JUNGTINIŲ Valstybių viceprezidentas Niksonas atlieka trijų savaičių kelionę po Afrikos šalis (Maroką, Ganą, Liberiją, Ugandą, Etiopiją, Sudaną, Libija, Tunisą). Amerikos spauda pabrėžia svarbią šios kelionės reikšmę, o kai kurie laikraščiai kvalifikuoja ją net kaip „neturinčią precedento“. Kas gi sudaro to įvykio reikšmę ir kokios priežastys paskatino JAV valstybės veikają vykti į tokią ilgą kelionę? Atsakyti į šį klausimą nesunku, tuo labiau, kad pati Amerikos spauda neslepia tikrųjų Niksono misijos tikslų. Neseniai laikraščio „Niujork Taims“ korespondentas pranešė iš Vašingtono, kad, kaip ten manoma, „specialioji programa Artimiesiems Rytams“ (t. y. nelemtoji „Eizenhauerio doktrina“) turi galiausial apimti visą rajoną nuo Maroko iki Afganistano ir į pietus iki Tanganikos. Niksono misijos tikslas kaip tik ir yra įgyvendinti ši uždavinį. Kaip yra žinoma, Amerikos Valdantieji sluoksniai jau nutarė įtraukti Libiją, Sudaną ir Etiopiją į „Elzenhauerio doktrinos“ sferą. Dabar meginama sustiprinti Amerikos „ftaką“ kitose Afrikos žemyno šalyse, kurios patraukia JAV imperialistų dėmesį savo naftos, rūdos ir kitų gamtos turtų, o taip pat savo strateginės padėties dėka. Reikia pasakyti, kad Niksonas - toli gražu ne pirmas Amerikos valstybės veikėjas, pradėjęs „žvalgytis“ Afrikoje. 1955 metais Afriką „tyrė“ speciali JAV Atstovų rūmų misija. Pranešime apie kelionės rezultatus Amerikos parlamentarai konstatavo, kad Jungtinės Valstybės „negali neatkreipti dėmesio į tą ekonominį potencialą“. Kartu misija nurodė, kad reikia stiprinti JAV karinius atramos taškus Afrikoje. Pernai rudeni pusantro mėnesio keliavo po Afriką JAV senato užsienio reikalų komisijos pirmininkas Teodoras Grinas. Jis aplankė 13 šalių ir studijavo jose Amerikos „pagalbos“ teikimo šioms šalims klausimus. Ypatingą dėmesį senatorius skyrė savo misijos „kariniam aspektui“. Neseniai kalbėdamas komisijos posėdyje, Grinas pabrėžė, be kita ko, kad Libija yra vienas svarbiausių Afrikos rajonų ir kad čia esančią Amerikos aviacijos bazę būtinai reikia išsaugoti. Senatorius taip pat apgailestavo, kad „Amerikos balso“ laidos Afrikos šalims silpnos ir negali prilygti laidoms iš Kairo. Komentuodamas Amerikos veikėjų vizitus į Afrikos šalis, Prancūzijos žurnalas „Ane Politik e Ekonomik“ rašė: „Galima neabejoti, kad Jungtinės Valstybės norėtų padaryti Šiaurės Afrikoje tą pat, ką joms pavyko padaryti Pietų Vietname“. O Pietų Vietname, kaip yra žinoma, JAV pasinaudojusios Prancūzijos pozicijų susilpnėjimu, išstume Prancūziją iš to rajono ir iškėlė valdyti savo agentą Ngo Din Djemą. Dabar, ryšium su Niksono kelione, Prancūzijos spauda su nauja jėga ėmė kelti aliarmą. Liesdami Amerikos viceprezidento viešėjimą Maroke, laikraščiai rašo apie jo vizito „nedraugišką pobūdį“, griežtai smerkia jo pareiškimą, kad JAV pasirengusios suteikti „pagalbą“ tai šaliai ir taikyti jai „Eizenhauerio doktriną“. „Mes palaikome draugiškus santykius, - konstatuoja laikraštis „Enformasion“, - bet reikia pasakyti, kad čia galimo kišimosi rėmai, net įsivaizduojamos jo ribos, buvo savavališkai peržengti“. Savaitraštis „Perspektiv“ tiesiog pareiškia, kad JAV ignoruoja Prancūzijos interesus Maroke ir norėtų ją galutinai iš ten išstumti. Maroke (kaip Libijoje ir Liberijoje) Jungtinės Valstybės turi savo karines bazes ir jas nepaliaunamai plečia. Šių bazių statybai JAV isleidžia vidutiniškai 58 milijonus dolerių per metus. Tai, matyti, teikia Niksonui pagrindą sakyti, kad „Marokas - tai viena šalių, kurios turi daugiausia šansų gauti Amerikos pagalbą“. Tiesa, viceprezidentas rado reikalą pridurti, kad toji „pagalba“ papildo prancūzų „pagalbą“, bet toks pareiškimas vargu ar gali paguosti Prancūziją. Šis mostas, kaip pažymi „Niujork Taims, pada rytas dėl „prancūzų jautrumo“. Užsienio spauda teigia, kad Niksonas likęs „labai patenkintas“ derybomis Maroko sostinėje Rabate. Tačiau Prancūzijos valdantieji sluoksnial jaučia kitką. Jie bijo dabartinio Maroko ir Prancūzijos santykių aštrėjimo. Tam tikri marokiečių sluoksniai kelia teritorines pretenzijas dėl Mauritanijos ir dalies Sacharos. JAV remia tokias pretenzijas, o tai leidžia manyti, kad Amerikos kapitalistai mielu noru pamėgintų pasiglemžti ginčijamų rajonų gamtos turtus. Prancūzų kolonizatoriams Alžyre po kojomis dega žemė, ir Jungtinės Valstybės nori pasinaudoti savo sąjungininko sunkumais, vadovaudamosi savo pačių interesais, Prancūzijos kompartijos generalinis sekretorius rašė laikraštyje „Jumanite“: „Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje Vašingtono vyriausybė faktiškai rėmė kolonialistinius Prancūzijos politikos vadovų principus, privertusi juos, žinoma, gerai užmokėti už tai. Kaina buvo ta, kad JAV buvo pakviestos „bendradarbiauti“ su vadinamąja „Eurafrika“, t. y. JAV émé skverbtis į Sacharą ir Afriką, bendrai paėmus“. Erdviose Sacharos platybėse pastaruoju metu rasti naftos, anglies, geležies rūdos, chromo, mangano klodai. Prancūzų kolonizatoriai trina rankas, numatydami naujus pelnus, ir, siekdami intensyviau eksploatuoti tuos turtus, remia idėją, kad jos valdos Afrikoje būtų įtrauktos į projektuojamą „bendrąją Europos rinką“. Tačiau, kaip pareiškia Prancūzijos žurnalas „Reviu Politike Parlemanter“, nieko „pakankamai stambaus“ „Europos rėmuose“ padaryti negalima, todėl reikalingos „visų Vakarų“ pastangos, t. y. „visiškai aiškus tas faktas, kad JAV turi plačiai dalyvauti šioje priemonėje“. Jau dabar Amerikos monopolijos siūlo savo paslaugas organizuojant žvalgymo darbus ir eksploatuojant Sacharos požeminius turtus. Reikia pažymėti, kad Jungtinės Valstybės naudoja visas priemones ir galimybes skverbimuisi į Afriką. Laikraščio „Niujork Džornel - Ameriken“ korespondentas praneša, pavyzdžiui, kad valstybės departamentas siekia sustiprinti savo diplomatines misijas Afrikos šalyse, įsteigti ten naujus konsulatus ir sudaryti specialų biurą Afrikos reikalams, kuriam vadovautų JAV valstybės sekretoriaus padėjėjas. Veidmainiškai pareikšdami, kad jie nenori sutapatinti savęs su kolonizatoriais, Amerikos imperialistai iš tikrųjų labai atvirai ketina užimti savo silpnesnių partnerių pozicijas ir užtikrinti savo viešpatavimą Afrikos šalyse. Imperialistai negali susitaikstyti su tuo, kad Afrikos tautos bunda, kad daugelis jų įgijo savo nepriklausomybę, o kitos kovoja už laisvę ir nepriklausoma gyvavimą. Pažeisdamos SNO įstatus, Jungtinės Valstybės siekia kištis į Afrikos šalių vidaus reikalus. Ši politika ypatingai vaizdžiai pasireiškia Egipto ir kitų Arabų šalių atžvilgiu. JAV nori paversti SNO ginkluotąsias pajėgas, kurios, sutinkamai su Generalinės Asamblėjos nutarimu, įvedamos į Gazos rajoną, okupacine kariuomene, paversti jas spaudimo Egiptui įrankiu JAV valstybės veikėjai nusikalba net iki to, kad reikalauja sau teisės imtis „efektyvių priemonių“, net iki karinės jėgos naudojimo galimų konfliktų“ atveju, pasitraukus Izraelio kariuomenei. Jungtinės Valstybės pareiškia, kad jos ketina viešpatauti Akabos įlankoje, kurios vartai, kaip yra žinoma, priklauso prie Egipto teritorinių vandenų. Dalesas atkakliai siekia suteikti šiai įlankai „tarptautinio vandens kelio statusą“ ir įvesti į ją Amerikos laivus. Tai daro na taip pat siekiant nuolat grasinti Egiptui ir kitoms Arabų šalims. Siekdami realizuoti „Eizenhauerio doktrina“, kuri yra JAV ekonominio ir karinio kišimosi į Afrikos žemyno šalių reikalus įrankis, Anerikos imperialistai nieko nevengia. Jie varo pašėlusią antitarybinę propagandą, mėgindami taip pavaizduoti reikalą, tarytum Tarybų Sąjunga grasintų Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų bei visos Afrikos tautoms. Tačiau, kaip sako priežodis, melo kojos trumpos. Afrikos žemyno tautos puikiai supranta, kas sukelia tikrą grėsmę, ir kaip tik todėl jos duoda vis griežtesnį atkirti JAV kolonizatoriniams planams.


