos TSR delegacija kartu su aštuoniomis kitomis šalimis. Svarstant delegacijos projektą prie jo bendraautoriais prisijungė dar 11 šalių. Rezoliucijos, kurią turi patvirtinti Asamblėja, autoriai, prašo SNO generalinį sekretorių, bendradarbiaujant su šalių – organizacijos narių vyriausybėmis, paruošti pranešimą, kuriame būtų informuojama apie nacionalinių techninių kadrų ruošimo metodus šalyse, turinčiose skirtingas socialines-ekonomines sistema


Vokietija dar labiau varžys mėsos įvežimą.

Vakar vokiečių reichstagas antruoju skaitymu pradėjo svarstyti žemės ūkio sąmatą. Pradedant debatus, tiekimo ministeris Schiele pasakė kalbą, kurioj nurodė į sunkią vokiečių žemės ūkio padėtį, kuri, atsižvelgiant į bendrą Vokietijos gerovę, turinti būti kuo greičiau pagerinta. Toliau Schiele pažymėjo, kad, nežiūrint savo skurdžios padėties, vokiečių žemės ūkis vis dėlto pakėlė savo gyvulių kiekį iki prieškarinės normos ir žymia dalimi paklausas patenkina savo mėsa. Ministeris pareiškė, kad vokiečių žemės ūkiui pakelti ir įvežamos mėsos kiekiui sumažinti bus įvesta veterinarinė policinė priežiūra Vokietijos sienose ir bus panaikinti palengvinimai mėsai įvežti. Vokiečių žemės ūkio skola siekia 7 miliardų markių.


SKIDELIS (Grodno sritis). Skidelio gyvenvietės centre, tarp rūpestingų pionierių pasodintų medelių, stovi nedidelis obeliskas su penkiakampe žvaigžde viršūnėje. Aukso raidėmis jame iškalti žodžiai: „Amžina šlovė didvyriams, žuvusiems kovoje už mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę”. Šioje vietoje hitleriniai okupantai 1942 metais nužudė aštuonis Skidelio komjaunuolius-pogrindininkus. …Didžiojo Tėvynės karo pradžioje Skidelyje buvo įsteigta pogrindinė komjaunimo organizacija. Jai priklausė Grodno amatų mokyklos moksleiviai Ivanas Sčiastnas ir Aleksiejus Rolikas, jaunieji geležinkelininkai Ivanas Sinica ir Vladimiras Kizevičius, Skidelio koklių gamyklos darbininkas Anatolijus Zelenkovskis, septintokas Fiodoras Makarčiukas iš Košubincų kaimo, Skidelio vidurinės mokyklos aštuntos klasės moksleivis Ivanas Sevriukas ir Nikolajus Delenkovskis iš Pečioros FGA mokyklos. Pogrindininkai rašė ir platino gyventojų tarpe atsišaukimus, pristatinėjo partizanams ginklus ir šaudmenis, rinko ir teikė partizanams žinias apie fašistinės kariuomenės išsidėstymą. Jaunieji patriotai drauge su partizanais dalyvavo operacijose likviduojant hitlerininkų įgulas kaimuose, atliko keletą stambių diversijų naikinant grūdų atsargas, kurias okupantai ruošėsi išvežti į Vokietiją. Komjaunuoliai kaimuose steigė jaunimo pasipriešinimo grupes, gelbėjo žmones iš ištremties į vergiją. Naktį iš 1942 metų rugsėjo 3 į 4 dieną visi aštuoni pogrindininkai buvo sučiupti. Juos išdavė F. Goriačiovas. Penkias dienas fašistai juos kankino, degino įkaitinta geležimi, varė adatas į panages, nedavė vandens. Tačiau jaunieji didvyriai neišdavė savo vyresniųjų draugų — komunistų pogrindininkų. Tuomet komjaunuoliai buvo perduoti gestapui į Grodną. Ir čia hitlerininkai nepajėgė iš jų nieko išgauti. Po penkių dienų — rugsėjo 13 d. patriotai uždara mašina buvo atvežti į Skidelį, kuriame jau buvo įrengtos kartuvės. Iškankinti, kruvini, komjaunuoliai į nužudymo vietą ėjo aukštai iškėlę galvas. Ir kai budelis ėmė nerti jiems ant kaklo kilpas, didvyriai sušuko: „Muškite fašistus, tegyvuoja tarybinė valdžia, tegyvuoja komunizmas!“ Taip žuvo, gindami Didžiojo Spalio iškovojimus, Skidelio komjaunuoliai-pogrindininkai. Rajono ir srities darbo žmonės stropiai saugo jaunųjų patriotų atminimą. Prie paminklo-obelisko aštuoniems narsiems pogrindininkams įvyko mitingas ryšium su 15-osiomis atkaklių komjaunuolių didvyriškos mirties metinėmis. Pagerbti jaunųjų didvyrių atminimo atėjo rajono centro moksleiviai, pramonės įmonių darbininkai ir tarnautojai, daugelio Skidelio, Mostų, Volkovisko, Sčiučino, Vasiliškių ir kitų rajonų kolūkių žemdirbiai. Čionai atvyko Minsko ir Grodno partinių bei komjaunimo organizacijų atstovai, buvę partizanai, žuvusiųjų tėvai. Mitinge kalbėjo partijos Skidelio rajono komiteto sekretorius Melčenka, komjaunimo Baltarusijos CK sekretorius V. Smirnovas, žuvusio patrioto Ivano Sevriuko motina Anastasija Michailovna Sevriuk, Skidelio vidurinės mokyklos IV klasės moksleivė Ela Aranovič ir kiti. Obelisko papėdėje buvo padėta daug vainikų.


Persekiojimai Jungtinėse Amerikos Valstybėse už kelionę į Kinija

NIUJORKAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Spauda praneša iš San Francisko, kad vienas VI Pasaulinio jaunimo festivalio Maskvoje dalyvių, amerikietis R. Uiljamsonas, pirmas grįžęs į Jungtines Valstybes po kelionės į Kiniją, tuojau pat, kai tik atvyko į JAV, gavo šaukimą į Atstovų rūmų komisiją antiamerikinei veiklai tirti. Uiljamsonas pareiškė korespondentams, kad jis nepadarė nieko neteisėto, nuvažiuodamas į liaudies Kiniją. Tūkstančiai kitų jaunų amerikiečių, pasakė Uiljamsonas, taip pat domisi Kinija. „Ši šalis užima svarbią vietą pasaulyje, ir amerikiečių tauta turi turėti galimybę su ja susipažinti”.


BANKO VALDYTOJAS NUSITEIKĘS OPTIMISTIŠKAI

Čekijos ir Slovakijos centrinio banko valdytojas Vašingtone žurnalistams pasakė, kad ekonomikos reformos bus tebevykdomos, nors ir numatoma padalyti šalį. Infliacija kontroliuojama, ekonomikos smukimas artėja prie pabaigos, sakė šis bankininkas. Reikalai esą pakankamai geri, valstybei net nereikia 285 milijonų dolerių, kurie jai priklauso kaip Tarptautinio valiutos fondo kreditas.


Vilniaus lietuvių telegrama dėl mokyklų. Laikinasis Vilniaus lietuvių komitetas pasiuntė Tautų Sąjungos gen. sekretoriui Sir Drummondui tokią telegramą dėl „Ryto“ draugijos seminarijos: „Lenkijos valdžia 1927 metais politinės represijos keliu prieš lietuvius uždarė vienintelę lietuvių mokytojų seminariją Vilniuje, ir šiems metams neleidžia atidaryti. Mokiniai lieka be mokslo, lietuvių visuomenei neduodama galimumo ruošti mokytojų pradžios mokykloms, lietuvių liaudies mokyklos yra uždarytos neva dėl nekvalifikuotų mokytojų. Mes prašome sekretoriatą susirūpinti lietuvių mokyklomis Vilniaus krašto, labiausia „Ryto“ draugijos lietuvių seminarija Vilniuje. „Ryto“ draugija užsiima tik švietimo darbu.“ Telegramą pasirašė Vilniaus lietuvių komiteto pirmininkas K. Stašys ir sekretorius R. Mackevičius. (Elta).


Ką rodo nacistinių nusikaltėlių procesas

TASS-o koresp. V. Ivanovas praneša: Vakarų Berlyne trečią savaitę vyksta šešių buvusių nacistinių nusikaltėlių procesas. Ar VFR ir Vakarų Berlyno valdžia to norėjo ar nenorėjo, bet šis procesas savo pobūdžiu ir svarbumu įgavo didelę politinę reikšmę. Teisiamųjų suole, kaip jau buvo pranešta, yra buvęs SS oberšturmbanfiureris, vieno specialios paskirties būrio viršininkas Alfredas Filbertas ir penki kiti šio būrio karininkai: Šneideris, Štrukas, Greifenbergeris, Fibigas ir Tunatas. Šių nacistinių budelių įsakymu ir jiems patiems dalyvaujant, vien nuo 1941 metų birželio iki spalio, kaip sakoma kaltinamojoje išvadoje, laikinai okupuotuose tarybiniuose miestuose — Vilniuje, Vitebske, Vileikoje, Suraže buvo sušaudyta daugiau kaip 11 tūkstančių taikių tarybinių piliečių, jų tarpe moterų, vaikų, senelių. Reikia pažymėti, kad šis procesas vyksta tik praėjus septyniolikai metų nuo karo pabaigos ir buvo vilkinamas daugiau kaip trejus metus nuo nacistinių nusikaltėlių suėmimo. Būdinga, kad visi kaltinamieji prieš suimami turėjo svarbius postus VFR ekonomikoje ir valstybės aparate. Svarbiausias kaltinamasis Filbertas iki 1959 metų vadovavo vieno Vakarų Vokietijos banko filialui Vakarų Berlyne. Kaltinamasis Šneideris buvo vyriausybės valdininkas Žemutinės Saksonijos žemėje, Fibigas — Vakarų Vokietijos žvalgybos bendradarbis, Štrukas — Hanoverio kriminalinės policijos viršininkas, Tunatas — Oldenburgo amatininkų rūmų pirmininko pavaduotojas. Proceso metu atsiskleidžia vis naujų ir naujų faktų, iš kurių matyti, kad valdantieji VFR ir Vakarų Berlyno sluoksniai globoja nacistinius nusikaltėlius. Teismas jau apklausė daugiau kaip 35 liudininkus, kurių dauguma tarnavo SS „specialios paskirties” būryje ir patys dalyvavo masiškai naikinant tarybinius piliečius. Tačiau tie buvę esesininkai ne tik laisvi, bet ir užima taip pat atsakingus postus vyriausybinėse ir ekonominėse įstaigose, policijoje, teisingumo organuose bei spaudoje: buvęs SS hauptšturmfiureris Fleišmanas dabar yra kriminalinis patarėjas Liudvigshafene, „liudininkas” Buhartas — buvęs SS hauptšturmfiureris, po Filberto vadovavęs „mirties būriui”, atsisakęs atvykti į teismą „liudininkas” Šulcas yra kriminalinės policijos viršininkas Bremene, Alfredas Veidenhagenas dirba Šlezvigo-Holšteino žemės vyriausybėje, Fricas Kleinas yra vieno Koblenco laikraščio redaktorius, Richardas Noibertas — teisingumo aparato bendradarbis Vakarų Berlyne, Ernstas Lamprechtas — Vakarų Berlyno senato bendradarbis ir t. t. Teisme, kitų tarpe, buvo taip pat apklaustas buvęs kito „specialios paskirties” būrio viršininkas Bradfišas, nuteistas pernai Miunchene tik dešimt metų kalėti, nors jo įsakymu buvo sušaudyta keliasdešimt tūkstančių tarybinių piliečių. Tačiau ir šis švelnus nuosprendis iki šiol dar neįsigaliojo. Teisiamųjų suole yra tik šeši nacistiniai budeliai, o šimtai ir tūkstančiai jų bendrininkų šiandien duoda toną Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje ir Vakarų Berlyne.


