Tautų S-ga sausio mėn. sesijoj turi daug svarbių klausimų; Darbotvarkėj ir liečią Lietuvą klausimai

Šveicarų telegramų agentūra praneša, kad 62 Tautų Sąjungos Tarybos sesija prasidės Ženevoj sausio 19 d., Vokietijos atstovui pirmininkaujant. Provizorinėj darbo tvarkoj yra apie 30 klausimų apsvarstyti. Nusiginklavimo ir saugumo srity Taryba turi susipažinti su prirengiamosios nusiginklavimo komisijos baigiamuoju raportu ir su jos išdirbtu konvencijos projektu. Be to, ji turi nustatyti pasaulinės nusiginklavimo konferencijos sušaukimo datą ir patikrinti jos prirengimą. Toliau turi būti padarytas nutarimas dėl kitos sesijos atskiros komisijos ginklų, amunicijos ir karo medžiagos gaminimo kontrolei ir skelbimui. Be to, Taryba turi išrinkti narius komisijai apsvarstyti konvencijos projektui sustiprinti priemonėms karui sukliudyti. Šita komisija yra, kaip žinoma, įsteigiama paskutinio Tautų Sąjungos plenumo nutarimu. Politinėj srity Taryba turi apsvarstyti du klausimus, liečiančius lietuvių lenkų santykius. Vienas klausimas pareina iš susisiekimo ir tranzito komisijos raporto apie galimus susisiekimo laisvės pasunkinimus dėl dabartinio šitų santykių stovio ir apie priemones, kurių turėtų būti imtasi šitai padėčiai likviduoti. Antras klausimas liečia lietuvių lenkų pasitarimus ramumui ir tvarkai įgyvendyti administracijos palinijy. Taryba jau praėjusį rugsėjį pareiškė noro būti supažindinta su šių pasitarimų eiga. Toliau Taryba turi apsvarstyti juridinio ir finansinio pobūdžio klausimų, kurie liečia Klaipėdos kraštą. Mažumų apsaugos srity, be eilės peticijų, liečiančių mažumų apsaugą Aukštojoj Silezijoj, Taryba turi apsvarstyti vokiečių vyriausybės notas dėl vokiečių mažumos padėties lenkų Aukštosios Silezijos, Poznanės ir Pamario vaivadijose. Toliau Taryba užsiims mandatų komisijos darbais. Techniškoj srity Taryba turi susipažinti su daviniais antrosios konferencijos bendrai ekonominei akcijai pradėti. Ši konferencija, kaip žinoma, posėdžiavo Ženevoj praėjusį lapkritį. Toliau Taryba priims raportus apie ekonominės ir finansinės komisijų darbus. Pagaliau Taryba apsvarstys galutinius opiumo komisijos nutarimus dėl narkotikų gamybos ir prekybos suvaržymo, taip pat kvotos komisijos raportą apie opiumo prekybos kontrolę Rytų Azijoj ir nuolatinės centralinės opiumo komisijos raportą. Taip pat turės būti apsvarstytas statuto projektas tarptautinei pabėgėlių įstaigai, kurią įsteigti buvo nutarta 11-me Tautų Sąjungos plenume.


Tauta be praeities, be tradicijų nėra tikra prasme tauta. Tautai sudaryti nepakanka žmonių, vis tiek kad ir kalbančių viena kalba, gyvenančių vienoj teritorijoj ir turinčių bendrų interesų. Žinomas prancūzų mokslininkas, Renanas, šitaip sako: „Tauta tai yra siela, dvasinis principas. Šitą sielą sudaro du dalykai: bendra dabartis ir bendra praeitis. Tauta yra ilgų pastangų, pasiaukojimų ir atsidavimo vaisius. Iš visų kultų protėvių kultas yra teisingiausias, turi daugiausia pamato. Protėviai padarė mus tuo, kuo mes esam Heroiška praeitis, didelių žmonių atminimas, garbė — štai kapitalas, kuriuo remiasi tautos idėja. Turėti bendrai atliktus garbingus darbus praeity, bedrą valią dabarty; bendrų garbingų darbų atlikimas ir pasiryžimas atlikti juos ateity, — štai esminės sąlygos būti tauta“. Žmogų sudaro kūnas ir dvasinis principas, vadinamas siela. Tam principui veikti nustojus, žmogus darosi negyvas. Ir tautai privalu turėti savo dvasinį principą, savo sielą, kurį gaivintų. Tos sielos žymią, gal žymiausią dalį sudaro, anot Renano, bendra praeitis, tradicijos. Mūsų tauta nustojusi savo viršūnių, kurios liko ištautėjimo auka, ilgai vargusi svetimų valdoma, užmiršo savo tradicijas, nutraukė su jomis dvasinius ryšius. Nors jau gyvenam dvyliktus nepriklausomybės metus, vis dėlto, vargu galėtumėm tvirtinti, kad mūsų tautos siela būtų visiškai susiformavusi, atbudusi. Tautos dvasinio gyvenimo bene jautriausias rodiklis bus jaunimas. Jaunuolio dvasia labiausiai reaguoja į idėjas, jis daugiau už kitus gyvena idėjų ir idealų sferoj. Taigi, observuojant mūsų jaunąją kartą, sunku būtų pasakyti, kad mūsų tauta mezgė tvirtą ryšį su savo praeitim, atnaujino nutrūkusias tradicijas. Mūsų jaunimas ieško įkvėpimo įvairiuose „vėjuose“, „frontuose“, bet labai maža mūsų praeity. Netgi senesniąją kartą, kuri tą praeitį gerbia, nori ją ištraukti iš archyvo ir parodyti tautai jos didybę, mūsų pažangusis jaunimas mėgsta vadinti romantikais, neoromantikais, priduodamas šitam pavadinimui pašiepiančią prasmę. Mes esam linkę manyti, jog šitas apsireiškimas nėra sąmoningo nusistatymo vaisius. Tai daugiausia nesusipratimo, nežinojimo padaras. Jeigu jaunimas geriau pažintų mūsų praeitį, tai jis kitaip ją vertintų ir ieškotų sau įkvėpimo nei „vėjuose“ nei „frontuose“ nei kitose dirbtinėse, iš kitur atneštose, mums svetimose formulose. Bet ir mes visi ar galim pasakyti, kad mes pažįstam savo praeitį? Rusų mokyklose, kurias mes, senesnioji karta lankėm, ne tik nebuvo stengiamasi mūsų su tąja praeitim supažindinti, bet atvirkščiai, Ilovaiskiai ir į jį panašūs stengėsi ją užtemdyti, iškreipti, iškoneveikti. Net ir tie, kurie atsidėję interesavosi istorijos studijomis, ir tie buvo priversti semti žinias iš lenkiškų, rusiškų, vokiškų autorių. — Kas gi mums piešė mūsų praeitį? Lenkai, rusai, vokiečiai. Nors tiesa tautybės neturi ir visi turėtų ją vaizduoti vienodai, deja, praktikoj šito nėra. Tiesa yra tampoma į visas puses ir taikoma tautinėms, pasaulėžiūros ir kitoms įvairioms tendencijoms. Mes net neturim surinktų ir paruoštų šaltinių, iš kurių galėtumėm drąsiai semti žinias apie mūsų praeitį. Mes esam priversti žinių ieškoti visokiuose „polonicose“, „prussicose“, „sobranijose“. Dėl to mes nenorėtumėm nieko kaltinti. Dingus mūsų nepriklausomybei, nuėjus mūsų vadovaujantiems sluoksniams tarnauti svetimiems dievams, nebuvo kam užsiimti praeities tyrimu. Mūsų atsilikimas praeities studijose — tai mūsų bendro nelaimingo likimo vaisius. Bet mes nebūsim laisvi nuo kaltės, jei dabar, turėdami savo nepriklausomybę, turėdami mokslo institucijas ir kitas reikalingas sąlygas ir toliau būsim šitą svarbią dirvą apleidę. Štai šiemet švenčiam žymiausio vyro, kokį mūsų tauta yra davusi, Vytauto penkių šimtų metų jubiliejų. Gerų norų nestinga. Sukurta atitinkamas komitetas, taryba, pristeigta visokių pagelbinių sekcijų. Rodos, visos šitos organizacijos veikia! Bet vis dėlto sunku būtų sakyti, kad plačioj visuomenėj reikštųsi atitinkamas šiuo svarbiu jubiliejum susidomėjimas. Viena spaudos dalis visiškai tyli. Kita retkarčiais parašo, bet vis dėlto per maža. O juk spauda čia svarbiausias dalykas. Jei spauda nebepajėgs tinkamai nušviesti Vytauto ir jo laikų, tai visas jubiliejus nepasieks savo tikslo. Pasiteiravus spaudos sekcijoj, mums ten atsakyta, kad esą nėra kam rašyti. Geriau pasakius, nėra kvalifikuotų žmonių, kurie galėtų tinkamai parašyti. Tinkamai parašyti tokiu klausimu gali tik tas, kas yra pakankamai susipažinęs ir su Vytauto asmeniu ir su jo darbais ir su visa epocha, kurioj jis gyveno ir veikė. Kitaip sakant, rašyti apie Vytautą gali tik tas, kas atliko paruošiamas studijas. O ar daug mes tokių žmonių turim? Be to, parašymas parašymui, girdi, nelygu. Jei bus dėstoma ilguose straipsniuose sausi faktai, nuobodžios biografiškos žinios, tai juos vis tiek nedaug kas teskaitys, ypač liaudis. O juk liaudį suinteresuoti ir yra svarbiausias dalykas. Norinčiam pasiruošti rašyti nelengva gauti literatūrą. Lietuvių kalba jos beveik nėra. Vadinasi reikia mokėti svetimas kalbas. Pagaliau ir svetimomis kalbomis be Prochaskos, Barbaševo, Pfitznerio nedaug daugiau ką rasi. Taigi, mūsų apsileidimas savo tautos praeities pažinime, per mažas interesavimasis istoriškomis studijomis trukdo mums ir Vytauto minėjimą tinkamai švęsti. Mes nepajėgiam suinteresuoti nei mūsų jaunimo, nei mūsų liaudies savo tautos praeitim, nes patys per maža tą praeitį pažįstam. Tat mums, rodos, vienas geriausių būdų Vytauto atminimui pagerbti būtų didesnis dėmesio atkreipimas į praeities pažinimą. Tautos himnas labai išmintingai pataria mums iš praeities semi stiprybę. Bet kaip gi mes semsim, jei tos praeities gerai nepažįstam.


„Vilniaus Rytojus“. Okupuotosios Lietuvos lietuviška spauda buvo ligšiol išsisklaidžiusi. Vilniuj ėjo ligšiol keli lietuviški savaitraščiai, kurie ir laikėsi tos pat tautiškos 1inijos, tačiau, kaipo atskiri leidiniai, konkuravo tarp savęs. Tas buvo žalinga, nes tuo būdu Okupuotosios Lietuvos lietuviai neturėjo vieno bendro spaudos centro, kurs galėtų paimti vadovybę į savo rankas. Dabar, tas netobulumas yra šalinamas, nes nuo š. m. gruodžio 1 d. Vilniuj pradėjo eiti naujas savaitraštis – „Vilniaus Rytojus“, kurs, kaip matyt iš administracijos pranešimo, pavaduosiąs ligšiol ėjusius leidinius: .,Kelia“, „Vilniaus Aidą“ ir „Dirvą“. Savo pirmam numery iš š. m. gruodžio 1 d. ,,Vilniaus Rytojus“ apie savo uždavinius rašo: „Pradėdami leisti ,,Vilniaus Rytojų“ mes juntame, kad visų šio krašto lietuvių akys nukreiptos mus ir pas visus veržiasi klausimas: – Kas jūs tokie? Į tą klausimą vienu žodžiu atsakyti sunku. Mūsu tauta ilgus šimtmečius vilko sunkų svetimųjų jungą. Gana tik atsiminus baudžiavos laikai. Juk tuomet mes praradome savo tautos diduomenę, viršūnes, kuri dingo svetimųjų tautų gelmėse, – liko mums tik tautos branduolis – kaimietis. Baudžiavos laikotarpis baigėsi 1863-64 m. maištu, ir šiokią tokią ekonominę laisvę visa Lietuva laimėjo. Bet prasidėjo gal dar didesnė rusų carų priespauda. Tuomet tai tapo surakintos lietuvio lūpos, – buvo uždrausta spauda. Prasidėjo smarki kova. Neišgąsdino lietuvio nei kalėjimai, nei katorga, nei Sibiras. Po ilgų kovų buvo laimėta politinė laisvė. Dėja, Rytų Lietuva tuo atžvilgiu yra nuskriausta... Ilgų metų vergija įspaudė savotišką antspaudą, o ypač vietos lietuviui. Tos vergijos pasėkomis, mūsų nuomone, galima išaiškinti ir tai, kad lietuvis lengva širdimi išsižada savo gimtojo kampelio, savo gimtosios žemelės ir keliauja svetur ieškodamas gardesnės duonelės. Taip prieš karą plaukė Amerikon, vyko į tolimus Rusijos miestus. Tiesa, kad perkama prekė, kad jis sociališkai yra lygus, arba, tiksliau, kad jis gali patapti su kitais lygus – Amerikoje naikina patį socialinį darbo ir kapitalo klausimą. Darbininkai, kad ir iš mūsų krašto nuvažavę į Ameriką ir ten kelis metus pagyvenę, ją susiriesdami giria ir gina. O tai yra labai geras dalykas: darbininkas nekeikia tos šalies, tos valstybės, kurioje jis gyvena ir dirba; jis nekelia prieš tos valstybės, kurioje jis gali patapti kapitalistu, vyriausybę jokios revoliucijos. Vadinasi, darbininkas nėra valstybės ir jos vyriausybės priešas, o prietelis. Tai jau labai gerai. Anglijoje kova tarp darbo ir kapitalo valstybės ir valdžios beveik visai neliečia. Ten kova tarp darbo ir kapitalo tik eina lyg kad už valstybės sienų. Ten valstybė ir jos vyriausybė yra ne kovos dalyvė, o iš šalies stovįs žiūrovas. Valstybės vyriausybė, tas pasyvus kovos žiūrovas tol palieka pasyvus, kol turi vilties, kad vis dėlto galų gale dvi tarp savęs bekovojančios pusės ims kada nors ir susitars. Kai jau tokios vilties nebėr, tada pasyvus žiūrovas – valstybė – pasidaro dviejų bekovojančių pusių tarpininkas. Tada ji stengiasi, tarpininkaudama, abi besipešančias šalis sutaikyti. Vadinasi, Anglijoje socialinė kova tarp darbo ir kapitalo yra, bet ten ji valstybę maža teliečia: ten ji eina valstybėje, bet ir už valstybės. Vokietijoje socialinis darbo – kapitalo klausimas yra kur kas painesnis. Čia į kovą, kuri eina tarp darbo ir kapitalo, yra įmaišyta pati valstybė. O tas jau yra blogiau. Blogiau dėl to, kad Vokietijoje, esant valstybei įmaišytai į darbo – kapitalo kovą, valstybės pa


JTO Saugumo Tarybos nariai - JAV ir Europos atstovai svarsto galimą rezoliuciją dėl karinės jėgos panaudojimo prieš Serbijos lėktuvus, pažeidžiančius draudimą skraidyti virš Bosnijos. Manoma, kad tokia rezoliucija nebus priimta iki Serbijos prezidento rinkimų, kurie įvyks sekmadienį. JTO duomenimis, Bosnijos oro erdvė pažeidžiama iki 50 kartų per savaitę, ir tai daugiausia daro Bosnijos serbai.