Briando jungtinių Europos valstybių projekto likimas

Nuo to laiko, kai Briandas išsiuntinėjo savo jungtinių Europos valstybių sumanymą dvidešitms septynioms Europos valstybėms, jau išėjo kelios savaitės; šiandien begalima kalbėti apie tai, kaip šis pasiūlymas buvo sutiktas ir ko galima iš jo laukti. Pirmiausia reikia pažymėti, kad Briando sumanymas dar, toli gražu, negali būti vadinamas jungtinėmis Europos valstybėmis, nė pats autorius savo memorandume tokio pavadinimo niekur nevartoja. Jis savo memorandume vartoja pavadinimą: „Régime d'union fédérale européenne“ (federalinės Europos unijos režimas). Bet ir šitą pavadinimą reikia suprasti kuo laisviausia interpretacija. Kaip pamenam, Briandas siūlo sudaryti laisvo turinio paktą, kur būtų pabrėžta Europos valstybių moralinės vienybės principas ir solidarumo faktas. Greta šito deklaratyvines reikšmės nuostato turėtų būti sukurti Europos unijai vykdyti organai: Europos konferencija, nuolatinis politinis komitetas ir sekretariatas. Europos konferencija būtų vyriausias organas, kurį sudarytų visų Europos valstybių (tiktai Tautų Sąjungos narių) atstovų suvažiavimas. Šita konferencija rinktųsi periodiniai, dažniau ar rečiau. Nuolatinis politinis komitetas būtų vykdomasis organas, kuri tesudarytų tik kai kurių rinktų valstybių atstovai. Komitetas rinktųsi Ženevoj, gal net tuo pačiu laiku, kaip ir Tautų Sąjungos taryba. Be to, būtų dar sekretariatas, kuris dirbtų nuolatos. Taigi, unijos organizacija yra kopija iš Tautų Sąjungos. Apie unijos programą sumanyme nedaug tekalbama ir nurodomi tik pamatiniai principai. Jie, kaip pamenam, yra tokie: a) ekonominių problemų subordinacija politinėms, b) politinis Europos kooperavimas, c) ekonominis Europos kooperavimas. Medžiagą pirmiems Europos konferencijoms arba nuolatinio komiteto posėdžiams svarstyti Briandas siūlo šiuos klausimus: pramonės kartelių bei sindikatų kontrolė, muitų tarifų progresyvinio žeminimo klausimas, susisiekimo ir tranzito gerinimas, finansų bei kredito klausimai, bendroji darbo sąlygų tvarkymo politika, higienos, kooperavimas proto srity (cooperation intellectuelle), parlamentų santykiai ir kit. Briandas daug kartų pabrėžia, kad jo sumanymas nieku būdu nesiaurina valstybių suverenumo ir nesudaro konkurencijos Tautų Sąjungai. Atsakymui terminu paskirta liepos 15 d. Mat, prancūzų vyriausybė norėtų šitą klausimą išaiškinti iki Tautų Sąjungos šių metų rudens sesijos. Kokie bus valdžių atsakymai, žinoma, dabar sunku pasakyti. Tačiau, daug ko galima spręsti iš to, kaip šitas sumanymas buvo spaudos sutiktas įvairiose šalyse. Anglija, kaip ir reikėjo iš anksto spėti, atsisakinėja dėl to, kad ji esanti surišta su dominijomis, o dominijos nėra Europos valstybės ir jos šitoj sąjungoj dalyvauti negali. Dėl Europos kontinento, tai jame matom dvejopos rūšies valstybes: patenkintas dabartiniu padėjimu bei saturuotas valstybes ir nepatenkintas. Pirmos rūšies valstybės nori Europos dabartinės santvarkos stabilizavimo; antros rūšies valstybės laukia atmainų ir dėl to stabilizavimu perdaug nesirūpina. Pirmos rūšies valstybės yra Prancūzija, mažoji santarvė, Lenkija, dauguma Skandinavijos ir Pabaltijo valstybių. Antros rūšies — kara pralaimėjusios valstybės ir kai kurios kitos, tarp jų ir Italija, kuri, fašistiniu režimu sustiprėjusi, negali sutilpti savo ankštose sienose ir dairosi ekspansijos galimumų. Kadangi Briano sumanymas siekia pokarinės Europos stabilizavimo, tai suprantama, jog pirmos rūšies valstybės turi jam pritarti, o antros — laikytis rezervuotai. Maždaug taip ir bus. Vokietija Europos unijos sumanymą sutiko labai rezervuotai. Ne tik dešinioji, bet ir kairioji bei kita pacifistinės krypties spauda didelio entuziazmo nerodė. Italų spauda užėmė visiškai neigiamą poziciją. Mažesnių ir mažų valstybių nuomonė dar nėra pakankamai paaiškėjusi, bet ji, reikia manyti, atitiks mūsų aukščiau nurodytą klasifikaciją. Tačiau sprendžiamąjį vaidmenį čia vaidina didžiūnai, nes be jų visas sumanymas nustoja realumo. O iš didžiūnų aiškiai už sumanymą tepasisakys, greičiausiai, tik pats sumanytojas. Visi kiti, rodos, teužims geriausiu atveju rezervuotą poziciją. O kai kurie gal ir visai neigiamą. Negalima nepažymėti, kad net prancūzų tarpe atsirado Briando sumanymui opozicija. Poincaré smarkiai kritikavo Europos unijos planą. Gaila. Briando sumanymas iš esmės yra remtinas dalykas. Jo įvykdymas duotų Europai nemaža naudos. Deja, Europa turi daug politinių ir ūkinių prieštaravimų, kurie neduoda jai stabilizuotis. Ypač daug tokių prieštaravimų turi rytų Europa. Jei paimsim, pavyzdžiui, Lenkijos sienas, tai matom, kad čia stabilizavimas yra visiškai negalimas. Argi gali stabilizuotis padėjimas valstybės, kurios apie 50% teritorijos yra svetimos žemės ir kurios sienose, kaip kalėjime, laukia nesulaukia išsivadavimo daugiau kaip dešimt milionų įvairių atplėštų nuo savo kamieno tautų. Kaip negalėjo stabilizuotis carų Rusija, Austrovengrija, taip negali stabilizuotis ir Lenkija.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Rugsėjo 10 d. Sąjungų Namų Kolonų salėje įvyko mitingas, į kurį Maskvos darbo žmonės susirinko pareikšti savo rūstų protestą prieš Vokietijos Komunistų partijos uždraudimą. Į tą profesinių sąjungų Maskvos srities tarybos sušauktą mitingą atėjo sostinės gamyklų ir fabrikų darbininkai ir darbininkės, profsąjunginių, jaunimo ir moterų organizacijų atstovai, mokslo ir kultūros veikėjai, besimokantis jaunimas. Audringais plojimais susirinkusieji sutiko prezidiume pasirodžiusią Vokietijos Komunistų partijos delegaciją, vadovaujamą Makso Reimano. Mitingą trumpu įžanginiu žodžiu atidaro profesinių sąjungų Maskvos srities tarybos pirmininkas V. I. Krestjaninovas. Žodis suteikiamas transformatorių gamyklos šaltkalviui-surinkėjui A. G. Siročenkovui. – Tai, kas šiandien vyksta Vakarų Vokietijoje, – sako kalbėtojas, – liečia ne tik komunistus, ne tik vokiečius. Tai liečia mane, mano šeimą, tai liečia visus mus, visus tuos, kuriems likimo valia teko artimai susipažinti su vokiečių „naująja tvarka“. Tautos, daug ko išmokusios iš kartaus praeities patyrimo, labai gerai prisimena, kad fašizmo baIsumai prasidėjo netrukus po to, kai 1.933 metais buvo uždrausta Vokietijos Komunistų partija. Štai kodėl mes smerkiame gėdai Adenauerio valdžios organų pasikėsinimą į vokiečių tautos demokratines laisves. Štai kodėl mus jaudina ir kelia mūsų pasipiktinimą Bonos militaristų mėginimai susidoroti su Vokietijos Komunistų partija. Tribūnoje sostinės jaunimo atstovė – Maskvos universiteto aspirantė G. A. Golubeva. – Sunku perduoti, – sako ji, – kokį pasipiktinimą mūsų universiteto studentų tarpe sukėlė žinia apie Bonos valdžios organų savivaliavimą, nukreiptą prieš taiką ir demokratiją. Kompartijos uždraudimas dabar – naujas reakcijos puolimas prieš Vakarų Vokietijos darbo žmonių demokratines teises. Iš pradžių jie uždraudė Vokietijos – Tarybų Sąjungos draugystės draugiją, po to – Laisvojo Vokietijos jaunimo sąjungą. Tūkstančiai dorų jaunų vokiečių, kovojančių už taiką, už laisvą demokratinę Vokietiją, priversti slapstytis nuo vyriausybės persekiojimų. – Vokiečių tautos ateitis, jos jaunimo ateitis, – pareiškia kalbėtoja, – dabar priklauso nuo Vokietijos darbo žmonių. Mes raginame Vakarų Vokietijos jaunimą neleisti fašizmui atgimti. Mes tikime, kad Vokietijos Komunistų partija gyvuos. Maskvos moterų vardu kalba L. T. Kosmodemjanskaja. Vardu tarybinių motinų, kurių dukterys ir sūnūs paaukojo savo jaunąsias gyvybes kovoje prieš fašizmą, L. T. Kosmodemjanskaja ragina susirinkusius pakelti rūstų protesto balsą prieš Vokietijos kompartijos uždraudimą. Kalba rašytojas K. A. Fedinas. Reikia atminti istorijos pamokas, — pareiškia jis. – Reikia galvoti apie tai, kas gali įvykti, jeigu Bonos konstitucijos valstybinė vėliava kažkuriuo momentu taip pat staiga nusmuks nuo vėliavos stiebo, kaip savo metu nusmuko Veimaro konstitucijos vėliava. Reikia atminti, kas gali įvykti, jeigu vaikinai su svastika ant rankovių vėl špaleriais išsirikiuos prieš Vakarų Vokietijos rinkimines dėžes. Mitinge, susirinkusiųjų karštai sutiktas, pasakė kalbą Vokietijos Komunistų partijos valdybos pirmasis sekretorius Maksas Reimanas, papasakojęs apie padėtį šalyje. Mitingo dalyviai vieningai priėmė rezoliuciją, kurioje sakoma: „Maskvos miesto darbo žmonės, susirinkę į protesto mitingą ryšium su Vokietijos kompartijos veiklos uždraudimu, smerkia Vakarų Vokietijos valdžios organų nutarimą paskelbti už įstatymo ribų šlovingąją Vokietijos Komunistų partiją. Tai - savivalės ir puolimo prieš taikingąsias ir demokratines Vakarų Vokietijos jėgas aktas, grasinimas taikai ir demokratijai. Prijungdami savo balsą prie pasaulio demokratinės visuomenės protesto, mitingo dalyviai išreiškia pasipiktinimą tuo antiliaudiniu aktu ir ragina Vokietijos Federatyvinės Respublikos darbo žmones, visus, kuriems brangios demokratinės laisvės ir teisės, kurie nenori, kad atgimtų fašizmas ir kiltų naujas karas, ryžtingai stoti prieš Vakarų Vokietijos reakcijos žygį, nukreiptą, prieš priešakinius vokiečių tautos atstovus, kovojančius už taiką, demokratiją ir socializmą. Tegyvuoja visų šalių darbininkų klasės ir visų pirma Vokietijos darbininkų veiksmų vienybė! Tegyvuoja Vokietijos Komunistų partija!“


Paskutiniai Zaleskio nepasisekimai didžiojoje politikoje sukėlė lenkų opozicijos spaudoje smarkų puolimą visos dabartinės lenkų užsienių politikos. Tautiškų demokratų spauda ypač daro priekaištų dabartinei lenkų vyriausybei, kad ji nukreipusi visą savo dėmesį į rytų politiką, užsiėmusi pragaištingais federacijos projektais ir pamiršusi daug svarbesnę vakarų politiką, kur vokiečiai neva sudarą didžiausią pavojų Lenkijai šiuo metu. „Dziennik Pomorski“ rašo: „laipsniškas vokiečių galybės ir įtakos atgavimas, aiškiai kreipiamas savo smaigaliu prieš Lenkiją, sukelia tarp mūsų „sanatorių daug mažiau budėjimo ir susirūpinimo, negu koks nors tautinių demokratų susirinkimas… Ir tai darosi tuomet, kai nuo Berlyno eina ant Lenkijos sujungtas pokarinių vokiečių frontas, kuris savo vyriausiu uždaviniu stato mūsų vakarų sienų išgriovimą. Tai jie atvirai ir aiškiai pareiškia kiekvienai progai pasitaikius… O lenkų politika neorganizuoja pasipriešinimo, nejungia tautos, nekelia budrumo, nekaupia pajėgų ties vakarine mūsų siena, neįspėja prieš pavojų, nežadina miegančiųjų, bet klaidžioja kažin kur po rytų pakraščius, vokiečių magikų suhipnotizuota. Be svyravimo galima pasakyti, kad mūsų politikos rytų kryptis gali tik vokiečių naudai išeiti. Troškimas nusilpninti Rusiją atplėšiant jos vakarų kraštus nėra lenkų federalistų „išradimu“, bet angloprūsišku sumanymu. Atsirado jis dar 1854 metais ir buvo užmirštas ligi didžiojo karo, kai buvo vokiečių vėl iškeltas, kad tuo būdu sužavėti lenkų vaizduotuvė ir mesti juos prieš rytus…“ Toliau atpasakota smulkiau federacijos plano kilmė, iškelta anglų, kad tuo būdu patrauktų vokiečius į savo pusę, pažadėjus dinastijos princą įkurdinti naujai atplėštos iš Rusijos srities karalium.


NIUJORKAS, birželio 3 d. (TASS-ELTA). Iš Kubos gaunamuose pranešimuose sakoma, kad Batistos vyriausybė, nesugebėdama nuslopinti ginkluoto sukilimo Orjentės provincijoje baudžiamosiomis ekspedicijomis, paruošė „generalinio puolimo” prieš sukilėlius planą. Operacijoje dalyvauja stambios sausumos pajėgos, kurias remia aviacija ir karinis jūrų laivynas. Sjera-Maestros kalnuose vyksta susirėmimai tarp vyriausybės kariuomenės ir sukilėlių pajėgų. Pagrindiniai mūšiai išsiplėtė aukščiausio Kubos kalno – Turkino viršūkalnės – prieigose. Vyriausybė yra nusiuntusi aviaciją, kuri naudoja fugasines ir napalmo bombas. Kaip praneša agentūra Junaited Pres, karinė valdžia plačiai evakuoja gyventojus iš Sjera-Maestros rajono.


Tarybų Sąjungos Komunistų partija, jos Centro Komitetas skiria didelį ir nuolatinį dėmesį ideologiniam darbui. Apie tai kalba ir pastarieji TSKP CK nutarimai dėl ideologinio darbo Minsko ir Kuibyševo srityse, kuriuose giliai, visapusiškai ir konkrečiai nubrėžti pagrindiniai ideologinio darbo uždaviniai šiuolaikinėmis sąlygomis. TSKP CK dar ir dar kartą pabrėžia, kad sėkmingai išspręsti didingus komunistinės statybos uždavinius galima tik kūrybingu, našiu visų kolektyvų, visos visuomenės darbu, o gerai, vaisingai dirbti gali tik sąmoningas žmogus, aiškiai supratęs, už ką jis kovoja, ko siekia. Todėl politinis darbas turi įkvėpti ir mobilizuoti žmones sėkmingam konkrečių uždavinių vykdymui, padėti kiekvienam žmogui rasti savo vietą komunistinėje statyboje, siekti, kad partijos Programos idėjos taptų kiekvieno žmogaus asmeniniu įsitikinimu. Pastaruoju metu, ypač po TSKP XXII suvažiavimo, respublikos partinės organizacijos ideologinis darbas tapo veiksmingesnis, konkretesnis, apima vis platesnius gyventojų sluoksnius. Daugelis partinių, tarybinių, ūkinių darbuotojų vis labiau supranta, kad vadovauti, organizuoti reiškia dirbti su žmonėmis. Vis daugiau propagandistų, agitatorių kalba populiaria, suprantama kalba, mažiau pasitaiko tuščiažodžiavimo. Pastebimai geriau apibendrinami gyvenimo reiškiniai. Politiniame darbe greičiau ir geriau atsiliepiama į gyvenimo įvykius, žmonių poreikius. Visa tai turi teigiamą poveikį keliant žmonių gamybinį ir politinį aktyvumą. Ir mūsų žmogus pastebimai auga. Jeigu prieš keliolika metų komunistų buvo vos keletas tūkstančių, tai šiandien vien tik TSKP eilėse daugiau kaip 70.000 Tarybų Lietuvos darbininkų, kolūkiečių, inteligentijos atstovų. VLKJS eilėse – 170.000 jaunuolių ir merginų. O kiek nepartinių draugų aktyviai dalyvauja visuomeninėje veikloje! Šimtai tūkstančių šiandien mokosi gyventi ir dirbti komunistiškai. Visa tai įtikinamai kalba apie komunistinės ideologijos laimėjimus. Tačiau būtų klaidinga užmerkti akis į rimtus trūkumus, kuriuos reikia ryžtingai įveikti ir pašalinti. Štai, greta pirmaujančių puikių ūkių ir įmonių, yra atsilikusių, kuriuose darbo rezultatai apgailėtini, darbadienis menkavertis. Greta puikių, sąmoningai ir pasiaukojančiai dirbančių darbininkų, kolūkiečių, inteligentų yra ir tokių, kurie dirba šiaip sau, dėl akių, formaliai. Kiti darbo vengia iš viso, parazitauja, veltėdžiauja, spekuliuoja. Visuomenei jie nieko nenori duoti, o taikosi pasiglemžti kuo daugiau. Dar yra žmonių, kurie girtuokliauja, elgiasi amoraliai, kurių akis temdo religiniai prietarai, privačiasavininkiškos tendencijos. Įvairių atgyvenų gajumas gerai žinomas. Kova su jomis – tai sudėtingas ir ilgas procesas. Ir vis tik mūsų gyvenimo tikrovė rodo, kad beveik visur galima sutikti faktų, kada ir suklydęs žmogus visuomenės dėmesio dėka stoja į sąžiningą ir dorą kelią. Tai žymia dalimi priklauso nuo visuomeninių organizacijų, nuo mūsų darbo su žmogumi. Deja, tenka pripažinti, kad ne visur dar įveikta abejinga ir nemokšiška pažiūra į ideologinį darbą. Yra darbuotojų, kurie vis dar mano, kad auklėti žmogų, bendrauti su juo, mokyti jį ir mokytis iš jo – tai vien propagandisto reikalas. Tai rimta klaida, kuri neretai pagimdo daug kitų klaidų. Viską, kuo mes didingi, kuo mes galingi, visa, ką pasiekė mūsų šalis socializmo sąlygomis, yra žmonių darbo vaisius o kaip bebūtų keista, bet pasitaiko vadovų, tokių, kaip buvęs Rokiškio rajono „Žiobiškio“ kolūkio pirmininkas St. Ulys, kurie ignoruoja politinį darbą, niekina eilinį darbo žmogų. Mėgsta administruoti ir to paties rajono „Laimės“ kolūkio pirmininkas A. Stankevičius, todėl ir rezultatai ne kokie. Be rimto ir kruopštaus darbo su kolektyvu, ir laimėjimai bus laikini. Apie tai liudija ir gana plačiai respublikoje skambėjusio Kauno „Gintaro“ kolūkio pavyzdys, kurio vadovai mėgino pasiekti laimėjimų neteisingomis priemonėmis, o ne ryžtingu, sistemingu darbu. Labai svarbu, kad kiekvienas vadovas, kokias pareigas jis beatliktų, būtų tuo pat metu nuoširdus žmonių auklėtojas ir organizatorius. Jis taip pat privalo domėtis politiniu darbu. Kai kurių gamybinių-teritorinių valdybų darbuotojai vengia dalyvauti politiniame darbe, vadovauti rateliams kolūkiuose todėl, kad jie, girdi, atsako tik už gamybinę veiklą. Argi tai pasiteisinimas? Valdybose dirba šimtai puikių specialistų ir be jų tiesiog neįmanoma apsieiti, ypač gerinant pirmūnų patyrimo, ekonominių žinių bei žemės ūkio mokslo propagandą. Apie ideologinio darbo reikšmę kai kur daug kalbama, tačiau konkrečių priemonių pagerinti vadovavimą šiam darbui nesimato. Ne tik trūkumus konstatuoti (ką mes palyginti neblogai darome), bet ir kovoti už jų išgyvendinimą, organizuoti reikalą taip, kad darbas vyktų sėkmingai – štai koks šiandieną yra uždavinys! Ne kartą, pavyzdžiui, partijos Jurbarko rajono komitetas svarstė padėtį Kirovo vardo kolūkyje. Bet čia ir toliau blogai dirbama su žmonėmis, pirmininkas girtauja, o partinė organizacija taikstosi su tokia padėtimi. Tai akivaizdžiai rodo, kad vien „apsvarstymai“, jeigu jie neparemiami konkrečiomis priemonėmis, nieko gero negali duoti. Kritikuodami ir įveikdami trūkumus, partiniai komitetai, partinės organizacijos turi po kruopelytę rinkti visa tai, kas yra gero ir teigiamo mūsų ideologiniame darbe. Dar kartą reikia pasakyti, kad mūsų spauda, žurnalai, radijas, televizija menkai nušviečia propagandistų, agitatorių, kultūros fronto darbuotojų veiklą, mažai rašo ir apie jų patyrimą darbe su žmonėmis. Artėja nauji mokslo metai politiniame švietime. Reikia viską padaryti, kad ne tik klausytojų skaičiumi būtų gausūs įvairūs rateliai, mokyklos ir seminarai, bet, kas svarbiausia, kad užsiėmimai būtų turiningi, įdomūs ir naudingi klausytojams. Todėl daugiau dėmesio reikia skirti naujų propagandistų ruošimui, teikti kvalifikuotą paramą tiems, kas dirba šį garbingą ir sudėtingą visuomeninį darb