TSRS vyriausybės protesto nota JAV vyriausybei

Rugsėjo 4 d. TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas G. Puškinas priėmė JAV laikinąjį reikalų patikėtinį TSR Sąjungoje Dž. M. Maksvinį ir įteikė jam šią TSRS Vyriausybės protesto notą JAV vyriausybei. Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos vyriausybė laiko reikalingu pareikšti Jungtinių Amerikos Valstijų vyriausybei štai ką. Patikrintais duomenimis, šių metų rugpiūčio 30 d. 19 valandą 21 min. Maskvos laiku Amerikos žvalgybos lėktuvas U-2 įsiveržė į Tarybų Sąjungos oro erdvę Tolimuosiuose Rytuose už 65 km į rytus nuo Južno Sachalinsko miesto, ir 9 minutes skraidė viršum TSRS teritorijos ir teritorinių vandenų. Amerikos žvalgybos lėktuvas tuo būdu grubiai pažeidė Tarybų Sąjungos valstybinę sieną aiškiai provokaciniais tikslais. Visiems žinoma, kokių rimtų tarptautinių komplikacijų sukėlė Pauerso skridimas šnipinėjimo tikslais lėktuvu U-2 1960 metų gegužės mėnesį ir kaip pasipiktino pasaulio visuomenė ankstyvesnės JAV vyriausybės klastingumu, kuris tada buvo demaskuotas visam pasauliui. Tie agresyvūs Eizenhauerio vyriausybės veiksmai sužlugdė viršūnių pasitarimą, smarkiai padidino visos tarptautinės padėties įtempimą, sustiprino visų šalių tautų nerimą dėl taikos likimo ir labai apsunkino TSRS ir JAV santykius. Kaip tik todėl Tarybų Sąjungos vyriausybė su pasitenkinimu sutiko prezidento Kenedžio pareiškimą praėjusių metų sausio mėnesį, kad jis nurodęs nebeatnaujinti lėktuvų U-2 skridimų ir neleisti, kad Amerikos lėktuvai pažeistų Tarybų Sąjungos valstybines sienas. Amerikos lėktuvui U-2 vėl grubiai pažeidus Tarybų Sąjungos oro erdvę, kyla pagrįstas klausimas: kas tai – ar vėl atgaivinama sena, paties prezidento Kenedžio pasmerkta plėšikiška ankstyvesnės vyriausybės praktika? O gal tai – provokacinė akcija tų karingųjų JAV sluoksnių, kurie norėtų sukelti naują tarptautinį konfliktą, panašų į 1960 metų konfliktą, ir dar kartą iki kraštutinumo įkaitinti padėtį? JAV vyriausybė turi aiškiai atsakyti į šį klausimą. Pastaruoju metu gaunama žinių, kad Amerikos žvalgybos lėktuvai U-2 vėl suaktyvino veiklą netoli Tarybų Sąjungos sienų. Lėktuvai U-2 vėl pasirodė aviacijos bazėse Anglijoje; tokie pat žvalgybiniai lėktuvai U-2 dislokuoti Amerikos bazėse Japonijoje, Turkijoje, Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje ir skraido iš šių bazių. Drauge vėl skleidžiamos maždaug tos pačios tokių skridimų tikslų versijos, kurias skelbė Eizenhauerio vyriausybė, kol buvo pagauta nusikaltimo vietoje. Jungtinių Valstijų vyriausybė turi suprasti, į kokią padėtį ji stato savo sąjungininkus. Tarybų Sąjungos vyriausybė savo laiku kuo rimčiausiai buvo įspėjusi, kokių nepaprastai sunkių padarinių susilauks tos šalys, kurių vyriausybės suteikia Amerikos karo lėktuvams savo teritoriją paruošti įsibrovimams ir brautis į TSR Sąjungą. Ji taip pat įspėjo, kad, kartojantis tokioms provokacijoms, Tarybų Sąjungos vyriausybė bus priversta imtis reikiamų atsakomųjų priemonių, net padaryti nekenksmingas karines bazes, kurios naudojamos prieš Tarybų Sąjungą. Nėra reikalo priminti, kad šie įspėjimai visiškai tebegalioja. Tarybų Sąjungos vyriausybė pareiškia JAV vyriausybei griežtą protestą dėl to, kad Amerikos žvalgybinis lėktuvas vėl grubiai pažeidė Tarybų Sąjungos valstybinę sieną. Ji laukia, kad JAV vyriausybė griežtai nubaus asmenis, kurie kalti organizavę šį Amerikos lėktuvo U-2 skridimą, ir nedelsdama imsis priemonių, kurios neleistų ateityje pažeisti Tarybų Sąjungos oro erdvę. Jeigu JAV vyriausybė to nepadarys, tai Tarybų Sąjungos vyriausybė imsis reikalingų priemonių, kurios užtikrintų jos sienų saugumą, jeigu jos vėl bus pažeistos. Drauge Tarybų Sąjungos vyriausybė pasilieka teisę iškelti JAV agresyvių veiksmų klausimą Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinėje Asamblėjoje. Maksvinis pasakė tuojau pat perduosiąs notą JAV vyriausybe