Lenkai bijo vokiečių Krokuvos dienraštis „Ilustrowany Kurjer Codzienny“ iš gruodžio 2 d. kelia trukšmą dėl vokiečių ginklavimosi. Laikraštis nurodinėja, kad vokiečiai savo reichswehrą (kariuomenę) laviną visai naujais metodais. Būtent, esą, iš kareivio stengiamasi išauklėti ne buvęs kaizerio laikais be valios, be proto klausomasis karininkų rankose automatas, bet vispusiškai nusimanąs karo reikaluose karys, lygiai suprantąs visas ginklų rūšis. Reichswehro kareivis esąs kartu ir pėstininkas, ir artileristas, ir jūrininkas. Nors, esą, Versalio taikos sutartis ir uždraudusi vokiečiams gaminti didesnių kalibrų armotas, bet užtat vokiečiai dabar kreipią ypatingo dėmesio į armotų tolumo jėgą. Lengvoji vokiečių artilerija dabar šaudanti labai toli. Taip pat, esą, ir vokiečių karo laivynas esąs iš pagrindų perreformuotas ir tobulinamas. Tą savo vokiečiu karo jėgų apžvalgą laikraštis baigia įspėdamas Europą, kad Vokietijos kariuomenė esąs pavojingas ir galingas veiksnys, kurio reikia saugotis. Šie lenkų laikraščio išvadžiojimai nėra kažkokia naujiena, nes prancūzų spauda jau prieš kiek laiko nurodinėjo į vokiečių militarinę galybę, matyt, norėdama pateisinti Prancūzijos didžiulį karo biudžetą. Kaip ten iš tikrųjų yra su vokiečių armija, ne mūsų dalykas tuo rūpintis. Tačiau mūsų nuomone ir lenkų kariuomenė nėra taip pat kažkoks ypatingas taikos faktorius, kuriam išlaikyti Lenkija turėtų leisti milžiniškas pinigų sumas. Stalino kova su Trockiu. Užsienių spaudoj sukėlė didelio susidomėjimo esančio ištrėmime žinomo komunisto K. Radeko laiškas–atsišaukimas į kitų kraštų komunistus, kuriam nurodoma į ištremtų komunistų persekiojimus. Pasak Radeko, visi Stalino ištremti žymesnieji opozicionieriai su Trockiu priešaky esą laikomi sunkiausiose sąlygose ir jų gyvybei gresiąs pavojus. Radekas reikalaująs sušvelninti režimą Trockio atžvilgiu, kurio sveikata esanti visai menka. Šis Radeko laiškas rodo, kad Stalinui dar nepavykę galutinai sunaikinti opozicijos. Eina gandų, kad Stalinas buvęs atsikvietęs Trockį Maskvon pasikalbėti ir siūlęs jam įvairias aukštas vietas, kad tik jis atsisakytų ir pasitrauktų iš opozicijos. Trockis tačiau nesutikęs to padaryti, ir todėl buvęs atgal ištremtas į Turkestaną. Gen. Daukanto pareiškimas lenkų spaudoj. Gen. Daukanto pareiškimą „Lietuvos Aido“ korespondentui dėl jo pasitraukimo iš ministerių kabineto ,,Pat“ yra patiekęs lenkų spaudai, ypač tą dalį, kur generolas palietė lietuvių lenkų santykius.


TASS-o spec. koresp. A. Silaninas praneša: šiandien princas Suvana Fuma iš namo, kur susitiko trys Laoso princai, balkono paskelbė, kad sudaryta laikinoji koalicinė Laoso vyriausybe. Vyriausybė sudaryta iš septynių Suvanos Fumos šalininkų, keturių Neo Lao hak sato partijos atstovų, penkių Vientiano grupuotės atstovų ir trijų vadinamųjų Vientiano neutralistų. Vyriausybę sudaro 12 ministrų ir 7 valstybės sekretoriai. Princas Suvana Fuma, be ministro pirmininko posto, užima karo ministro postą, ministro pirmininko pavaduotojai yra princas Sufanuvongas ir generolas Fumis Nosavanas, kurie taip pat bus atitinkamai ekonomikos ir finansų ministrai. Užsienio reikalų ministru paskirtas Kinimas Folsena, o vidaus reikalų ministru Fengas Fonsavanas. Abu yra Suvanos Fumos šalininkai. Taigi, sprendžiant Laoso krize, pažengtas svarbus žingsnis.


Nusiginklavimo konferencijos pirmininko šlubojo Tono Havkinso, San Francisko uoste laukė jachta, kuri, Ramiojo vandenyno bangų supama turėjo vežioti, kol susirinks išsiskirstę kuriam laikui ilsėtis konferencijos dalyviai. Gydžiusieji atskirus tos konferencijos dalyvius gydytojai daugelį iš jų rado sergančius vidurių sukietėjimu, nuolatine melancholija, galvų sopėjimu; jie turėjo užglitintus skilvius, kaip godumo nesuskaitomose vaišėse rezultatą. Po kiekvieną tokių vaišių konferencijos dalyviai nebegalėdavo nuosekliai galvoti ir nepaprastai stebėdavosi tais plepalais, kuriuos spausdindavo laikraščiai, kaip pranešimus apie konferencijos eigą. Pavyzdžiui, šiomis dienomis atsitiko taip, kad begrįžtant jiems iš vaišių tiesiai į posėdį, prie jų prikibo kažkoks profesorius iš draugijos kovai su girtybe suvažiavimo. Konferencijos posėdy profesorius gavęs žodį, įsikibęs į tribuną taip, tartum jį mėšlungis tampo, mušdamosi į krūtinę ir lankstydamosi, kaip žvirblių baidyklė per audrą tris valandas kalbėjo apie 1775 m. Strambolio ugniakalnio Liparų salose išsiveržimą. Kai po jo trijų valandų kalbos visi įsitikino, kad jis kalba ne ta tema ir nieko bendra su nusiginklavimo konferencija neturi, jį užpuolė tarnautojai, kurie, pasipriešinimo išvengimui, kalbėtoją pritrenkė ir nugabeno į policijos nuovadą asmenybei išaiškiti. Dėl to įvykio konferencijos dalyviai labai susigriaužė ir patys pajuto, kad jie diena iš dienos vis labiau kvailėja. Kad tai tiesa, jie įsitikino iš paskelbto laikraščiuose pranešimo apie konferencijos darbus, iš kurio paaiškėjo, kad vakar 15-tam konferencijos naktiniam posėdy nutarta: ,,26 punktas. Kadangi paaiškėjo, kad Kinų respublika dar neturi nė vieno drednouto ir šarvuoto kreiserio, nusiginklavimo konferencija nutarė: Dalyvaujančios konferencijoj valstybės turi suteikti Kinų respublikai paskolą trims metams 300 miliardų sumai, kad ji galėtų pasivyti apsiginklavimo atžvilgiu visas nusiginklavimo konferencijoj dalyvaujančias valstybes. Iš savo pusės Kinų respublika pasižada per tris metus pagal speciališką programą pastatyti 40 drednoutų, 30 šarvuočių, pasižada susprogdinti 5 turimuosius III rūšies seno tipo šarvuočius ir atiduoti Kantono uostą tarptautinei komisijai. Iš savo pusės konferencijoj dalyvaujančios valstybės nesipriešins Kinų laivyno atstovų dalyvavimui Simplono tunello statyboj ... ir telefonų stoties statyboj ant Ararato kalno.“ - perskaitė šalto prakaito išpilti konferencijos dalyviai. Pirmininkas Tomas Havkins perskaitęs tokį pranešimą visiškai išsiblaivė ir pradėjo abejoti pranešimo teisingumu. Tačiau, kai jam padavė posėdžio stenogramas, jį vos nepasmaugė astma: visas 26 punktas buvo jo paties pasiūlymas, vienu balsu priimtas, su konferencijos dalyvio Vudvorto priedu. ... „Tuo pačiu leidžiama negrų respublikai Liberijai pastatyti 5 nardomuosius laivus, su sąlyga, kad laivai būtu nudažyti negriškomis spalvomis“... ... „Užtat nieko nuostabaus, - buvo rašoma laikraščiuose, - kad rytojaus dieną pirmininkas Tomas Havkins, drebančiu balsu, kurs labai pritiko prie jo lieso veido, konferencijos posėdy pasakė labai gražią tokią kalbą: - Negalima, ponai, neigti to fakto, kad mūsų ligšioliniai posėdžiai turėjo didelį pasisekimą ir davė gražių vaisių. Mes perskaitėm 26 pasiūlymus ir priėmėm 26 punktų nutarimą. Jūs visi žinote, kad per posėdžius nesigailėjau savo sveikatos. Bet, ponai, ypač mūsų darbas reikalauja, kad mes su savo sveikata elgtumėmės atsargiai. Nuo persidirbimo pagriūs ir jautis. Mūsų dirksniai turi pasilsėti. Užtat, mieli ponai, siūlau jums išsiskirstyti trims savaitėmis pasigauti naujų jėgų“. (Triukšmingi plojimai). - ,,Konferencijos narys Le Ru kaip tik tuo laiku grįžo iš restorano nešvankiam pavidale, įėjo kalbėtojų tribunon, trenkė kumščia į stalą ir suriko: „Lauk mane! Išmeskit mane iš čia!“ Po to incidento Bolivijos atstovas Chuaraze di Vega pareiškė balsuojąs prieš pono konferencijos pirmininko pasiūlymą. Jau trečią dieną konferencijos darbams prasidėjus savo vyriausybės vardu jis prašęs, kad Bolivijos respublikai būtų paliktas esamasis jos armijos skaičius, susidedas iš 12 ginkluotų vyrų, sergiančių prezidentą ir prižiūrinčių tvarkos jo rūmuose. Tuo tarpu konferencija, neatsižvelgdama į jo protestą, nutarė, kad Bolivija padidintų savo armiją nuo 12 iki 120,000 vyrų, savo nutarimą motyvuodama tuo, kad Bolivijos kaimynai, Peru ir Čili respublikos, laiko po 120,000. Pagal konferencijos nustatytą principą, kai


Amerikiečiai pasipiktinę teisminiu susidorojimu

„Nenorėčiau, kad visas kitas pasaulis manytų, jog Vašingtono teismas prieš Kompartiją niekam Niujorke nesukėlė pasipiktinimo ir rūstybės“, – rašoma laiške, kurį gavo TASS-o skyrius Niujorke. Laiškas pasirašytas Ralfo Vikeilo. Laiško autorius užtikrina, kad ne vien jis pasipiktinęs šiuo teisminiu susidorojimu. Ralfas Vikeilas tikrai ne vienišas. Štai kitas laiškas, parašytas sekančią dieną po to, kai pasibaigė JAV Komunistų partijos procesas: „Brangus redaktoriau! Kadangi Niujorke streikuoja laikraščių darbuotojai ir negaliu pasinaudoti „Laiškų redaktoriui“ skiltimi, siunčiu šį laišką jums. Noriu pareikšti savo pasipiktinimą tuo, kas įvyko vakar Vašingtone, kai teismas, taręsis 35 minutes, paskelbė „kaltinimo“ nuosprendį politinei partijai – JAV Komunistų partijai. Tokio dalyko dar niekad anksčiau nebuvo mūsų šalyje. Bet tai kartosis, jeigu žmonės neatsistos ir netars „ne“. Aš ne komunistas. Bet visuomet tikėjau tuo, ko mane mokė mokykloje – demokratinėmis šios šalies tradicijomis, tuo, kad čia žmonės gali laikytis įvairių politinių pažiūrų, ir kad čia nėra fanatizmo. Jeigu jūs manote, kad rusų laikraščių skaitytojams bus įdomu sužinoti amerikiečio nuomonę, prašau išspausdinti šį laišką. Nuoširdžiai jūsų A. Cimermanas“. Amerikiečių susirūpinimas dėl teismo nuosprendžio Komunistų partijai atsispindi ir kai kurių laikraščių puslapiuose. Antai, laikraštis „Post dispetč“ išspausdino vedamąjį straipsnį, juo primindamas, kad savo laiku 4 JAV aukščiausiojo teismo nariai iš 9 pripažino Makareno įstatymą nesuderinamu su Amerikos konstitucijoje išdėstytomis politinių laisvių garantijomi


Rusijos prezidentas B. Jelcinas ir premjeras V. Černomyrdinas susitarė naujojoje vyriausybėje išsaugoti reformistinį branduolį. Pagrindiniai J. Gaidaro vyriausybės nariai turėtų išlikti. Prezidento atstovas teigė, kad vyriausybė tęs reformas, kuriomis siekiama sukurti rinkos ekonomiką. Šiandien naujasis ministrų kabinetas turėtų būti pristatytas Aukščiausiajai Tarybai. Naujosios vyriausybės sudėtį svarstė ir Rusijos demokratinio judėjimo, kuris palaiko B. Jelciną, pasitarimas. Yra pranešimų, kad šis judėjimas gali pereiti į opoziciją, jeigu bus atsisakyta reformų arba atsistatydins kai kurie ministrai.


Demonstracijos prieš Pilsudskį. Policija seimo posėdy. Dašinskis – seimo pirmininkas. Konfliktas tarp Pilsudskio ir seimo prasidėjo. Pranešimu iš Varšuvos, naujai išrinkto lenkų seimo atidarymas buvo labai trukšmingas. Atvykusį į atidarymo iškilmes ministerį pirmininką maršalą Pilsudskį jo šalininkai sutiko trukšmingomis ovacijomis, o ukrainiečių ir komunistų atstovai švilpimais ir šauksmais, kurie ardė ovacijų harmoningumą. Tuos švilpimus išgirdęs, įėjęs salėn Pilsudskis susiraukė ir įsakė valdininkams pašaukti ginkluotą policijos būrį. Atvykę policininkai suėmė tris ukrainiečių ir du komunistų atstovus, sukaustė jų rankas geležiniais retežiais ir išvilko lauk. Tada komunistai pradėjo giedoti kovos dainas, kurių garsuos dingo rūstūs maršalo žodžiai. Pilsudskis pakeltu balsu šaukė: ,,tyla“, bet jo niekas neklausė. Buvo paskelbta pertrauka, po kurios Pilsudskis pasakė trumpą kalbą, bet kai atstovai buvo pakviesti prie priesaikos, vėl kilo toks didelis trukšmas, jog seimo pirmininkas buvo priverstas posėdį uždaryti ir tuo baigti seimo atidarymo iškilmes. Tokios audros, kaip šį seimą atidarant, Varšuvoj, sakoma, dar nebuvę. Papildomomis žiniomis, lenkų seimo posėdis prasidėjo vakar 5 val. 20 min. Kai atstovai buvo užėmę savo vietas ir posėdžių salėn atvyko vyriausybės nariai su maršalu Pilsudskiu priešaky, komunistai ir pusiau komunistai ukrainiečių atstovai, taip pat kai kurie radikalinės ūkininkų partijos ,,Wyzwolenie“ nariai sukėlė didelį trukšmą. Trukšmadariai neleido ministeriui pirmininkui kalbėti ir perskaityti valstybės prezidento manifestą. Kai trukšmadariai nuraminti nepavyko, Pilsudskiui įsakius buvo pakviesta policija, kuri didžiausius trukšmo kaltininkus varu išvedė iš posėdžių salės. Iš viso pašalinti 7 atstovai – du komunistai, du ,,Wyzwolenie“ nariai ir 3 ukrainiečiai. Vieno ukrainiečio, buv. Austrijos parlamento atstovo, Bačinskio rūbai buvo visiškai sudraskyti, nes jis ypač priešinosi policijai. Paskum prasidėjo atstovų saikdinimas. Į posėdžių salę vėl buvo įleisti 7 pašalintieji, kurie ramiai atliko priesaikos ceremoniją. Pilsudskis perskaitė valstybės prezidento manifestą ir paskelbė seimą atidarytą. Posėdžio vadovavimas buvo perduotas vyriausiam amžium atstovui Boiko. Po priesaikos ,,Wyzwolenie“ lyderis paprašė žodžio formaliniu reikalu. Pirmininkas jam kalbėti nedavė. Tada kraštutinis kairysis sparnas vėl sukėlė trukšmą. Posėdis trumpam laikui buvo uždarytas. Po pertraukos prasidėjo seimo pirmininko rinkimai. Svarbiausiais kandidatais buvo išstatyti socialistas Dašinskis ir vicepremjeris Bartelis (vyriausybės bloko). Pirmu balsavimu Dašinskis gavo 172 balsus, Bartelis – 136. Antru balsavimu Dašinskis gavo 206, Bartelis –142. Tuo būdu išrinktas kairiojo opozicijos sparno kandidatas Dašinskis. Girdėti, kad Pilsudskis dar per derybas pagrasinęs paleisti seimą, jei pirmininku būsiąs išrinktas Dašinskis. Paaiškėjus rinkimų vaisiams ir Dašinskiui užėmus pirmininko vietą, visi vyriausybės bloko atstovai pakilo ir demonstratyviai išėjo iš posėdžių salės. Netrukus išėjo taip pat Pilsudskis ir kiti vyriausybės nariai. Naujas Lenkijos senatas susirinko vakar 1/2 7 val. vak. Valstybės prezidento manifestą ir senate perskaitė maršalas Pilsudskis. Manifesto senato nariai klausėsi stovėdami. Senato pirmininku 54 balsais iš 99 išrinktas vyriausybės bloko kandidatas prof. Šimanskis.