Laikraštis „Friheten” praneša, kad vakar Oslo mieste įvyko Norvegijos Komunistų partijos Centro komiteto plenumas, kuriame buvo išrinkti partijos vadovaujančiųjų organų nariai. Į CK sekretoriatą išrinkti: Emilis Levlienas (partijos pirmininkas), Justas Lip ė, Ivaras Li, Arnė Petersenas, Henris Hofas, Reidaras Larsenas, Jorgenas Fugtas, Arnė Jorgensenas, Rolfas Netumas, Vilis Amundsenas, Kirstenas Berntsenas, Halvoras Serumas ir Čarlzas Jensenas. Plenumas išrinko Justą Lipę partijos pirmininko pavaduotoju ir sekretoriumi politiniams klausimams. Be jo sekretoriais išrinkti: Reidaras Larsenas, Ivaras Li ir Arnė Jorgensenas. Partijos centrinio organo „Friheten” redaktoriumi vėl išrinktas Jorgenas Fugtas.


Turkijos kova dėl kurdų sukilėlių lyderio A. Ocalano su Italija liudija, kad ši šalis nėra tinkama priimti į ES Lapkričio 13-oji, penktadienis, turėjo tapti laiminga diena dabar jau buvusiam Turkijos premjerui Mesutui Yilmazui. Jis ką tik sužinojo, kad jo šalies labiausiai ieškomas asmuo Abdullahas Ocalanas naktį buvo suimtas Romos oro uoste. Kurdistano darbo partijos (PKK) įkūrėjas A. Ocalanas 14 metų vadovavo savo tautiečių sukilėlių judėjimui rytų Turkijoje. Tikėtasi, kad jo suėmimas padės padaryti galą separatistinei kovai. “Gera naujiena, - pasakė M. Yilmazas, pasikalbėjęs su saugumo šefu. - Tai pats stipriausias smūgis iš kada nors suduotų PKK.” M. Yilmazas įsakė pavaldiniams parengti suimtojo nusikaltimų sąrašą, ruošiantis perimti jį iš Italijos teisėsaugininkų. Prieš tai vyriausybei pavyko prispausti Siriją, kad ši pasirūpintų atsikratyti A. Ocalanu, vėliau Rusija atsisakė suteikti jam prieglobstį (dėl šio įvykio Maskvoje protestuodamas susidegino vienas kurdas). “Negali būti nė kalbos, - buvo įsitikinęs Turkijos premjeras, - kad Italija, mūsų sąjungininkė NATO, suteiks Ocalanui prieglobstį”. Po savaitės Ocalaną paleido ir suteikė jam ginkluotą italų palydą saugoti jį Romos gatvėse. Italija tvirtina, kad negali išduoti PKK lyderio vyriausybei, kuri taiko mirties bausmę - draudžia Italijos įstatymai. Turkija buvo sukrėsta, nors galėjo to tikėtis. Be teisinių argumentų, Italija (ir daugelis kitų Europos valstybių) turi tam tikrų simpatijų PKK. Europa parėmė kelis kurdų kultūros centrus. Prieš dvi savaites Romoje rinkosi vadinamasis kurdų parlamentas tremtyje. Naujoji kairiojo sparno koalicinė vyriausybė Italijoje turi savo gretose kelis kurdams pritariančius asmenis. “Rodome jiems tokį pat palankumą, kokį kadaise reiškėme palestiniečiams”, - prisipažino Guilio Calvisi, Demokratinės kairiosios partijos narys. Vokietija, anksčiau išdavusi orderį suimti Ocalaną kaip įtariamą dėl kelių žmogžudysčių, paskelbė, kad nereikalaus išduoti PKK vadovo. Kita Europos dalis tyli. Tik JAV pasisakė už jo išdavimą. Turkijos sukrėtimas virto įtūžiu. Tuo metu, kai 10 tūkstančių kurdų žygiavo priešais Romos koliziejų, skanduodami “mes numirsim už Ocalaną!”, turkų moterys protestavo priešais “Benettono” parduotuvę Stambule. Turkai degino “Pirellio” padangas ir pylė Italijos maistą į nutekamuosius vamzdžius, per televiziją buvo rodoma antiitališka reklama, neįvyko turkų “Galatasarajaus” ir italų “Juventuso” futbolo klubų rungtynės. Nedidelės kurdų grupės, kurios išdrįso skanduoti PKK remiančius šūkius Turkijos miestuose, buvo puolamos įsiutusios minios. “Dabar mes matome, kad Europos valstybės iš tikro tik dedasi ginančios žmogaus teises, - rašo Eminas Colosanas, populiarus turkų laikraščio “Hurriyet” apžvalgininkas. - Tegu niekas daugiau nesitiki, kad jos bus mūsų draugės ir sąjungininkės”. Turkijos įtūžis greičiausiai nesumažės po to, kai šeštadienį pietryčių Turkijoje kurdų sukilėliai numušė karinį sraigtasparnį - žuvo 16 kareivių. (PKK ir anksčiau yra numušusi kelis turkų karinius sraigtasparnius.) Šis įvykis gali dar labiau komplikuoti Turkijos santykius su Italija ir Vokietija, kurios, regis, norėtų surengti tarptautinį A. Ocalano teismą (ir pats A. Ocalanas tam neprieštarauja). Abiejų Europos valstybių teisės ekspertai rinkosi vakar aptarti šio sumanymo. Italijos užsienio reikalų ministras Lamberto Dinis sakė, kad galima būtų sukurti Europos tribunolą, besiremiantį tarptautine Strasbūro konvencija prieš terorizmą. Be to, L. Dinis aptarė su savo kolega Vokietijos, ministru Joschka Fischeriu “taikaus sprendimo pietryčių Turkijoje” iniciatyvą. Nors Vokietija taip pat yra pasirašiusi A. Ocalano suėmimo orderį byloje dėl žmogžudysčių, tačiau Bona davė aiškiai suprasti, kad visai nenori dabar juo pasinaudoti, matyt, bijodama, kad šalyje, kurioje turkų ir kurdų gyvena 2,7 mln., tai gali paskatinti didžiulius neramumus. M. Yilmazas visa tai pakomentavo taip: “Jei problema yra Turkijos ir jos kurdiškosios kilmės piliečių, vienintelė jos sprendimo vieta turi būti Turkija.” Europos nenoras paremti A. Ocalano išdavimą Turkijai dar labiau apsunkino naštą, kurią Turkija sakosi velkanti ant savo pečių. Nepaisant jos strateginės padėties ir ekonominio pasiaukojimo dėl savo NATO sąjungininkių (Turkija tvirtina praradusi 20 mlrd. prekybinių dolerių Irake per Persų įlankos karą), ji tebėra atstumtoji. Europos nedėmesingumas Turkijos reikalavimams išduoti A. Ocalaną faktiškai užbaigė įkyrių įžeidimų seriją. Nepaisant kintančio Vokietijos požiūrio į pilietybės klausimus, turkai šioje šalyje vis tebelaikomi svetimais. Europiečiai nesuteikė pakankamai tvirtos paramos pasiūlymams nutiesti naftotiekį iš Kaspijos į Turkijos uostą Keihaną. Bet visų svarbiausia, jog Turkijos nenorima pripažinti kandidate į Europos Sąjungą - praėjusį gruodį ji gavo neigiamą atsakymą. Turkija turi prekybos su ES sutartis nuo 7-ojo dešimtmečio ir yra vienintelė valstybė ne ES narė, prisijungusi prie bendros muitų sąjungos. Tačiau kaip kandidatės jos niekas rimtai net nesvarstė. ES sprendimas svarstyti Kipro narystės klausimą anksčiau negu Turkijos dar labiau ją užgavo. Musulmoniškoji Turkija dar labiau įsitikino, kad ES yra krikščionių klubas. Religinis klausimas paaštrina ne tik Turkijos konfliktą su Europa, bet ir jos pačios šimtmečių senumo tapatybės krizę. Nuo pat sutriuškinusio Bizantijos imperiją ir užgrobusio Konstantinopolį Mahometo Užkariautojo laikų Turkija palaikė meilės - neapykantos ryšius su Europa. Osmanų sultonai uždengė krikščioniškųjų bažnyčių mozaikas turkiškomis čerpėmis tuo pačiu metu, kai kvietėsi patarėjus iš Italijos ir Prancūzijos. Net po to, kai Atatiurkas panaikino arabiškuosius rašmenis, nuėmė šydus nuo moterų veidų ir 1923 m. Turkija paskelbė pasaulietine valstybe, tauta niekad iki galo nepritapo prie Vakarų. Šiandien Turkiją daugeliu aspektų sudaro dvi skirtingos šalys. Anatolijos valstiečiai nešioja spalvingus galvos apdangalus ir gano savo ožkas; moderniai apsirengęs “naujųjų turkų” jaunimas sriūbčioja arbatą ant jūros krantinių, kuriose stovi išrikiuotos jų jachtos. Šis susidvejinimas visada sukeldavo politinių problemų. Islamistai trumpai valdė šalį praėjusiais metais, kol nebuvo pašalinti Turkijos parlamento, kurį savo ruožtu spaudė kariškiai. Nors nedaugeliui europiečių patiktų karinė vyriausybė, dar mažiau jie norėtų matyti ES narę, valdomą islamistų. Pastarųjų atėjimas į valdžią vėl tapo tikėtinas po korupcija susitepusios M. Yilmazo vyriausybės atsistatydinimo praėjusį trečiadienį. Nestabili Turkijos politinė sistema nesiliaujančiu priešiškumu graikams tik sustiprina europiečių įsitikinimą, kad Turkija yra problemiška kaimynė, kurios vidaus valdžios struktūra gerokai skiriasi nuo esančios Vakarų Europoje. Ocalano incidentas dar sykį vaizdžiai patvirtino tuos būgštavimus, apie kuriuos europiečiai kartais pasišnibždėdavo jau anksčiau.