NVS šalių institutas, remiamas RF prezidento reikalų valdybos, surengė Maskvoje strateginio planavimo seminarą. Jo tema buvo “Rusų diaspora užsienyje: padėtis, tikslai ir sąveikos su Rusija būdai”. “Nezavisimaja gazeta” išspausdino pranešimą ”Diasporos plėtros keliai”, Regionų politikos centro darbuotojų parengtą pagal seminaro dalyvių kalbas. Kaip rusų bendrijos turi ginti “Rusijos sienas”, pavyzdžiui, Tadžikistane ir Baltijos šalyse? Kaip Rusijos interesams turi tarnauti kultūra ir ką čia gali nuveikti Puškinas? Kaip rusų diaspora turi ekonomiškai susieti kitas valstybes su Rusija? Apie tai mūsų skaitytojai sužinos, perskaitę šį pranešimą. Problemos ir prieštaravimai Dokumentai, kuriuos rusų bendrijos nuolat pateikia NVS šalių institutui, leidžia padaryti tokią išvadą: mūsų tėvynainiai, dabar gyvenantys vadinamajame vidaus užsienyje, palikti likimo valiai. Perrašyti iš “okupanty” į ”tautinių mažumų” grafą, jie dabar yra labiausiai pažeminta ir beteisė, labiausiai perspekiojama NVS gyventojų dalis. Tai lemia ne tik šovinistinė vietos valdžios politika, bet ir neprotingi Rusijos valdžios veiksmai. Ypatingą rusų diasporos atstovų nepasitenkinimą kelia keli dalykai. Pirma, Rusijos pasiuntinių ir diplomatų, dirbančių NVS šalyse, elgesys. Neretai Rusijos atstovai paprasčiausiai ignoruoja rusų bendruomenių reikalavimus, o kartais elgiasi išdavikiškai, tyliai pritaria vietos autoritarinių režimų antirusiškoms akcijoms arba atvirai pateisina jas. Antra, Rusijos federalinės migravimo tarnybos veikla. Dėl šios tarnybos neveiklumo arba bejėgiškumo tūkstančiai pabėgėlių liko be būsto, be jokios vilties gauti kompensaciją ir nuolatinį būstą. Trečia, rusų teisių pažeidimai artimajame užsienyje yra ideologinis tabu: Rusijos piliečiai praktiškai nieko nežino apie jų tėvynainių, gyvetančių buvusiose sąjunginėse respublikose, teisių pažeidimus. Latvijos rusų gynimo priemonės, organizuotos Maskvos mero Jurijaus Lužkovo, gali būti vertinamos tik kaip pirma anga, pramušta visuotinio tylėjimo siemoje. Ketvirta, rusų bendruomenės norėtų  veikti kartu, derinti savo politiką, tačiau centras neturi jokių rusų diasporos koordinuotos plėtros programų nė vienoje srityje: nei švietimo, nei ekonomikos, nei socialinėje. Rusijos vyriausybė visiškai nepalaiko rusų tėvynainių finansiškai. Rusų verslininkai neskiria reikiamo dėmesio diasporai. O plėtoti prorusiškos krypties verslą buvusiose sąjunginėse respublikose beveik neįmanoma, nes kiekvieną taip elgtis mėginantį verslininką tuojau pat imama persekioti. Penkta, katastrofiškai delsiama priimti Rusijos įstatymus, kurie galėtų paremti tėvynainius. Todėl kiekviena rusų diaspora yra priversta kariauti vietinį karą už savo išlikimą, praktiškai negaudama Rusijos paramos. Tai, deja, faktas. Rusų diasporos artimajame užsienyje istorinė misija Dabartinė rusų diaspora jau vien egzistuodama gina Rusijos sienas, sulaikydama, viena vertus, islamą (Tadžikijoje, Uzbekijoje, Turkmėnijoje, Kazachstane), antra vertus - NATO ir kitokių Vakarų agresijos formų ataką (Ukrainoje, Moldovoje, Baltijos šalyse). Atsisakydama savo tėvynainių užsienyje, Rusija savo noru atsisako savo teritorinių interesų. Tokio nusikalstamo užmaršumo, kokį Rusija rodo savo tėvynainių atžvilgiu, nėra nė vienoje valstybėje. Mums nuolat kalbama apie demokratines valstybes, neva laisvai atsisakiusias savo teritorijų ir tėvynainių. Pavyzdžiui, Švedija atsisakiusi Norvegijos, Ispanija - Katalonijos ir t.t. O Vakarų Vokietija tik todėl 1990 m. galėjo prisijungti rytines žemes, kad jose aktyviai veikė įvairios sąjungos, susivienijimai, o vakarinėse žemėse - jų partneriai. Būtent ta sistema leido suaktyvinti politinius procesus ir reikiamu momentu sutelkti jų energiją susivienijimui. O Rusijos laikraščiai pilni prasimanymų apie rusų nacionalizmo pavojų; juose paprastai nerasi nė žodžio apie tai, kad rusiški leidiniai konfiskuojami daugelio NVS šalių pasienyje, kad tose šalyse seniai jau nebegalima nei klausyti Rusijos radijo, nei žiūrėti Rusijos televizijos, kad už rusų kalbą viešosiose vietose žmonės yra baudžiami, vejami iš darbo (pavyzdžiui, Latvijoje) ir t.t. Nagrinėdami šią padėtį rusų diasporos atstovai supranta, kad Maskva juos pametė. Šis faktas juo labiau stulbina, kad rusai istorinės Rusijos pakraščiuose yra aktyviausia, pasiaukojanti visos rusų tautos dalis, savo egzistavimo sąlygų priversta ugdyti ir išlaikyti geriausias jos savybes. Penkios pozicijos ir trys scenarijai Tokiomis sąlygomis rusų diaspora turi vieną kelią: tiksliai formuluodama ir atvirai skelbdama savo tolesnio išlikimo ir plėtros politinę strategiją ir taktiką, iš visuomeninių susivienijimų virsti politiniais. Tačiau “sujauktai” pačios Rusijos rusų savimonei ypač būdinga tariama pozicijų savo diasporos atžvilgiu vienybė. Formulė “rusai NVS” turi mažiausiai penkias alternatyvias ir iš principo nesuderinamas pozicijas: 1. SSRS atkūrimas (Rusijos imperijos variantas). 2. Rusų nacionalizmo supriešinimas su NVS šalių “pagrindinių” tautų nacionalizmu (etnokratija prieš etnokratiją). 3. Aktyvus rusiškų subjektų (anklavų, autonomijų, bendruomenių ir t.t.) kūrimas naujų valstybių, buvusių SSRS respublikų, teritorijoje. 4. Visų rusų grąžinimas į Rusiją (vadinamasis nulinis variantas). 5. Ramus požiūris į rusų asimiliavimą ir ištirpimą, “suvirškinimą”, rusų diasporos pavertimą naujos pasaulio tvarkos statybine medžiaga. Ta daugybė pozicijų sukelia sumaištį ir rusų diasporos, ir Rusijos gyventojų galvose. Dabar svarbiausia ne visiems Rusijos ir NVS rusams susitarti dėl vienos pozicijos, tai iš principo neįmanoma, o įvesti visų NVS subjektų politikos normą rusų diasporos plėtros atžvilgiu, paskui pradėti dialogą ir suderinti visų apsisprendusiųjų veiksmus. Jeigu pavyks įveikti konsensuso regimybę ir nustatyti pozicijas, tada bus akivaizdūs galimi rusų diasporos veiksnio realizavimo variantai. Pirmas scenarijus: uždaryti sienas, grįžti prie savotiškos geležinės uždangos ir įvesti griežtą tautinę tvarką pačioje Rusijoje. Antras - galutinio rusų išskaidymo ir asimiliacijos scenarijus. Trečias scenarijus: įkurti gyvybingos ir stiprios diasporos, glaudžiai susijusios su stipriais rusų centrais pačioje Rusijoje, tinklą. Nesunku įžvelgti, kad kiekvienas šis scenarijus susijęs su vienokiu ar kitokiu įvykių plėtros Rusijoje scenarijumi. Pavyzdžiui, pirmasis scenarijus susijęs su tolesniu autokratijos režimo ar kito diktatūros tipo įsigalėjimu. Antras yra Bžezinskio scenarijus apie Rusijos subyrėjimą į nykštukines satelitines valstybes. Pagaliau trečias scenarijus susijęs su tradicionalizmu ir valstybingumo idėja. Rusų bendruomenių plėtros modeliai, mechanizmai ir schemos Skiriami tokie taktiniai diasporos plėtros NVS ir Baltijos šalyse principai ir schemos. 1. Savo interesų gynimas tarptautiniu ir regionų lygiu (pirmas būtinas žingsnis šiuo atveju turi būti diasporos tarptautinio statuso išsikovojimas). Rusų bendruomenės ir organizacijos turi remti tik tuos NVS valstybinius veikėjus, kurie atsižvelgia į rusų interesus. 2. Abipusiškai naudingas bendradarbiavimas su NVS ir Baltijos šalių opozicinėmis jėgomis. 3. Laikytis tvirtos pozicijos vietos parlamentuose, pritraukti tarptautines organizacijas remti iniciatyvas, kurias diaspora kelia vietos parlamentuose. 4. Kurti įvairiose šalyse rusų bendruomenių vykdomos švietimo, ūkinės ir ekonominės bei socialinės politikos koordinavimo centrus. 5. Kurti tarptautinius pasipriešinimo vietos valdžios vykdomai apartheido politikai rusų atžvilgiu mechanizmus. 6. Kurti Rusijos teritorijoje pabėgėlių ir priverstinių persikėlėlių bendruomenes, sąjungas, kurios galėtų būti rusų bendrijų partnerės kovoje už rusų teises ir tose teritorijose, iš kur persikėlėliai buvo priversti emigruoti, ir pačioje Rusijoje. 7. Rusų diasporos turi kovoti už teisę kurti rusų tautines kultūrines autonomijas pradžioje buvusiose sąjunginėse respublikose, paskui visoje NVS. Ryškėjantys politinės elgsenos modeliai liudija, kad rusų diasporos gali tapti savarankiškais politikos subjektais. Be to, rusų diasporos politine veikla neišvengiamai bus siekiama pakeisti padėtį ne tik NVS šalyse, bet ir Rusijoje. Reikalavimai, jau dabar rusų bendruomenių keliami Rusijos vyriausybei, yra šie: - parengti bendrą valstybinę strateginę integravimo politikos politiką tų tėvynainių, kurie liko buvusiose sąjunginėse respublikose, atžvilgiu; -apmąstyti rusų diplomatų stručio politiką, vykdomą rusų diasporų atžvilgiu, organizuoti jos nuodugnų nagrinėjimą spaudoje, kad Rusijoje kiltų visuomenės rezonansas. Užsienio reikalų ministrui pačiam svarstyti notas, siunčiamas jam rusų diasporos; - skubiai priimti įstatymus: dėl vienos užsienyje gyvenančių Rusijos piliečių rinkimų apygardos; dėl padalytos rusų tautos padėties ir jos teisės susivienyti; parengti teisinius mechanizmus, garantuojančius, kad bus vykdomas įstatymas del artimajame užsienyje gyvenančių rusų dvigubos pilietybės, ir atitinkamas tarptautines sutartis; - prie Valstybės Dūmos dirbančią Tėvynainių tarybą iš skiriamos padaryti renkama ir suteikti jai realius įgaliojimus.


TASS-o koresp. M. Nikitočkinas praneša: kiekviena Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavimo darbo diena palieka neišdildomą žymę partijos ir visos Čekoslovakijos liaudies gyvenime, kaip naujas ryškus didžiosios partijos ir liaudies vienybės, monolitinio Čekoslovakijos darbo žmonių susitelkimo apie ČKP pasireiškimas. Pirmas šios dienos posėdyje kalbėjo ČKP CK sekretorius V. Kouckis. Savo kalbos pradžioje jis pabrėžė, kad partija pasiryžusi galutinai išgyvendinti asmenybės kulto padarinių liekanas. Savo kalboje drg. Kouckis nagrinėjo tarptautinės padėties klausimus. Šia proga jis kalbėjo apie Tarybų Sąjungos taikingos politikos laimėjimus, pabrėždamas, kad už šią išmintingą politiką Tarybų Sąjungai karštai dėkoja ir ją visiškai remia visos taikingos jėgos, visi dori pasaulio žmonės. Draugas Kouckis pabrėžė, kad Čekoslovakijos Komunistų partija palaiko nenutrūkstamus bendradarbiavimo ir draugystės ryšius su Tarybų Sąjungos Komunistų partija, kuri yra labiausiai užsigrūdinęs ir labiausiai prityręs tarptautinio komunistinio judėjimo būrys. Žymia savo kalbos dalimi drg. Kouckis parodė, kaip auga ir plečiasi visame pasaulyje revoliucinė darbo žmonių kova, kaip didvyriškai kovoja komunistų partijos kapitalistinėse šalyse, įkvepiamos didžiųjų marksizmo-leninizmo idėjų, ir pareiškė įsitikinimą, kad taika, socializmas ir komunizmas neišvengiamai nugalė


Sekmadienį vakare per Lietuvos televiziją kalbėjo ministras pirmininkas Bronislovas Lubys. Tokios dalykiškos Lietuvos premjero kalbos seniai negirdėjome. Premjeras pasakė, jog pirmiausia bus stengiamasi sureguliuoti maisto produktų kainas. Vyriausybė negali pažadėti, kad kainos bus nedidelės. Dabartinė Vyriausybė yra rinkos ekonomikos šalininkė, tačiau pereinamojo laikotarpio kainas numato reguliuoti. Jos bus reguliuojamos ne žemės ūkio produkcijos gamintojų sąskaita. Žemdirbys turi būti suinteresuotas auginti, kas jam naudinga, parduoti už kiek jis gali ir nori. Numatoma reguliuoti duonos, mėsos ir pieno kombinatų pelną, kad jis būtų ne didesnis kaip 10-15 procentų. Dabar kai kurių mėsos kombinatų pelnas siekia 200-250 procentų. Bus taip pat reguliuojamas prekybos antkainis, kuris šiandien siekia 20-30-40, net 49 procentus. Jis bus ne didesnis kaip 10-15 proc., didesniuose ir mažesniuose miestuose bus skirtingas. Premjeras kalbėjo ir apie Energetikos ministerijos įmonių pelno reguliavimą. Suprantu, sakė jis, kad šis Vyriausybės žingsnis bus nepopuliarus, tačiau šiandien būtinas. B.Lubys patikino žmones, kad artimiausiu metu gyventojams nebus didinamos butų šildymo ir elektros energijos kainos. Gamtinių dujų pirkimo ir pardavimo kainas ūkiniams objektams numatoma taip sureguliuoti, kad jos atitiktų tarptautinės rinkos kainas. Dabar iš valstybės biudžeto vienas tūkstantis kubinių metrų dujų dotuojamas apie 10 tūkst. talonų. O parduodamas šis dujų kiekis už 24 tūkst. talonų (tikroji kaina, įvertinus dolerio ir talono kursą, būtų apie 28 tūkst. talonų). Numatoma sutvarkyti prekybą alkoholiu. Iš jo Lietuvoje daromas didelis biznis. Labai gerbiu verslininkus, kalbėjo premjeras, jie daug rizikuoja, ir juos galima girti už tai, jeigu dirba su nauda sau ir valstybei. Tačiau Lietuva girdoma ne tik prancūzišku konjaku ar anglišku viskiu. Daug atvežama techninio spirito, už jį nemokamas muito mokestis, po to jis praskiedžiamas, išpilstomas į butelius. Todėl Vyriausybė rengiasi įvesti valstybės monopoliją alkoholiui į Lietuvą įvežti. Taip padarė latviai. Beje, prieš karą Lietuvoje valstybė taip pat turėjo šį monopolį. Griežtai prekyba alkoholiu tvarkoma Suomijoje, Norvegijoje, Švedijoje. Premjeras pasisakė už efektyvią mokesčių rinkimų sistemą, už tai, kad valiutos įplaukos būtų koncentruojamos valstybiniuose komerciniuose bankuose ir kontroliuojamas jų panaudojimas. Vyriausybė numato pateikti Seimui naujos mokesčių sistemos projektą. Bus peržiūrėtos studentų stipendijos. Vyriausybė numato stiprinti policiją, geriau ją apginkluoti kovos su nusikaltėliais priemonėmis, padidinti policininkų atlyginimus.