Vytauto mirties penkių šimtų metų sukaktuvės turės palikti žymių pėdsakų mūsų tautinėje kultūroje. Dabar mūsų visuomenėje yra pastebimas susidomėjimas mūsų praeitimi, tiesa, kol kas labai aprėžtuose rėmuose. Visas dėmesys yra nukreiptas į paties senovės galiūno asmenį. Bet tatai tik susidomėjimo pradžia. Vieną kartą atbudęs šis susidomėjimas istorija, be abejojimo, sužadins norą plačiau ištirti mūsų praeitį ir surišti ją su dabartimi. Vytautas nėra joks pasakos milžinas, stebėtinu būdu mūsų praeity atsiradęs ir išnykęs, kokį lyg nori iš jo padaryti lenkų XV šimtmečio istoriografas, Krokuvos kanonikas Jonas Dlugošas. Pastarasis šitaip išsireiškia, apibūdindamas Vytauto gadynę: „Mūsų laikų žmonėse yra nusistovėjusi nuomonė, kad joks Vytauto laikų valdovas negali jam prilygti nei savo duosnumu nei savo nuveikto darbo išdavomis. Jis savo tamsią, menkutę, niekam nežinomą tėvynę savo darbais ir savo veiksmais pirmas pakėlė ir pirmas išgarsino. Tokia Lietuva prie sekančių kunigaikščių neišsiliko. Atrodo, nėra abejojimų, kad Lietuvos garbė buvo jo pagimdyta ir drauge su juo užgeso“. Šitas Dlugošo liudijimas yra vienašališkas ir iš esmės neteisingas, o tačiau jis pasiliko visuomenės galvoje ir paveikė mus pačius. Neseni dar yra tie laikai, kai net Lietuvos istorijos vadovėlių rašytojai, pav. p. Paparonis, mūsų tautos istoriją baigė Vytauto mirtimi. Atrodo, lyg lietuvių tauta netekusi Vytauto, įkrito į kažkokį letargo miegą ir jame išbuvo ligi savo prisikėlimo mūsų laikais. Dlugošas užmiršo paminėti garsius Vytauto pirmtakus — Mindaugą, Vytenį, Gediminą, Algirdą, Kęstutį, kurie ne tik sugebėjo išlaikyti visos Europos riterių nesiliaujamus puolimus per pusantro šimto metų, bet ir išplėsti savo viešpatavimą toli į rytus ir pietus. Dlugošas nemini Vytauto įpėdinių kovų su naujais Lietuvos priešais, Dlugošo tautiečiais, kurie pakeitė vokiečius. Pasikeitė vienų ir kitų Lietuvos priešų kovos būdai, bet jų siekimai pasiliko tie patys — pavergti Lietuvą. Tokiu būdu Dlugošo liudijimus reikia perkošti per istorinės kritikos koštuvą. Nuo to Vytauto asmens reikšmė nei kiek nesumažės, anaiptol, pats Vytautas pasidarys ryškesnis, žmoniškesnis ir mums artimesnis. Vytautas buvo savo laiko ir ypatingų aplinkybių padaras. Jis dirbo savo tautiečių ir bendraminčių padedamas ir naudojosi tais resursais, kuriuos buvo pagaminę jo pirmtakūnai. Mirdamas jis paliko visa, ką buvo pats sukūręs. Po jo mirties, visas politinis gyvenimas Lietuvoje neužgeso. Jis vystėsi ir vystėsi naujomis aplinkybėmis. Aš daviau Dlugošo parodymą, kaipo pavyzdį to, kaip reikia atsargiai elgtis su randamais istorijoje liudijimais. Jie, kad ir atatinka savo kilimu gadynę, iš kurios paimti, bet jų reikšmė gali būti visai kitokia negu tatai atrodo iš pirmos pažiūros. Naujasis istorijos mokslas nėra įmanomas be medžiagos kritikos, be jos visapusiško įvertinimo. Apie istoriją, kaipo mokslą, vienas istorinės kritikos kūrėjų Augustas Schlozeris išsireiškė: „Prima lex historiae ne quid falsi dicat“, t.y., istorijos mokslo pagrindinis dėsnis turi būti tas, kad ji nesakytų nieko sufalsifikuoto. Štai šitos mintys pirmiausiai ateina galvon, kai tenka galvoti ir apie patį Vytautą ir apie visa, kas yra jungiama su jo darbais arba jo atminimu. Kai tik lietuviams sužibėjo viltis atstatyti savo valstybę Europos galiūnų griuvėsiuose, kilo klausimas, kokiu simboliu arba išoriniu ženklu ji reikės pažymėti. Jei lietuvių sąmonėje būtų užsilikęs tautos ir valstybės gyvenimo nuolatinumas, šis klausimas nebūtu buvęs reikalingas jokio atsakymo: atgimusi valstybė reikėjo pažymėti taip, kaip ji buvo žymima praeity. Tačiau ši mintis, kuri dabar atrodo taip paprastai, ne visų buvo priimama. Rusų revoliucija tarėsi esanti sugriovusi senąjį pasaulį ir buvo pasisakiusi esanti pasiryžusi sukurti visa iš naujo. Nejaugi šitokiomis aplinkybėmis galima grįžti prie senovės lietuvių šarvuoto riterio jojančio baltu žirgu ir turinčio ištiestą kardą. Šitas ženklas, vienas gražiausių pasauly, simbolizuojąs visą mūsų praeitį, kaipo nuolatinę nenuilstamąją kovą su priešais, istorinį būtinumą dieną ir naktį budėti šarvuotam ir su ištiestu kardu vyti priešus iš savo žemės, atrodė revoliucijos aistros apimtiems žmonėms visiškai negalimas, net skandalizuojąs: juk kalbama apie tautų taiką, brolybę, lygybę, demokratija, o čia išplaukia kunigaikščio ženklas, kalbąs apie kovas. Ir naujosios gadynės svajotojai sugalvojo senąjį ženklą pakeisti nauju: buvo nupiešta jojanti arkliu moteriškė su palaidais plevėsuojančiais plaukais, laikanti rankoje žibintą. Toks tai tariamas naujas Lietuvos valstybės ženklas buvo iškabintas lietuvių seime 1917 metais, Peterburge. Jokie įtikinėjimai, kad negalima taip lengvai elgtis su valstybės simboliu, neįtikino jų autorių nevartoti savo fantazijos apraiškos, kaipo valstybės ženklą. Griežtas ginkluotų karininkų reikalavimas nuimti nuo sienos „raganą“ paveikė pagaliau jos autorius. Staiga išnyko abejojimai dėl valstybės simbolio. Ne Peterburgo seimas atstatė Lietuvos Vyties galiojimą. Tačiau išnykimas iš scenos naujai sugalvoto ženklo sveikai paveikė publiką. Istorinės kritikos rolėje čia pasirodė ginkluoti kariai, kurie panaikino besikuriantį istorinį falšą. Vytauto laikais, XV šimtmečio pabaigoje, kaltuose Lietuvoje pinigėliuose yra randami ypatingi ženklai: vienoje pusėje ieties galas, o antroje vad. Gedimino stulpai; arba vienoje pusėje ieties galas su smailagalviu, nulenktu žemyn, ir greta ieties viršuje iš kairės pusės kryžius, o antroje tie patys stulpai; arba vienoje pusėje tas pats ieties galas ir greta jo iš kairės pusės kryžius, kurio vienas galas ilgesnis, o po kryžiumi bukas trikampis, panašus ne tai į šonu pastatytą ir labai išskėstą raidę V, ne tai į apverstą raidę L. Šios pastarosios rūšies pinigai labai retai pasitaiko. Iš 27 variacijų, kurias paskelbė pats rimčiausias Lietuvos numizmatas, Dr. M. Gumovskis, vos vienas egzempliorius turi tariamą raidę. Štai šitas pinigas ir pagimdė legendą apie Vytauto ženklą. Bukasis trikampis buvo palaikytas raide V, kuri turėjo reikšti Vytauto vardo inicialą. A. a. T. Daugirdas pasuko ieties galą iš vertikalinės padėties į horizontalinę, iš kryžiaus padarė kardą ar stulgi, o bukąjį trikampį apsuko, suglaudė jo šonus, padarė raidę V ir visą savo padarą pavadino Vytauto ženklu arba herbu. Mūsų visuomenė be mažiausios kritikos šį a. a. Daugirdo fantazijos kūrinį priėmė. Vytauto mirties sukaktuvių proga jis yra plačiai paskleistas. Su jo pagalba norima Vytautas pagerbti. O tačiau tai yra tokios pat rūšies ir tokios pat istorinės vertės naujadaras, kaip ir paminėtas Lietuvos valstybės ženklas Peterburgo seime. Patys pinigėliai, iš kurių a. a. Daugirdas paėmė sau meniškus motyvus tariama Vytauto herbui sudaryti, buvo kalami, einant naujaisiais numizmatikos duomenimis, 1387—1390 metais, t. y., laikotarpy, kai po Lietuvos prijungimo prie Lenkijos, Vytautas buvo Jogailos išstumtas iš tikrosios Lietuvos ir priverstas gyventi tolimoje Valuinėje, o Lietuvą tuo metu valdė Jogailos brolis, piktas Vytauto priešininkas, Skirgaila, kuris sėdėjo Vytauto tėviškėje. Trakuose, ir Lenkijos starosta, Nikalojus iš Moskorzevo, kuris buvo užėmęs Vilniaus pilį. Ieties galo figūra buvo įtraukta greičiausia pačių pinigų kalimo meisterių iniciatyva, kuriems juk reikėjo kas nors juose atvaizduoti. Gal šiuo atžvilgiu jie pamėgdžiojo rusų kunigaikščių pinigus, kuriuose buvo vaizduojama ietis, rusiškai „kopjo“, nuo ko ir patys pinigai buvo gavę „kopeikų“ vardą. Jei bukasis trikampis iš tikrųjų reiškė raidę V, tai galėjo būti Vilniaus inicialas. Vytauto piniguose, kurie jo įsakymu buvo kalami Kaune, yra randama raidė K, kuri spėjamai reiškė Kauno inicialą. Kryžius yra ne kas kita, kaip Lietuvos krikščionybės ženklas. Kombinacijos iš ieties galo ir kryžiaus niekur kitur nerandame. Jos nėra nei Vytauto antspauduose, nei Vytauto vėliavose. Vytautas, kaip ir kiti viduramžio valdovai, turėjo vartoti ypatingus ženklus savo antspaude, kuris turėjo jam atstoti parašą. Tyrinėjimai parodė, kad savo antspauduose jis buvo vartojęs du pagrindiniu ženklu —pėsčią šarvuotą riterį su cilindrinės formos šalmu ant galvos, su iškeltu kardu dešinėje rankoje ir su išketu apvaliu skydu kairėje rankoje — ir šarvuota raitą riterį su šalmu ant galvos, laikantį kardą ištiestoje rankoje. Pastarasis ženklas, kuris pirmą kartą buvo Algirdo pavartotas, kaipo jo portretas, vėliau simbolizavo Vilniaus kunigaikštiją. Vytautas, priimdamas jį 1385 m. savo antspaudan, įrašė savo politinėn programon Vilniaus atgavimą iš Jogailos rankų. Vilnius buvo po 1385 m. visų Vytauto siekimų tikslas, jo kančių ir vargų priežastis. Taigi raitas šarvuotas riteris su ištiestu kardu, tai Vytauto kovų už Vilnių ir Lietuvos nepriklausomybę simbolis. Laimėjus kovą, tas simbolis tapo visos Nepriklausomos Lietuvos ženklas. Kaip gi galima drįsti Vytautui brangų ir jo visuomet vartojamą raito šarvuoto riterio su iškeltu kardu rankoje ženklą pakeisti fiktyvišku ženklu, sudarytu iš monetariniu nežinomos kilmės motyvų. Pastaba: Šių metų „Vaire“ trečiame numery pradedamas spausdinti mano platesnis etiudas, kuriame stengiuosi išnagrinėti Lietuvos herbo ir kitų valstybinio pabūdžio ženklų kilima.