Varšuvoj politinių kombinacijų netrūksta. Tačiau visos jos pasižymi tuo, kad joms įvykdyti reikia eiti į konfliktą su taika. O tuo tarpu galbūt niekas taip nėra reikalingas taikos, kaip Lenkija. Šių dienų Lenkijoj yra daug vidaus sunkumų, ardančių pačių lenkų vienybę, atmetus kitų tautų interesus. Dabartinė Lenkija juk sudaryta iš trijų didelių dalių, kurių kiekviena prieš karą gyveno atskirą politinį ir kultūrinį gyvenimą: Poznanės sritis su A. Silezija ir Dancigo koridorium, Galicija su Krokuva ir Lvovu, ir tikroji „Krulevstvo“ su Varšuva. Pirmoji priklausė Vokietijai, antroji – Austrijai Vengrijai ir trečioji – Rusijai. Nors lenkų tautiškas susipratimas buvo visose trijose dalyse lygus, tačiau vis dėlto atsirado būdo ir pažiūrų skirtumų. Todėl lenkams dabar taip sunku yra susitarti dėl įtakos valdžioj, nes nei vienos srities šalininkai nenori nusileisti kitiems. Tuo galbūt iš dalies galima aiškinti, dėlko Lenkijoj pateko į pirmą vietą Pilsudskis. Ir tik todėl Pilsudskio asmuo yra taip pučiamas ir didvyrinamas, kad aplink jį be didesnių kovų spiestųsi visų sričių ir pažiūrų lenkai. Pilsudskis virto lenkų vienybės simbolu. Pilsudskio svajonės sudaryti didelę, istorišką Leilkiją yra priimtinos visiems lenkams, nes turbūt nėra lenko neimperialisto. Tad dabar, Pilsudskiui apsirgus, yra suprantamas nerimas, kurs kyla lenkų politinėse sferose, keliant klausimą, kas galėtų pavaduoti Pilsudskį, paimti jo vietą. Šiuo atveju eina dalykas ne apie formališką šios ar kitos vyriausybės vietos paėmimą, vis tiek kokia ta vieta būtų, bet apie tai, kur rasti naują žmogų, kurio vardas, dėl didelės pavarytos reklamos, virto plačiose tautos masėse populiariškiausiu vardu, „mūsų dziadeku“, apie kurį yra skleidžiamos įvairiausios būtos ir nebūtos legendos, ir kas svarbiausia, paskui kurį eina visa kariuomenė, tiek tikrieji „pilsudčikai“, tiek „halerčikai“, tiek visi kiti. Tokių žmonių išauklėti negalima, juos iškelia gyvenimo aplinkybės. Taip buvo iškilęs Pilsudskis. Ir jam susirgus, vyriausybė stengiasi jo beviltį sveikatos stovị paslėpti, kad ne taip greitai būtų pajusta, kad jau nėra jėgos, kuri pajėgė valdyti. Ir mes matom, kad jau dabar Varšuvoj prasideda kova už valdžią: seimas, kurs buvo užguitas, pajuto progą atsigauti, ir pirmuoju tos kovos ženklu yra faktas, kad seimas truputį apkarpė karo išlaidos. Vyriausybės laimė, kad dabar seimo pirmininku yra ne Bartelis, kaip buvo projektuota, bet socialistas Dašinskis, kurs šiuo kritišku momentu gelbsti situaciją, neleisdamas seimui eiti į atvirą kovą su vyriausybe. Vyriausybė dabartiniu metu nėra tiek stipri, kad tą kovą laimėtų; o seimą paleisti neturi reikiamo autoriteto. Todėl tolimesnis vidaus krizio, kovos už valdžią, Lenkijoj plėtojimasis yra labai įdomus. Bet Pilsudskio negalėjimas aktingai dalyvauti valdžioj nebūtų atkreipęs į save didelio užsienių dėmesio, jei tik jis būtų grynai vidaus dalykas. Bet Pilsudskio pasitraukimas iš valdžios turi didelės reikšmės ir visai Lenkijos užsienių politikai. Juk kiekvieną pavasarį rytų Europoj taip sakant visi žvirbliai čiauška apie karą. Kur tas karas turi prasidėti, su kuo - tas niekam tikrai nežinoma, bet faktas, kad visi jo laukia. Taip ir šiemet buvo laukiama karo, tik šį kartą gal kiek aiškesne forma, būtent naujo lenkų rusų karo. Ėjo gandai, kad užsienių pinigais jau esanti sudaryta būsimos nepriklausomos Ukrainos vyriausybė, kad skubiai kaž kur Galicijoj ar kur kitur verbuojama ukrainiečių kariuomenė. Tos „nepriklausomos Ukrainos“ vyriausybės ir kariuomenės uždavinys esąs kartu su Lenkija kariauti su Sovietų Rusija. To karo rezultate gema Ukraina ir Gudija, sujungtos kažkokiais ryšiais su Lenkija. Ir visai tai akcijai turėjęs vaduoti Pilsudskis. Ar yra bent šiek tiek teisybės šiuose ganduose – sunku pasakyti, bet kad iš kažkur iš palėpių tie gandai kyla – faktas. Tačiau šioks ar toks karas rytų Europoj yra neįmanomas tol, kol bus lietuvių lenkų konfliktas, jei tik pats tas konfliktas neprives prie karo. Juk devyneris metus niekam nekliudė „karo stovis“ tarp Lietuvos ir Lenkijos. Bet nuo pereitų metų rudens lietuvių lenkų santykiais susidomėjo ir T. S-ga ir vakarai. Mat, lenkai pasijuto staiga negalį gyventi be gerų santykių su Lietuva. Konfliktas taip sakant bendromis pajėgomis buvo nustumtas nuo „negyvojo taško“. Tačiau ir pradėjus derybas, nematyt, kaip galima jis likviduoti, atmenant lenkų pažiūras ir nusistatymą Lietuvos atžvilgiu. Bet tik viena aišku, kad dabartinės Varšuvos pastangos „susitarti“ su Lietuva yra diktuoiamos visai ne „gerų kaimyniškų“ santykių pasiilgimu. Lenkijos Pabaltės politika – siekimas sudaryti bloką Lenkijoj hegemonijoj – turi tikslo gauti į savo rankas Baltijos jūrų rytų krantų uostų kontrolę, nes per tuos uostus eina keliai į Rusiją. Todėl jei p. Zaleskis ir neigia „vieno lenkų delegacijos nario“ padarytus pareiškimus apie biokų politiką, tai čia yra ne kas kita, kaip tiktai politika“. Ir už hegemoniją Pabaltėj Lenkija, galimas daiktas, sutiktų net reviduoti sieną su Vokietija. Vakarai – vokiečiai – jau yra nugalėję pas save slavus; vakaruose slavai – lenkai – negali pastūmėti germanų tautų; gali būti tik atvirkščiai, germanų spaudimas į rytus. Todėl lenkai būtų linkę taip sakant „atsipirkti“ iš vokiečių vakaruose tam tikromis teritorialinėmis kompensacijomis, kad gautų laisvesnes rankas šiaurėj ir rytuose. Visa tai yra problemos, vertos mūsų kuodidžiausio susidomėjimo.


Varšuvos ir Maskvos balsai dėl Lietuvos susitarimo su Latvija

Didžiųjų valstybių politika santykiuose su mažomis valstybėmis dažniausiai yra pagrįsta dėsniu: divide et impera. Todėl didžiosios valstybės paprastai nepalankiai sutinka mažųjų valstybių žygius, siekiančius konsoliduoti mažų valstybių politinę padėtį tarpusavio susitarimo keliu. Pabaltijo valstybių sąjungos idėja ir šios idėjos įgyvendinimo istorija čia gali būti bene gražiausiu pavyzdžiu. Jeigu geografiškai tolimos didžiosios valstybės, tokios kaip Anglija arba Prancūzija, Pabaltijo valstybėms susiartinti nekliudė, o kartais šį susiartinimą net tam tikrais politiniais sumetimais parėmė, tai artimesnieji Pabaltijo valstybių kaimynai nepraleido nė vienos progos, kad tuo arba kitu keliu sukeltų Pabaltijo valstybių tarpe nepasitikėjimo ir tuo būdu sukliūdytų jų glaudesnį bendradarbiavimą. Čia pirmoje eilėje tenka paminėti Lenkiją, kuri, siekdama hegemonijos Pabaltijyje, visą laiką varė skaldančią Pabaltijį politiką. Ne visai palankiai į Pabaltijo valstybių susiartinimą žiūrėjo ir Sovietų Rusija, kurios spaudoje tas susiartinimas buvo vertinamas, kaipo sudarymas nukreipto prieš SSSR bloko. Dėl to savaime yra suprantama, kad naujas etapas pradėtas Latvijos ministerių pirmininko ir užsienių reikalų ministerio p. Celminš apsilankymu Kaune ir eilės sutarčių tarp Lietuvos ir Latvijos pasirašymu, o taip pat prasidėjusiomis derybomis tarp Lietuvos ir Estijos dėl prekybos sutarties pasirašymo, negalėjo neatkreipti į save mūsų didesnių kaimynų dėmesio. Ir iš to, kaip Sovietų ir lenkų spauda komentuoja naują kryptį Lietuvos santykiuose su Latvija ir Estija, galima manyti, kas kam rūpi. Lenkų „Polska Zbrojna“ dedasi esanti labai patenkinta iš Lietuvos susiartinimo su Latvija. Girdi, nors Lietuvos oficiozas ir rašęs, kad Lietuvos santykiuose su Lenkija nėra jokių permainų, tačiau Lietuvos ir Latvijos, prekybos sutartis esąs realus faktas, rodąs, kad Lietuvos santykiuose su Lenkija įvyksią pagerėjimų, nes Lietuva, susiartindama su Lenkijos draugais, negalės jau būti taip griežta savo antilenkiškoje politikoje. „Galima tikėtis, — pareiškia „Polsk. Zbr.“, — kad Lietuvos susiartinimas su mūsų draugais leis mums ateity visai išbraukti Lietuvą iš mūsų priešų skaičiaus. Mūsų draugų draugai nekils prieš mus“. Nors „Pol. Zbr.“ yra kariškas laikraštis, tačiau jo išvadžiojimai dėl Lietuvos ir Latvijos santykių atitinka bendrą Lenkijos politikos liniją Lietuvos atžvilgiu. Lenkijos diplomatija ir spauda visur ieško Lietuvos santykių su Lenkija pagerėjimo žymių; jeigu nėra realių faktu, tai džiaugiasi išgalvotais faktais arba savotiškomis faktų interpretacijomis. Tačiau šį karta „Pol. Zbr.“ straipsny galima įžiūrėti ir tam tikrą provokaciją. Šioji provokacija yra, matyti, apskaičiuota, įvertinant tą įspūdi, kuri gali sudaryti Lietuvoje teigiamas lenkų spaudos balsas dėl Pabaltijo valstybių politikos konsolidacijos. Čia taikyta į tokį argumentavimą: jeigu lenkai sako, kad gerai, tai reiškia blogai. Vadinasi, jeigu „Pol. Zbr.“ reiškia džiaugsmo dėl Lietuvos ir Latvijos santykių pagerėjimo, tai reikia to pagerėjimo vengti. Ši kartą „Pol. Zbr.“ šūvis, matyti, bus patekęs pro šalį; jokio įspūdžio Lietuvoje jis nėra padaręs. Tačiau „Pol. Zbr.“ gali pasidžiaugti tuo įspūdžiu ir tais vaisiais, kurių ji savo straipsniu pasiekė Maskvoje. Sovietų oficiozas „Izvestija“, cituodamas lenkų laikraščio išvadžiojimus, pasidarė toli einančių išvadų. Būtent, „Izvestija“ tvirtina, kad susiartinimas tarp Lietuvos ir Latvijos yra įkvėpiamas iš Varšuvos ir kad Latvija čia varo ne Pabaltijo, o Lenkijos politiką. Tačiau tokia savo išvadą, be „Pol. Zbr.“ straipsnio, sovietų oficiozas paremia tik Latvijos dalyvavimu agrarinėse konferencijose, o bendrai imant, atvaizduoja Latviją, kaipo politinį Lenkijos įrankį, tik rišdamas Lenkijos politiką Pabaltyje su intervencijos planais, kurie paskiausiu laiku sovietų oficioze buvo gana plačiai gvildenami. Palikdami nuošaliai sovietų oficiozo išvadžiojimus dėl intervencijos prieš SSSR, mes turime pastebėti, kad jo išvada iš paskutinių Pabaltijo valstybių susiartinimo reiškinių yra vistik per daug jau drąsi. Dėl to, kaip „Pol. Zbr.“ provokacinis straipsnis nepadarė Lietuvoje jokio įspūdžio, taip ir „Izvestijų“ gązdinimai, kad Latvija yra Lenkijos politinis įrankis Pabaltyje, taip pat paliks be reikiamo įspūdžio. Tačiau kiekvienas minėtų laikraščių, nors ir savaip, bet siekia to pačio tiklo.


— „Vilniaus Rytojus“ rašo, kad dar nepaaiškėjo, kas bus naujas Vilniaus vaivada. Tuo tarpu labiausiai minimos Balstogės vaivados ir Vilniaus vice vaivados maj. Kirtiklio kandidatūros. E. „Vilniaus Rytojus“, pranešdamas apie Holuvkos išstojimą iš lenkų užsienių reikalų ministerijos, pažymi, kad, jam pradėjus šeimininkauti tos ministerijos Rytų departamente, įvyko plečkaitininkų „kongresas“ Rygoj, Vilniaus lietuviai neteko mokytojų seminarijos, apie 50 mokyklų uždaryta ir daugeliui veikėjų 1927 m, reikėjo pabūti Lukiškio kalėjime. Dėl jo pasitraukimo, esą, ne vienas Vilniaus endekas nuliūs. — „Vilniaus Rytojus“ praneša, kad šiomis dienomis Naujojoj Vileikoj iš kariško šautuvo nusišovė pradžios mokyklos mokinys. Mokinys nusišovė… kariškų pratimų metu. Ta proga laikraštis rašo: „Vadinasi, net pradinės mokyklos mokiniai jau mankštomi kaip kareiviai su kariškais šautuvais, kuri ne vienam sunku pakelti“. — „Przegląd Wilenski“, komentuodamas savo laiku Želigovskio padarytus pareiškimus, kad jis nenorėjęs kovoti su lietuviais, kadangi juos laikąs broliais, pareiškia, kad generolas tų savo lietuviškų „simpatijų“ neužmanifestavęs, kada buvęs „Vidurinės Lietuvos“ aukščiausias valdovas. Laikraštis pažymi, kad pavyzdys „iš aukšto“ būtų labai išganingai paveikęs ir valdinius ir net civilius gyventojus, kurie buvo tada apimti šovinistinio šėlo. Jeigu jis būtų taip padaręs, tada gal nebūtų priėję prie tokio abipusio susikiršinimo, ir Tautų Sąjungos intervencija būtų buvusi nereikalinga. — Rizgūnų kaime (Švenčionių aps.) Šv. Kazimiero draugijos rūpesčiu buvo pastatytas kryžius – paminklas Vytauto Didžiojo mirties sukaktuvėms paminėti. — Ant paminklo yra iškaltas atitinkamas parašas lietuvių kalba ir ištrauka iš lietuvių tautos himno. Paminklą pašventino Šv. Kazimiero draugijos pirmininkas kun. šambelianas Viskanta, kuris ta proga pasakė atitinkamą kalbą. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad prieš kurį laiką iš Rusijos buvo atgabenti Gardino, Naugardo ir Balstogės miestų archyvai ir rinkiniai. Iš viso buvo atvežta daugiau kaip 5.000 knygų ir aktų numerių.


SNO kariuomenė nekartos praeities klaidų0

Paimta Katangos sostinė;Protestas Anglijos vyriausybei

Agentūros Junaited pres interneišnl korespondentas praneša, kad SNO kariuomenė užėmė „Katangos nacionalinį banką“. Šiai įstaigai vadovauti paskirtas oficialus SNO asmuo. Šiuo metu SNO kariuomenė yra užėmusi visus atramos punktus Elizabetvilyje ir jo apylinkės


Praėjusį antradienį, pradėdama Vokietijos bundestago rudens sesiją, pirmininkė Rita Ziusmut pasmerkė nesiliaujančius šalyje išpuolius prieš užsieniečius ir pasiūlė pakeisti imigracijos įstatymus, apribojant pabėgėlių srautą. Finansų ministro Teodoro Vaigelio nuomone, galbūt tam pakaktų sumažinti pabėgėliams teikiamą socialinę paramą. Tačiau svarbiausioji bundestago rudens sesijos tema - Vokietijos biudžetas 1993 metais. Vyriausybėje nesiliauja ginčai dėl to, kaip įveikti Rytų Vokietijos ūkio nuosmukį, nes šalis išgyvena didžiausią krizę nuo 1990 metų. Neramumai prasidėjo šių metų balandį, kai streikavo daugelis valstybės tarnautojų Vakaruose, pasipiktinę kaina, kurią tenka mokėti už Vokietijos susijungimą. Pastaruoju metu gyventojų nepasitenkinimas prasiveržė Rytų žemėse: daugiau kaip dvi savaites trunka riaušės prieš užsieniečius. Neapykanta pabėgėliams iš Rytų Europos, Azijos ir Afrikos šalių, kurių šiemet atvyko į VFR apie 280 tūkstančių, be abejo, turi ir ideologines ištakas, sietinas su buvusios VDR „tautų draugystės” politika. Bet svarbiausioji Rytų vokiečių pykčio priežastis - didėjantis nedarbas, nes uždaromos nuostolingos įmonės. Pavyzdžiui, Rostoko, kuriame prasidėjo riaušės, laivų statyklos. T. Vaigelio pateiktame 1993 metų biudžeto projekte numatomos daugiau kaip 430 milijardų markių valstybės išlaidos. Tai tik pustrečio procento daugiau nei šiemet. 20 milijardų markių valstybės skola bent iki 1996 metų neturėtų didėti. Rytų Vokietijos ūkio reikmėms ketinama išleisti beveik 92 milijardus markių (šiemet prireikė 86 milijardų). Per dvejus metus šios lėšos turėtų išaugti iki 98,5 milijardo. Valstybės biudžetą įmanoma padidinti tik gyventojų piniginės sąskaita. Vyriausybę varžo neatsargūs Helmuto Kolio žodžiai, kad, susijungus Vokietijai, mokesčių didinti nereikėsią. Tačiau pažadas jau buvo sulaužytas. H. Kolio, tapusio pirmuoju susijungusios valstybės kancleriu, triumfas virto nuosmukiu. VFR spauda pranašauja, kad didžiausioje koalicinės vyriausybės partijoje - Krikščionių demokratų sąjungoje - rengiamas perversmas. H. Kolį nuversiąs šios partijos ir Socialinės krikščionių sąjungos frakcijos bundestage pirmininkas Volfgangas Šoiblė. H. Kolis pelnė ilgaamžio politiko vardą ne veltui. Jis daugiau kaip devyniolika metų vadovauja Krikščionių demokratų sąjungai, dešimt metų - vyriausybei ir ne kartą apvylė greito žlugimo pranašus. Tiesa, rimta krizė tykojo kanclerio 1990 metų pradžioje, bet tąkart jį išgelbėjo istoriniai įvykiai. Dabar H. Kolis, prarasdamas galingiausią ginklą - stiprią Vokietijos ekonomiką, patiria rimtus smūgius. Rytų Vokietija prarijo kur kas daugiau lėšų nei tikėtasi, o reikės dar daugiau. Ir niekas nežino, kur jų gauti. Beje, V. Šoiblė siūlė, kad dideles pajamas gaunantys piliečiai ir tos firmos, kurios neinvestuoja lėšų į Rytų Vokietijos ūkį, mokėtų valstybei paskolą. Tačiau, prieštaraujant Socialinei krikščionių sąjungai, siūlymas buvo atmestas. Pastaruoju metu vyriausybėje kalbama apie galimą Vokietijos žemių paktą, kurio dėka reformos šalies Rytuose būtų finansuojamos Vakarų sąskaita. Kaip bebūtų, išvengti mokesčių didinimo, matyt, nepavyks. O tai savo ruožtu skatins neramumus ir toliau klibins kanclerio kėdę.