Pasaulinė darbo moterų konferencija baigė savo darbą

BUDAPEŠTAS, birželio 17 d. (TASS-ELTA). Šiandien Budapešte baigė darbą pirmoji pasaulinė darbo moterų konferencija, sušaukta Pasaulinės profsąjungų federacijos iniciatyva. Konferencijos darbe dalyvavo apie 500 delegatų iš 42 šalių, jų tarpe iš Tarybų Sąjungos, Anglijos, Prancūzijos, Kinijos Liaudies Respublikos, Japonijos, Indijos, Vokietijos, Lenkijos Australijos, Brazilijos, Meksikos, Ispanijos, Madagaskaro, Prancūzų Kameruno, Libano, Sirijos ir kt. Konferencija išklausė ir apsvarstė Prancūzijos Visuotinės darbo konfederacijos sekretoriaus Zermenos Gijė pranešimą apie vieningą darbo moterų kovą už socialinių ir politinių teisių iškovojimą ir Cune Deusi (Japonija) pranešimą apie darbo moterų aktyvesnį dalyvavimą profsąjunginiame gyvenime ir vadovavime profsąjungoms. Svarstant pranešimus dalyvavo beveik visų šalių, kurios buvo atstovaujamos konferencijoje, atstovai. Pirmoji tarptautinė darbo moterų konferencija vieningai patvirtino tris dokumentus: bendrą rezoliuciją, Pasaulinės darbo moterų konferencijos memorandumą Tarptautinės darbo organizacijos generaliniam direktoriui ir kreipimąsi į viso pasaulio darbo moteris.


Šiandien sukanka dešimt metų nuo tos dienos, kai didvyriškai mirė įžymusis lenkų tautos sūnus generolas K. Sverčevskis. Šalies darbo žmonės pažymi šią datą. Metinių išvakarėse Varšuvoje įvyko iškilmingas gedulo posėdis, skirtas generolui Sverčevskiui atminti. Posėdyje dalyvavo LJDP pirmasis sekretorius V. Gomulka, Lenkijos Liaudies Respublikos Valstybės Tarybos pirmininkas A. Zavadskis, LJDP CK Politinio biuro ir sekretoriato nariai, vyriausybės ir Valstybės tarybos nariai, seimo deputatai, visuomenės atstovai. Posėdį atidarė A. Zavadskis, kuris pasakė: Generolo Sverčevskio atminimas mūsų tautai visuomet bus internacionalizmo, lenkų tautos ir tarybinės liaudies draugystės įkūnijimas, ištikimybės socializmui įkūnijimas. Pranešimą apie K. Sverčevskio gyvenimą ir veiklą padarė nacionalinės gynybos ministras divizijos generolas M. Spychalskis. Varšuvoje atidengtas generolo K. Sverčevskio biustas, o taip pat padėti vainikai prie jo kapo.


Naują Lietuvos Respublikos konstituciją paskelbus.

Paskelbimo atgarsiai. Užsienio spauda dezorientuota – Vilnius-Lietuvos sostinė, kaipo konstitucijos dėsnis. Lenkų ir lenkofilų nerimas. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Lietuvos naujos konstitucijos trumpą resumė yra paskelbę beveik visi laikraščiai. Reikia pasakyti, kad spaudai tai buvo visai netikėtas siurprizas. Spauda, matyt, kol pilno teksto neturi dėl jos nuomonės nereiškia, tačiau kairesnė spauda ypač nustebus, nes konstitucijoj nėra demokratiniai pradai sulaužyti, o rinkimuose į parlamentą priimta net proporcionale reprezentatyvė sistema, kurios net prancūzai nedrįsta pas save įvesti. Į konstitucijos paskelbimą žiūrima kaipo į didelį etapą prie Lietuvos vidaus politikos konsolidacijos. Mums teko kalbėtis su atsakomingais prancūzų politikais, ir jie tuo Lietuvos vyriausybės žygiu yra nustebę. Prof. Voldemaras yra išaugęs jų akyse, kaipo vienas iš didžiųių politikų, kuris moka ir viduj ir užsieniuose laviruoti, būti ir realistu ir demokratijos doktrinierium ten, kur to apystovos reikalauja. Spauda ir kai kurie politikai yra visiškai dezorientuoti dėl Lietuvos vidaus padėties, ir vienas kitas yra pareiškęs noro atostogų metu vykti Lietuvon, kad pasektų tą visai naują valstybės vystymosi fenomeną, į kurį daugelis nori žiūrėti, kaipo į transakcinį. Konstitucijos punktas dėl Vilniaus yra gerokai sukiršinęs lenkus ir jų šalininkus. Lenkai tučtuojau paleido prancūzų spaudoj apyšlykščio tono komunikatą, paduodami ištraukų iš Glos Prawdy, Warszawianka, A. B. C. (žiūr. Le Temps gegužės 29 dienos). Konstitucinis paskelbimas Vilniaus kaipo Lietuvos sostinės, sudaro labai svarbų tarptautinės teisės dėsnių (sic!) sulaužymą“, - sako komunikatas. Netiesioginiu būdu, operuodami ištraukomis iš lenkų spaudos, prancūzų laikraščiuose, lenkai išrodinėja, kad panašus paskelbimas turėtų sudaryti casus belli. Laikraščiai neapsieina be komentarų. Ir lenkų komunikatui ir Lietuvos pranešimui dėl naujos konstitucijos visa eilė laikraščių deda antraštės: „Vilnius - Lietuvos sostinė“. L'Echo de Paris“, mažiausiai palankiam Lietuvai klerikalų organe, p. Pertinax'ui neduoda ramybės tas faktas, kad derybų eigoj Lietuva paskelbė Vilnių respublikos sostine. Poną Pertinax iš L'Echo de Paris erzina ir tas įvykis, kad Chamberlainas tuo pačiu metu „oficialiai p. Voldemarą priiminėjo“. Tokio „nusižengimo“ L'Echo de Paris nenori anglams dovanoti.


Tarybinių baleto artistų pasisekimas Urugvajuje

MONTEVIDEO, rugsėjo 1 d. (TASS-ELTA). Montevideo mieste įvyko trečiasis TSRS Didžiojo teatro baleto artistų koncertas, kuriuo pasibaigė tarybinių artistų gastroles Urugvajuje. Visi koncertai turėjo didelį pasisekimą. Salė, kur vyko koncertai, visada buvo perpildyta, Urugvajaus spauda pažymi puikią tarybinių artistų techniką ir didelį meninį meistriškumą.


