„Lithuania“ su lenkiška vėliava!; Siurprizas vykstantiems Lietuvon amerikiečiams lietuviams

Danų laivininkystės kompanijos laivai „Lithuania” ir „Estonia” jau eilė metų buvo nuolatiniai, Klaipėdos uosto svečiai. Laivai plaukiodavo tarp Amerikos ir Klaipėdos bei Liepojos uostų. Jais atplaukdavo Lietuvon daug lietuvių iš Amerikos; laivo vardas „Lithuania” amerikiečiams lietuviams imponuodavo — primindavo jiems senąją tėvynę, kurią jie važiuodavo lankyti. Šiemet tie laivai taip pat turėjo atvežti į Lietuvą nemažai užjūrio svečių. Jau žinoma, kad balandžio 3 d. laivas „ Estonia” į Klaipėdą atveš didelį būrį amerikiečių lietuvių. Laivas „Lithuania” atplauks Klaipėdon su Amerikos svečiais gegužės mėnesio 26 ir liepos 3 d. Žinoma, vykstantieji Lietuvon jau iš anksto nusipirko laivokartes tais laivais keliauti ir grįžti Amerikon. Tik štai dabar pasklido žinia, kad danų firma laivus „Lithuania”, „Estonia” ir „Polonia” pardavė lenkų bendrovei. Ta bendrovė yra Lenkijos vyriausybės rankose. Nuo gegužės mėnesio tie laivai pradėsią plaukioti po Lenkijos vėliava. Vadinasi, tik „Estonia” laivas, atplauks su lietuviais balandžio 3 d. bus ne po Lenkijos vėliava, gi gegužės mėn. atplaukiantieji tėvynėn „Lithuania” laivu lietuviai turės naudotis lenkų patarnavimais. Tai tikra ironija. Nežinia, kaip į tai pažvelgs amerikiečiai lietuviai, visada jautrūs patriotai ir mūsų priešų atžvilgiu aiškiai nusistatę žmonės. Berods, dabar vėlu jiems ką nors ir daryti, nes dauguma, žinoma, laivokartės nusipirkę. Viena aišku, kad tokios kelionės perspektyvos nevieną sulaikys Amerikoj, jei jiems nepavyks parsirasti Lietuvon be lenkų malonės. Dėl šito danų biznio su lenkais nevienas amerikietis lietuvis turės daug nemalonumų ir nuostolių, jei neboj nebus grąžinti pinigai už laivokartes arba nebus duotas kitos kurios valstybės kompanijos laivas. Be to, įdomu žinoti, ar mūsų vyriausybė įsileis lenkų laivus į Klaipėdos uostą? O jei įsileis, tai kažin ar vyriausybei pavyks apsaugoti nelauktą svetį nuo visokių incidentų mūsų uoste? Mūsų visuomenė į šį įvyki ramiai vargu sugebės pažiūrėti. Jautri kiekvienu atveju, kai tik reikalas eina apie mūsų pietų kaimyną, visuomenė nustebo išgirdusi žinią apie „Lithuania” su lenkiška vėliava ir sukando dantis. Šito, tiesa, nemalonaus, mūsų visuomenės nusistatymo nuslėpti negalime. „Lithuanijos” sutuoktuvės su lenkiška vėliava Lietuvoj bus suprastas, kaip pasityčiojimas iš mūsų. Dar vienas dalykas. Dauguma amerikiečių lietuvių, be abejojimo, nežino, kad minėtieji laivai jau lenkų rankose ir pasiruošę kelionėn, kad ir su širdgėla tęs iki galo. Bet ar jie bepanorės ir ar begalės tais laivais grįžti Amerikon? O kai nepanorės, tai kas jiems nuostolius atlygins? Kokiu būdu ir kas juos parveždins Amerikon? Štai visa eilė klausimų, kurie kyla šito danų ir lenkų biznio rezultate. Ir vyriausybė turės jais labai susirūpinti. Nes kai prasidės kelionė ir visi nesusipratimai, kurių čia tik dalis tenurodama, vėlu bus kas nors daryti. Tada mes turėsim amerikiečių svečių, ypač Lietuvos piliečių, nenorom patekusių lenkų globon, begales nusiskundimų, nusiminimų, pasipiktinimų. Mes dar nežinome, ką gali patirti Amerikos lietuviai, ypač Lietuvos piliečiai, Lenkijos vėliavos globojami. Vykstantieji kur nors iš Lietuvos jūromis mūsų piliečiai, žinoma, apseis be lenkų patarnavimų, bet negalime nepasirūpinti užjūrio broliais, kurie sąlygų verčiami gali patekti į lenkų laivus.


Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė laiko visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą įsakmiausiu visų tautų ir visų vyriausybių uždaviniu, – sakoma šiandien čia paskelbtame VDR vyriausybės pareiškime. Šis pareiškimas nusiųstas Suvienytųjų Nacijų Organizacijai, SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijai. VDR vyriausybė pareiškime pabrėžia, kad, likvidavus antrojo pasaulinio karo liekanas, sudarius Vokietijos taikos sutartį ir pavertus Vakarų Berlyną neutraliu laisvuoju miestu, būtų įneštas esminis indėlis sprendžiant svarbų uždavinį pažaboti agresyvų Vakarų Vokietijos militarizmą ir sumažinti dabartinį tarptautinį įtempimą, taip pat būtų sudarytos sąlygos visuotinai ir visiškai nusiginkluoti. VDR vyriausybė, nurodoma pareiškime, siekia nusiginklavimo ir abiejų Vokietijos valstybių karinio neutralumo, kas atitiktų ne tik visos vokiečių tautos, bet taip pat Europos ir viso pasaulio tautų interesus. Kartu ji vadovaujasi pagrindiniais Potsdamo susitarimo principais, numatančiais visiškai nusiginkluoti ir demilitarizuoti Vokietiją, su šaknimis išrauti vokiškąjį militarizmą. VDR vyriausybė pabrėžia, kad abi Vokietijos valstybės visiškai gali visuotinai nusiginkluoti, iki bus išspręsta nusiginklavimo problema pasauliniu mastu, ir ta proga primena savo pasiūlymus, pateiktus SNO Generalinės Asamblėjos XV sesijai. Šiuose pasiūlymuose numatoma visuotinai ir visiškai nuginkluoti abi Vokietijos valstybes trimis etapais per 3-4 metus. Tačiau šiuos ir kitus pasiūlymus nusiginkluoti, sudaryti centrinėje Europoje beatominę zoną ignoruoja VFR vyriausybė, kuri toliau vykdo nežabotų ginklavimosi varžybų politiką. VDR vyriausybė, pažymima pareiškime, ir toliau iš visų jėgų stengsis, kad abi Vokietijos valstybės nusiginkluot


Sugriš Sąjūdžio gebėjimas atskirti tiesą nuo melo

Aš nenorėjau dalijimosi – jei tik truputį daugiau kaip pusė balsuos už mane, įmanomas susipriešinimas. Visi dalyvavusieji balsavo už mane – gavau paramą ir buvau pastatytas “muštynėse” pirmoje eilėje – ryšiams su Centro komitetu. O V.Petkevičius irgi už Jus balsavo? Ne, V. Petkevičius protestavo nuo pat pirmo siūlymo mane rinkti Tarybos pirmininku. Jis demonstratyviai išėjo. Mes paskui net turėjom spręsti klausimą, ar jis tebėra Tarybos narys, nes posėdžiuose nedalyvaudavo, o užkulisiuose ir net viešai plūsdavosi. Ar būtent tada išryškėjo takoskyra tarp perestroikininkų ir nepriklausomybininkų? Kaip Jūs ja jautėt? Dar pačiame Centro komitete nebuvo visiškai aišku, kas tie perestroikininkai, nes ten buvo labai daug stagnatorių. O A. Brazauskas, man atrodo, laviravo tarp vienų ir kitų. V. Petkevičius mus smerkė, kam atsiribojam nuo A. Brazausko. O Jūs nuo pirmos dienos žinojot, kad ateinate į Sąjūdį kurti nepriklausomybės, o ne Gorbačiovo perestroikos? Buvo tokių idėjų, ateinančių iš 8-ojo dešimtmečio, svarstymų, kaip, gal Prahos pavasario metodais, gauti Lietuvai savarankiškumo, tegu ir tiems komunistams valdant. Kad Lietuva pasiektų Lenkijos ar Cekoslovakijos statusą – kaip tarpinį dalyką. Būtų apsaugota nuo tiesioginės kolonizacijos ir pasaulyje matoma kaip valstybė. O kad tikslas – jį, manau, ir perestroikininkai suvokė. Ir Centro komitete tikriausiai buvo žmonių, nelinkusių priešintis nepriklausomybei, jeigu tik jų valdžia liks. Iš kur sėmėtės tarptautinės teisės patirties, kas buvo geriausi Jūsų patarėjai? Aš pirmąkart buvau išleistas į Ameriką 1987 m. gruodį. Išvažiavau rūpintis M. K. Čiurlionio palikimo