Likviduotas italų pietuslavų konfliktas.

„Giornale d'Italia“ praneša, kad italų vyriausybė yra patenkinta pietųslavu atsakymu į italų notą ir laiko konfliktą baigtu. Radio pranešimu, Pietųslavijos politiniuos sluoksniuos esama įsitikinimo, kad Italija atsakysianti Pietųslavijai į jos notą tokioj pat nuoširdumo dvasioj.


Didžiulį kubiečių tautos džiaugsmą ir karštą padėką Tarybų Sąjungai sukėlė TASS-o pareiškimas, kuriuo demaskuojami agresyvūs Amerikos imperializmo planai Kubos respublikos atžvilgiu ir rimtai įspėjami taikos ir saugumo priešininkai. Visos Havanos radijo stotys vakar ne kartą skaitė pareiškimą. Vakarinis laikraštis „Diario de la tarde“ jį išspausdino pirmajame puslapyje stambia antrašte. Kubos sostinės įmonėse ir įstaigose įvyko masiniai mitingai ir buvo kolektyviai skaitomas TASS-o pareiškimas. „Tarybų Sąjunga vėl patvirtino, kad ji gina taiką, – pareiškė Kubos pasaulio tautų draugystės instituto direktorius Chiraldas Masola instituto darbuotojų susirinkime. – TASS-o pareiškimas, kuriuo Tarybų Sąjungos vyriausybė smerkia Amerikos imperializmo provokacijas prieš Kubą, yra nepaprastai svarbus dokumentas


Persekiojimai Jungtinėse Amerikos Valstybėse už kelionę į Kinija

NIUJORKAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Spauda praneša iš San Francisko, kad vienas VI Pasaulinio jaunimo festivalio Maskvoje dalyvių, amerikietis R. Uiljamsonas, pirmas grįžęs į Jungtines Valstybes po kelionės į Kiniją, tuojau pat, kai tik atvyko į JAV, gavo šaukimą į Atstovų rūmų komisiją antiamerikinei veiklai tirti. Uiljamsonas pareiškė korespondentams, kad jis nepadarė nieko neteisėto, nuvažiuodamas į liaudies Kiniją. Tūkstančiai kitų jaunų amerikiečių, pasakė Uiljamsonas, taip pat domisi Kinija. „Ši šalis užima svarbią vietą pasaulyje, ir amerikiečių tauta turi turėti galimybę su ja susipažinti”.


Kitur nepasitvirtinančiomis žiniomis iš Varšuvos, Radekas bandęs iš savo ištrėmimo vietos Urale pabėgti į užsienų, bet Lenkijos pasieny buvo pažintas ir su sargyba grąžintas atgal į Maskvą.


Kinijos Komunistų partijos VIII Visos Kinijos suvažiavime

PEKINAS, rugsėjo 23 d. (TASS-ELTA). Šiandien įvyko KKP VIII suvažiavimo eilinis posėdis. Pirmasis pasėdyje kalbėjo visos Kinijos profsąjungų federacijos pirmininkas Lai Žo‑jujis. Pažymėjęs pagrindinius pakitimus paėmusios valdžią į savo rankas Kinijos darbininkų klasės padėtyje, Lai Žo-jujis pasakė, kad dabar svarbiausias darbininkų klasės uždavinys yra vystyti gamybą, nenuilstamai kelti visuomenės gamybines jėgas, paversti Kiniją didžia socialistine industrine valstybe. Prafsąjungų uždaviniai socialistinės statybos srityje, pabrėžia Lai Žo‑jujis, yra suvienyti ir sutelkti visą darbininkų klase, ginti plačiųjų darbo žmonių masių materialinius interesus bei demokratines teises ir auklėti juos komunizmo dvasia. Tik įvykdžiusios šiuos uždavinius, pareiškė Lai Žo‑jujis, profsąjungos bus vertos vadintis komunizmo mokykla. Pagrindinė viso profsąjungų darbo sėkmingo vykdymo sąlyga, pažymėjo Lai Žo-jujis, yra palaikyti glaudų ryšį su masėmis, o tai galima pasiekti, tik iš tikrųjų rūpinantis darbininkų ir tarnautojų masių interesais. Mes turime, toliau pasakė Lai Žo-jujis, ugdyti darbininkų ir tarnautojų masėse teisingą valstybinių interesų supratimą ir tuo pačiu metu organizuoti darbo žmones jų pačių interesams ginti. Lai Žo‑jujis pabrėžė masių kontrolės įmonių darbui vaidmenį tam, kad būtų galima laiku surasti ir pašalinti trūkumus administracijos darbe. Lai Žo‑jujis pažymėjo, kad profsąjungos turi būti visiškai persunktos demokratizmo dvasia. Bet kuriomis aplinkybėmis pagrindiniai profsąjungų darbo metodai turi būti masių įtikinamas auklėjimas, įtraukimas ir patraukimas; profsąjungose negali būti vietos administravimui. Žodis suteikiamas Maroko Komunistų partijos delegacijos vadovui Ali Jatai. Perdavęs brolišką sveikinimą Kinijos komunistams, jis pasakė, kad marokiečių tauta vieningai dėkinga kinų tautai už pergalę prieš imperialistus, pergalę, kuri suteikė vertingą pagalbą marokiečių tautai įgyjant savo laisvę ir nepriklausomybę. Ceilono Komunistų partijos vardu suvažiavimą sveikino Vikremasingas. Pažymėjęs, kad jo šalies liaudis nustatė normalius santykius su Kinijos Liaudies Respublika, Ceilono Komunistų partijos CK pirmininkas pabrėžė KLR indėlį mažinant tarptautini įtempimą. Suvažiavimo delegatus sveikino Kubos liaudies socialistinės partijos atstovas ir Nepalo Komunistų partijos CK narys S. R. Šrestas. Po Spalio revoliucijos pergalės Rusijoje, savo kalboje pasakė Graikijos Komunistų partijos atstovas Stringosas, Kinijos revoliucijos pergalė – didžiausias įvykis. Ji įkvepia graikų tautą kovai už savo nacionalinę nepriklausomybę. Su dideliu dėmesiu delegatai išklausė KKP CK pramonės ir transporto skyriaus vedėjo pavaduotojo Li Li-sanio kalbą. Jis papasakojo apie savo kairiojo nukrypimo klaidas ir apie tai, kaip partija, laikydamasi savo kadrų auklėjimo principo, davė jam galimybę darbe ištaisyti jo padarytas klaidas. Baigdamas Li Li-sanis pareiškė visiškai sutinkąs su Mao Czeduno įžangine kalba, su Liu Šaoci politiniu pranešimu, su Den Siao-pino pranešimu apie partijos įstatų pakeitimus ir Čžou En-lajaus pranešimu apie pasiūlymus antrojo penkmečio planui. Po pertraukos pirmasis žodį gavo Kinijos Liaudies išsivadavimo armijos vyriausiosios politinės valdybos viršininko pavaduotojas Tan Čženas. Jis sustojo ties armijos kūrimo klausimais. Šiuo metu, pabrėžė jis, prasidėjo naujas armijos kūrimo etapas, kuriam būdingas jos apginklavimo ir technikos gerinimas, o tai sukėlė eilę pakitimų vadovybės sistemoje, armijos organizavime ir koviniame parengime. Dabartinis stambus armijos pertvarkymas, pasakė jis, apsprendžiamas naujos padėties, kuri susidarė po revoliucijos pergalės Kinijoje, ir yra daugiametės kovos išdava. Šiuo metu Kinijos Liaudies išsivadavimo armija pavirto armija, turinčia visas kariuomenės rūšis. Padarytas galas revoliucinių bazių laikotarpio decentralizuotam vadovavimui, pasiekti laimėjimai kareivių ir karininkų koviniame parengime, jiems įsisavinant šiuolaikinius ginklus ir karo techniką, stiprinant organizuotumą ir drausmę. Tan Čženas nurodė, kad neseniai įvykdytas perėjimas nuo laisvanoriško ėmimo į armiją prie karinės prievolės sistemos, nuo karininkų aprūpinimo natūra prie piniginio išlaikymo, o taip pat karinių laipsnių ir karių apdovanojimo ordinais bei medaliais už jų nuopelnus sistemos įvedimas jau dabar teigiamai atsiliepia visam armijos kariniam darbui bei būklei. Reikia pabrėžti, pasakė Tan Čženas, kad šie laimėjimai neatskiriami nuo Tarybų Sąjungos ginkluotųjų pajėgų priešakinio patyrimo studijavimo. Toliau pabrėžęs svarbią technikos reikšmę šiuolaikiniame kare, Tan Čženas nurodė, kad dar šioje srityje atsiliekama ir paragino iš visų jėgų stengtis įveikti šį atsilikimą tam, kad per kelerius metus būtų galima pavyti priešakinių techniniu atžvilgiu šalių armijas. Tan Čženas po to sustojo ties šiuolaikinių karo mokslo žinių įsisavinimo svarba ir ties būtinumu, teisingai derinti demokratiją ir griežtą drausmę armijoje. Mes esame įsitikinę, pareiškė baigdamas Tan Čženas, kad visa Kinijos Liaudies išsivadavimo armijos asmeninė sudėtis, įkvėpta KKP istorinio VIII suvažiavimo, pašalins esamus trūkumus ir dar glaudžiau susitelks apie partiją, padės maksimumą pastangų, kad pilnutinai įvykdytų partijos ir šalies iškeltus armijai uždavinius. Suvažiavimą sveikina Austrijos Komunistų partijos delegacijos vadovas Fiurnbergas, Šveicarijos Darbo partijos generalinis sekretorius Vogas, Kostarikos partijos „Vanguardia Popular“ atstovas. Naujosios Zelandijos komunistų vardu suvažiavimą sveikina Naujosios Zelandijos Komunistų partijos CK politinio biuro narys Sdertonas. Liaudies Kinija, pareiškia jis, tai taikos garantija Pietryčių Azijoje. Naujosios Zelandijos liaudis reikalauja iš savo vyriausybės, kad ji nustatytų normalius santykius su Kinijos Liaudies Respublika. Delegatai ir svečiai šiltai sutiko Izraelio Komunistų partijos delegacijos vadovo M. Vilnerio kalbą. Kinijos laimėjimai visose gyvenimo srityse, pasakė jis, kelia didį pasigėrėjimą. Kinija parodė Azijos tautoms pavyzdžius ir kelią į išsivadavimą nuo užsienio jungo. Suvažiavime buvo taip pat perskaityti Turkijos, Portugalijos ir Tuniso Komunistų partijų sveikinimai. PEKINAS, rugsėjo 24 d. (TASS-ELTA). Šiandien Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimas toliau tęsia savo darbą. Pirmoji šios dienos posėdyje kalbėjo darbo moterų tarpe komiteto prie KKP CK pirmoji sekretorė Cai Čan. Ji kalbėjo moterų-specialisčių ir vadovaujančiųjų darbuotojų rengimo bei auklėjimo klausimais. Kinijos Liaudies Respublikos Valstybės tarybos 4-osios kanceliarijos viršininkas Czia To-fu savo kalboje sustojo ties Kinijos Liaudies Respublikos lengvosios pramonės vystymusi. Posėdyje taip pat kalbėjo partijos Čžecziano provincijos komiteto pirmasis sekretorius Czian Chua. Sveikinimo žodį suvažiavime delegatams tarė Alžyro Komunistų partijos pirmasis sekretorius Buchalis, Meksikos Komunistų partijos Politinio biuro narys Terasas, Danijos Komunistų partijos Politinio biuro narys Nilsenas, Ekvadoro Komunistų partijos generalinis sekretorius Sadas, Paragvajaus ir Bolivijos Komunistų partijų atstovai.


Austrijos gynybos ministras Werneris Fasslabendas mano, kad Lietuvos siekis tapti Europos Sąjungos ir NATO nare yra “svarbus šios šalies sprendimas”. “Stabilumą regione tarp Baltijos ir Juodosios jūrų galima užtikrinti tik integruojant Europos šalis”, - po susitikimų su Lietuvos Prezidentu Valdu Adamkumi, užsienio reikalų ir krašto apsaugos ministrais, Seimo Nacionalinio saugumo komiteto nariais žurnalistams vakar sakė svečias. Porą dienų Lietuvoje viešėjęs pareigūnas teigė, kad Europoje yra dvi organizacijos, kurios gali suvienyti šio žemyno valstybes, - tai Europos Sąjunga ir NATO. Kaip žinoma, šiuo metu Europos Sąjungai pirmininkaujanti Austrija nėra Šiaurės Atlanto sąjungos narė. Kalbėdamasis su Austrijos gynybos ministru, Prezidentas Valdas Adamkus pabrėžė manęs, kad tik narystė NATO gali užtikrinti Lietuvos saugumą. “Mes pajutome, jog Austrija puikiai supranta ir remia mūsų saugumo ikslus”, - žurnalistams teigė krašto apsaugos ministras Česlovas Stankevičius. ELTA


Vilniuje įkurta grūdų perdirbimo įmonių asociacija „Grūdai”, vienijanti visas 22 Lietuvos grūdų perdirbimo ir jas aptarnaujančias įmones. Pagrindinis „Grūdų” uždavinys - atstovauti asociacijos narių teisėms plėtojant grūdų pramonę, kaupti ir teikti informaciją bei konsultacijas. Tapti asociacijos nariais gali visi grūdų augintojai, žemės ūkio bendrovės, ūkininkai.