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Taryboj. (Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos tarybos darbai rudens sesijoj visuomet būva kiek nuslopinti didžiuoju asemblėjos purimu. Jeigu ne lietuvių lenkų byla, tai ir labai mažai dėl tarybos posėdžių būtų kalbama. Be to ir pati lenkų lietuviu byla žymioj savo daly jau nesukelia tokio susidomėjimo koksai kad buvo 1927 m. gruodžio mėnesy. Viena, karo šmėkla, tarytum išnyko, o antra vertus, su byla kiek visi apsiprato. „Nusibodo!“ dažnai tenka girdėti T. S. kuluaruos. Ketvirtadienio Tautų Sąjungos posėdin jau nesutraukė tiek daug publikos, kaip kad pereitose sesijose. Laikraštininkų vietos užimtos tiktai pačių svarbiųjų, daugiausia agentūrų. Posėdis prasidėjo 3 v. 45 m. ir tęsiasi iki 7 valandai. T. S. tarybos nariai savo vietose. Vokiečius atstovauja p. von Schubert, Anglus lordas Cushendun, Italus - Scialoja, Japonus - Adatci. Visur dominuoja autoritetinga p. Briand figūra. Šiam garbingui areopagui pirmininkauja Suomių užsienių reikalų ministeris p. Procope, p. Bcalerts van Blokland skaito raportą, kurį jau esame ,,L. A.“ skaitytojams pateikę. Po p. Bealerts van Bloklando p. Zaleskis pasako, kad jis nieko neturįs pridėti, nes pateikti dokumentai patys už save kalbą. Yra pažymėtina, kad p. Zaleskis visuomet vengia viešos diskusijos ir tenkinasi vien bendrais posakiais. P. Voldemaro kalba. Lietuvos ministerio pirmininko kalba iš viso užėmė su vertimu į anglų kalbą tris valandas, o su paaiškinimais reikia skaityti, kad be vertimo p. Voldemaras kalbėjo apie dvi valandas. Spauda jau tą pačią dieną pranešė, kad mūsų ministeris pirmininkas vystė Lenkų Lietuvių ginčą ab ovo. Tai toli gražu neatatinka tikrenybę, nes p. profesorius tiktai pabrūkšniui palietė mūsų bylos su lenkais svarbesnius etapus, kuriuos išsemiančiai nušviesti dviejų valandų nepakaktų. P. Voldemaro kalba labai įvairiai buvo komentuojama. Vieni ją labai gyrė, kiti kiek peikė dėl jos ilgumo, dėl kurio pamatinės ir bendros vadovaujančios mintys, girdi dingdavo detaliuose. Tačiau bendras įspūdis yra labai patenkinantis, o lenkų taip dideliai govedai: dvidešimčiai delegatų, sėdinčių už Zaleskio nugaros ir dar tiek žurnalistų nevieną karčią piliulę teko nuryti, rausti, nervintis... P. Zaleskio veidas nuolat mainėsi, replikavo p. Voldemarui drebančiu balsu. Derybos nebaigtos. P. Voldemaras pažymi, kad p. Blokiando raportas negalėjo duoti tikros derybų padėties vaizdo, kadangi ir pačios derybos nėra baigtos. Mums išrodė, kad ministeris pirmininkas norėjo pasakyti, kad ir apsivylimas p. Bloklandu, kurį jis pareiškia raporte, yra kiek ankstybas. Lietuvos delegacija nėra pasiuntusi Tautų Sąjungai jokio dokumento dėl komisijų darbų, nes ji mano, kad tiktai konferencijos plenumo rezultatai yra abiems šalims privalomi. Savo keliu p. Voldemaras konstatavo, kad eilę dokumentų, kuriais abi delegacijos yra pasimainę, lenkų vyriausybė irgi nesiteikė pateikti Tautų Sąjungai. 11 straipsnis. Lietuvos vyriausybė yra pateikusi Tautų Sąjungai labai apribotą klausimą, Taika buvo pavojuje. Lenkai pradėjo vartoti represijas prieš lietuvius, organizuoti ginkluotas bandas, kad nuverstų Lietuvos vyriausybę, pradėjo uždarinėti mokyklas, išsiuntė lietuvius iš lenkų okupuoto krašto. „Buvo reikalinga palaikyti taika ir ta prasme prieš Tautų Sąjungos tarybą einant 11 straipsniu buvo iškeltas klausimas“, sako p. Voldemaras. Siauresnis klausimas evoliucijonavo ir bendrą lenkų lietuvių santykių padėtį. Sprendimo būdai. Prof. Voldemaro nuomone esa du būdai lietuvių lenkų santykiams sureguliuoti: 1) išspręsti problemą jos visumoj ir tada atskiros sunkenybės savaime išnyktų ir 2) ieškoti provizorinio modus vivendi. Tautų Sąjunga pažino ir vieną, ir antrą būdą. Pačioj pradžioj bylos 1920 m. ji nustatė provizorinę demarkacijos liniją. Paskiau po Želigovskio aferos ėmė klausimą iš esmės, rekomenduodama p. Hymanso projektą. Tautų Sąjungai nepavykus klausimo išspręsti, ji priėmė nutarimą, kad ji nepripažins tokio klausimo išsprendimo, kuris būtų padarytas be abiejų dalių sutikimo, kurį pripažintų Tautų Sąjunga. Šiuo metu Lietuvos vyriausybė turi galvoj bendrą tarptautinę dvasią ir mano, kad šiuo momentu sunku visą klausimą iš esmės išspręsti. „Lietuvos vyriausybė mano, kad šiuo momentu gali būti provizorinis sprendimas, belaukiant tinkamesnio momento galutiniam išsprendimui“, sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai nevykdo Tautų S-gos t-bos gruodžio 10 d. rezoliucijos Gruodžio 10 d. rezoliucija turi daug dispozicijų: 1) rekomendavo šalims nesikišti į vidaus tvarką - turint galvoj vadinamas emigrantų bandas, 2) ji rekomendavo lenkams atgal priimti lietuvius tremtinius, 3) ji paveda tam tikrai komisijai sekti, kad ant demarkacijos linijos neįvyktų incidentų ir pagaliau, 4) rekomenduojama derėtis ir nustatyti tokius santykius, kad galėtų būti palaikoma taika. Kas padaryta? Lenkai prisiėmė keletą tremtinių, ginkluotos bandos tebėra, jos ir dabar tai karo, tai civilinius rūbus nešioja. Bandų organizatorius p. Zaleskio bendradarbių tarpe. „Lietuvos spauda yra paskelbus vieno kapitono, kuris pats buvo Lydoj, parodymus, kur jis pasisako, kiek p. Holówko yra mokėjęs bandų organizatoriams“, sako p. Voldemaras. Žurnalistų tarpe sąmyšis. Visi klausia esančių spaudos suole lietuvių to kapitono pavardės, kuriems atsakoma, kad tai būta kapitono Majaus. Kad Karaliaučiaus konferencija neįvyko taip pat lenkai kalti. Lenkai vilkino derybas. Karaliaučiaus derybos kovo 30 d. jie nepatiekė vadinamo sienos trafiko projekto, teisindamiesi, kad daktylografės nesuspėjusios parašyti. Lietuvos delegacija visuomet be atidėliojimų duodavo atsakymus į lenkų propozicijas, Lietuvos vyriausybė taip pat paėmė iniciatyvą notoj liepos 23 d. Lenkų vyriausybės sušaukti konferencijos plenumo posėdį, bet lenkai pasiūlymo nepriėmė ir siūlė sušaukti rugpjūčio 20 d. konferenciją Ženevoj. Paskutiniu momentu, teisybė, lenkai siūlė pasirinkti konferencijos pirmininkus p. Zaleski ar p. Holówko. ,,Bet kodėl Lietuvos vyriausybė turi nustatyti lenkų delegacijos derybose pirmininką“ kiausia p. Voldemaras. Siūlymas gi p. Holówko buvo pasityčiojimas iš lietuvių tautos, ponas gi Zaleskis sirgo. „Mes jam linkime širdingai sveikatos ilgiausiems metams“... sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai iki pastarajam momentui nėra davę atsakymo į paskutinius Lietuvos delegacijos pasiūlymus. Jie neužsimena ir Ženevoj dėl vietos ir datos konferencijos plenumo. Lenkų nusistatymas. Lietuvos vyriausybė ieškojo provizorinio Vilniaus problemos išsprendimo. ,,Diametraliai priešingą poziciją užėmė lenkai. Jie laike derybų panorėjo galutinai išspręsti Vilniaus problemą... Lenkai skaitė ir ambasadorių konferencijos nutarimą privalomu Lietuvai.. Štai kur glūdi didžiausias sunkumas ir kliūtis, kuriuos pabrėžė ir juridinio pasaulio garsenybės“, sako prof. Voldemaras. Toliau jis cituoja atatinkamą vietą iš prof. Laprodoke konsultacijos tuo klausimu. Gruodžio 10 dienos tarybos rezoliucijoj taip žymus prancūzų juristas randa visišką tarybos ignoravimą ambasadorių konferencijos nutarimo ir net nuo jo atsisakymą, kaip prieštaraujantį jos decizijom. Tą patį sako ir profesorius Le Fur. Tai buvo didelė naujiena prancūzų delegacijos juriskonsultui p. Fromageot, kuris buvo aiškiai matytis kaip ausis ištempė ir klausė prancūzų teisininkų nuomonės dėl ambasadorių konferencijos nutarimo ir pozityvinės ir natūralės teisės atžvilgiu Lietuvai neprivalomo, kurio patvirtinimas yra pačioj T. S. tarybos gruodžio 10 d. rezoliucijoj. Lenkų taktiką patvirtina ir jų delegacijos pateiktas arbitražo ir saugumo projektas. Lenkų vyraujanti idėja tokia: yra Lenkija ir Lietuva, kurių teritorialinis statutas aiškiai nustatytas; šios dvi valstybės neturi santykių, - reikia juos padaryti normaliais. Šiais negatyviais keliais norima visiškai išdildyti Vilniaus klausimas,“, tęsė ministeris pirmininkas. In perpetuam Dei memoriam, Siūlomo arbitražo sutartimi jokis klausimas, kuris liečia teritorialinį statutą, jokis praeities klausimas negali būti arbitražo sutarties objektu. Vienu žodžiu, jeigu Lietuvos vyriausybė savo parašu patvirtintu panašią sutartį, ,,ji, anot prof. Voldemaro, laisva valia pripažintų, kad Vilniaus klausimas daugiau neekzistuoja jos santykiuose su Lenkija“. ,,Tuomi norima, kaip senų laikų sutartyse, išspręsti klausimą ant visados, in perpetuam Dei memoriam, sudaromas diplomatinis įrankis ir remiantis sutartimis bei dangaus galybėmis norima, kad amžinai viešpatautų panaši padėtis“, sako prof. Voldemaras, precizuodamas lenkų norą skaityti Vilniaus klausimą galutinai išspręstu.


Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras su dideliu pasitenkinimu sveikina tą faktą, kad Eviano derybose pasirašytas susitarimas nutraukti ugnį ir kiti susitarimai. Šie susitarimai atveria kelią į taiką Alžyre, įgalina užmegzti naujus draugystės ir bendradarbiavimo santykius tarp Prancūzijos ir Alžyro, kuris gali pagaliau tapti nepriklausomas, sakoma Prancūzijos Kompartijos Politbiuro pareiškime. Pareiškime pabrėžiama, kad nuo pirmųjų karo Alžyre dienų Prancūzijos Komunistų partija kovojo už tai, kad būtų pripažinti alžyriečių tautos reikalavimai suteikti jai laisvę. Alžyriečių tautos pergalė, pabrėžiama pareiškime, taip pat yra Prancūzijos darbininkų klasės ir liaudies pergalė, nes jos kovojo už taikų Alžyro klausimo išsprendimą. Tai taip pat viso pasaulio taikingųjų jėgų pergalė. Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras ragina visas taikingąsias jėgas nuolat stiprinti budrumą, kad būtų sužlugdytas bet koks mėginimas sabotuoti Eviane sudarytus susitarimus. Reikia, nurodoma pareiškime, užmegzti tarp prancūzų ir alžyriečių tautų naujus santykius, pagrįstus laisve, lygybe ir savitarpio interesų gerbimu.