Rašo René Martel. Paryžius, 1925 gruodžio 14. Štai dar kartą Tautų Sąjungoj buvo iškeltas lenkų lietuvių konfliktas. Dar kartą p. Voldemaras, atskleidęs savo dokumentus, išdėstė lietuvių tezę, pakartojo griežčiausius ir labiausiai įtikinamus argumentus. Tiesa, be abejo, yra jo, – vien tiktai jo pusėje, bet, nelaimei, jam tenka susidurti su iš anksto atkakliai nusistačiusia opinija, kuri nenori pripažint aiškios, kaip diena, tikrumos. Dar net nepaskelbus jo kalbos teksto, parsidavusi spauda imi garsinti, kad toji kalba padariusi blogiausio įspūdžio tarybai ir visam susirinkimui. Toliau eina visa eilė negudrių ir klastingų straipsnių, kurie begėdiškai iškraipo teisybę: šį kartą visai pamirštas padorumas. „Le Temps“, kuris, kaip žinome, yra beveik oficialiai inspiruojamas, šiandien aiškiai parodė savo nesupratingumą ir nelojalumą. Jo vedamajam kalbama vien apie užsispyrimą p. Voldemaro, atmetusio „visus vien sveiko proto ir aiškių abiejų šalių interesų inspiruotus pasiūlymus, kurius suformulavusi lenkų delegacija“. Taigi, štai, lenkų delegacija – lietuvių bylos teisėjas ir arbitras! Bet to dar maža. „Le Temps“ keliais griežtais žodžiais bematant išsprendžia Vilniaus klausimą, klausimą, kuris, nepamirškime to, buvo Tautų Sąjungos rezervuotas. Žinoma, žurnalistas nėra istorininkas: jis kreipias į plačiąja publiką. Jo darbas – aiškint įvairūs klausimai, kad jie būtų prieinami kuo didžiausiam žmonių skaičiui, išskirti pagrindiniai esmės dalykai iš antraeilių tarpo. Bendrosios idėjos jam būtinai reikalingos, be to, jis gali turėt ir savo asmens nusistatymų, nors, tiesą pasakius, dažnai tenkinasi svetimais. Bet, jei jis įžengia į istoriko sritį, tai mes turime teisės reikalauti, kad jis gerbtų nesugriaunamą istorijos tiesą. Ogi, štai, „Le Temps“ ne daugiau, kaip penkiolikoj eilučių reziumuoja visą komplikuotą Vilniaus klausimo eigą. „1919 m., rašo jis, lenkų kariuomenė atėmė Vilnių iš raudonarmiečių ir 1920 m. lenkai apleido miestą vien stipresnėms jėgoms spaudžiant. Kaip tik tuo laiku Lietuva, kuri, iš tikrųjų, turėjo laikytis griežčiausio neitralumo tarp Rusijos ir Lenkijos, leido raudonosios armijos daliai pereiti per savo teritoriją. Rugsėjo mėnesy 1920 m. lietuviai, panaudoję momentą, kai lenkų nugalėta raudonoji armija staigiai pasitraukė, netikėtai užėmė Vilnių ir išbuvo ten iki dienos, kol, tų pačių metų spalių mėnesy, lenkų generolas Želigovskis galutinai užėmė Vilnių. Tokie yra faktai. Taigi, Lietuvos teisės į Vilnių, kurias mėgino įrodinėti p. Voldemaras vakar Tautų Sąjungos taryboje, iš tikrųjų remiasi tik tuo, kad Vilnius buvo atsitiktinai pakliuvęs į lietuvių rankas keletai savaičių tuo tarpu, kai pasitraukė nugalėtoji rusų kariuomenė – iki dienos, kol jį vėl užėmė (réoccupation en force) generolas Želigovskis. Šio klastingo rašinio forma yra taip pat biauri, kaip ir jo esmė, nes prancūzų kalba netinka nesąmonėms reikšti. Ar „Le Temps“ korektorius, per daug skubėdamas neturėjo laiko išreikšti kiek padoresniu stilium šlykščius lenkų spaudos biuro plepalus? Mes norėtume tuo tikėti dėl gero laikraščio vardo. Kai dėl esmės, tai ten nėra nė vieno tvirtinimo, kuris neprieštarautų faktams ir dokumentams. Šio straipsnio autorius niekad nėra atskleidęs naujos lietuviškos knygos, p. Graužinio veikalo apie Vilniaus klausimą, Hymanso projeletą ir net pačių lenkų dokumentus. Pavyzdžiui, jis atrodo nenusimanęs aiškiai, kas yra buvusi toji Želigovskio „réoccupation en force“. Turiu prisipažinti, kad šis terminas neatatinka jokį prancūzų posakį: tai grynas polonizmas. Nejaugi, tai lenkai rašo „Le Temps“ vedamuosius straipsnius? Sunku tuo abejoti, nes seniau „Le Temps“ mokėta rašyti: jo turėta teisingų istorijos žinių ir dėstyta jos objektingai. Ne, mes esame dabar tikri: tai ne prancūzas parašė gruodžio 14 d. įžanginį.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Brangūs draugai, Korėjiečių tautos Nacionalinės šventės proga — minėdami 12 metų sukaktį nuo tos dienos, kai didvyriškoji Tarybinė Armija išvadavo korėjiečių tautą iš Japonijos imperializmo jungo, mes KLDR Aukščiausiojo Liaudies Susirinkimo Prezidiumo, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos Vyriausybės, Korėjos Darbo partijos Centro Komiteto, visos korėjiečių tautos vardu ir nuo savęs asmeniškai karščiausiai sveikiname Jus ir per Jus Tarybų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumą, Tarybų Sąjungos Vyriausybę. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos CK ir broliškąją tarybinę liaudį. Korėjiečių tauta didžiuodamasi susumuoja laimėjimus, pasiektus per 12 metų po išvadavimo kovoje už tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, socializmo statyboje, ir yra kupina draugystės jausmo ir begalinio dėkingumo savo išvaduotojai ir nuoširdžiam draugui — didžiajai tarybinei liaudžiai. Korėjiečių tauta, vadovaujama Korėjos Darbo partijos ir KLDR Vyriausybės, apgynusi nuo priešų pasikėsinimo savo brangų istorinį iškovojimą — liaudies demokratine santvarką ir demokratinę bazę šiaurinėje respublikos dalyje, kuri yra tėvynės suvienijimo laidas, dar labiau stiprina ją ekonomiškai bei politiškai ir, sėkmingai įvykdžiusi trejų metų planą liaudies ūkiui po karo atkurti ir išvystyti, dideliu darbo pakilimu ir entuziazmu kovoja už pirmojo penkmečio plano įvykdymą. Mūsų šalies miestuose ir kaimuose socializmas pasiekia tvirtą pergalę, ir visi darbo žmonės su marksizmo-leninizmo vėliava kaip niekuomet monolitiškai susitelkė apie Korėjos Darbo partijos Centro Komitetą ir Vyriausybę. Didžiojo Lenino mokymas ir vertingas TSKP patyrimas yra Korėjos Darbo partijai vadovu visoje jos veikloje, o Korėjos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė bei nesavanaudiška tarybinės liaudies pagalba yra patikima visų korėjiečių tautos laimėjimų garantija. Draugystę su didžiąja tarybine liaudimi korėjiečių tauta laiko brangiausia, niekuo nepamainoma, ir ji visomis jėgomis pasistengs toliau stiprinti proletarinį Internacionalinį solidarumą su Tarybų Sąjungos vadovaujamos socialistinės stovyklos šalių tautomis. Mes iš visos širdies linkime Jums ir tarybinei liaudžiai, TSKP išmintingai vadovaujamai, tolesnių puikių laimėjimų didžiojoje komunizmo statyboje ir kovoje už kelio užkirtimą naujam karui ir už tvirtą taiką visame pasaulyje. Tegyvuoja amžina ir neišardoma Korėjos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė.


Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius V. Hasas įteikė skiriamuosius raštus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui

Kovo 12 d. Kremliuje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas priėmė Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių Tarybų Sąjungoje V. Hasą, kuris įteikė savo skiriamuosius raštus. Ambasadorių lydėjo: patarėjas-pasiuntinys H. Nortė, patarėjas H. Greperis, Pirmasis sekretorius H. Rеrigas, Antrasis sekretorius V. Albersas. Įteikiant skiriamuosius raštus dalyvavo: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis pavaduotojas A. A. Gromyko, TSRS URM trečiojo Europos skyriaus vedėjas S. G. Lapinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, einąs TSRS URM Protokolinio skyriaus vedėjo pareigas L. F. Teplovas. K. J. Vorošilovas ir V. Hasas pasikeitė kalbomis. Savo kalboje ambasadorius V. Hasas pareiškė: „Turiu garbę įteikti Jums, Jūsų Prakilnybe, skiriamuosius raštus, kuriais Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentas akredituoja mane Nepaprastuoju ir Įgaliotuoju Ambasadoriumi prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Savo 1955 metų rugsėjo 13 d. pasikeitime laiškais Vokietijos Federalinis Kancleris ir jo Prakilnybė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkas vieningai išreiškė savo įsitikinimą, kad diplomatinių santykių užmezgimas padės išspręsti svarbiausią visos vokiečių tautos nacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Aš norėčiau pareikšti savo įsitikinimą, kad ši viltis išsipildys ir kad dabartinis pasikeitimas Nepaprastųjų ir Įgaliotųjų Ambasadorių rango diplomatiniais atstovais tikrai bus žingsnis šiuo keliu. Šio aukšto tikslo dvasia aš, Pone Pirmininke, pagal savo išgales veiksiu už vaisingą Vokietijos–Tarybų Sąjungos santykių vystymąsi. Tam pirmoje eilėje padės geresnis savitarpio susipažinimas ir supratimas tarp mūsų tautų. Todėl aš visų pirma sieksiu prisidėti prie šio savitarpio supratimo. Tikiuosi, kad to siekdamas aš galėsiu tikėtis Jūsų Prakilnybės, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės malonios par Leiskite man, pone Pirmininke, perduoti asmeniškai Jums, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui ir Vyriausybei bei visiems Jūsų šalies piliečiams geriausius linkėjimus nuo pono Federalinio Prezidento. Atsakomoje kalboje K. J. Vorošilovas pasakė: „Priimdamas Jūsų skiriamuosius raštus, aš džiaugiuosi, galėdamas sveikinti Jus kaip pirmąjį Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių, akredituotą prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Kanclerio Adenauerio atvykimas Tarybinės Vyriausybės kvietimu į Maskvą ir derybos tarp Tarybų Sąjungos ir Federalinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų įgalino užmegzti diplomatinius santykius tarp mūsų šalių. Mūsų nuomone, dabar yra visos sąlygos geriems draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiams. Mes esame įsitikinę, kad geras bendradarbiavimas tarp mūsų šalių naudingas ir reikalingas tiek tarybinei liaudžiai, tiek ir vokiečių tautai. Aš manau, pone Ambasadoriau, kad Jūs sutiksite su tuo, jog toks bendradarbiavimas turi taip pat svarbią reikšmę su mumis kaimyninėmis valstybėmis, taikos ir Europos saugumo užtikrinimui visumoje. Neginčijama yra ir tai, kad savitarpio supratimo ir pasitikėjimo vystymas Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiuose daugelio atvejų padės išspręsti dar nesureguliuotas tarptautines problemas, liečiančias bendrus interesus. Aš pilnutinai pritariu Jūsų įsitikinimui, kad diplomatinių santykių užmezgimas tarp mūsų valstybių padės išspręsti svarbiausią vokiečių tautos bendranacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Džiaugiuosi girdėdamas, pone Ambasadoriau, kad Jūs ketinate skirti savo pastangas vaisingam santykių vystymui ir savitarpio supratimo gerinimui tarp mūsų šalių. Noriu užtikrinti Jus, kad šioje savo veikloje Jūs susilauksite visokeriopos TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės paramos. Dėkoju Jums už Jūsų perduotus gerus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidento linkėjimus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, Vyriausybei, asmeniškai man ir visiems tarybiniams piliečiams. Savo ruožtu prašau Jus, pone Ambasadoriau, perduoti nuo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Vyriausybės ir nuo manęs asmeniškai geriausius linkėjimus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentui ir vyriausybei, o taip pat visiems piliečiams“. Po Skiriamųjų raštų įteikimo K. J. Vorošilovas kalbėjosi su V. Hasu. Pasikalbėjime dalyvavo N. M. Pegovas ir A. A. Gromyko.


Vakar Seime įvyko tradicinis brifingas. Jame tradiciškai dalyvavo laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas. Jis papasakojo, kokia buvo darbinga ši savaitė, ir tai - daugumos nuopelnas, o kas ją sudaro, anot Č.Juršėno, visi žino. Svarbiausias šios savaitės atliktas darbas - suformuoti, patvirtinti komitetai ir jų pirmininkai. Tad ši struktūra pradės normalų darbą. Č.Juršėnas, „Tiesos” korespondentės paprašytas pakomentuoti išvakarėse pasakytą savo „istorinį” pareiškimą, kurio klausant susidarė jau kažkada girdėto teksto įspūdis, apgailestavo, kad daugelis jo, matyt, nesuprato. „Gaila, - sakė Č.Juršėnas, - kad politikų ir valstybės veikėjų tokia neilga atmintis”. Pabrėždamas „istoriškumą”, jis paaiškino, kad toks pareiškimas žodis žodin buvo pasakytas iš tos pačios tribūnos. Primenu - visą pareiškimo tekstą „Tiesa” išspausdino vakar, o dabar - tik vieną citatą: (…) „norėčiau pakviesti visus šitoje salėje ir visoje Lietuvoje neieškoti preteksto konfrontacijai, žvelgti į dalykus plačiau, nesivadovauti užgauta ambicija arba kokios nors pozicijos susigrąžinimo viltimi. Dabar yra taip, kaip yra, kaip lėmė rinkimai Lietuvoje. Yra Seime dauguma, yra mažuma. Tai yra normali padėtis”. Šie žodžiai, kviečiantys tartis ir susitarti, pasakyti Č.Juršėno, tarytum ir neturėtų stebinti. Jo, kaip laikinai einančio Seimo pirmininko pareigas, tokia būtų tiesioginė pareiga. Konstruktyviam darbui jis kvietė nuo pirmųjų posėdžio dienų. Tačiau tokį pareiškimą žodis žodin, kaip jį užvakar perskaitė Č.Juršėnas, prieš dvejus su puse metų girdėjome skaitant tuometinį AT pirmininką V.Landsbergį. Autentišką pareiškimo tekstą galima perskaityti Lietuvos Respublikos AT pirmojo šaukimo pirmosios sesijos stenogramose (II tomas, 4-5 psl.). Tokį tekstą AT pirmininkas perskaitė 1990 metų kovo 14 dieną. Č.Juršėnas jį rengėsi perskaityti po pirmųjų Seimo posedžių, kai opozicija ėmė trukdyti konstruktyviam darbui, ieškodama kabliukų Reglamente bei procedūrose. Ar šis Č.Juršėno „istorinis” pareiškimas neprimena ką tik pasaulyje nuskambėjusio ir plačiai komentuojamo A.Kozyrevo varianto?


Užvakar Trakuose (anoj pusėj demarkacijos linijos) pilsudskininkai sušaukė mitingą prieš rinkimus agituoti, kad visi balsuotų už jų sąrašą Nr. 1. Į susirinkimą atėjo špitolninkų suorganizuotų ,,krikščionių“ moterų būrys, kuris kėlė triukšmą ir trukdė mitingą. Iš to kilo peštynės, kurių metu įsimaišė policija ir gavo pavartoti ginklą. Rezultate iš „krikščionių“ pusės viena moteris nušauta, kelios sužeistos ir keliolika asmenų suimta.


Bona dar kartą pareikalavo, kad Rusija Vokietijos teismui atiduotų buvusį VDR vadovą E. Honekerį, kuris, kiek pabuvęs ligoninėje, vėl grįžo į Čilės ambasadą Maskvoje. O Santjagas pareiškė, kad Čilės vyriausybė netrukus nuspręs, ką daryti su buvusiu Rytų Vokietijos lyderiu. Primename, kad E. Honekeris norėtų išvykti į Čilę, kur gyvena jo duktė.


16 valandų 20 minučių Australijos laiku vakar i centrinį Melburno stadioną „Kriket Graund“ įžygiavo vėliavininkų kolona. Pagal tradiciją - priekyje olimpinių žaidynių tėvynės - Graikijos vėliava. Toliau nešamos kitų dalyvavusių olimpiadoje šalių vėliavos. Socializmo šalies raudoną Valstybinę vėliavą neša du kartus olimpinių žaidynių čempionas dviejų aukso medalių laimėtojas TSRS nusipelnęs sporto meistras Vladimiras Kucas. Bendroje kolonoje žygiuoja paskui vėliavininkus Australijos, TSRS, JAV, Vokietijos, Japonijos bei kitų dalyvavusių valstybių sportininkai. Žengdami vienoje bendroje kolonoje jie simbolizuoja sąžiningos sportinės kovos ir draugystės tarp viso pasaulio jaunimo idėją. Tarptautinio Olimpinio komiteto pirmininkas Brendedžas dėkoja Australijos vyriausybei už vaišingumą ir gerą žaidynių organizaciją. Jis išreiškia viltį, jog viso pasaulio sportininkai po ketverių metų ir vėl susirinks sportinei kovai. Šį kartą jau į Romą. Skamba fanfarų garsai. Nuo stiebo lėtai nuslenka balta olimpinė vėliava su ją puošiančiais penkiais tarpusavyje susipynusiais žiedais. Lėtai gęsta ant specialaus pjedestalo esančiame aukure olimpinė ugnis. Sportininkai apleidžia stadioną. XVI olimpinės žaidynės, kuriose Tarybų Sąjungos sportininkai pasiekė puikią, įtikinančią pergalę, baigtos. Širdingai sveikiname tarybinius sportininkus aukštai pranešusius mūsų mylimos socialistinės Tėvynės vėliavą tolimojoje Australijoje, patsiekusius puikią pergalę savo šalies sporto šlovei!