Latvijoje rugpjūčio 24-26 dienomis lankysis Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos (ESBO) ypatingasis įgaliotinis mažumų reikalams Maxas van der Stoelas bei ekspertų grupė, nagrinėsiantys valstybinės kalbos ir švietimo įstatymų projektus. ESBO ekspertus pakvietė Latvijos parlamento Kultūros, švietimo ir mokslo komiteto pirmininkas Dzintaras Abikis. M. van der Stoelas susitiks su Latvijos prezidentu Gunčiu Ulmaniu, Užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretoriumi Mariu Riekstiniu, švietimo ministru Janiu Gaigalu bei Natūralizacijos komisijos pirmininke Eizenija Aldermane. Parlamento komisija ESBO pareigūnams jau yra nusiuntusi Valstybinės kalbos įstatymo projektą, kuris netrukus parlamente turi būti svarstomas trečią, paskutinį, kartą. Savo atsakyme M. van der Stoelas pažymėjo, kad tebegalioja anksčiau jo pateikti reikalavimai įstatymo projektui. D. Abikis sakė, jog rekomendacijos daugiausiai susijusios su valstybinės kalbos vartojimu privačiose struktūrose - ypatingojo įgaliotinio nuomone, kišimasis į privatų sektorių turi būti minimalus. Dabartiniame įstatymo projekte numatoma, kad valstybinė kalba naudotina ir privačiose struktūrose, jeigu tai susiję su vartotojų ar darbuotojų interesais. Airijos Vyriausybė ketina priimti griežtus įstatymus Trečiadienį Airijos Vyriausybė pareiškė ketinanti priimti ypač griežtus saugumą sustiprinsiančius įstatymus, kurie turėtų pažaboti terorizmą Šiaurės Airijoje. Skelbdamas apie žadamas saugumo priemones po praėjusią savaitę Šiaurės Airiją sukrėtusio išpuolio Omoje, Airijos ministras pirmininkas Bertie Ahernas sakė, jog įstatymai yra “tikrai drakoniški”, tačiau būtini. Airijos Vyriausybė ketina iki 96 valandų prailginti laiką nuo sulaikymo iki kaltinimų pareiškimo, žada apriboti suimtųjų teisę neatsakinėti į tardytojų klausimus, grasina nuo šiol teisti ginkluotų ir uždraustų grupuočių narius esant daug mažiau įkalčių bei dar labiau apriboti leidimą laikyti ginklus. Be to, ketinama sustiprinti policijos postus Šiaurės Airijos pasienyje. Airijos parlamentas po dviejų savaičių balsuos dėl naujų įstatymų priėmimo. Šis Airijos Vyriausybės žingsnis buvo teigiamai įvertintas Londone. Didžiosios Britanijos Šiaurės Airijos reikalų sekretorė Mo Molem pareiškė, jog pagaliau visoje Airijos saloje bus patys griežčiausi kada nors galioję antiteroristiniai įstatymai. Ministrė teigė intensyviai ieškanti būdų sugriežtinti antiteroristinius Didžiosios Britanijos įstatymus. Airijos Vyriausybės iniciatyva yra dalis bendrų Didžiosios Britanijos ir Airijos pastangų kovoti su vis didėjančia grėsme, kurią Šiaurės Airijos taikos procesui kelia respublikonų ekstremistų grupuotės. Sankcijos Irakui nebus atšauktos Vakar JTO Saugumo Tarybai dar kartą peržiūrėjus sankcijas Irakui, jos tikrai nebus atšauktos, teigia gerai informuoti šaltiniai. Po Irako invazijos 1990 metų rugpjūtį į Kuveitą įvestos sankcijos, kurios peržiūrimos kas 60 dienų, galioja jau aštuonerius metus. Jos gali būti atšauktos ar sušvelnintos tik Saugumo Tarybai įsitikinus, kad yra demontuoti visi Bagdado masinio naikinimo ginklai ir kad jų nebeįmanoma atkurti. Santykius tarp 15 narių JTO Saugumo Tarybos ir Bagdado aptemdė rugpjūčio 5 dieną priimtas Irako vadovybės sprendimas nebendradarbiauti su JTO Specialiąja komisija (UNSCOM), kuri stebi nusiginklavimo procesą, kol nebus pakeista komisijos sudėtis, t.y. kol joje nesumažės amerikiečių įtaka. Irakas tvirtina, kad branduoliniai, cheminiai ir biologiniai ginklai bei balistinių raketų sistemos jau seniai sunaikintos. UNSCOM savo ruožtu teigia, jog dar neturi visos informacijos apie kai kurias Irako ginkluotės programas, visų pirma biologinių ginklų srityje. Irakui nusprendus nebebendradarbiauti, UNSCOM ir Tarptautinė atominės energijos agentūra (IAEA), kuri stebi Bagdado branduolinius objektus, negali vykdyti savo misijų. Pastarąsias 10 dienų jos buvo sustabdžiusios naujų objektų tikrinimą, nors jų ekspertai toliau stebi jau anksčiau patikrintus objektus, kuriuose ieškoma draudžiamo pobūdžio veiklos pėdsakų. Diplomatai nemano, kad būtų mėginama atnaujinti tikrinimą, kol JTO generalinio sekretoriaus Kofi Annano specialusis pasiuntinys Prakashas Shahas asmeniškai neinformuos Saugumo Tarybos apie savo kol kas nesėkmingas pastangas įtikinti Iraką atšaukti savo sprendimą dėl bendradarbiavimo nutraukimo. Kongo maištininkai siūlo derėtis Kongo maištininkai po įnirtingų kovų užgrobė, jų pačių teigimu, paskutinį svarbesnį vyriausybės pajėgų bastioną, stovėjusį tarp jų ir Kinšasos. Maždaug per 120 kilometrų į pietvakarius nuo sostinės esančio Mbanza Ngungu miesto įgula, kaip pasakė vienas iš maištininkų vadų, buvo paimta trečiadienio vakarą, vakar paskelbė Didžiosios Britanijos radijo stotis BBC. Tuo tarpu Gomoje, kuri garsėja kaip maištininkų sostinė, iki rugpjūčio pradžios Kongo užsienio reikalų ministro pareigas ėjęs Bizima Karaha pranešė, kad maištininkai pasiūlė Vyriausybei Kinšasoje pradėti derybas. Maištas baigtųsi atsistatydinus prezidentui Laurent’ui Kabilai, pasakė jis. L.Kabilos atstovas tokį pasiūlymą griežtai atmetė. Su “užsienio valstybių marionetėmis” nebus vedamos derybos, pareiškė informacijos ministras Didier Mumengis. Tiesa, L.Kabilos vyriausybė esanti pasiryžusi pradėti derybas su kaimyninių Ugandos ir Ruandos, tariamai remiančių maištą, vyriausybėmis. Paėmę paskutinę didesnę Mbanza Ngungu įgulą, maištininkai jau kontroliuoja visas svarbiausias vietoves Kongo (buvusio Zairo) vakaruose tarp sostinės ir Atlanto vandenyno, naftotiekius bei viso regiono aprūpinimą elektra ir geriamuoju vandeniu. Trečios pagal dydį Afrikos valstybės rytinę dalį maištininkai užgrobė jau rugpjūčio pirmomis dienomis prasidėjusio maišto pradžioje.


1. Siekti, kad būtų sudaryta koalicinė, pragmatinę orientaciją turinti Vyriausybė, kuri sutelktų valstybiškai mąstančius, profesionalius žmones. 2. Priimti parlamentinės respublikos Konstituciją ir įsteigti Konstitucinį Teismą. 3. Sukurti patikimus teisinius valstybės pamatus, įtvirtinančius žmogaus teises bei laisves, lygybę prieš įstatymus, kovoti su korupcija. 4. Laikyti opoziciją būtina demokratinės valstybės veiklos dalimi. 5. Užtikrinti viešumą ir spaudos, televizijos bei radijo laisvę. 6. Remti krašto apsaugos struktūrų depolitizavimą. Kariuomenė neturi ir negali būti įtraukta į politines intrigas. Ji privalo paklusti tik aukščiausiajai valdžios institucijai. Turi būti uždraustas visuomeninių organizacijų ginklavimasis.


TASS-o korespondentas L. Ponomariovas praneša: Vakar dieniniame posėdyje specialus SNO komitetas deklaracijai dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms įgyvendinti baigė diskusiją klausimu dėl nepriklausomybės suteikimo Zanzibarui. Pagal Etiopijos, Indijos, Malio, Sirijos, Tanganikos, Tuniso ir Jugoslavijos delegacijų bendrai pateiktą rezoliuciją komitetas rekomendavo Generalinei Asamblėjai pasiūlyti Anglijos vyriausybei „dėti visas pastangas“, kad artimiausiu laiku būtų užtikrinta nepriklausomybė Zanzibarui. Administracinė valdžia, sakoma viename iš rezoliucijos punktų, turi „nedelsiant imtis žygių, kad Zanzibaro atžvilgiu būtų įvykdyti deklaracijos dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms nuostatai, ir paruošti rinkimus, kuriuose dalyvautų visi suaugę gyventojai“. Po to komitetas pradėjo svarstyti Kenijos klausimą. Diskusijoje pirmas kalbėjo TSRS atstovas V. Oberemko. Jis pareiškė, kad Generalinė Asamblėja turi paremti Kenijos liaudies reikalavimą suteikti nepriklausomybę. Anglija, skaldydama nacionalines jėgas Kenijoje, kurstydama vaidus tarp genčių, pažymėjo Tarybų Sąjungos atstovas, siekia ten išsaugoti kolonijinį viešpatavimą. Jis pasakė, kad būtina Kenijoje kuo greičiau išspręsti žemės problemą, nes kolonizatoriai atėmė iš gyventojų geriausias žemes. Liaudis turi patarlę, kuri labai tiksliai atspindi žemės paskirstymą Kenijoje. Kai į Afriką atėjo europiečiai, sakoma patarlėje, jie rankose turėjo tik bibliją, o afrikiečiai turėjo žemę, dabar gi europiečiai turi žemę, o afrikiečiai – tik bibliją. Tarybų Sąjungos atstovas pareikalavo grąžinti gyventojams visas iš jų atimtas žemes ir surengti šalyje demokratinius rinkimus, siekiant sudaryti Kenijos įstatymų leidžiamąjį organą ir nacionalinę vyriausyb


Lietuvos žydų bendruomenės taryba išreiškė nepasitenkinimą antisemitinio pobūdžio publikacijomis Lietuvos spaudoje bei kai kurių pareigūnų viešais pasisakymais. Savo pareiškime bendruomenės taryba pažymi, kad jų autoriai žydų tautai nori suversti kolektyvinę atsakomybę už sovietinio režimo įvedimą Lietuvoje 1940 metais ir taip netiesiogiai pateisinti žydų genocidą 1941-1944 metais. Žydų bendruomenės taryba nusprendė kreiptis į oficialios valdžios institucijas, kad jos tinkamai reaguotų į antisemitizmą ir imtųsi priemonių prieš jį propaguojančius asmenis. „Tačiau privalu pažymėti, kad žydų padėtis, atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, iš esmės pagerėjo: nuo to laiko čia nėra valstybinio antisemitizmo, kuris buvo sovietinio periodo valstybės politikoje. Mes kalbame tik apie kai kurių valstybės asmenų antisemitizmą bei apie tokį reiškinį kai kuriuose leidiniuose”, - pažymėjo Eltos korespondentui Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkas rašytojas Grigorijus Kanovičius. Buvusio deputato Povilo Varanausko straipsnyje valstybės laikraštyje „Lietuvos aidas” žydai tapatinami su KGB. Naujausiam leidinio „Tremtinys” numeryje paskirų žydų tautybės žmonių nusikaltimai taip pat priskiriami visai tautai. G.Kanovičius pažymėjo, kad už nusikaltimus, kuriems netaikoma senatis, reikia bausti, tam besąlygiškai pritaria žydų bendruomenė. Tačiau ji nesutinka su tokiu traktavimu, kai paskirų žydų nusikaltimai priskiriami visai tautai. Nepasitenkinimas kilo ir tuomet, kai be teismo buvo reabilituoti asmenys, kurie, kaip vėliau paaiškėjo, tarnavo fašistinei Vokietijai ir dalyvavo genocide. Lietuvos žydų bendruomenės Kovos su antisemitizmu komisijos pirmininkas, teisės daktaras profesorius Jurijus Bluvšteinas mano, kad Lietuvos valdžia turi operatyviau ir principingiau reaguoti bei pasmerkti antisemitizmo apraiškas šalyje, ypač jeigu jas eskaluoja pareigūnai.


Brangūs draugai, Korėjiečių tautos Nacionalinės šventės proga — minėdami 12 metų sukaktį nuo tos dienos, kai didvyriškoji Tarybinė Armija išvadavo korėjiečių tautą iš Japonijos imperializmo jungo, mes KLDR Aukščiausiojo Liaudies Susirinkimo Prezidiumo, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos Vyriausybės, Korėjos Darbo partijos Centro Komiteto, visos korėjiečių tautos vardu ir nuo savęs asmeniškai karščiausiai sveikiname Jus ir per Jus Tarybų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumą, Tarybų Sąjungos Vyriausybę. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos CK ir broliškąją tarybinę liaudį. Korėjiečių tauta didžiuodamasi susumuoja laimėjimus, pasiektus per 12 metų po išvadavimo kovoje už tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, socializmo statyboje, ir yra kupina draugystės jausmo ir begalinio dėkingumo savo išvaduotojai ir nuoširdžiam draugui — didžiajai tarybinei liaudžiai. Korėjiečių tauta, vadovaujama Korėjos Darbo partijos ir KLDR Vyriausybės, apgynusi nuo priešų pasikėsinimo savo brangų istorinį iškovojimą — liaudies demokratine santvarką ir demokratinę bazę šiaurinėje respublikos dalyje, kuri yra tėvynės suvienijimo laidas, dar labiau stiprina ją ekonomiškai bei politiškai ir, sėkmingai įvykdžiusi trejų metų planą liaudies ūkiui po karo atkurti ir išvystyti, dideliu darbo pakilimu ir entuziazmu kovoja už pirmojo penkmečio plano įvykdymą. Mūsų šalies miestuose ir kaimuose socializmas pasiekia tvirtą pergalę, ir visi darbo žmonės su marksizmo-leninizmo vėliava kaip niekuomet monolitiškai susitelkė apie Korėjos Darbo partijos Centro Komitetą ir Vyriausybę. Didžiojo Lenino mokymas ir vertingas TSKP patyrimas yra Korėjos Darbo partijai vadovu visoje jos veikloje, o Korėjos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė bei nesavanaudiška tarybinės liaudies pagalba yra patikima visų korėjiečių tautos laimėjimų garantija. Draugystę su didžiąja tarybine liaudimi korėjiečių tauta laiko brangiausia, niekuo nepamainoma, ir ji visomis jėgomis pasistengs toliau stiprinti proletarinį Internacionalinį solidarumą su Tarybų Sąjungos vadovaujamos socialistinės stovyklos šalių tautomis. Mes iš visos širdies linkime Jums ir tarybinei liaudžiai, TSKP išmintingai vadovaujamai, tolesnių puikių laimėjimų didžiojoje komunizmo statyboje ir kovoje už kelio užkirtimą naujam karui ir už tvirtą taiką visame pasaulyje. Tegyvuoja amžina ir neišardoma Korėjos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė.