“Prieš dešimt metų subyrėjo sena, komunistinė, bloga, tačiau visiems artima sovietinė sistema. Atsirado nauja, laukinė, kaip visi Vakarai, ir niekieno nemėgstama gaidariška rinka. Tai du kraštutinumai. Mums reikia rasti aukso vidurį. Rusijos rinka - tai rusiško, žmogiško veido kapitalizmas. Jurijaus Lužkovo veido!” Tokią pasakėlę savo skaitytojams papasakojo“Izvestijos”. Dingstis - nauja “kairiųjų centristų” koalicija “Jedinstvo”. Laikraštis daro išvadą, kad tokia koalicija iš esmės keičia Rusijos politinių jėgų santykį, ir faktiškai nurodo, kas bus svarbiausias kairiųjų favoritas per 1999 ir 2000 m. rinkimus. Tai Jurijus Lužkovas - Maskvos meras, žinomas šovinistas ir “žmogus, nesusijęs su politika”. Žinoma, galima sakyti, kad revoliucija pačioje partijoje, revoliucija, kurios bolševikai taip bijojo, įvyko. Skilimas Rusijos komunistų partijoje brendo seniai. Jokie jos vadovo Genadijaus Ziuganovo raginimai laikytis partinės drausmės nesutrukdė balandžio mėnesį, kai premjeru (kaip paaiškėjo, trims mėnesiams) buvo skiriamas Sergejus Kirijenka, daliai Valstybės Dūmos RF KP frakcijos deputatų balsuoti už jo kandidatūrą. Po tokio demonstratyvaus nepaklusnumo Genadijus Ziuganovas gąsdino savo partijos bendražygius bausmėmis ir pašalinimais. Ir taip įgąsdino, kad daugelis nusprendė nelaukti bausmių ir pabėgo nuo savo vado. Pradžioje komunistas kapitalistas Vladimiras Semaga panoro persikelti iš Maskvos į Nižnyj Novgorodą ir nusprendė dalyvauti skandalinguose Nižnyj Novgorodo mero rinkimuose. Kremlius nusprendė, kad meru išrinktas Andrejus Klementjevas - nusikaltėlis, ir rinkimų rezultatai buvo panaikinti. Klementjevas laukia teismo, o antri mero rinkimai turi įvykti rudenį. Įdomiausia tai, kad Semaga nusprendė remtis ne vietos komunistų kuopele, o Klementjevo rinkėjais. Antras perbėgėlis - Aleksejus Podberiozkinas. Jis kartu su savo judėjimu “Dvasinis palikimas” išėjo iš Rusijos liaudies patriotinės sąjungos, kuria kadaise taip didžiavosi Genadijus Ziuganovas, ir prisidėjo prie generolo Andrejaus Nikolajevo naujojo judėjimo “Liaudies valdžios ir darbo sąjunga”. Skaudžiai smogė pono Ziuganovo savimeilei Jurijaus Masliukovo dezertyravimas. Masliukovas sutiko tapti “antivyriausybinės vyriausybės” nariu, pramonės ir prekybos ministru. Tai jau buvo komunistų nepasitikėjimo savo vadu ženklas. O paskutinis lašas - Aleksandro Ruckojaus “Deržavos” ir Sergejaus Baburino Rusijos liaudies sąjungos pasitraukimas iš Rusijos liaudies patriotinės sąjungos. Oficialiame pareiškime Ruckojaus “Deržava” atvirai kalba apie RF KP “nesugebėjimą adekvačiai reaguoti į besikeičiančią politinę padėtį”, komunistų šūkius ir metodus vadina “nuvalkiotais”. Nauja kairiųjų jėgų koalicija atkakliai kovoja dėl vietos po saule. Be “Deržavos”, į ją įeis Dmitrijaus Rogozino “Rusų bendrijų kongresas”, generolo Andrejaus Nikolajevo Liaudies valdžios ir darbo sąjunga, Sergejaus Glazjevo Rusijos demokratų partija, Sergejaus Baburino Rusijos liaudies sąjunga, Martino Sakumo Socialistinė liaudies partija, Jurijaus Petrovo Realistų sąjunga, Rusijos nepriklausomų profesinių sąjungų politinis judėjimas “Darbo sąjunga”. Visi tie judėjimai savo vieninteliu vadu laiko Jurijų Lužkovą ir yra įsitikinę, kad Maskvos meras gali atimti iš Ziuganovo 20 proc. Rusijos rinkėjų balsų ir tapti svarbiausiu bet kurio valdžios pasiūlyto kandidato konkurentu. Lužkovas tikrai turi šansų. Pirma, pats Lužkovas, kaip politikas, Rusijos rinkėjui yra šviežiena. Antra, sunkumų dėl rinkimų kampanijos finansavimo Maskvos meras neturės: jis pelnosi ne tik iš naftos verslo (teigiama, kad Lužkovui priklauso Rusijos sostinės degalinių tinklas). Trečia, daugelis Federacijos Tarybos kolegų palaikys Lužkovą regionuose (Rusijos provincijoje daugelis iki šiol balsuoja taip, kaip liepia valdžia). Ketvirta, nors Borisas Berezovskis, vadinamas didžiausiu Rusijos visuomenės informavimo priemonių magnatu, nusiteikęs prieš Lužkovą, šis irgi neblogai ginkluotas: kontroliuoja televizijos kanalą “TV-centr” (nuo rugpjūčio pradžios “C gates” kabelinė televizija maloniai transliuoja jau ir šį komunistų ruporą) bei kai kuriuos leidinius. Tačiau didžiausią pasitikėjimą Lužkovo šalininkams suteikia nauja “Rusijos rinkos” ideologija. Veikiausiai bus kalbama apie tai, kad valstybės reguliuojama ekonomika ir rinka nesuderinamos, kad nėra ir negali būti “trečio”, ypatingo kelio, kuriuo galėtų ir turėtų eiti Rusija. Ir kuo garsiau apie tai bus kalbama, tuo labiau pilnės magnatų, tokių kaip Lužkovas, kišenės. “Izvestijos” mano, kad svarbesnis kitas dalykas: dabar prieštaravimų draskomas kairysis frontas byra, ir Ziuganovui, Lužkovo išstumtam iš “kairiojo centro”, belieka vienas kelias - pas radikalus. Kairiesiems tai esanti tikra revoliucija, o dešiniesiems - reali revanšo galimybė. Jie turį šansą sukurti monolitą, panašų į subyrėjusią Ziuganovo Liaudies patriotinę sąjungą, ir “tapti tuo garvežiu, kuris važiuoja ne į šviesią praeitį, o pirmyn”. Tik, atrodo, šioms svajonėms nelemta išsipildyti. Rusijos dešinieji taip susiskaldę ir susirieję, kad bent artimiausiu metu apie jų vienybę nėra ko ir kalbėti. Parengė Arminas Norkus Rusija neina iš Abchazijos Nuo rugpjūčio 1 d. Gruzijos ir Abchazijos konflikto zonoje Rusijos taikdarių padėtis vėl pasidarė nelegali. Mažiausiai du kartus per metus, sausio 31 d. ir liepos 31 d., spauda neišvengiamai pateikia klausimą, kodėl Rusijos kareiviai lieja kraują prie tolimos Ingūrio upės krantų ir apskritai ar Rusija turi padėti “nedėkingai” Gruzijai. Juo labiau kad Gruzija nuolat kaltina Maskvą pagalba abchazų separatistams, slaptu noru ilgam įšaldyti esamą padėtį. Žinoma, Rusija galėtų prisiminti savo orumą, spjauti į viską ir išvesti savo kariuomenę. Tada gruzinai, kaip rašo “Izvestijos”, galės kabinti košę, kurią patys išsivirė Suchumyje prieš šešerius metus. Mat konflikto zonoje kitų NVS šalių dalinių nėra. O Rusija čia yra ir neišeina, nes tai esą būtina dėl jos “geopolitinių interesų”: jeigu išeis Rusija, ateis Amerika… Be to, išeidama Rusija sužlugdytų savo prestižą ir netektų trijų karinių bazių Gruzijoje bei dviejų Abchazijoje, Gudautoje. “Izvestijos” prideda dar vieną aplinkybę: jeigu Rusija išeis, neišvengiamai vėl kils karas, ir tada Gruzija galės kaltinti Maskvą, kad ši nepadėjo sureguliuoti konflikto. Karas tikriausiai kiltų, tačiau nedaugelis abejoja, kad jį laimėtų Gruzija. Tbilisis jau seniai būtų susidorojęs su abchazų separatistais, jei ne Rusijos armijos pagalba. Tad Rusija, laikydama savo taikdariais pavadintus kareivius tarp Gruzijos ir Abchazijos, siekia savo tikslų, nenaudingų Tbilisiui. O taikdarių mandatą vėl atgaline data pratęs susitikę NVS šalių vadovai. Ir vėl viskas bus teisėta. Lenkų karininkų kapavietė Tavdoje Į teiginį, kad Uralo mieste Tavdoje gali būti palaidoti keli tūkstančiai lenkų belaisvių, pirmoji atsiliepė Rusijos federalinė archyvų tarnyba. Jos vadovas V.Kozlovas nusiuntė keliems archyvams (žinybiniams, priklausantiems FSB, VRM ir kt., kurie nepavaldūs Rusijos archyvui) nurodymą skubiai patikrinti dokumentus, galinčius patvirtinti šią tragediją. FSB archyvo viršininkas pulkininkas N.Micheikinas “Izvestijų” korespondentui teigė, jog kai šio dešimtmečio pradžioje Generalinės prokuratūros pavedimu buvo renkami dokumentai, įrodantys nusikaltimą Katynėje, visi “lenkiški” dokumentai buvo kruopščiai išnagrinėti, tačiau nerasta įrodymų, kad Tavdoje buvo masiškai šaudomi lenkai. Tiesa, Micheikinas neatmeta galimybės, kad tokie dokumentai galėjo būti sąmoningai išimti iš fondų. Tačiau archyvarai mano, kad reikia ieškoti ne tik tiesioginių įrodymų. Pavyzdžiui, 1959 m. kovo 3 d. KGB pirmininkas Selepinas pranešė KPSS CK, kad jo žinyba turi 21 157 lenkų bylas. Skaičius buvo iššifruotas taip: Kozelskio lageris - 4421 žmogus, Starobelskio -3820, Ostaškovskio lageris - 6311 žmonių. Kur dar 6606 žmonės? Informacija apie šį pranešimą ir jo turinį turi būti išlikusi buvusiame KPSS CK archyve (dabar Šiuolaikinės dokumentacijos saugojimo centras) ir prezidento archyve. Jeigu bylos ir sąrašai paskui buvo sunaikinti, turėjo likti juos sunaikinusių žmonių pasirašyti aktai ir protokolai. Lenkijos piliečių tardymo bylų reikia ieškoti Vyriausiosios karinės prokuratūros archyve, karinių apygardų prokuratūrų archyvuose. Valstybiniame kariniame archyve yra konvojaus kariuomenės fondai, o juose - kalinių sąrašai pagal ešelonus, kuriais jie buvo vežami į lagerius. Kai 1940 m. kovo mėnesį po vidaus reikalų ministro Berijos pranešimo buvo nuspręsta likviduoti lenkus, buvo sudaryta trojka, kuriai vadovavo Berijos pavaduotojas Merkulovas. Šios trojkos posėdžių ir jos sprendimų vykdymo protokolai irgi gali būti prezidento bei minėtų žinybų archyvuose. Buvęs Vyriausybės archyvų valdybos Sverdlovsko srities viršininkas, dabar srities gubernatoriaus ir vyriausybės valstybinės minicipalinės tarnybos viršininkas A.Kapustinas teigia, kad prieš karą Sverdlovsko srityje buvo šaudoma tik NKVD vidaus kalėjime, o jame per trumpą laiką sušaudyti tūkstančius žmonių neįmanoma. Tačiau Kapustinas neatmeta galimybės, kad buvo specialus nurodymas, pagal kurį lenkai buvo vežami į kokį nors tolimą mišką. Tad ieškoti reikia ir Jekaterinburge. Žinoma, jeigu norima rasti.