Ukrainos finansų ministras Vašingtone pasirašė susitarimą dėl Ukrainos įstojimo į Tarptautinį valiutos fondą ir Pasaulio banką. Ministras teigė, kad nacionalinei valiutai stabilizuoti reikia pusantro milijardo dolerių. Dar milijardo reikia gynybos įmonių konversijai. Jis pasakė, kad Kijevas ruošiasi sumokėti skolas užsieniui (12 milijardų dolerių), tačiau reikia susitarti mokėjimą atidėti.


Užsienių spauda dėl lietuvių lenkų derybų.

„Le Temps“, rašydamas dėl T. S-gos tarybos posėdžių, paliečia ir lietuvių lenkų konfliktą. Laikraštis rašo: „Kai dėl lietuvių lenkų ginčo, tai yra lengviau, kai Kauno vyriausybė pranešė Varšuvai, kad ji nusistačiusi pradėti derybas kovo 30 d., vis tiek ar su T. S-gos atstovo dalyvavimu, ar be jo, Karaliaučiuj“. „Izviestija“ tuo pat klausimu rašo: „Voldemaro atsakymo nota į Zalsekio notą, be abejo, įneša tam tikro nuraminimo į rytų Europos situaciją“. Toliau laikraštis nurodo motyvus, dėl kurių Lenkijos spauda silpnai reagavusi į Lietuvos notą. Esą, lenkai rodę didelio susidomėjimo konfliktu su Lietuva tol, kol buvo galima kelti triukšmą ir kaltinti Lietuvą derybų atidėliojimu. Kai tik Lietuvos vyriausybė pastatė klausimą dėl derybų termino, išnykę progos lenkams šūkauti savo taikingumu. „Lenkų lietuvių konfliktas jau negali būti objektu Lenkijos demaršams Ženevoj ir diplomatinės prekybos dalyku T. S-gos tarybos posėdžiuose“ – pabrėžia „Izviestija“.


Sąjunga su Bonos revanšistais nieko gero nežada Prancūzijai

Atimti iš Bido parlamentinę neliečiamybę!

Vakar Prancūzijos senate prasidėjo debatai užsienio politikos klausimais. Senatorius Žanas Peridjė savo kalboje pareiškė, kad Prancūzijos vyriausybės vykdoma užsienio politika izoliuoja Prancūzija eile tarptautinių klausimų ir, ypač, dėl labai svarbios taikai visame pasaulyje nusiginklavimo problemos”. Jis griežtai kritikavo Prancūzijos vyriausybę už atsisakymą dalyvauti 18 valstybių nusiginklavimo komiteto darbe Ženevoje. Po to kalbėjo senatorius-komunistas Žakas Diuklo. Kalbėdamas apie būsimąjį oficialų kanclerio Adenauerio vizitą į Prancūziją, Žakas Diuklo pabrėžė, jog šis atvykimas simbolizuoja sąjungą su Vakarų Vokietijos militaristais. Prancūzų tauta, pasakė Diuklo, yra už susitaikymą su vokiečių tauta, bet mano, kad sąjunga su Bonos revanšistais globojant kapitalistinėms monopolijoms, kurios atvedė Hitlerį į valdžią, negali sudaryti sąlygų tokiam susitaikymui. Analizuodamas padėtį Alžyre apsisprendimo referendumo išvakarėse, Žakas Diuklo nurodė, kad prancūzų tauta šiuo metu turi būti budri kaip niekuomet. Reikia, pasakė jis, pareikalauti, kad Prancūzijos vyriausybė tiksliai vykdytų Eviano susitarimus ir imtųsi griežčiausių ir efektyviausių priemonių OAS likviduoti. Senatorius-komunistas kvalifikavo kaip neleistinai skandalingą padėtį, kad užkietėjęs OAS šalininkas ir vienas dabartinių jos vadovų Bido iki šiol turi parlamentinę neliečiamybę. Baigdamas, Žakas Diuklo pasakė, kad fašizmo pavojų šiuo metu kelia ne tik OAS, bet ir pati valdžia bei jos pobūdis, nes ji vis labiau fašizuoja valstybinį aparatą, smaugia demokratines laisves.


DELIS, rugpiūčio 13 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, kalbėdamas vakar Indijos nacionalinio kongreso partijos parlamento frakcijos susirinkime, ministras pirmininkas Neru pareiškė, kad vyriausybė nesusvyruos imtis griežtų priemonių maisto produktų kainoms sumažinti, nors šios priemonės gali sukelti tam tikros grupės asmenų nepasitenkinimą. Jis pabrėžė, kad kainų mažinimas ir maisto produktų gamybos didinimas yra svarbiausios sąlygos antrojo penkmečio planui įvykdyti. Atsakydamas vakar į klausimus Liaudies rūmuose, mitybos ir žemės ūkio ministro pavaduotojas Krišnapa pranešė, kad maistinių grūdų gamyba 1956—1957 metais padidėjo palyginti su pereitais metais 3640 tūkstančių tonų.


III-ji Pabaltijo valstybių ekonominių organizacijų konferencija; Konferenciją sveikino ministeris pirmininkas p. Tūbelis ir užsienių reikalų ministeris dr. Zaunius

Vakar 16 val. Baltosios Gulbės salėj atidaryta III-ji Pabaltijo valstybių ekonominių organizacijų konferencija. Konferencijos atidaryman atvyko ministeris pirmininkas p. Tūbelis, užsienių reikalų ministeris dr. Zaunius, Latvijos ministeris Lietuvai p. Liepins, Estijos ministeris Lietuvai p. Larettei, daug aukštų svečių, vietos pramonininkų ir vietos bei užsienio spaudos atstovų. Konferencijoj pirmininkauja nuo lietuvių — J. Dobkevičius, nuo estų tautinės grupės — Puhka ir nuo latvių tautinės grupės — prof. Birkhahn. Konferenciją atidarė turininga kalba pirmininkas p. Dobkevičius. Jis pirmiausia konferencijos dalyvių vardu pareiškė padėką p. p. Ministeriui Pirmininkui ir ministeriams už jų malonų atsilankymą ir susidomėjimą konferencijos darbais. Kalbėdamas apie Pabaltijo klauzulę p. Dobkevičius pabrėžė, kad ji yra tiktai viešas pareiškimas, deklaracija apie tai, kad mūsų valstybės yra pasiryžusios ieškoti kelių bendradarbiavimui ekonominėj srityj. Lietuva nuo pat pradžios laikosi ir tebesilaikanti nuomonės, kad prie Pabaltijo klauzulės, įgyvendinimo reikia eiti palaipsniui, suteikiant kits kitam tam tikrų nuolaidų prekių pasikeitime. Toliau konferenciją sveikino latvių tautinės grupės pirmininkas p. Birkhahnʼas. Jis pažymėjo, kad, po Rygos ir Talino konferencijų, dabartinė Kauno konferencija esanti pirmojo etapo finalas. Tie klausimai, kuriuos dabar teksią aptarti, jau buvę pirmose konferencijose iškelti. Jie liečią lygiai visas tris kaimynines valstybes. Iš eilės konferenciją sveikino estų tautinės grupės pirmininkas p. Puhkʼas. Jis nurodė, kad, keičiantis Europos ekonominei situacijai, tarp trijų kaimyninių valstybių reikia rasti naujų būdų ekonominei gerovei pagerinti. Karštais plojimais buvo sutiktas ministerio pirmininko p. Tūbelio pasveikinimas. Ponas ministeris pirmininkas nurodė, kad visos valstybės turi didelius kompleksus įvairių įvairiausių klausimų, ekonominių bėdų, kurias išspręsti yra vyriausybės ir visuomenės pareigos. Bet kai šie klausimai paliečia vieną kitą svetimą valstybę, reikalingas didelis atsargumas juos išnarpliojant. Ypač tai jaučiama jaunose valstybėse, kai Europa pergyvena ekonominius krizius, jaunoms valstybėms sunku suderinti savo interesus. Tačiau dėl to nereikia manyti, kad šių klausimų negalima būtų teigiamai išspręsti, tai pareina nuo to, kiek jie paruošti. Reikalingas vienas kito krašto pažinimas ir reikalų suderinimas. III-os ekonominės Pabaltijo valstybių konferencijos uždavinys — sakė min. pirmininkas — nurodyti ir paruošti tuos kelius, kuriais mes eidami galėtume pasiekti visiškos ekonominės gerovės. Lietuvos vyriausybės vardu konferenciją pasveikino ponas užsienių reikalų ministeris dr. Zaunius. Jis pažymėjo, kad jau 1921 mt., jam esant Latvijoj ir Estijoj atstovu, buvo daromos pastangos tarp šių trijų valstybių sudaryti ūkišką antantą. Ponas ministeris mano, kad ši konferencija bus kaip ir tos antantos tęsinys. Pareiškė įsitikinimą, kad konferencija sudarys tvirtesnę bazę artimesniam bendradarbiavimui ekonominėj ir kitose srityse. Lietuvos vyriausybė visapusiškai parems konferencijos darbus. Ilgoj kalboj konferenciją sveikino Latvijos ministeris Lietuvai p. Liepinš. P. Liepinš pažymėjo, kad toks didelis ekonominis ir politinis momentas, kaip Pabaltijo klauzulė, negali išvengti tam tikro trynimosi, bet dėl to nereikią nusiminti. Reikią daugiau parengiamų darbų studijų, o pasirinktas kelias esąs teisingas ir, pagaliau, turėsiąs privesti prie tikslo. Antras sveikino estų ministeris Lietuvai p. Larettei. Jis nurodė, kad konferencija atlieka tokį darbą, per kurį tik, jo nuomone, ir galima sutvarkyti Pabaltijo ekonominę būklę. Vytauto Didžiojo universiteto vardu sveikino universiteto rektorius prof. Čepinskis. Paskutinis sveikino Kauno burmistras p. Vileišis. Jis užakcentavo, kad netrukus šioj salėje įvyksianti kita trijų valstybių miestų sąjungų — konferencija. Ši kad ir mažesniam maštabe, bet turi nemažos reikšmės miestų augimui ir ekonominiam stiprėjimui. Po 5 min. pertraukos pereita prie konferencijos darbų. Dr. Karvelis skaitė platų referatą apie muitų taiką ir Pabaltijo klauzulę. Lietuvių tautinei grupei pasiūlius priimta tokia tezė: Atsižvelgiant į tarptautinius žygius, kuriais stengiamasi pertvarkyti Europos ekonominius pamatus, Pabaltijo ekonominių organizacijų tautinės grupės turi savo valstybėse daryti žygius išjudinti Pabaltijo klauzulę iš mirties taško ir duoti naują eigą. Pabaltijo klauzulės įvykdymas laikomas pirmosios svarbos aktu. Antruoju skaitė referatą estas p. Hasselblattʼas, apie luomų padėtis valstybėse. Priimtos šios tezės: 1) Valstybės centralizavimas siekias tik politinių central. tikslų ir apimąs visus ekonomiškus klausimus, gręsia organiškam pasiskirstymui. Ekonominėms šakoms reikalingas savitumas. 2) Institucijos, besitvarkančios organizacinėmis bei viešosiomis teisėmis ir turinčios luomines savivaldybės teises, yra pašauktos kelti atskirų ekonominių sričių plėtimą.


Bendras Tarybų Sąjungos ir Senegalo komunikatas

Birželio 14 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas ir Senegalo Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas Mamadu Dija pasirašė bendrą Tarybų Sąjungos ir Senegalo Komunikatą. Jame sakoma, kad Senegalo vyriausybės vadovas ir jo palydovai, nuo birželio 5 d. iki 15 d. viešėję Tarybų Sąjungoje TSRS vyriausybės kvietimu, pareiškė esą labai patenkinti savo kelione po Tarybų Sąjungą. N. Chruščiovo ir Mamadu Dijos pasikalbėjimai vyko atvirumo ir geros valios dvasia. Jų metu buvo pasikeista nuomonėmis Tarybų Sąjungos ir Senegalo santykių klausimais, taip pat kai kuriais svarbiais dabartinės tarptautinės padėties klausimais. Pasikeitus nuomonėmis paaiškėjo, kad abiejų šalių pažiūros į eilę aktualių tarptautinių problemų sutampa. Abiejų šalių vyriausybės pareiškė tvirtai ketinančios ir toliau imtis visų nuo jų priklausančių priemonių visuotinei taikai palaikyti ir stiprinti. Šalys ypač pabrėžė, kad visuotinei taikai ir tarptautiniam saugumui užtikrinti lemiamą reikšmę turėtų tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamas visuotinis ir visiškas nusiginklavimas. Tarybų Sąjungos ir Senegalo Respublikos Vyriausybės, sakoma komunikate, laiko labai svarbia SNO Generalinės Asamblėjos deklaraciją dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms ir laiko reikalingu imtis efektyvių priemonių šiai deklaracijai kuo greičiau įgyvendinti. Komunikate pažymima, kad, svarstydamos Tarybų Sąjungos ir Senegalo santykių klausimus, šalys pareiškė skiriančios svarbią reikšmę prekybinių savitarpio ryšių, ekonominio bendradarbiavimo ir kultūrinių mainų plėtimui. Tuo vadovaudamosi, Tarybų Sąjunga ir Senegalo Respublika sudarė prekybinį susitarimą, susitarimą dėl ekonominio ir techninio bendradarbiavimo, konvenciją apie kultūrinį bendradarbiavimą. Vadovaudamosi noru plėsti Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Senegalo Respublikos draugystės ir bendradarbiavimo santykius, abiejų šalių vyriausybės nutarė užmegzti diplomatinius santykius ir pasikeisti diplomatinėmis ambasadų lygio atstovybėmis. Abi šalys mano, kad Senegalo Respublikos Ministrų tarybos pirmininko Mamadu Dijos vizitas į TSRS turės svarbią reikšmę draugiškiems abiejų šalių santykiams vystyti.


Vakar vakare Prancūzijos prezidentas de Golis pasakė kalbą per radiją ir televiziją. Jis paskelbė, kad sėkmingai pasibaigė Eviano derybos ir kad Prancūzijos vyriausybės ir Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės atstovai pasirašė susitarimą. Pasak de Golio, Eviane priimtų nutarimų tikslas leisti „Alžyro gyventojams patiems pasirinkti savo likimą“. Prezidentas pareiškė, kad perspektyva, kuri atsiveria nepriklausomam Alžyrui, „glaudžiai bendradarbiaujančiam su Prancūzija“, patenkina Prancūziją.