reikalais ir dirbti Žilevičiaus muzikologijos archyve, ieškoti paramos, kad būtų išgelbėti Čiurlionio paveikslai. Amerikoje susitikau su lietuviais politikais ir kalbėjausi kaip čia kas Lietuvoje turėtų būti. 1989 m. pavasarį jau kaip Sąjūdžio atstovas lankiausi JAV Valstybės saugumo taryboje pas pirmininkę, Valstybės departamente pas pačius aukščiausius pareigūnus, kuriems reikėjo informacijos. Aš jiems dėsčiau, kad Lietuva siekia nepriklausomybės. O mano pasitarimai su teisininku Billu Houghu Niujorke, žinoma, ir su Stasiu Lozoraičiu Vašingtone buvo labai reikalingi. Billas Houghas priminė ir paryškino kai kuriuos teisės dalykus (jis yra parašęs studiją apie Baltijos valstybių inkorporavimą į Sovietų Sąjungą). Ir aš supratau, kad Lietuvos išsivadavimo bylą galima perkelti į tarptautinės teisės kategorijas tokia formule, kurią aš paskui visąlaik vartojau: „Kas pavogta, turi būti grąžinta“. Ir išmokėt kitus suprasti, kad mes nebuvom Sovietų Sąjungoje ir todėl nereikia iš jos išeiti? Žmonės to supratimo sunkiai mokėsi. Prisimenu, jau buvau Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas ir patirdavau tą visą spaudimą – sovietinį ir tarptautinį (kad kliudom M. Gorbačiovo reformai). O Maskva stengėsi įbrukti sampratą, kad mes atsiskiriam, mes išeinam. Net išėjimo mechanizmą sugalvojo. Prisimenu vieną seneliuką. Jis atėjo į AT – žilas, mažas, šnekėjo dzūkiškai. leškojo manęs, susitikom tiesiog fojė. Girdi, turiu svarbų dalyką pasakyti: “Kodėl visi kalba, kad mes turime išeiti. Juk tai jie atėjo, vadinasi, turi ir išeiti. Tokia kaimo išmintis buvo nuostabi. O kai iškildavo sunkiausių problemų, kas Jums būdavo geriausias patarėjas? Pas kaimyną J. Juzeliūną skubėdavot ar su tėvu tardavotės? Tėvas buvo toks, sakyčiau, moralinis patarėjas. Kadangi jis pats visada laikydavosi aiškių elgesio nuostatų, man tai buvo nuolatinis pavyzdys – nepadoru elgtis dviprasmiškai, reikia laikytis garbingos linijos ir priimti viską, kas iš to išeina. O buvo tam tikras patarėjų ratas. Pirmuoju laikotarpiu – iš Sąjūdžio Seimo Tarybos: A. Juozaitis, V. Čepaitis, Z. Vaišvila, J. Juzeliūnas, be abejo, nes jis mano kaimynas – aš pas jį nueidavau. A. Žebriūnas kai kada. Įdomi buvo dar viena konsultacijų, pasitarimų forma: diskusijos su Kauno sąjūdininkais, nepasitikinčiais vilniečiais arba pasiduodančiais manipuliacijoms: kad Sąjūdis pradėtų skilti į du Sąjūdžius. Skilimo pavojaus reikėjo išvengti, stiprinti abipusį pasitikėjimą rengiant bendrus dokumentus. 1989 m. vasario 16-osios deklaracija buvo ilgai rengiama. Derindami dokumentų tekstus, kristalizuodami koncepcijas labai daug dirbom ir su Kauno grupe. Joje buvo daug reiklaus intelekto, nors kartais ir liguisto įtarumo. Pasitarimai, derinimas buvo labai naudingi. Kauniečiai skatindavo vilniečius labiau atsiriboti nuo kai kurių kontaktų su LKP CK. Iškilus skaldymo grėsmei, kokia buvo reakcija į partijų kūrimąsi? Ypač prieš lemiamus 1990-ųjų rinkimus? Neprisimenu, ar buvo debatų, kad atsikuriančios partijos eitų į 1990 m. rinkimus atskirai, be Sąjūdžio. Tuomet nebuvo jokio sąrašinio – partinio principo. Apygardose kandidatus kėlė organizacijos, bet Sąjūdis skelbė, ką jis remia – tas ir būdavo Sąjūdžio kandidatas. Atsikuriančios partijos (krikščionys demokratai, socialdemokratai, demokratai) gal ir mąstė apie savarankišką dalyvavimą rinkimuose, bet turbūt suprato, kad Sąjūdžio kandidatų nenurungs. Todėl ir nebuvo jokių ambicijų ar noro pasirodyti su savo vėliavėle. Visi suprato, kad Sąjūdis privalo