Ar nusiplaus Prancūzija kolonijinio karo gėdą?

OAS siekia teroru užtemdyti Alžyro laisvės aušrą

Šiandien paskelbtais Prancūzijos ginkluotųjų pajėgų ministerijos duomenimis, nuo Alžyro karo pradžios iki 1961 metų pabaigos prancūzų armija neteko Alžyre 17.250 užmuštų ir 51.800 sužeistų, praneša agentūra Frans pres. Tais pačiais duomenimis, Alžyras neteko 141 tūkstančio užmuštų. Nuo 1954 metų lapkričio 1 d. į Alžyrą iš Prancūzijos buvo išsiųsta maždaug milijonas naujokų.


NIUJORKAS, kovo 19 d. (TASS), Agentūros Asošieited Pres korespondento pranešimu iš Montgomerio miesto (Alabamos valstija), šiandien 93 negrai, jų tarpe 25 dvasininkai, turi čia stoti teisman už tai, kad jie atsisakė naudotis miesto autobusais, kuriuose pagal valstijos įstatymus yra specialios vietos negrams ir baltiesiems. Vasario 21 d. didysis žiuri, kurį sudaro daugiausia baltųjų atstovai, apkaltino tuos negrus tuo, kad jie yra 16 savaičių trunkančio autobusų susisiekimo boikoto Montgomerio miesto vadovai ir aktyvūs dalyviai. Kaltinimo aktai buvo sudaryti, remiantis retai taikomu valstijos įstatymu, liečiančiu darbo konfliktus. Šis įstatymas draudžia organizuotą boikotą „be teisingo preteksto arba juridinės priežasties“. Korespondentas nurodo, kad autobusų boikotas prasidėjo po to, kai siuvėja negrė Roza Parks buvo suimta ir apkaltinta už tai, kad ji atsisakė atsisėsti autobuse į negrams skirtą vietą. Miesto gyventojai negrai pasisakė prieš segregacijos sistemą miesto transporte ir iškėlė bylą apygardos teisme, paskelbdami, kad valstijos ir miesto įstatymai neatitinka konstitucijos.


Kaip praneša Reuterio agentūra, vakar vakare Nikozijoje (Kipro sala) buvo pakartas 19 metų graikų jaunuolis Evagoras Palikarides, apkaltintas ginklo laikymu. Graikijos vyriausybė, Graikijos bažnyčios vadovas, žymūs Kipro salos ir Graikijos veikėjai stengėsi išgauti pasigailėjimą Palikaridesui. Londone 40 bendruomenių rūmų narių ir leiboristų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto narių pasirašė laišką, kuriame prašė pasigailėti jaunuolio. Anglijos valdžios organai neatsižvelgė į šiuos prašymus. Jaujono kipriečio nužudymas sukėlė naują salos gyventojų pasipiktinimo bangą.


Urugvajaus laikraštis „Popular“ praneša, kad ruošiama nauja agresija prieš Kubą. Meksikos žurnalistai, rašo „Popular“ gavo „visą sąrašą karinių bazių, iš kurių planuojama užpulti Kubą“. Sąraše suminėti šie punktai: Gvatemala: Kvenka de Kobanas, Puerto Migelitas, Santa Rosa de Kopanas, Benchė Viecha, Česas, Kampo Floresas, Petenas, Puerto Barijas, Puerto Livingstonas; Nikaragva: Maigo sala, Blufildas, Fundidora, Puerto Kabesa


TASS-o korespondentas V. Čiuksejevas praneša: „Tegyvuoja socialistinė Kuba!“, „Jankiai, palikite Kubą ramybėje!“, „Kuba nori prekiauti, o ne kariauti!“. Plakatus su šiais įrašais buvo galima matyti šiandien keletą valandų Grovnoro aikštėje prie JAV ambasados Londone. Šiandien ambasada buvo piketuojama, protestuojant prieš Amerikos kariaunos veiksmus. Piketavimą organizavo „Vestindijos komitetas už nacionalinę nepriklausomybę ir taiką“. JAV veiksmai prieš Kubą – grėsmė visuotinei taikai, pasakė jūsų korespondentui vienas iš piketininkų – Britų Gvijanos atstovas Hartlis. Mes Vestindijoje esame labai susirūpinę šiame rajone susidariusia padėtimi: Amerikos imperializmo provokacijų prieš jauną Kubą pavojus gali bet kuriuo momentu virsti grėsme ir mums. Mes atidžiai sekame, kaip vystosi įvykiai, pareiškė komiteto sekretorius L. Džefris. Ši organizacija, pranešė jis, buvo įsteigta 1962 metų pradžioje. Savo veikla ji ypač stengiasi išsaugoti ir stiprinti nepriklausomybę, kurią iškovojo eilė Vestindijos šalių. Atsakydamas į klausimą, kaip komitetas vertina TASS-o pareiškimą dėl pavojingų Amerikos militaristų provokacijų, Džefris pasakė: tai labai naudingas žingsnis, mes jį sutikome su pasitenkinimu. Kuba negali būti likviduota taip, kaip prieš 25 metus Hitleris ir Musolinis su Vakarų valstybių parama likvidavo respublikoniškąją Ispaniją. Kaip praneša agentūra ADN, kreipimesi pabrėžiama, kad Kubos užpuolimas reikštų savižudybę Jungtinėms Amerikos Valstijoms ir pirmiausia savižudybę Vokietijos Federatyvinei Respublikai, kuri, būdama Rytų ir Vakarų pasienyje, taptų pirmąja atominio karo auka. Mes reikalaujame: duokite vokiečiams taikos sutartį, leiskite Kubai gyventi taikoje. Mes raginame visus, pirmiausia darbininkus įmonėse ir profsąjungų narius, solidarizuotis su kubiečių tauta. Šalin rankas nuo laisvosios Kubos! – sakoma kreipimes


Vakarykščiame posėdyje Prancūzijos Ministrų taryba bendrais bruožais priėmė įstatymo projektą, pagal kurį šalyje bus surengtas referendumas klausimu dėl respublikos prezidento rinkimų visuotiniu balsavimu. Tuo pačiu vyriausybė pritarė generolo de Golio ketinimui reformuoti dabar veikiančią konstituciją, pagal kurią prezidentą renka speciali rinkėjų kolegija (ją sudaro parlamentarai ir vietinių savivaldybės organų nariai). Prezidento de Golio sumanyta konstitucijos reforma siekiama dar labiau padidinti jo asmens valdžią ir sustiprinti autoritarinį dabartinio politinio režimo Prancūzijoje pobūdį. Įvykdžius šį sumanymą, prezidentas praktiškai pats vienas spręs šalies likimą. Naudodamasis parlamento paleidimo teise, prisidengdamas tariamu visos liaudies pritarimu, jis faktiškai turės daugiau galios, negu įstatymų leidžiamoji valdžia, ir kartu išlaikys savo rankose visas vykdomosios valdžios prerogatyvas. Parlamentui beliks pasitenkinti tik grynai registracinėmis funkcijomis. Demokratinė Prancūzijos visuomenė griežtai kritikuoja de Golio planą, pabrėždama, kad visos valdžios sutelkimas vieno žmogaus rankose sudaro galimybę visokioms bonapartistinio tipo avantiūroms ir kelia grėsmę nacionaliniams šalies interesams. De Golio sumanyta konstitucijos reforma čia laikoma etapu įvedant atvirą monopolistinio kapitalo diktatūr


KAIRAS, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Spauda praneša, kad Prancūzijos vyriausybei užklausus dėl Prancūzijos laivų plaukimo Sueco kanalu, Egipto vyriausybė pareiškė, kad ji neprieštarauja prieš Prancūzijos laivų naudojimąsi kanalu, su sąlyga, kad bus laikomasi nustatytos tvarkos ir bus mokamos nustatytos rinkliavos.


Lietuvių draugijų veikimas okup. Lietuvoj eina platyn.

Praėjusią savaitę Vilniuj įvyko metinis visuotinis Šv. Kazimiero draugijos susirinkimas. Draugijos pirmininkas kun. šamb. A. Viskantas padarė metinės darbuotės apyskaitą. Iš jos paaiškėjo, kad šiuo laiku draugija turi 9-ose apskrityse 150 skyrių. Sulig apskritimis skirstoma taip: Ašmenos apskrity – 5 skyriai, Braslavės – 9, Dysnos – 1, Gardino – 7, Lydos – 23, Suvalkų – 8, Švenčionių – 53, Vileikos – 1 ir Vilniaus – Trakų 41. Visi tie skyriai turi 3810 narių. Pernai metų pradžioje draugija turėjo tik 5-ose aps. 15 skyrių, šiemet tas skaičius padidėjo iki 150. Dauguma jų turi knygynėlius, kai kuriuose yra suruošta paskaitų, vaidinimų. Centras siuntinėja prelegentus, kurie per metus padarė 117 paskaitų ir padėjo susiorganizuoti 50-čiai skyrių. Draugija rūpinasi ir mokyklomis, bet iki šiol teturi tik 1 mokyklą. Paduota prašymai ir vakariniams kursais steigti, bet atsakymo negauta. Sumanymuose pasiūlyta įsteigti vasaros metu skrajojamas teatras sodžiui labiau organizuoti ir burti lietuvių jaunimas ir sušaukti provincijos skyrių atstovų susivažiavimas.


Afganistano karalius Amanullah balandžio mėn. atsilankys Maskvoj. Grįždamas iš Maskvos jis trim dienom sustos Varšuvoj.


Kaip įsivaizduoja prancūzai vokiečių politiką rytuose. „Lietuvos Aide“ esame rašę, kad vokiečiai kai kuriais sumetimais yra suinteresuoti, kad tarp Lenkijos ir Lietuvos įvyktų nuolatiniai „normalūs santykiai“. Vokiečiai yra suinteresuoti, kad Lietuva su Lenkija susitartų, nes po tokios „taikos“ vokiečiai drąsiau galės statyti Dancigo revendikacijų klausimą, nurodydami ir Klaipėdą, kuri, esant tarp Lietuvos ir Lenkijos normaliams santykiams, galėsianti vokiečių išmanymu pilnai lenkų interesus patenkinti. Mes dar nesam pamiršę Paneuropos judėjimo vedėjo p. Condenhove - Kalergi plano atiduoti Dancigą vokiečiams, o Lietuvą sufederuoti su lenkais ir kad tas sumanymas turėjo daugiau pasisekimo pas vokiečius nei pas pačius lenkus. Lenkai gi, pradėje savo „pacifizmo kompaniją“, daugiausia dėmesio ir kreipia „kolaboracijai su Vokietija“. Paskutiniai p. Zaleskio pareiškimai yra ypač charakteringi šiuo atžvilgiu. P. Zaleskis urbi et orbi paskelbė, kad jo politikos bene bus svarbiausias uždavinys „bendradarbiavimo su Vokietija bazės praplėtimas“, o P. Bernhardt ir Vossische Zeitung smarkiai pritarė p. Zaleskio vedamai politikai. Jis rado, kad p. Zaleskis veda politiką „tikroj konsiliacijos dvasioj“. Tačiau nereikia pamiršti, kad vokiečiai nėra davę lenkams Locarno sutarty tų garantijų, kurias yra pripažinę prancūzams. Yra aišku, kad Vokietija niekada nepripažinis tos situacijos, kurią yra sudaręs Dancigo koridorius. P. Georges Blun yra išleides knygą „L'Allemagne mise à nu“ (Vokietija savo nuogume), iš kurios sužinome nemaža įdomių dalykų. Gabus publicistas D. Blu yra išuostęs tai, kas ir daugeliui diplomatų ne visuomet pavyksta. Savo minėtoj knygoj autorius mini, kad lenkų ir vokiečių santarvei mažiau sudaro Aukštosios Silezijos klausimas, kadangi einama prie to, kad sudarytų vieną ekonominį vienetą iš vokiškos ir lenkiškos Silezijos. Toj krypty vedamos derybos. Kitas reikalas su Dancigu. „Niekada mums neteko konstatuoti, kad vokiečių opinija pasidalintų ar pamainytų nuomonę dėl Dancigo ir jo koridoriaus“, - sako autorius. Tas klausimas laukia Tautų Sąjungos arbitražo, tačiau Tautų Sąjunga jo nepajėgsianti išspęsti. Jeigu Tautų Sąjunga insis tos problemos, tai iš anksto galima esą ruoštis į Tautų Sąjungos pakasynas. Ant Tautų Sąjungos mirties paminklo būsiąs iškaltas toks epitafas: „Čia ilsis Tautų Sąjunga, pakirsta savo jaunose dienose dėl vokiečių lenkų problemos!“ Vilniaus klausimas dar tokių laidotuvių Tautų Sąjungai nesuruošė, nors ir sudarė labai didelį smūgį. Žinoma, Tautų Sąjunga turėjusi tiek karčių pamokų iš lenkų lietuvių ginčo ir, mūsų išmanymu, stengsis nusikratyti Dancigo klausimo arba imsis jo dideliu atsargumu. Tai supranta labai puikiai ir vokiečiai. Pas juos yra tendencija tiesioginiai susitarti. Bet kaip? Čia p. Georges Blun paduoda mums, lietuviams, didelės reikšmės reveliacijas, į kurias permaža kreipiama reikalingo dėmesio. Vokiečiai, girdi, siūlą lenkams padaryti iš Dancigo laisvą uostą ir suteikti visus palankumus tranzitui, bet Dancigo teritorija ir miestas turėtų priklausyti vokiečiams. Be to, jie yra pasiruošę nieko nedaryti, kas galėtų kenkti paskesnei Lenkijos ir Lietuvos reunijai į vieną valstybę, tuo atvėju lenkai užvaldytų dideli uostą, „Klaipėdą“… „Tas uostas, sako autorius, galėtų būti modernizuotas, o vokiečiai neatsisakys suteikti finansinių kompensacijų tam reikalui“. Autoriaus nuomone, tiktai panašus Grenzregulierung ir interesuojąs vokiečius. „Berlynui mažai rūpi, - sako D. Blun, - kad lenkai nuo Ukrainos pusės ar kitos buvusios rusų provincijos yra absorbavę teritorijas, kurios nėra grynai lenkiškos“. Vienu žodžiu, autorius mano, kad Dancigo koridorius esąs rytų Europos raktas. Dėl panašių reveliacijų reiktų susimąstyti: atsarga niekur gėdos nedaro, o politikoj ypatingai.