Š. m. gruodžio mėn. 16 d. reicho užsienių reikalų ministeris p. Curcijus aplankė Karaliaučių. Šitą p. Curcijaus vizitą Rytprūsių spauda pažymėjo, kaipo svarbų politinį įvykį, nurodydama į tai, kad Vokietijos vyriausybė paskiausiu laiku pradėjo daugiau dėmesio kreipti į Dancigo koridorium atskirtus Rytprūsius. Toji aplinkybė, kad Rytprūsius aplankė reicho užsienių reikalų ministeris, Rytprūsių spaudai atrodo labai reikšminga. Po Versalės sutarties politinė ir ekonominė Rytprūsių padėtis esanti labai pablogėjusi. Šio krašto atgaivinimas esąs galimas tik panaikinus Versalės sutarties padarytą beprasmingą Vokietijos kūno skrodimą. Dėl to p. Curcijaus vizitą į Karaliaučių, o vėliau į Aukštąją Sileziją vokiečių spauda aiškina Vokietijos vyriausybės noru susipažinti su padėtimi vietoje, kad rytų sienų revizijos klausimą rimčiau galima būtų pastatyti. Turint galvoje tą kampaniją, kurią beveik visa vokiečių spauda varo paskiausiu laiku už Vokietijos rytų sienų reviziją, toks p. Curcijaus vizito į Rytprūsius tikslas atrodo visai galimas. Tai matyti ir iš pačio p. Curcijaus pareiškimų, padarytų spaudai. Pav., „Kön. Allg. Zt.“ Nr. 587 iš š. m. gruodžio mėn. 16 d. randame įdėtą p. Curcijaus pasveikinimą Rytprūsiams, raštu šiam laikraščiui įteiktą. Šiame pasveikinime p. Curcijus nurodo, kad jo apsilankymas Rytprūsiuose esąs ženklu, jog Reichas ir savo užsienio politikoje neužmirš Rytprūsių. Komentuodamas šitą p. Curcijaus pareiškimą, „Kön. Allg. Zt.“ pabrėžė, kad, po Reino sričių paliuosavimo, Vokietijai visa energija tenka griebtis Vokietijos rytų problemų sprendimo. Čia esąs vienas svarbiausiu, jeigu ne pats svarbiausias, vokiečių politikos uždavinys, kurį Vokietijai statąs gyvenamas momentas. Pasikalbėjimuose su vietos politikos vadais ir valdžios atstovais Karaliaučiuje, Rytprūsių spaudos žiniomis, p. Curcijus taip pat žadėjęs Rytprūsiams Reicho vyriausybės paramos. Apie kokią paramą čia buvo kalbėta, nesunku yra suprasti, turint galvoje visas politines apsilankymo aplinkybes ir spaudos aiškinimus. Suprantama, kad p. Curcijaus pasikalbėjimuose buvo paliesti ir Klaipėdos reikalai. Būdamas Karaliaučiuje, p. Curcijus, vokiečių spaudos žiniomis, priėmė Vokietijos pasiuntinį Lietuvai p. Morath bei Vokietijos generalinį konsulą Klaipėdoje p. Maenss ir išklausė jų pranešimų „apie derybas su Lietuva Klaipėdos krašto autonomijai užtikrinti“. Prieš tai, lapkričio mėn. 20 d., p. Curcijus darė pranešimą dėl užsienio politikos Reichstage. Čia jis taip pat išsitarė ir dėl santykių su Lietuva. Einant Volfo agentūros pranešimu, p. Curcijus yra pareiškęs Reichsrate, kad, po nevaisingų pastangų tiesioginiai susitarti su Lietuva, tekę kreiptis į Tautų Sąjungos Tarybą, kad apsaugojus vokiečių tautiečiams Klaipėdos krašte sutartimi suteiktą autonomiją nuo neleistinų laužymų. Ženevoje pavykę bent skubotus klausimus patenkinamai išspręsti. Tačiau Lietuvoje atsiradę srovių, kurios ne tik galinčios apsunkinti Ženevos susitarimo įgyvendinimą, bet dar daugiau paaštrinti padėtį Klaipėdos krašte. P. Curcijus galįs tik persergėti, kad panašioms srovėms nebūtų leista prasiveržti. „Mes norėtume, — pareiškė p. Curcijus, — ligšiolinius draugingus santykius su Lietuva išlaikyti ir ugdyti, ir esame tos nuomonės, kad ir Lietuvai tokie santykiai yra svarbūs”. P. Curcijus laukiąs, kad Lietuvos vyriausybė ir jos organai klaipėdiečiams jų autonomijos nesusiaurins. Lietuva galinti skaitytis su Vokietijos nusistatymu be jokios žalos bet kuriems teisėtiems savo interesams. Šituos pareiškimus Rytprūsių spauda komentavo, kaipo grasinimą Lietuvai iš Reicho vyriausybės pusės. Tačiau, apie kokius „autonomijos siaurinimus“ minėjo savo pareiškime p. Curcijus, vokiečių spauda konkrečiai nenurodė, ir mes negalime suprasti, ką turėjo galvoje Reicho užsienių reikalų ministeris, kada jis kalbėjo apie tuos „siaurinimus“. Jeigu čia buvo turėta galvoje tie priekaištai, kuriuos rugsėjo mėn. surašė savo skunde Klaipėdos krašto vokietininkai, tai dėl jų dar teks pasisakyti ir konkrečiau juos suformuluoti Ženevoje. Tačiau savaime yra aišku, kad Lietuvai nėra jokio išrokavimo gadinti draugingus santykius su Vokietija, ir jeigu jau kalbėti čia apie ginčą dėl Klaipėdos autonomijos, tai ne Lietuvos vyriausybė tą ginčą yra iškėlusi ir ne jos interese yra tą ginčą žūt būt palaikyti. Lietuva nė su vienu savo kaimynu nevengė ir nevengia visus kylančius nesusipratimus gražumu išspręsti. Tačiau, jeigu ji yra puolama, ji privalo gintis. To reikalauja iš jos valstybės ir tautos garbė ir prestižas. Dėl to ir p. Curcijaus aliūzijos ir įspėjimai dėl Klaipėdos autonomijos „siaurinimo“ čia nieku būdu padėties pakeisti negali. Lietuvos vyriausybė gerai žino uždėtas jai Klaipėdos konvencijos pareigas, ir visada yra pasiryžusi duoti, einant tos konvencijos 17 str., paaiškinimų dėl jos vykdymo. Tačiau, Lietuvos visuomenei, sekančiai vokiečių spaudos varomą akciją už Vokietijos rytų sienų reviziją, p. Curcijaus pareiškimai, ryšy su jo vizitu Karaliaučiuje, atsistoja dabar visai kitoje šviesoje. Čia mes negalime neįžiūrėti ryšio tarp Vokietijos vyriausybės skundo Tautų Sąjungos Tarybai ir tos krypties Vokietijos užsienio politikoje, kuri dabar Vokietijos rytų sienų reviziją statosi vienu aktualiausių uždavinių. Tas ryšys ypač krinta į akis, prisiminus, kad p. Curcijus priiminėjo atstovus Memellandbundo — organizacijas, kurios statute 2 § įrašytos vokiškumo palaikymas Klaipėdos Krašte.


Lietuvos prisidėjimas prie Kelogo pakto.

Kaip žinoma, šiomis dienomis Jungtinių Amerikos Valstybių pasiuntiniui Berne buvo įteiktas Lietuvos atsakymas į pakvietimą prisidėti prie Kelogo pakto. To atsakymo tekstas toks: ,,Jo Ekscelencijai Ponui Kelogui, Valstybės Sekretoriui Vašingtonas. Pone Valstybės Sekretoriau, Jūsų Ekscelencijos rugpjūčio 27 d. pasiūlymas prisidėti prie pakto, išsižadančio karo, kaipo nacionalinės politikos įrankio, Lietuvos vyriausybės buvo labai nuodugniai išnagrinėtas. Aš esu laimingas galėdamas pranešti Jūsų Ekscelencijai, kad rugpjūčio 28 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė pavedė man pranešti Jungtinių Valstybių vyriausybei apie visišką pritarimą minėtam paktui ir prisidėjimą prie jo. Ji tai daro juo didesniu noru, kad Lietuva, 1918 m. atgydama prie nepriklausomo gyvenimo, inauguravo taikos politiką. Taip, Lietuvos Vyriausybei pavyko įterpti į sudarytą Maskvoj 1920 m. liepos mėn. 12 d. su rusais taikos paktą klauzule (str. 5), kur pripažistama permanentinis Lietuvos neitralitetas. Rusija dėl to pareiškė, esanti pasiruošusi prisidėti prie tarptautinių neitraliteto garantijų, jeigu kitos didžiosios valstybės taip pat šį neitralitetą pripažins ir garantuos. Tokia pat taikos politika buvo vedama ir Lenkijos atžvilgiu, nežiūrint lenkų pastangų trukdyti Lietuvai tapti nepriklausoma valstybe. 1920 metais spalių m. 7 d. Suvalkų sutarty yra viena dispozicija dėl nustatymo tarp abiejų valstybių sienų ir dėl išsprendimo visų esančių tarp Lietuvos ir Lenikijos problemų išimtinai taikos priemonėmis. Lenkija, deja, 1920 metais spaliu 9 d. okupuodama Lietuvos sostinę Vilnių, šią sutartį sulaužė. Nežiūrint pakartotų Lietuvos vyriausybės reikalavimų, Lenkijos Vyriausybė visiškai atsisakė vykdyti konvenciją ir atmetė lietuvių pasiūlymą pavesti bylą Haagos Tarptautinio Teisingumo Nuolatiniam Teismui. Dabartiniu laiku lenkai jėga laiko pagrobę apie trečdalį Taikos Sutartimi Rusijos atiduotas Lietuvai žemės. Nežiūrint to, Lietuvos Vyriausybė tebetiki į taikingą Vilniaus klausimo išsprendimą ir Lenkijos padarytų Lietuvai skriaudų atitaisymą. Jos pasitikėjimas, pasirašius įvairioms pasaulio tautoms Kelogo taikos paktą, dar sustiprėjo. Galima tikėtis, kad greitu laiku šis paktas pasidarys viso pasaulio chartija. Pagaliau, Lietuvos Vyriausybė giliai įsitikinusi, kad išsižadančio karo pakto pasirašymas tėra pirmas etapas į pasaulinės taikos organizaciją. Teikitės priimti, Pone Valstybės Sekretoriau, mano labai aukštos pagarbos pareiškimus. A. Voldemaras, Ministeris Pirmininkas ir Užsienių Reikalų Ministeris“.


Šiandien Maskvoje prasideda septintasis Rusijos liaudies deputatų suvažiavimas, kuriame, kaip byloja kelių pastarųjų savaičių įvykiai, turėtų suremti ilgai aštrintas ietis prezidento bei vyriausybės šalininkai ir opozicija. Svarbiausia forumo darbotvarkės tema, bent oficialiai, - socialinė ir ekonominė padėtis Rusijoje. Tačiau, pasak „Rusijos vienybės” frakcijos lyderio Sergejaus Baburino, tai būsiąs paskutinis atstovaujamojo valdžios organo egzaminas. Praėjusios savaitės pabaigoje daugelis politinių grupuočių rengės suvažiavimui. Rusijos parlamentas tris kartus svarstęs Jegoro Gaidaro ministrų kabineto ir konstruktyviosios opozicijos „Piliečių sąjunga”, parengtą kovos su ekonomikos krize programą, dokumento nepriėmė. Deputatų nuomone, programoje nepakankamai atsižvelgta į „Piliečių sąjungos” siūlymus, tad būtina ją papildyti. Antra vertus, dokumentas nebuvo galutinai atmestas. Neišdegė ir „Rusijos vienybės” siūlymai balsuoti dėl nepasitikėjimo vyriausybe. „Aš nenustebau, - vėliau pasakojo S.Baburinas. - Deja, dauguma deputatų linkę dėl visų reformų negerovių kaltinti vyriausybę, o patys slepiasi už jos nugaros. Kai vyriausybė kabos ant plauko, deputatai nuo jos atsiribos”. Matyt, tai tebuvo žvalgyba mūšiu prieš rimtas kautynes suvažiavime. J.Gaidaro programa buvo aštriai kritikuota ir tik parlamento pirmininko Ruslano Chasbulatovo mitrumo dėka vyriausybė patyrė minimalius nuostolius. Dabar spėliojama, kas užkulisiuose buvo pažadėta Spikeriui - žinomam J.Gaidaro priešininkui - už suteiktą paramą… Spėlioti, kur link pakryps suvažiavimo peripetijos, matyt, lemsiančios tolesnę šalies gyvenimo raidą, taip pat sunku, kaip ir numatyti nenuspėjamojo Boriso Jelcino žingsnius arba žvilgtelėti, pasak filosofo Nikolajaus Berdiajevo, paslaptingąją Rusijos sielą. Pastaruoju metu prezidentas paaukojo kelis ištikimus šalininkus, sukėlęs nenurimstančius nuostabos ir abejonių ratilus. Kas tai: traukimasis ar lankstūs manevrai? B.Jelcinas tebetvirtina, kad trauktis nesirengiąs. Svarbiausias jo gyvenimo tikslas - pakeisti senąsias komandines struktūras laisvosios rinkos ekonomika, teigė prezidentas sekmadienį Maskvoje vykusiame reformų šalininkų forume. Lig šiol B.Jelcinas atsiribodavo nuo bet kokių partijų bei grupuočių, nes jo žodžiais, esąs visų Rusijos gyventojų prezidentas ir neturįs kištis į politines peripetijas. Dabar jo nuomonė pakito. Sekmadienį B.Jelcinas pareiškė parlamento centre susirinkusiems dviem tūkstančiams šalininkų, kad steigama Demokratinio pasirinkimo organizacija, kurios narys būsiąs ir jis pats. Ši partija arba judėjimas turėtų suvienyti margą reformų šalininkų koalicija ir atsispirti žūlėjančios opozicijos kėslams, paremti demokratinius šalies pertvarkymus. Atsakinguoju steigėju paskirtas vyriausias prezidento patarėjas Genadijus Burbulis. Bet ar nepavėluotas šis žingsnis? Tai, kad jis žengtas beveik suvažiavimo išvakarėse, byloja, jog prezidentas atsidūrė ceitnote. Be to, „Demokratinė Rusija”, turinti būti naujosios partijos branduoliu, pastaraisiais metais gerokai sumenko. Kita vertus, skirtingomis šnekomis kalba ir Babelio bokšto statytojai opozicionieriai: nėra sutarimo netgi „Rusijos vienybėje”, kuri ketina suvažiavime versti ir vyriausybę, ir prezidentą. Didžiausios opozicijos grupuotės - „Piliečių sąjungos” norai kol kas nuosaikus: konstruktyvioji opozicija pasisakysianti prieš vyriausybę tik tuomet, jei J.Gaidaras neatsižvelgs į jos pageidavimus sulėtinti reformų eigą, paremti sunkiosios pramonės įmones. Buvusio TSRS premjero Nikolajaus Ryžkovo nuomone, J.Gaidaras padarė didelę klaidą, nepasirėmęs vadinamuoju direktorių korpusu - karinės pramonės vadovais. Jų atstovus ir subūrė „Piliečių sąjunga”, kuriai vadovauja Rusijos pramonininkų ir verslininkų asociacijos pirmininkas Arkadijus Volskis. Jis tikina, kad suvažiavime turėsiąs Rusijos pramonės atstovų, tai yra trečdalio balsų paramą. O šių balsų tono įdėmiai klausysis vadinamoji pelkė - centristinių pažiūrų deputatai, vyraujantys suvažiavime. Atrodytų, kol kas lemiamos jėgų persvaros neturi nei lig šiol susiskaidę demokratai, nei įvairiaplaukė opozicija. Sekmadienį ariergardą stiprino abi pusės. Paremti vyriausybės ir prezidento iš Kuzbaso atvyko šachtininkų traukinys. Darbininkai atkeliavo savo lėšomis ir ketina būti Maskvoje, kol nesibaigs suvažiavimas. Akademiko Jevgenijaus Arbatovo nuomone, negalima atmesti galimybės, kad Rusijoje į valdžią prasiveršiąs karštutinis kairysis arba dešinysis diktatorius. Nuolat smunkantis gyvenimo lygis, merdinti pramonė (šiemet gamyba sumažėsianti penktadaliu), tautų nesantaikos kibirkštys - palanki dirva įvairiaplaukiams nacijos gelbėtojams. Vakar Temidės svarstyklės kryptelėjo ne B.Jelcino naudai. Rusijos Konstitucinis Teismas po pusmečio svarstymų iš dalies panaikino prezidento įsaką, draudžianti Komunistų partijos veiklą. Verdiktas buvo kompromisinis: pateisintas tik prezidento nutarimas paleisti partijos vykdomuosius organus. Kaip bebūtų, kol kas reformatorių ir opozicionierių ietys, atrodo, nėra ganėtinai tvirtos, kad pramuštų priešininko skydą. O auksinis skydas su dvigalviu karūnuotu ereliu sugrįžta. Aukščiausioji Taryba pritarė Konstitucijos pataisai dėl Rusijos herbo. Suvažiavimas turėtų ją patvirtinti.