laimėti rinkimus prieš LKP. Kaip kilo vėliau mintis steigti Konservatorių partiją? Kodėl prof. V. Landsbergis nestojo į Krikščionių demokratų ar kitą jau atsikūrusią partiją? Aš gana ilgai laikiausi nuostatos, kad Sąjūdis neturi skubiai transformuotis į politinę partiją. Per antrąjį suvažiavimą tai jau buvo siūloma. Aš nepalaikiau šios idėjos. Tada V. Čepaitis kūrė Nepriklausomybės partiją, kvietė K. Motieką būti jos pirmininku. Tada žiūrėjau ramiai: kuriasi partijos, tegul pamėgina. O Sąjūdis turi išlikti su savo aureole, pergalingu vardu ir įgaliojimais. Valstybę atkurti gavo įgaliojimus būtent Sąjūdis. Aukščiausiosios Tarybos daugumoje buvo ir po kelis partijų atstovus, bet jie vis tiek buvo po Sąjūdžio skėčiu. Paskui partijos tuo skėčiu ėmė bodėtis – jos siekė didesnio savarankiškumo. Gal tai natūralu. Iki trečiojo suvažiavimo ir socialdemokratai dar galėjo būti Sąjūdyje arba dengėsi jo vardu. Jie pasiskelbė kaip Sąjūdžio centro frakcija, nors tai buvo klaidinantis dalykas – jie oponavo daugumai. Santykis su partijomis kristalizavosi pamažu: vienos partijos buvo solidarios ir vykdė tą su mandatu gautą įpareigojimą, kitos ėjo į šonus ir galų gale sudarė naują kairiąją daugumą, kuri įvykdė savotišką politinį perversmą parlamente. Tėvynės sąjunga atsirado po 1992 m. Seimo rinkimų, Sąjūdžio koalicijai pralaimėjus tuos rinkimus. Sąjūdžio organizacija pasirodė pernelyg amorfiška, kad pajėgtų įveikti organizuotą politinę jėgą. Ar 1992-ieji Jums neatrodo panašūs į dabartinę padėtį? Juk tuomet vykdant reformas buvo sukelta Vyriausybės krizė, kuri galų gale baigėsi priešlaikiniais Seimo rinkimais. Dabar vėl pajudėjus reformoms, matomi įdomūs niuansai Vyriausybėje, pradedama reikalauti Seimo Pirmininko atsistatydinimo, lyg ir kuriama nauja dauguma… Dar vienas panašumas – turto klausimo sprendimas. Tada LKP-LDDP priešinosi žemės grąžinimui. 1990 metais, prieš pat sausio įvykius, A. Brazauskas pasirašė deklaraciją, reikalaujančią jokiu būdu negrąžinti žemės. Reformų lūžis reiškė ir valstybės turto privatizavimą. Naudojant čekius ar kaip kitaip. Privatus turtas nebūtinai turėjo pereiti nomenklatūrai. Rusijoje kaip tik anaip ir vyko – negrąžinta neprivatizuota žemė ir turtas partinės nomenklatūros rankose. Ir pseudodemokratija. Tokia ir buvo perestroikos idėja. Lietuvoje, kol sąjūdininkai turėjo valdžią, tai įvykdyti buvo sunkiau. Nereikėtų pamiršti anų ir šių dienų panašumo: kodėl dabar taip priešinamasi tarptautiniam privatizavimui – pelningam privatizavimui, kuris sustiprintų dabartinės Vyriausybės autoritetą ir padėtų vykdyti įsipareigojimus. Jeigu privatizavimas bus lėtinamas, atidėliojamas arba gaunama tik pusė to, ką įmanoma gauti, tai mums įsipareigojimus bus sunku tesėti ir būsim apkaltinti. Čia nuožmus ir amoralus politinis žaidimas, kai rūpi ne valstybės ir žmonių, o tik savos partijos reikalai. Atnaujintoje Vyriausybėje nėra nė pusės ministrų konservatorių. Ar konservatoriai nesvarsto, jog neverta prisiimti visą atsakomybę už Vyriausybės veiksmus, reformas? Gal ši Vyriausybė vadintina plačiosios koalicijos, o gal tiesiog Vyriausybė prie Prezidento? Tikrai nėra tokių svarstymų. Valdančioji partija turbūt neišvengiamai prisiims atsakomybę už visą Vyriausybę. Mes turim rūpintis, kad Vyriausybė dirbtų gerai, nepaisydami to, kad iš tikrųjų konservatoriai joje neturi daugumos. Apie tai esame kalbėję su Ministru Pirmininku. Jo nuostata tokia: Vyriausybė dirba vieningai ir vykdo konservatorių programą. Todėl mes prisiimam