Kada paskaitos „Apie tarptautinę padėtį“ ir „Apie lietuviškai vokiškųjų nacionalistų tikrąjį veidą“ buvo užbaigtos, Tauragnų valsčiaus Vyrių apylinkės valstiečiai apsupo pranešėjus. Pasipylė klausimai. Valstiečiai klausinėjo apie Berlyno konferencijos nutarimus, apie Indijos nepriklausomybę, jie domėjosi visais tarptautinio gyvenimo klausimais. Daug klausimų lietė kasdieninius kaimo gyvenimo klausimus bei valstiečių rūpesčius. Ilgai truko ir gyvai praėjo pasikalbėjimas. Ir kada susirinkimas baigėsi, vienas mažažemis valstietis išreiškė visų nuomonę, priekaištaudamas propagandistams, kodėl jie anksčiau nepravesdavo tokių susirinkimų. Panašiai kaip Vyrių apylinkėje atrodo valstiečių susirinkimai ir Lukošiūnų, ir Širvidžių, ir Nautiškių kaime, visur, kur pravedė susirinkimus ir skaitė paskaitas LKP(b) CK propagandistų grupės narys komjaunuolis drg. Marcelis ir LKP(b) Utenos apskrities komiteto karinio skyriaus vedėjas drg. Marganavičius. Panašiai vyksta susirinkimai ir kitų valsčių apylinkėse, kurias aplanko kiti LKP(b) CK propagandistų grupės nariai. Valstiečiai klausosi paskaitų su dideliu susidomėjimu, jie yra ištroškę teisingo bolševikiško žodžio ir skundžiasi, kad juos per retai aplanko. Ligi šiol politinis masinis darbas Utenos apskrityje buvo pravedamas nepatenkinamai. Pranešėjų grupė darbo neišvystė. Agitatoriai buvo tik įtraukti į sąrašą, bet daugelis jų net nežinojo, kad jie agitatoriai. LKP(b) CK propagandistų grupė stengiasi padėti LKP(b) Utenos apskrities komiteto agitacijos ir propagandos skyriui sutvarkyti darbą. Pravestas pasitarimas su agitkolektyvų vedėjais ir agitatorių pasitarimai valsčiuose, kuriuose dalyvavo 240 žmonių. Apskrities miesto agitatoriai suskirstyti į brigadas ir išvyko į apylinkes. LKP(b) CK propagandistų ir vietos aktyvo jėgomis šį mėnesį valsčiuose ir apylinkėse padaryti 67 pranešimai. Atskirai pranešimai buvo skaitomi apskrities ir valsčių inteligentijai, agitatoriams. Per susirinkimus ir mitingus pranešimų išklausė daugiau kaip 30.000 darbo valstiečių. LKP(b) CK propagandistai padeda taip pat vietos aktyvui vykdyti LKP(b) CK VII plenumo nutarimus, iškelti ir ištaisyti plenumo numatytus trūkumus, jie padeda valsčių vykdomiesiems komitetams geriau sutvarkyti žemės ir gyvulių įskaitą, atrasti buožių paslėptus gyvulius, organizuoti raudonąsias gurguoles. Jie daro pranešimus grūdų priėmimo punktuose ir kartu su vietos agitatoriais aplanko valstiečių kiemus, vesdami individualią agitaciją. Toks darbas leidžia ir patiems LKP(b) CK propagandistams geriau susipažinti su darbo valstiečių reikalais, mokytis iš masių, didinti savo patyrimą. LKP(b) CK propagandistų grupė siekia savo darbu suteikti konkrečią pagalbą vietoje apskrities partinei organizacijai, kaip tai reikalavo LKP(b) CK VII plenumas.


Kaip sužinota, Estijos banko prezidentas Sijmas Kallas birželio 21 dieną paprašė laiko pasisakyti per Estijos televiziją. Apžvalgininkų nuomone, galimas dalykas, kad Estijos banko prezidento pasisakymas bus susijęs su pinigų reformos Estijoje pradži


Lenkijos likimą nuspręs ne seimas, o Pilsudskis.

Rinkimų kova Lenkijoj pasiekė aukščiausią laipsnį. Ypač smarki agitacija vedama spaudoj. Šiomis dienosmis Varšuvoj buvo sukonfiskuoti beveik visi opozicijos laikraščiai. „Gazeta Waršawska“ vasario 28 d. buvo konfiskuojama keturius kartus ir išėjo tik penktą kartą – pusiau balta. Karo ministerijos organas „Polska Zbrojna“ pareiškia, kad Lenkijos likimas esąs ne tik milionų rinkikų, bet ir Pilsudskio rankose.


Premjeras pritaria Prezidentui dėl antikagėbistinio įstatymo, tačiau į Konstitucinį Teismą nežada kreiptis

Buvusių SSRS Valstybės saugumo komiteto kadrinių darbuotojų veiklą ribojantis įstatymas trečiadienį buvo išspausdintas “Valstybės žiniose”. Tos pačios dienos vakare susitikęs su Prezidentu Valdu Adamkumi premjeras taip pat aptarė šio įstatymo trūkumus. “Manau, kad šį įstatymą reikia taisyti, bet nejaučiu jokio asmeninio poreikio kreiptis į Konstitucinį Teismą”, - sakė premjeras. Jo manymu, buvusių KGB darbuotojų veiklą ribojantis įstatymas buvo priimtas šiek tiek skubotai. “Mes sutinkame su Prezidento nuomone, kad kai kurios parengto įstatymo nuostatos gali prieštarauti Konstitucijai. Vyriausybė tai yra pastebėjusi ir anksčiau, apie tai informavome ir Seimą. Šio įstatymo pataisas pateiksime rudenį, kad nekiltų abejonių, ar jos atitinka Konstituciją”, - teigė premjeras ir priminė, kad įstatymas turi nepažeisti tarptautinės teisės. G.Vagnorius sutiko, kad Vyriausybės atstovai būtų deleguoti į Prezidento sudaromą komisiją įstatymo pataisoms rengti. Derybos - pasirengimas privatizavimui Vyriausybė, kaip ir Seimas, pritaria deryboms su amerikiečių “Williams” kompanija, bet negarantuoja dėl derybų rezultatų. “Vyksta derybos ne dėl objektų privatizavimo, bet dėl įstatinio kapitalo padidinimo pagal Akcinių bendrovių įstatymą, - spaudos konferencijoje teigė G.Vagnorius. Įstatymas leidžia, neskelbiant privatizavimo, įstatinį kapitalą didinti iki 30 proc. Stambaus investuotojo atėjimas pagyvintų įmonių veiklą, padidintų jų vertę. Tai pasirengimas privatizavimui. Nuo šio etapo priklausys ir privatizavimo sėkmė, o dėl kapitalo pritraukimo derybos vistiek turėtų vykti. “Mažeikių naftos” įmonė galės dirbti pelningai tik tuomet, kai bus rekonstruota. Nuo 1998 m. Vyriausybė komercinių objektų nebegali finansuoti valstybės lėšomis. Užlopytų gatvių neturėtų būti “Pirmojo pusmečio ekonominiai bei socialiniai rodikliai rodo, kad pernai jų augimas nebuvo nei atsitiktinis, nei trumpalaikis”, -vakar spaudos konferencijoje, palinkėjęs žurnalistams geros vasaros, konstatavo premjeras. Bendrasis vidaus produktas, Gedimino Vagnoriaus teigimu, padidėjo apie 8 proc., pramonės gamyba apie 5 - 6 proc. - todėl galima prognozuoti, kad ekonomikos augimo tempas šiemet turėtų būti truputį didesnis nei pernai. Nuo praėjusių metų birželio iki šių metų pirmojo pusmečio pabaigos vidutinis darbo užmokestis padidėjo 25 proc., o vidutinė pensija - 22,5 proc. Infliacija pastaruosius dvylika mėnesių buvo 6 proc., tikimasi, kad liepos mėnesį ji sieks tik 0,2 proc., ir šį mėnesį metinė infliacija bus mažesnė nei 6 proc., t.y. šis rodiklis iš Vidurio ir Rytų Europos valstybių - vienas geriausių. Per pirmą pusmetį nacionalinis biudžetas, palyginti su praėjusių metų tuo pačiu laikotarpiu, gavo 22 proc. daugiau įplaukų, nors šiemet buvo sumažinti pelno mokesčiai, mėginta taikyti mokesčių lengvatas. Du trečdaliai privatizavimo fondo, kaip ir numato įstatymas, bus skiriami indėliams atkurti. Iš 1,4 milijardo litų jau spalio mėnesį 370 mln. Lt bus panaudoti pirmos indėlininkų grupės - vyresnio amžiaus žmonių, invalidų ir kitų labiausiai remtinų žmonių indėlių sąskaitoms atkurti. Kitų žmonių indėlių sąskaitos bus atkurtos kitąmet. Vyriausybė nusprendė iš likusios privatizavimo fondo dalies lėšas skirti pačioms svarbiausioms - smulkaus ir vidutinio verslo rėmimo, ligoninių bei miestų kelių sutvarkymo, mokyklų remonto - programoms. “Miestų keliai pagerėjo”, - vildamasis, kad tai pastebėjo ir gyventojai, konstatavo Ministras Pirmininkas. Tačiau tiek lėšų, kiek keliams taisyti skiriama iš nacionalinio biudžeto, vis tiek dar nepakanka. Iš privatizavimo fondo Vyriausybė nusprendė skirti dar apie 40 mln. Lt tam, kad miestų ir apskričių centrų keliai būtų gerai sutvarkyti. Miestuose neturi būti sulopytų gatvių. Užlyginta duobė gatvės vidury - tarsi lopas ant diplomato kelnių, kurias jis kartais gali apsimauti per kokius nors protokolinius priėmimus, kalbėjo premjeras. Šiuolaikiniuose Europos miestuose gatvės nėra lopomos. Pataisos skatins investicijas Tarptautinis valiutos fondas konstatavo, kad einamosios sąskaitos deficitas Lietuvoje grėsmingai auga. Pasak premjero, šis rodiklis iš tiesų nėra džiuginantis. Tačiau jis mano, kad labai padidėjusios užsienio kapitalo investicijos taip pat atsispindi einamosios sąskaitos deficite. Vyriausybė planuoja, kad šiemet užsienio kapitalo investicijos vienam gyventojui, palyginti su 1997 metais, padidės 2,5 karto. G.Vagnorius pranešė, kad Vyriausybė priėmė griežtą sprendimą, jog kitais metais biudžetas turės būti nedeficitinis. Tai dar nereiškia, kad jis išspręs einamosios sąskaitos deficito problemas, nes deficitas skaičiuojamas milijardais, o biudžeto deficitas siekia tik 600 mln. Tačiau tai turėtų sumažinti spaudimą ir importui. Atsižvelgdama į Tarptautinio valiutos fondo bei Lietuvos banko rekomendacijas Vyriausybė yra priėmusi Mokesčių įstatymo pataisas. Tas pataisas trečiadienio vakarą G.Vagnorius taip pat aptarė su Prezidentu Valdu Adamkumi, dalyvaujant Prezidento patarėjams ir finansų ministrui. Vakarykštėje spaudos konferencijoje premjeras paaiškino, kad šios pataisos ne tik kad nepadarys žalos kapitalo rinkai, bet ir skatins į ją investuoti. Įstatymuose numatytas mokestis už akcijų vertės padidėjimą nėra kapitalo augimo mokestis, nes nenumatoma apmokestinti reinvestuojamų lėšų. Taigi įstatymo pataisos sudarys palankias sąlygas investicijoms į kapitalo rinką, nes iki šiol pajamų mokesčiu buvo apmokestinamos ir investicijos, ir vartojimui naudojamos pelno lėšos. “Buvo apmokestinamos ir pajamos, gautos iš akcijų, nes prieš perkant akcijas būdavo imamas pelno mokestis, - sakė Ministras Pirmininkas. - Kai 2000 metais visiškai atsisakysime pelno mokesčio, bus neapmokestinamos ne tik investicijos, bet ir vartojimui skirtos lėšos”.


Amerikos kariuomenė turi išeiti iš Pietų Korėjos

SPAUDOS KONFERENCIJA KORĖJOS LIAUDIES DEMOKRATINĖS RESPUBLIKOS AMBASADOJE

Teisinga korėjiečių tautos kova už Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos ir už taikų tėvynės suvienijimą atitinka ne tik korėjiečių tautos lūkesčius, bet ir prisideda prie bendros visų tautų kovos už taiką ir saugumą Azijoje ir visame pasaulyje, šiandien pareiškė Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos ambasadorius Li Son Unas spaudos konferencijoje, skirtoje korėjiečių tautos kovai už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos. Kartu su korėjiečių tauta birželio 25-ąją — kovos dieną už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos – pažymi visi dorieji žmonės, kurie stoja prieš naujo karo kurstytojus, už taikų sambūvi. Tą dieną prieš dvylika metų korėjiečių tauta pradėjo kovą už savo laisvę ir nepriklausomybę prieš Amerikos imperialistus ir jų talkininkus. Li Son Unas pateikė daug faktų apie Amerikos kareivių žvėriškumus Pietų Korėjos žemėje, apie jų smurto veiksmus, kyšininkavimą ir plėšikavimą. Amerikos imperializmas, pabrėžė jis, yra neapkenčiamas, pikčiausias korėjiečių tautos priešas. Pakanka pasakyti, kad, oficialių JAV atstovų duomenimis, Amerikos okupacinė kariuomenė Pietų Korėjoje turi daugiau kaip 60 tūkstančių karių. Su Amerikos imperialistų parama marionetinė Pietų Korėjos armija padidėjo beveik dvigubai palyginti su tuo laiku, kai buvo sudarytos paliaubos. Spaudos konferencijoje buvo pabrėžta, kad karinių bazių plėtimu ir Amerikos kariuomenės vykdomais kariniais manevrais siekiama, svarbiausia, vieno tikslo — paruošti Korėjos šiaurinės dalies užpuolimą. Šiomis dienomis įvykusi KLDR Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesija, pasakė Li Son Unas, apsvarstė klausimą, kaip plėsti bendranacionalinę kovą už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos. Liaudies Korėjos atstovai pasiūlė Pietų Korėjos valdžiai sudaryti susitarimą, kad abi šalys nenaudos ginkluotųjų pajėgų ir sumažins kariuomenės skaičių. Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesija savo kreipimesi į Pietų Korėjos valdovus, visuomenės bei politinius veikėjus ir visų gyventojų sluoksnių atstovus pasiūlė apsvarstyti priemones, kuriomis būtų galima bendrai kovoti už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos ir išgelbėti naciją. Tam, pabrėžė ambasadorius, Pietų ir Šiaurės Korėjos atstovai turėtų kur nors — arba Panmynčžone, arba Pchenjane, arba Seule — susirinkti už vieno stalo. Kaip pareiškė Li Son Unas, KLDR Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesijos pasiūlymai atskleidžia naują perspektyvą taikiai suvienyti Korėją, dar kartą vaizdžiai rodo, jog „mūsų partija ir vyriausybė nuoširdžiai siekia, kad Amerikos kariuomenė būtų išvesta iš Pietų Korėjos ir kad Korejos klausimas būtų išspręstas savomis pačios korėjiečių tautos jėgomis”.