REFERENDUMAS BAIGĖSI, REFERENDUMAS PRASIDEDA

Trečiadienį Profesinių sąjungų bendrijos rūmuose posėdžiavo Konsultacinio seimo sekretoriatas

Šįkart į sekretoriatą buvo pakviestas Respublikos rinkimų komisijos pirmininko pavaduotojas V.Litvinas. Tad ir kalbėtasi buvo referendumo - įvykusio ir būsimojo - tema. Sekretoriato nariai, kurių ne vienas dirbo referendumo rinkimų komisijose, ne tiek dalijosi patirtimi, kiek vardijo pastebėtus pažeidimus, klaidas, kritikavo organizacinius nesklandumus bei Referendumo įstatymo netobulumą. Visi šie pastebėti negatyvūs faktai - tai pamoka ir būsimajam referendumui. J.Petravičius daugumą pažeidimų pavadino „komunistiniu sabotažu”. Tai ir lapelių, raginančių braukti žodį „taip” platinimas, ir chaosas sudarant rinkėjų sąrašus, kuriuose būta daugybė netikslumų, ir vykstantis Lietuvoje pasų keitimas, kai žmonės neturėjo dokumento, patvirtinančio asmenybę. Dalijosi patirtimi ir kiti seimo sekretoriato nariai. Štai Pakruojyje, kur sulaukta blogiausių rezultatų, referendumą organizavo senoji partinė ir profsąjungų nomenklatūra, tad sėkmės ir nebuvo galima tikėtis. Daugeliui rinkėjų užkirto kelią ir neteisinga informacija dėl balsavimo namuose, esą būtinai reikėjo rašyti pareiškimus. O pasirodo, pakako ir telefono skambučio. J.Gelažius teiravosi, kiek Lietuvos piliečių turi teisę balsuoti, ar atitinka tikrovę sudaryti sąrašai. Buvo pasiūlyta užfiksuoti visus pažeidimus, tobulinti sąrašus, palyginti abiejų referendumų rezultatus ir pagal patikslintus sąrašus, ir pagal užfiksuotus pažeidimus. V.Litvinas, išklausęs Konsultacinio seimo sekretoriato nuomonę, tarė ir savo žodį. Jis paaiškino, kad Respublikinė rinkimų komisija fiksavo kiekvieną pažeidimą ir dėl to kreipėsi į Generalinę prokuratūrą. Rinkimų komisijose gegužės 23 dieną dirbo 25 tūkst. žmonių, beje, visuomenininkų. O štai vien tik į Vilniaus rinkimų apylinkes tądien neatėjo dirbti net per 300 Sąjūdžio rekomenduotų atstovų. Panevėžy - dar geriau! Į komisijas dirbti buvo rekomenduoti du… mirusieji ir penki ligoniai, prikaustyti prie lovos. Daugelis skundėsi, kad nepakako kvietimų, o po referendumo rinkimų komisija į Grigiškių popieriaus kombinatą sugrąžino net 200 tūkst. kvietimų. Ar bus išvengta tokių klaidų birželio 14 dieną? Sekretoriatas šiuo klausimu priėmė rezoliuciją, kurioje konstatavo, kad referendumas buvo rengiamas pagal Lietuvos TSR įstatymus. Pvz., retoje demokratinėje šalyje balsai skaičiuojami pagal visų rinkėjų skaičių. Rezoliucijoje pabrėžta, kad savivaldybės, sudarančios rinkėjų sąrašus ir atsakančios už jų tikslumą, privalo nustatyti konkrečius pažeidimus, o Generalinė prokuratūra tai įvertinti teisiškai. Sekretoriatas aptarė pasirengimo XIII Konsultacinio seimo sesijai, kuri įvyks šeštadienį, 11 valandą, klausimus. Sesijos darbotvarkėje dvi temos - politinė padėtis Lietuvoje ir žemės ūkio reforma. Iškelta dar viena problema - kiekvienas Konsultacinio seimo narys turės užpildyti anketą. Joje - daugybė klausimų: ar priklausėte LKP ar TSKP; kokias ten turėjote pareigas; ar buvote KGB bendradarbis; kur norėtumėte būti renkamas; kokias pareigas norėtumėt eiti valstybinėje tarnyboje ir pan. Išgirdęs apie pareigas valdžios struktūrose sekretoriato narys A.Terleckas garsiai tarė: „Galit užrašyti dabar - noriu būti premjeras”… Kol kas anketa nebuvo patvirtinta, ji dar bus patobulinta. Taigi narystę reglamentuos ir laisvas bei atviras Konsultacinis seima


Rusijos žvalgyba neigia savo suaktyvėjimą Lietuvoje

Rusija neigia Lietuvos saugumo departamento vadovo Mečio Laurinkaus teigimus, kad rusų žvalgybos veikla Baltijos valstybėse suaktyvėjo. “Pareiškimai, kad Rusijos užsienio žvalgybos tarnybos (UŽT) veikla aktyvinama Baltijos šalyse, neturi pagrindo”, vakar interviu agentūrai “Interfax” pareiškė UŽT direktoriaus sekretorė spaudai Tatjana Samolis. T. Samolis atsisakė komentuoti Lietuvos saugumo tarnybos vadovo Mečio Laurinkaus pareiškimą, tačiau paklausė: “Ar pateikia Laurinkus kokių nors savo žodžių įrodymų?” “Jeigu nepateikia, tuomet tai ne daugiau kaip nepagrįstas teigimas”, - pažymėjo ji. Taip pat T. Samolis pabrėžė, kad Rusijai Baltijos valstybės “yra tokios pat, kaip ir visos šalys, su kuriomis nesudarytas susitarimas atsisakyti žvalgybinės veiklos viena prieš kitą”. Valstybės saugumo departamento generalinis direktorius M. Laurinkus šią savaitę pareiškė, kad pastaruoju metu Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje vis aktyviau veikia Rusijos žvalgybos tarnybos. Pasak jo, atnaujinama ne tik buvusios KGB veikla, kuri yra skilusi į žvalgybą (SVR) ir kontržvalgybą (FSB), bet ir Rusijos karinės žvalgybos GRU veikla. Estijos saugumo policijos direktorius Juris Pihlis taip pat pažymėjo, kad Estijoje yra dirbančių užsienio šalims žvalgybininkų, kai kurie jų žinomi ir Estijos policijai. “Užsienio žvalgybininkų yra ir Estijoje. Kai kuriuos mes žinome, kai kuriuos įtariame”, - pranešė J. Pihlis. Estijos policijos direktorius pažymėjo, kad žinyba neužsibrėžia tikslo triukšmingai demaskuoti užsienio žvalgybų agentus. 1996 metų gegužę Estijos saugumo policija išaiškino Rusijos ambasados Taline darbuotojo Sergejaus Andrejevo šnipinėjimo veiklą. S. Andrejevą išsiuntus iš šalies, pablogėjo Estijos ir Rusijos santykiai. Po to Rusija išsiuntė iš Maskvos estų diplomatą, kurį apkaltino esant estų žvalgybos agentu.


Iš Kinijos ateina žinios, kad Čangtsolino armijos be kovos paliko Pekiną ir pasitraukė į savo pirmykščią bazę – Mandžūriją, o pietiečiai įžengia apleiston sostinėn. Tuo būdu Kinija vėl atsidūrė istorijos angoj, iš kurios nežinia kur ji pasuks. Kai Sunyatsenas 1911 m. sugriovė sutrūnijusią monarchiją ir paskelbė respubliką, jis, tur būt, nemanė, kad jis tuo įstumia savo šalį septyniolikai metų į vidaus karų sūkurį. Kinija nuo Mandžūrijos sienų iki sienų pietuose turi daugiau kaip 5 tūkst. kilometrų tiesia linija, kas sudaro tolumą maždaug tokį, kaip nuo Madrido iki Tomsko arba nuo Hamburgo iki New Yorko. Nedaug mažiau bus ir pločio. Šita milžiniška šalis padalinta į daugybę bemaž nepriklausomų, dar prie monarchijos, provincijų, kurių beveik kiekvieną lygi didelei Europos valstybei, laikėsi šiaip taip, nors ir sutrūnijusiu monarchijos pamatu. Tam pamatui subyrėjus, subyrėjo, suskilo ir Kinija. Respublikonų pastatytas prezidentas neišsilaikė nė vienerių metų. Po tam prasideda tikras chaosas, iš kurio po dešimties pradeda iškilti du stiprūs centrai: gabus plėšikų vadas Čangtsolinas šiaurėj – Mandžūrijoj ir 1911 m. revoliucijos tėvas Sunyatsenas pietuose – Kantone. Apie tuos du centrus pradeda grupuotis atskiros provincijos. Tarp jų ore kybojo svetimų valstybių pripažinta neva centralinė Kinijos valdžia Pekine. Šita valdžia neturėjo jokios pajėgos ir laikėsi daugiausia didžiųjų valstybių parama. Valstybėms buvo reikalinga tokia centralinė bejėgė valdžia, kad būtų iš ko gauti įvairių koncesijų aktus, kurie duotų teisės titulą. Tuo titulu prisidengiant jau buvo galima siųsti šarvuotus laivus, gabenti kariuomenę ir imti kas reikia. Sunyatsenas, būdamas vakarų Europoj, prisigėrė socialistiškų idėjų. Bet jis drauge buvo ir tautininkas. Jo įsteigtoji Kantone partija, Kuomintangas iš pradžių respublikoniškai socialistiška, pamažu pradėjo virsti nacionalistine, su aiškiai nukreipta prieš svetimus grobikus tendencija. O juk sunku įsivaizduoti kaip ne tik didžiosios valstybės, bet ir mažos, kaip Belgija, šeimininkauja Kinijoj. Kiekvienas anglas, prancuzas, amerikietis ir t. t. čia yra eksteritorialus ir naudojasi tokiomis pat privilegijomis, kaip pas mus svetimų valstybių atstovai. Kiekvienam didesniam mieste yra svetimšalių sritys su savo administracija, kariuomenė ir t. t. Viskas, kas tik yra geresnio, priklauso svetimšaliams: dirbtuvės, geležinkeliai, kasyklos ir kit. Kinija būtų gal jau seniai padalinta, jei ne didžiųjų valstybių pavydas ir rivalizacija tarpusavy. Japonija, pasinaudodama didžiuoju karu kai visi buvo užimti, buvo išplėtusi ant Kinijos tikrą protektoratą. Bet karui pasibaigus buvo priversta kitų, ypač Amerikos Jungtinių Valstybių, nuo šito protektorato atsisakyti. Vašingtono konferencijoj 1921 m. Amerikos iniciatyva buvo priimtas ,,atidarų durų“ principas. To principo reiksmė tokia: eik, imk, naudokis, tik nekliudyk kitam, nedaryk jokių aneksijų ir apskritai nesistenk sudaryti sau ypatingos padėties. Tuo principu visi „sąžimingai“ ir naudojosi. Suprantama, kad tas svetimšalių šeimininkavimas negalėlo patikti kiniečiams. Čangtsolinas ir visi kiti generolai mažiau ar daugiau rėmėsi svetimšaliais ir todėl negalėjo stoti prieš svetimšalius. Mažiausia nuo svetimšalių priklausė pietiečiai (kuomintangas). Todėl jie ir metė labai populiarų obalsį: vykim, laukan svetimšalius išnaudotojus. Jiems kelią parodė ir daug ko pamokė bolševikai, kurie dar su kuomintango tėvu Sunyatsenu palaikė artimus santykius. Obalsis pasirodė labai sėkmingas. Apie Kantona Sunyatseno ir kuomintango tėvynę greit susispietė visą pietų Kinija. Prie svetimšalių vijimo pietiečiai pridėjo ir Kinijos sujungimo obalsį. Jie rado gabų kariuomenės vadą Čankaišeko asmeny ir pradėjo eiti šiaurėn. Per metus jie užėmė arti pusės Kinijos ir perkėlė savo centrą iš Kantono į Hankau, o vėliau į Nankingą (abu miestai guli maždaug Kinijos vidury prie didžiausios upės – Jangtsekiang). Pietiečių ėjimą pirmyn visiems metams buvo sutrukdę bolševikai. Maskva, žinoma, čia ieškojo savo biznio ir manė kuomintango pagalba Kiniją sukomunistinti. Trečiojo internacionalo atstovas Borodinas pradėjo savotiškai šeimininkauti. Jis visomis priemonėmis pradėjo kelti mases. Bet dauguma kuomintangiečių pamatė, koks pavojus gresia sukėlus puspenkto šimto milionų nesąmoningų masių. Be to, ir komunistinės idėjos jiems nelabai patiko. Prasidėjo reakcija. Kuomintangas skilo ir Čankaišekas su savo bendraminčiais lygiai metai tam atgal pametė Hankau, persikėle į Nankingą, o vėliau viską pametė ir išvažiavo Japonijon. Rodėsi, visas pietiečių darbas ir pasiekti laimėjimai žūsią. Bet ne. Pietiečiai nutarė nusivalyti nuo komunistų. Pusę metų ėjo tas ,,valymas“, žinoma, kinišku būdu, kur žmogaus galva vertinama labai mažai. Kantono skerdynės, šiu metu sausio mėn. buvo paskutiniu to valymosi etapu. Nusivalę nuo komunizmo, pietiečiai susijungė, parsikvietė Čankaišeką ir vėl prasidėjo jų eisena pirmyn. Štai jie dabar Pekine. Po 17 metų chaoso ir vidaus kovų Kinija rodosi vėl sujungta. Tiesa, stinga asmens, kuriam pakaktų pajėgos ir autoriteto, kad paimtų milžiniškos valstybės vadžias. Dabar pajėga yra rankose trijų generolų: Čankaišeko pietiečių vado, Fengo – Čili gubernatoriaus ir Jenhsišano – Šanti provicijos gubernatoriaus. Iki šiol Fengas ir Jenhsišanas pripažino Čankaišeką vyriausiu vadu, o politiką vedė pietiečių vyriausybė Nankinge. Jeigu tas triumviratas nesubyrės, tai Kinijos sujungimas bus įvykęs, nes Čangtsolinas, nors dar nėra visai sunaikintas, bet vis tiek jis yra bejėgis. Įžengusiems Pekinan generolam dar palieka du sunkūs uždaviniai: sutvarkyti milžinišką valstybę viduj ir sutvarkyti santykius su didžiosiomis valstybėmis. Ir vienas ir antras be galo sunkus. Pietiečiai stovi už respubliką, o Fengas ir Jenhsišanas dar nepasisakė. Tat gali dar kilti ginčų dėl valstybės formos. Dar sunkesnis dalykas su užsienių politika. Japonai tvirtai atsistojo Mandžūrijoj ir iš viso ko matyti, kad ruošiasi pamažu aneksuoti šitą du kartu už Vokietiją didesnę labai turtingą provinciją. Anglija nieku būdu nenorės paleisti iš savo rankų milžiniškų, išmėtytų po visą šalį, koncesijų. Vienintelė Kinijos viltis - tai Amerika. Nankingo vyriausybė dirba Vašingtone ir to darbo paseka – griežtas Kelogo pareiškimas, kad Amerika niekada nesutiksianti ne tik su Mandžūrijos aneksija, bet ir su protektoratu. Japonai, matyt, nelabai nusigando, nes nors tyli, bet savo taktikos nekeičia ir pradėjo statyti 8 didelius šarvuočius. Anglija kol kas tyli, bet savo koncesijų paleisti nemano ir kiek galėdama jose stiprinasi. Tuo būdu Kinija lieka pasaulio politikos centru, kur susiremia didžiausių galybių interesai. Ko galima laukti iš to susirėmimo šiandien niekas pasakyti negali.