VOS tik paskelbus rinkimus į liaudies teismus, Paliepių vidurinės mokyklos mokytojai-agitatoriai kartu su „Šviesios ateities” kolūkio komjaunuoliais surengė agitatorių pasitarimą, kuriame buvo nagrinėti klausimai, kaip geriau pasiruošti rinkimams į liaudies teismus. Pasitarimo metu buvo sudarytas darbo planas. Komjaunuolės Vanda ir Danutė Kūgytės, Zentalienė, mokytojos Narkevičienė ir Grižienė puikiai apipavidalino agitpunktą: pagamino šūkius, diagramas, montažus, leidžia sienlaikraštį „Agitatorius”. „Šviesios ateities” kolūkio I ir IV brigadose perskaitytos paskaitos „Tarybinis teismas — liaudies teismas”. Visi agitatoriai aplankė rinkėjus, suruošė individualius pasikalbėjimus, supažindino su liaudies teismo tarėjų ir teisėjo kandidatūromis bei tarybinių rinkimų sistema, patikslino rinkėjų sąrašus. A. Brigys Ariogalos rajono Paliepių vidurinės mokyklos mokytojų komjaunimo organizacijos sekretorius SKAUDVILĖS rajono „Gegužės Pirmosios” kolūkio agitatoriai-komjaunuoliai drg. drg. A. Čėsna, G. Janušauskaitė, Puišytė ir kiti jau po 3—4 kartus aplankė rinkėjų butus, papasakojo apie rinkimų demokratiškumą mūsų šalyje. Agitatorius drg. Čėsna papasakojo kolūkiečiams, kokie dideli pasikeitimai įvyko Adakavo apylinkėje Tarybų valdžios metais. Mokytojai A. Mieldažis, S. Kaučikienė, E. Miniotaitė ir kiti suorganizavo rinkėjų susirinkimus brigadose, kurių metu išaiškino rinkimų nuostatus, supažindino kolūkiečius su kandidatų biografijomis.


1941 m. sukilėlis Gediminas Ruzgys pareigą Tėvynei supranta kaip amžiną skolą

Prieš 57 metus, 1941 m. birželio 23 dieną, prasidėjo antisovietinis lietuvių sukilimas. Apie tą neišsipildžiusių VCA kalbame su šio sukilimo dalyviu architektu Gediminu Ruzgiu Tragiškiausia gyvenimo diena Paklaustas, kaip Lietuva ir jis pats ėjo į 1941 -ųjų sukilimą, p. Ruzgys pradėjo iš toli. ”1940 m. birželio 15-oji - Lietuvos okupacijos diena - tragiškiausia mano gyvenimo diena. Ir vėliau teko mano daliai daug vargo: sėdėjau kalėjime, buvau pasmerktas mirti, kenčiau visokias okupantų patyčias, tačiau tokios sunkios dienos nebuvo. Tuo metu mokiausi karo mokykloje, tad tą dieną traukiniu važiavome iš karinių pratybų Varėnoje. Jau žinojome, kad sovietai įžengė į Lietuvą. Vyresnieji karininkai mus ragino juos sutikti draugiškai, laikytis rimties. Kai po didelių vargų pagaliau pasiekėme Kauną (dėl plūstančios rusų kariuomenės buvo užimti keliai, traukinys ilgai stovėdavo stotyse) ir išsirikiavome karo mokyklos aikštėje, mūsų vadas Juodišius pasveikino sėkmingai baigus pratybas. Tačiau jo balsas nebuvo žvalus. Ir kaip galėjo būti: mokykla apsupta svetimos kariuomenės, ant Aukštosios Panemunės kalvų pastatyti sunkieji kulkosvaidžiai. Baigęs tradicinę, bet nelinksmą sveikinimo kalbą, pulkininkas Juodišius padėkojo už tarnybą. Atsakėme tradiciniu “Tėvynės labui”. Tai buvo lyg priesaika, nes pasijutome Tėvynei skolingi. Ėjau į sukilimą tikėdamasis tą skolą grąžinti”. Baisu, kai vienintelė viltis - karas Į Lietuvių aktyvistų frontą (LAF) G. Ruzgys įstojo 1940 m. rudenį, kai buvo paleistas iš kariuomenės ir pradėjo mokytis Vytauto Didžiojo universitete. Visose įmonėse, įstaigose, mokyklose buvo organizuojamos LAFO grupės. Viename penkete (konspiracijos tikslais buvo kuriamos mažos pogrindžio kuopelės - penketai) su G. Ruzgiu buvo ir Juozas Lukša, vėliau tapęs pokario partizanų kovų didvyriu. Kokie buvo LAFO siekiai ir uždaviniai? Mes rengėmės sukilimui. Reikėjo ginkluotis ir stebėti priešą, kad prasidėjus sukilimui žinotume, ką veikti. Kokia buvo to meto atmosfera Kaune? Visi laukė karo. Apie tai buvo kalbama atvirai. Kaip žinoma, nepraėjo ir mėnuo, o okupantai pradėjo represijas prieš Lietuvos žmones: buvo suimti (1940 m. liepos 8-11 d.) valstybės veikėjai, aukšti karininkai. LAFas tikėjosi pasinaudoti vokiečių ir rusų konfliktu ir atkurti Lietuvos nepriklausomybę. Tai buvo vienintelis šio sąjūdžio tikslas. Bet juk nenatūralu, kad žmonės laukė, kaip jūs sakote, konflikto, karo… Baisu, kad buvome priversti laukti karo. Lietuvos žmonės jau žinojo, kas tai yra, buvo patyrę Pirmojo pasaulinio karo baisumus. Kur sutikote birželio 23-iąją? Kauno sunkiųjų darbų kalėjimo trečiame aukšte, berods, tryliktoje kameroje, buvau pasmerktas mirti. Kaip sakiau, LAFas rengėsi sukilimui. Aš buvau atsargos karininkas, tačiau daug aktyvistų buvo nepatyrę, nedrausmingi. Kai kurie universiteto studentai dalyvavo ir kitose pasipriešinimo akcijose, pavyzdžiui, išnešiodavo ir klijuodavo antisovietinius lapelius, nors LAFas buvo uždraudęs tai daryti. Tokią studentų grupelę ir sučiupo NKVD. Kažkuris iš jų ir mane, matyt, paminėjo, buvau suimtas. Birželio 22 d. rytą atsibudau nuo trenksmo, net žemė kilnojosi. Iš karto nesuvokiau, kur esu, nes sapnavau nepaprastai gražų sapną: pieva pilna gėlių, čiulba paukščiai. Pasirodo, mane iš tos, kaip dabar sakoma, virtualinės tikrovės pažadino bombų sprogimai: vokiečiai bombardavo Aleksoto aerodromą. Mokėjau Morzės abėcėlę, paklausiau kaimynų: karas. Visi džiaugėmes, bet netrukus sunerimome: apatiniuose aukštuose skambėjo čaižūs balsai, trinksėjo durys. Buvo aišku, kad kalėjimas evakuojamas. T ik paryčiu viskas nutilo. O išaušus birželio 23-iajai, vėl pasigirdo neįprasti garsai: tai kaliniai veržėsi iš kamerų. Ir mūsų kamerą kažkas atidarė, išėjome į laisvę. Aš tuoj nuskubėjau namo, neprisidėjau prie mitinguotojų, susirinkusių kalėjimo kieme, - pamaniau, kad enkavėdistai gali grįžti. Mama, mane išvydusi, nepatikėjo: “Ar tai tu?” Mieste sklido gandai, kad Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas padegtas ir kad kaliniai užtroško dūmuose ar sudegė. Vidudienį nuskubėjau į LAFO būstinę prie Dujų fabriko, ten chemijos laboratorijoje ir buvo įsikūręs štabas. Ir motina jus išleido? Juk buvo pavojinga … Mūsų šeimoje patriotizmas buvo gyvenimo būdas. Dar caro laikais motina buvo veikli lietuvė, dainavo choruose ir dalyvavo teatro spektakliuose. Paskui tapo profesionale aktore, dar 1927 m. jos nuotraukos buvo spausdinamos žurnaluose. Tačiau iš teatro reikėjo pasitraukti, nes šeimoje augo trys maži vaikai. Tais laikais buvo manoma, kad Tėvynė - aukščiau už viską. Kaip ir senovėje, buvo manoma, kad vyrų pareiga yra ginti savo namus ir šeimą, t. y. tėvynę. Motinos, seserys ir žmonos iš vyrų laukė didvyriškumo. Kaip vyko sukilimas? Galiu papasakoti apie įvykius, kuriuose pats dalyvavau. Kai atvykau įštabą, mane, kaip atsargos karininką, paskyrė žvalgybos būrio vadu. Turėjau kontroliuoti teritoriją tarp Ukmergės plento ir Zoologijos sodo. Nuginkluodavome sovietų kareivius. Beje, čia galutinai subliūško sovietų armijos nenugalimumo mitas. Buvo atvejų, kad keli mūsų kareiviai nuginkluodavo visą būrį. Kartą keliolika mūsų vyrų apsupo rusai, šaukia “Ruki vierch!” (“Rankas aukštyn!”). Mūsų puskarininkis, vadovavęs tai grupei, griebė iš raudonarmiečio ginklą ir pradėjo šaudyti. Rusų kareiviai ir pasidavė. Mūsų pareiga taip pat buvo nuginkluoti civilius asmenis, sulaikyti įtartinus žmones. Jeigu sulaikydavo asmenį, apkaltintą tik tuo, kad jis - komjaunuolis, paleisdavau. Mūsų būrio partizanai (taip tomis dienomis vadinosi sukilėliai) sulaikė rašytoją Liudą Dovydėną, žinomą kairuolį, sovietinės Aukščiausiosios tarybos deputatą, važiavusį į Maskvą Stalino saulės parvežti. Atvedė pas mane. Matau, kad žmogus persigandęs, iš veido išėjęs. Man tokia būsena pažįstama, nes ne kartą enkavėdistai tardydami grasino sušaudysią. Pagailejau Dovydėno, ėmiau raminti. Paprašė popieriaus paaiškinimui rašyti. Parašė penkis lapus. Belaisvis buvo perduotas tardytojams, vėliau paleistas. Jo likimas geresnis negu mano: pasitraukė į Vakarus. Vėliau, Atgimimo metais, skaičiau jo pasakojimą apie tuos laikus, manau, kad rašytojas pakartojo tai, ką man buvo rašęs. Ar jums kontroliuojant, kaip sakėte, trečdalį Kauno miesto teritorijos daug žmonių žuvo? Nė vienas: nei rusas, nei lietuvis. LAFo vadovybė buvo įspėjusi, kad partizanai nesavavaliautų. Buvo galima įtartiną asmenį sulaikyti, nuginkluoti, tačiau baudė tik teismas. Tų taisyklių laikėmės griežtai. Kaip sakėte, Lietuva, per Pirmąjį pasaulinį karą patyrusi netektis ir sugriovimus, išmoko neapkęsti karo, bet jo laukė kaip paskutinės vilties išsilaisvinti. Sulaukė baisios dalios: per Antrąjį pasaulinį karą šalis nuniokota daug labiau, žuvo ar deportuota trečdalis jos gyventojų. Be to, per Antrąjį pasaulinį karą lietuviams prisegtas žydšaudžių titulas. Kai Europoje pasakai, kad esi lietuvis, koks nors olandas tarsteli: “A, tai jūs šaudėte žydus”. Tais nusikaltimais kaltinamas ir LAFas. Štai žydų žurnalas “Lithuania: Crime and Punishment” (“Lietuva: nusikaltimas ir bausmė”), spausdinamas Izraelyje, rašo, kad LAFo vadovybė Berlyne planavo žydų naikinimo akciją, o birželio 23-iąją LAFo aktyvistai žudė savo kaimynus. Viską galima pasakyti ir parašyti, jeigu gerai užmoka. Geriausi tokios propagandos meistrai buvo Hitleris ir Stalinas. Kaip sakiau, nė vienas lietuvis, nė vienas rusas nebuvo nužudytas toje teritorijoje, kurią kontroliavo mano būrys. Dabar galiu pridėti: ir nė vienas žydas. LAFas nebuvo vokiečių organizacija, nebuvo ir jiems pavaldus. Šio sąjūdžio tikslas buvo atkurti Lietuvos nepriklausomybę. Tam buvo ruošiamasi visus metus (po 1940 m. birželio 15 d.). Per tą laiką negirdėjau jokių žydams priešiškų kalbų, žmonės buvo nusiteikę tik prieš komunistus. Tačiau tame pačiame Izraelyje leidžiamame žurnale rašoma, kad Lietūkio skerdynėse dalyvavo LAFO aktyvistai, tarp jų Klimavičius, o KGB agento “Kliugerio”, Algio Klimaičio, 1992 m. LDDP prezidiumo nario, tėvas. Ką žinote apie skerdynes Lietūkio garaže? Berods birželio pabaigoje nuėjau prie to garažo. Ten nebuvo jokių žmonių, tik sargas vandeniu plovė kiemą. Tas pagyvenęs žmogus, paklaustas apie įvykius, sakė, kad kaliniai atsivarė ir nužudė savo tardytojus. Kai ten lankiausi, jokių lavonų ir kraujo nebuvo: sargas paprasčiausiai plovė kiemą. Dar žmonės kalbėjo, kad tame garaže buvo pagauti enkavėdistai (garažas priklausė NKVD), atėję pasiimti automobilių, kad galėtų sprukti į Rytus. Kas ten žudė, kada ir kiek žmonių buvo nužudyta, iki šiol neatskleista. O Klimavičius, KGB agento “Kliugerio”Algio Klimaičio tėvas, atvyko su vokiečiais. Jis buvo jų agentas, priklausė SD. Reicho vadams reikėjo, kad vokiečių tauta nesužinotų, jog žydai žudomi ten, kur įžengia vokiečių kareivio koja. Todėl buvo stengiamasi sudaryti įspūdį, kad žydų nekenčia visos tautos, o vokiečiai labai humaniški: žudo mažiausiai. Iš tikrųjų paskui okupuojančias Hitlerio armijas žengė specialūs būriai, atsakingi už galutinį “žydų klausimo” sprendimą. Tie būriai vykdė ir panašias priedangos provokacijas. Tačiau negalima nuneigti fakto, kad žudynėse dalyvavo ir lietuviai. Bet ne LAFO nariai. Kaip sakiau, LAFO politika buvo kitokia. Birželio 27 d. LAFO būriai buvo nuginkluoti. Jeigu LAFas būtų buvęs vokiečiams pavaldus ir jeigu viską su jais būtų koordinavęs, nebūtų taip nuo jų nukentėjęs. Pavyzdžiui, Kazlų Rūdoje vokiečiai sušaudė apie 20 LAFo aktyvistų. Įvykiai Lietūkio garaže buvo greitai užmiršti, nes juos savo žiaurumu nustelbė Rainių, Pravieniškių tragedijos. Kalbos apie tai, kad lietuviai - žydšaudžių tauta, - kaip nuobodžio pasaka: niekad nesibaigia. O prasideda tada, kai reikia. Atsimenu, Brežnevo laikais Karininkų namuose buvo organizuotas parodomasis teismas. Tada buvo nuteistas mirti kapitonas Ūselis. Kai mokiausi karininkų mokykloje, jis buvo mano būrio vadas. Į tą parodomąjį teismą buvo suvežti kaliniai iš Sibiro kalėjimų. To teismo reikėjo, nes vėl buvo iškilęs Baltijos valstybių klausimas, reikėjo apsispręsti: buvo rengiamasi Helsinkio baigiamojo akto pasirašymui. Dabar, kai reikia Lietuvai stoti į NATO ir Europos Sąjungą, šis klausimas vėl keliamas. Tai jėgų, suinteresuotų, kad Rusijos imperializmas būtų gyvas, žaidimai. Šis klausimas nėra susijęs su mūsų šiandienos pokalbio tema, bet Jums jau apie 80 metų ir tuos laikus turėtumėte prisiminti. Vis mažiau ir mažiau lieka žmonių, kurie galėtų pakomentuoti dar vieną aukščiau minėto žurnalo straipsnį. O jame rašoma, kad antisemitizmas Lietuvoje buvo visą laiką gyvas. Žydai neva negalėję dirbti valstybinėse įstaigose, jiems kliudyta mokytis aukštosiose mokyklose, o Palangos paplūdimyje buvęs atskiras žydų pliažas: į bendrąjį jų negalima leisti, nes šlapinasi ir tuštinasi jūroje. Tai visiškos nesąmonės. Mano klasėje buvo keli žydukai. Aš sėdėjau viename suole su žydeliu. Ir draugavom, ir išdykavom, ir pešdavomės. Mano tėvas dirbo valstybės kontrolėje, jo viršininkas buvo žydas. Kai mokiausi karininkų mokykloje, mūsų kuopoje buvo du žydai. Mano aplinkos žmonės baisėjosi, kaip vokiečiai pažemino žydus. Kartą sutikau savo klasės draugę žydaitę, nuleidusi galvą ji ėjo važiuojamąja gatvės dalimi, ant krūtinės buvo Dovydo žvaigždė. Paskui vis apie tai galvojau, vos neverkiau. Dėl atskiro pliažo nežinau, jeigu jis ir buvo, tai žydams prašant, gal dėl kokių religinių motyvų. Gal koks laikraštpalaikis ir parašė taip, kaip jūs cituojate… Dabar net kai kurie lietuvių istorikai įrodinėja, kad svetimos valstybės turėjo teisę Lietuvą okupuoti. Tai kodėl tada koks nors nacių papirktas bulvarinis laikraštis negalėjo parašyti kokios nors nesąmonės apie žydus? Jūs buvote aktyvus naujausios Lietuvos istorijos dalyvis. Ar tai sunki našta? Aš tik vykdžiau savo pareigą Tėvynei, atidaviau jai skolą. Jeigu būčiau ėjęs į sovietų kariuomenę, būčiau sulaužęs priesaiką Lietuvai. Nors man jau daug metų, tikiuosi sulaukti tokių laikų, kai Lietuvos istorikai liausis įrodinėję, kad mus kas nors turi teisę okupuoti. Ačiū už pokalbį.