ANKARA. birželio 17 d. (TASS-ELTA). Laikraščiai praneša, kad Turkijos valdžios organai pagal naują spaudos įstatymą konfiskavo žurnalo „Akis“ birželio 16 d. eilinio numerio tiražą. Šiame numeryje buvo išspausdintas vyriausybę kritikuojantis straipsnis. Taip pat pranešama, kad prokuratūra iškėlė bylą žurnalo savininkui ir vyriausiajam redaktoriui Ademchanui.


PEKINAS, rugsėjo 29 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Sinchua, 1956 metų rugsėjo 28 d. įvyko KKP VIII Visos Kinijos suvažiavimo išrinkto Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto plenumas. Plenumas išrinko Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto pirmininku Mao Cze-duną, KKP CK pirmininko pavaduotojais Liu Šao-Ci, Čžou En-lajų, Čžu De ir Cen Junį. Plenumas išrinko KKP Centro komiteto generaliniu sekretoriumi Den Siao-piną. Plenumas išrinko šios sudėties KKP CK Politbiurą: Mao Cze-dunas, Liu Šao-ci, Čžou En-la Jus, Čžu De, Čen Junis, Den Siao-pinas, Lin Biao, Lin Bo-ciujis, Dun Bi-u, Pyn Čženis, Lo Žun-chuanis, Čen I, Li Fučiunis, Pyn De-chuajus, Liu Bo-čenas, Che Lunas ir LI Sian-nianis. Kandidatais į KKP CK Politbiuro narius plenume buvo išrinkti: Ulanfu, Cžan Ven-tianis, Lu Din-i, Čen Bo-da, Kan Šenas ir Bo I-bo. Plenumas išrinko šios sudėties KKP CK Politbiuro nuolatinį komitetą: Mao Cze-dunas, Liu Sao-ci, Cžou En-lajus, Cžu De, Cen Junis ir Den Siao-pinas. Plenumas taip pat išrinko šios sudėties KKP CK sekretoriatą: Den Siao-pinas, Pyn Čženis, Van Cziasianas, Tan Čžen-linis, Tan Čženas, Chuan Ke-čenas ir Li Siue-fynas. Kandidatais į KKP CK sekretoriato narius plenume buvo išrinkti: Liu Lan-tao, Jan Šan-kunis ir Chu Ciao Plenumas išrinko Centrinės partinės kontrolės komisijos prie KKP CK nariais: Van Cun-u, Van Vel-džou, Van Vei-ganą, Šuai Myn-ci, Liu Gepiną, Liu Si-u, Liu Lan-tao, Li Šiiną, Li Čiu-li, Siao Chua, U Gai-čži, Gao Ke-linį, Gao Jana, Ma Min-faną, Cžan Din-čeną, Dun Bi-u ir Čian Iną.


Rytoj susitiks Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Lenkijos vadovai. Jie atvyks į uostamiestį dalyvauti didžiausių šiemet Europoje pratybų “Baltic Challenge’98” uždarymo iškilmėse. Lietuvos diplomatai tikisi, kad šiame susitikime Lenkijos prezidentas Aleksandras Kwasniewskis (Kvasnievskis) patvirtins savo, kaip greitai NATO nare tapsiančios valstybės vadovo, paramą Baltijos šalių siekiams įstoti į aljansą. Susitikimas Klaipėdoje bus pirmasis Baltijos šalių ir Lenkijos prezidentų susitikimas, kai Lenkija buvo pakviesta įstoti į Šiaurės Atlanto aljansą. Atvykę į Klaipėdą, prezidentai Valdas Adamkus, Guntis Ulmanis, Lennartas Meris ir Aleksandras Kwasniewskis išklausys pratybų vadovų raportą apie manevrų eigą ir rezultatus. Vėliau jie ir JAV ambasadorius Lietuvoje Keithas Smithas (Kitas Smitas) pasakys trumpas kalbas uždarymo ceremonijoje. Susitikę keturiese, prezidentai taip pat įvertins tokių pratybų reikšmę saugumui bei Euroatlantinės integracijos siekiams, apsvarstys tolesnes pastangas stiprinti saugumą ir stabilumą Baltijos šalyse, Lenkijoje bei visame regione. Prezidentas V. Adamkus supažindins svečius su Baltijos jūros valstybių tarybos veiklos prioritetais. Lietuva nuo liepos 1 dienos perėmė pirmininkavimą. Po to atskirai dvišalius santykius apsvarstys Lietuvos ir Latvijos vadovai. Tarptautinės karinės pratybos “Baltic Challenge” vyksta Klaipėdos apskrityje pagal NATO Taikos partnerystės programą. Šiemet jos yra didžiausios karinės pratybos Europoje, jose dalyvauja 5 tūkst. kareivių iš 11 valstybių ir Baltijos taikos palaikymo bataliono BALTBAT, 15 laivų iš 7 šalių, 24 lėktuvai ir sraigtasparniai. Pratybose imituojama padėtis po žemės drebėjimo, per kurį žuvo daug žmonių. Kariai tobulina savo veiksmus, teikdami nukentėjusiems pagalbą, palaikydami tvarką ir stabilizuodami padėtį. Gelbėjimo darbuose dalyvauja sraigtasparniai, transporto lėktuvai ir parašiutininkai.


Pirmasis didžiųjų valstybių – nugalėtojų vyriausiųjų karo vadovybių atstovų susitikimas

Ant betonuoto gelžkeliuko išrikiuota garbės sargyba. Tempelhofo aerodromas papuoštas Tarybų Sąjungos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos valstybinėmis vėliavomis. Laukiama atvykstant didžiųjų sąjunginių valstybių atstovus Vokietijos okupacijos Kontrolinėje Taryboje. 10 val. 45 min. ryto Maskvos laiku. Ore pasigirsta motorų ūžseys. Virš aerodromo suka ratus ir vienas po kito nusileidžia 13 amerikiečių lėktuvų. Iš pirmojo lėktuvo išlipa armijos generolas Eizenhaueris, patarėjo Merfi, generolo Klei, admirolo Hormlei ir kitų karininkų lydimas. Eizenhauerį pasitinka armijos generolas Sokolovskis, Tarybų Sąjungos politinio skyriaus atstovas ambasadorius A. A. Smirnovas, Berlyno miesto komendantas generolas pulkininkas Berzavinas, generolas leitenantas Bokovas ir kiti. Kalbėdamas prieš mikrofoną, generolas Eizenhaueris pareiškė: – Šiandien rytą aš su amerikiečių karininkų grupe išlipau Tempelhofo aerodrome. Mes atvykome kaip maršalo Žukovo svečiai. Aš esu laimingas pirmą kartą nusileisdamas neseniai pasibaigusiųjų karo veiksmų metu Raudonosios Armijos užkariautoje teritorijoje. Tai – didelė garbė būti čia ir asmeniškai sveikinti didžiosios armijos, kurios tiek daug padarė Vokietijai paklupdyti, vadovus ir vadus. Orkestras groja Amerikos ir Tarybų Sąjungos himnus. Generolas Eizenhaueris apeina išsirikiavusią garbės sargybą. Po to garbės sargyba pražygiuoja ceremonialiniu parado maršu. Generolas Eizenhaueris dėkoja sargybos viršininkui Tarybų Sąjungos Didvyriui gvardijos majorui V. Demčenko ir pareiškia, jog niekuomet nematė, kad garbės sargyba taip pilnutinai simbolizuotų armijos galybę. Eizenhaueris ir jį lydintieji asmenys vyksta į miestą. Nusileidžia nauja lėktuvų grupė. Tai atvyko prancūzų delegacija su 1-osios prancūzų armijos vadu generolu Delatr de Tasinji priešakyje. Po iškilmingo sutikimo prancūzų delegacija vyksta į savo buveinę. Viršum aerodromo pasirodo lėktuvų grupė su matomais Didžiosios Britanijos ženklais. Atskrido feldmaršalas Montgomeri su savo štabo viršininku, aukštesniųjų karininkų grupe ir patarėju Strengu. Pasikeitę sveikinimais, Montgomeri ir Sokolovskis apeina garbės sargybą. Po to feldmaršalas ir jį lydintieji asmenys palieka aerodromą. Keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vėliavomis išpuoštomis Berlyno gatvėmis anglai vyksta į Vokietijos okupacijos Kontrolinės Tarybos posėdžių vietą. Berlyno priemiestis Vendenšlose. Čia 17 val. susirenka keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vyriausiųjų karo vadovybių atstovai: Tarybų Sąjungos atstovai su tarybinės okupacinės kariuomenės Vokietijoje vyriausiuoju vadu Tarybų Sąjungos Maršalu G. K. Žukovu priešakyje, Jungtinių Amerikos Valstybių atstovai su armijos generolu D. Eizenhaueriu priešakyje, Jungtinės Karalystės atstovai su feldmaršalu B. L. Montgomeri priešakyje ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės atstovai, vadovaujami generolo Delatr de Tasinji. Maršalo Žukovo pakviesti, sąjungininkų atstovai eina į pasitarimų salę. Vidury salės, kurios kolonos papuoštos didžiųjų sąjunginių valstybių tautinėmis vėliavomis, – didelis apskritas stalas, dengtas žalia gelumbe. Stalo centre pritvirtintos keturios vėliavėlės – tarybinė, amerikiečių, anglų ir prancūzų, – simbolizuojančios Suvienytųjų Nacijų vienybę taikos salygose taip pat, kaip ir karo su fašistine Vokietija laikotarpyje. Sąjungininkų atstovai užima vietas prie apskritojo stalo. Kontrolinės Tarybos darbe dalyvavo: TSRS Užsienio Reikalų Liaudies Komisaro Pavaduotojas A. J. Višinskis, Ambasadorius A. A. Smirnovas, Armijos generolas Sokolovskis. Drauge su Armijos generolu Eizenhaueriu – politinis patarėjas Merfi. Greta feldmaršalo Montgomeri – politinis patarėjas Strengas. Generolas Delatr de Tasinji – prancūzų karinių vadų tarpe. Salėje dalyvauja tarybiniai ir užsienio generolai, tarybinės ir užsienio spaudos atstovai, kino operatoriai. Pakyla Maršalas Zukovas: – Tarybinės Vyriausybės vardu ir nuo savęs asmeniškai, – sako jis, – aš sveikinu mūsų svečius, mūsų sąjungininkus, atvykusius pasirašyti deklaracijos dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios sau pasiėmimo. Maršalas Žukovas kviečia Kontrolinę Tarybą pradėti darbą. Ant apskritojo stalo žalios gelumbės guli deklaracijos tekstai rusų, anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis. Vyriausiųjų karo vadovybių atstovai – Tarybų Sąjungos Maršalas Žukovas, Armijos generolas Eizenhaueris, feldmaršalas Montgomeri ir generolas Delatr de Tasinji, savo vyriausybių įgalioti, pasirašo šį istorinį dokumentą. Nuo šiol keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vyriausybės pasiima sau aukščiausiąją valdžią Vokietijoje. 15-je deklaracijos straipsnių išdėtyti reikalavimai, kuriuos kapituliavusioji Vokietija turi besąlygiškai vykdyti. Birželio mėn. 5 d. 1 val. Maskvos laiku keturių didžiųjų sąjunginių valstybių deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios sau pasiėmimo įgijo galios. Maršalas Žukovas skelbia dieninį posėdį uždarytą ir kviečia delegacijų galvas pasitarti tolimesnio kontrolinio mechanizmo Vokietijoje darbo klausimu. Šiandien Maršalas Žukovas surengė pietus sąjunginių didžiųjų valstybių delegacijų garbei. Karštais plojimais buvo sutiktas jo pranešimas apie tai, kad Tarybinė Vyriausybė aukščiausiuoju Tarybų Sąjungos pasižymėjimo ženklu – „Pergalės“ ordinu pagerbė Armijos generolą Eizenhauerį ir feldmaršalą Montgomerį bei 1-jo laipsnio Suvorovo ordinu generolą Delatr de Tasinji. Apdovanotieji atsakė kalbomis, kuriose dėkojo už jiems suteiktąją garbę. (ELTA) Tarybinių karininkų grupės viešėjimas Kopenhagoje KOPENHAGA, birželio mėn. 4 d. (TASS). Kopenhagos gyventojai birželio mėn. 1 d. surengė entuziastišką sutikimą Danijos sostinę aplankiusiai tarybinių karininkų delegacijai su generolu Korotkovu priešakyje. Tūkstančiai žmonių sveikino tarybinius karininkus pakeliui iš aerodromo ligi viešbučio. Aerodrome delegaciją pasitiko gynybos ministeris Bjernas Kravsas, generolas Gertsas, viceadmirolas Vodelis, anglų generolas Diujingas ir užsienio reikalų ministerijos atstovai. Sveikinimo kalboje ministeris pareiškė Raudonajai Armijai gilią pagarbą. „Tarybų Sąjungos kova didžiajam maršalui Stalinui vadovaujant sukėlė viso pasaulio pasigėrėjimą ir pavergtųjų tautų dėkingumą“, – pasakė jis. Dieną generolą Korotkovą su jį lydinčiu karininku priėmė karalius Christianas, kuris prašė perduoti linkėjimus Maršalui Stalinui ir pareiškė dėkingumą už Danijos išvadavimą. Užsienio reikalų ministeris surengė pietus tarybiniams karininkams pagerbti, kuriuose dalyvavo Danijos ministeris pirmininkas Bulis, Danijos vyriausybės nariai, Danijos pasiuntinys TSRS Desingas, o taip pat anglų ir amerikiečių svečiai. Užsienio reikalų ministeris Christmas Moleras savo kalbose pietų metu pareiškė: „Danijos vyriausybė ypatingu džiaugsmu sutinka šiandien svečius pačių garsiausių laisvojo pasaulio armijų atstovus. Raudonosios Armijos atstovai pirmą kartą aplanko mūsų šalies sostinę. Aš pats mačiau, kaip širdingai priėmė jus mano tėvynainiai Bornholme“. Christmas Moleras pareiškė dėkingumą Raudonajai Armijai už josios dalyvavimą Danijos išvadavime ir greitą Bornholmo išvalymą nuo vokiečių kariuomenės. Birželio mėn. 1 ir 2 d. d. Kopenhaga buvo papuošta vėliavomis viešintiems tarybiniams karininkams pagerbti.


ROMA, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraštis „Unita” – vakar visoje Italijoje įvyko 24 valandų streikas, kurį surengė darbininkai-metalistai. Jame dalyvavo daugiau kaip 90 procentų metalurgijos ir mašinų gamyklų darbininkų. Streikuojantieji reikalavo sutrumpinti darbo savaitę ir palikti ankstesnį darbo užmokestį. Streiką paskelbė profsąjunginės organizacijos, priklausančios Italijos Visuotinei darbo konfederacijai (IVDK), „ Italijos darbo žmonių profsąjungų konfederacijai” ir „ Italijos darbo sąjungai”. Kaip pažymi laikraštis „Unita”, labiausiai sutelktai streikas vyko Milane, Brešioje, Genujoje, Bolcane ir Venecijoje.


Atkakliai ieškoti būdų, kaip taikiai sureguliuoti neišspręstus klausimus

Draugai deputatai! Tarybų Sąjungos vyriausybė yra tos nuomonės, kad visos pasaulio vyriausybės ir tautos, visi atsakingi valstybiniai ir politiniai veikėjai turi padaryti reikalingas išvadas iš krizės Karibų jūros rajone. Reikia labiau vadovautis sveiku protu, labiau siekti pašalinti užtvaras, kurios sukelia trynimąsi ir įtemptus valstybių santykius. Reikia vadovautis gera valia, ieškant savitarpiškai priimtinų sprendimų, nuo kurių priklauso, ar sumažės tarptautinis įtempimas, ar sustiprės taika pasaulyje