Norėjo skristi su Bokanovskiu. ,,Journal“ praneša, kad kartu su žuvusiu prekybos ministeriu Bokanovskiu norėjo skristi ir prancūzų užsienių reikalų ministeriu Briandas, kurį nuo tos kelionės atkalbėjo ministeris pirmininkas Poincaré. Bokanovskį kaip pramonės ir prekybos ministerį pavaduos Queuille, o kaip aviacijos ministerį - Leygues. Ryšy su tragiškąja Bokanovskio mirtimi, prancūzų delegacija Zenevoj nutarė susilaikyti nuo bet kurių priėmimų.


JAV prezidentas Dž. Kenedis vakar antrojoje dienos pusėje sušaukė spaudos konferenciją. Jos pradžioje prezidentas pareiškė, kad padėtis Taivanio sąsiaurio rajone kelia JAV vyriausybei „rimtą susirūpinimą”. Pasak jo, šiai padėčiai būdinga tai, kad šiame rajone kilnojama KLR kariuomenė, kurios tikslas „neaiškus”. Kenedis pareiškė, kad JAV politika šiame rajone lieka nepakitusi ir kad „Jungtinės Valstijos imsis būtinų veiksmų Formozos ir Peskadorų salų gynybai užtikrinti”. Ryšium su tuo prezidentui buvo pateikta eilė klausimų dėl spaudoje pasirodžiusių žinių apie čankaišistų ketinimą įsibrauti į KLR teritoriją. Vienas korespondentas, tarp kita ko, tiesiog pateikė klausimą dėl „Jungtinių Valstijų pozicijos ryšium su Kinijos nacionalistinių pajėgų grįžimu į žemyno teritoriją”, priminęs „pranešimus iš Taivanio, kad, galimas dalykas, artėja laikas tokiam žingsniui” Prezidentas nedavė jokio įvertinimo šiems pranešimams. Atsakydamas į prašymą papasakoti, kokios yra galimybės, kad Amerikos kariuomenė būtų palaipsniui išvedama iš Europos, Kenedis pareiškė, kad šiuo metu tai tikrai neįvykdoma, bent tol, „kol mes aiškiai neįsivaizduosime, kokia bus tolesnė padėtis Berlyne”. Kaip tik priešingai, pabrėžė Kenedis, JAV per pastaruosius 12 mėnesių sustiprino savo kariuomenę Berlyne ir pareiškė viltį, kad kiti NATO nariai taip pat sustiprins savo kariuomenę. Vienas korespondentas paprašė prezidentą pakomentuoti JAV valstybės sekretoriaus D. Rasko kelionės į Europą rezultatus ir, konkrečiai, pasakyti, ar Jungtinių Valstijų vyriausybė sutinka su Prancūzijos ketinimu suformuoti savas branduolines pajėgas ir ar Amerikos Vyriausybė sieks koordinuoti ir įtraukti šias branduolines pajėgas į NATO sistemą. Kenedis pasakė, kad Jungtinės Valstijos visada pripažindavo Prancūzijos pasiryžimą taip pasielgti, tačiau yra tos nuomonės, kad tai žalinga bendriems NATO interesams, nes tai skatina ir kitas šalis taip pat pasielgti. Kenedžio nuomone, NATO ir priemonės, kurių, imasi Jungtinės Valstijos NATO rėmuose užtikrina „reikiamą saugumą”. Vykstant spaudos konferencijai, Kenedis faktiškai pareiškė, kad jis neketina sustabdyti Amerikos branduolinių bandymų, čia remdamasis tuo, kad jie tarnaują JAV interesams” ir tariamai nesudarą pavojaus žmonių gyvybei ir sveikatai. Jis taip pat pranešė, kad būsimosios kelionės į Meksiką metu jis ketina apsvarstyti ne tik dviejų šalių santykius, bet ir taika JAV ir Meksika galėtų „kartu padaryti demokratinei struktūrai sustiprinti visoje Lotynų Amerikoje”.


Kaip praneša agentūros Asošieited Pres korespondentas iš Kembridžo (Masačuzetso valstija), 500 Masačuzetso technologijos instituto studentų surengė protesto demonstraciją prieš tai, kad pakeltas mokestis už studentų bendrabučius ir už maitinimąsi juose. Korespondento pranešimupolicija suėmė 31 studentą. Jie apkaltinti maištu”. Šiandien suimtieji bus teisiami.