atsakomybę ne tik už gerus darbus, bet ir už nesėkmes, klaidas, kurių visada pasitaiko. Penktadienį per televiziją sakėte, premjeras nesitaria su Jumis ir frakcija. Kaip bus toliau? Iš šalies žiūrint atrodo, kad susilpnėjusi partinė kontrolė Vyriausybei. Tikiuosi ir apeliuoju į premjero supratimą, kad reikia turėti platų konsoliduotą frontą pirmiausia mūsų pačių partijoje. Matyt, tikintis sukelti parlamento krizę, išpūstas skandalas dėl sekimo. Ar prof. V. Landsbergis ką nors seka? Ar atvirkščiai – jį kas nors seka? Neabejoju, kad mane seka nuo pat Sąjūdžio susikūrimo ir netgi anksčiau. Yra patyrinėta, kad KGB pranešimuose Landsbergis kvalifikuojamas kaip nacionalistas, antitarybininkas. Ir tas sekimas gali tęstis. Vienas KGB rezidentas Norvegijoje parašė knygą, kokias instrukcijas gaudavo rezidentai Skandinavijos šalyse, kaip reikia diskredituoti Landsbergį: prakišti į spaudą, kad Landsbergis – Kauno mafijos atstovas, kad Landsbergis – liguista asmenybė, nepakenčianti kitos nuomonės, klauso tik pataikūnų, protingus žmones nušalina. Tokia yra KGB instrukcija, o visa tai mes ne kartą Lietuvoje esame girdėję. Turim faktų, kad ir dabar atrandami buvusių kagebistų lizdai – butai su pokalbių kontrole. Kažkaip labai tyliai nuskamba tos informacijos. Palyginkit, koks atgarsis – tikrų sekimo lizdų atidengimo ir šito burbulo, kuris dabar pučiamas. Kita vertus, aš neprieštaraučiau, kad mano valstybė mane sektų. Neturiu ko bijoti, ko slėpti. Tuomet valstybės struktūros greičiau susektų tuos kitus, mane sekančius, ir būčiau geriau apsaugotas. O jei dabar sunaikinama viena ar kita tarnyba, kuri, matydama kitus sekėjus, gali mus apsaugoti, tai tik paslauga tiems kitiems sekėjams. Na, o aš pats tikrai nieko nesekiau. LDDP, pasinaudojusi tuo sekimo burbulu, prakalbo apie interpeliaciją Seimo Pirmininkui, naujus parlamento rinkimus. LDDP narys J. Bernatonis vartoja tokią eliptinę formulę: jie atseit yra girdėję apie išankstinius rinkimus. Mano, kad čia labai gudri formulė – nuslėpti tikruosius savo ketinimus. Manau, kad krikščionys demokratai yra gerai pasikaustę politikai. Opozicijai nepavyks pritraukti jų balsų ir interpeliacijos sumanymas žlugs. O aš matau tik paradoksą: Seimo Pirmininkui žada apkaltą, o A.  Butkevičiui, kuris sugautas už rankos nusikaltimo vietoje – ne. Kaip manote, kodėl Vyriausybė nepaneigė “Lietuvos ryto“ teiginio, neva Vyriausybės sukurta grupė nustatė, kad policininkai sekė premjerą, generalinį prokurorą ir net Prezidentą. Šiaip jau Vyriausybė nedelsdama paneiginėja neteisingus laikraščių teiginius. Politinės tarybos posėdyje G. Vagnorius tai paneigė. Nepastebėjau, ar nebuvo oficialių paneigimų. Jei nėra, tai tikrai jų trūksta. Čia tikrai atrodo, kad toks laikraščio teiginys atėjęs iš šaltinių, kurie labai artimi Vyriausybei. Tokia Vyriausybės grupė tikrai nebuvo sudaryta ir nenustatė sekimo. Aš formulavau taip: kodėl toks įtakingas laikraštis taip meluoja. Jeigu pats sugalvojo – privalo atsakyti. Čia ne šiaip sau kokio Landsbergio apšmeižimas, o krizės kėlimas, dabar jau įgaunantis ir tarptautinį atgarsį. Negi mūsų valstybė pasmerkta nuolat patirti tokius drebinimus? Nesureikšminkim savęs kaip kokio unikumo. Yra visko ir kitose valstybėse. Tačiau mes esame labai reikšmingoje geopolitinėje vietoje. Visai aiškus kaimyninės šalies interesas, kad čia būtų silpna valstybė su sujaukta ir nesutariančia valdžia, kuria galima įvairiai manipuliuoti. Vienam buvusiam ministrui, pavyzdžiui, buvo pasakyta: palik Urką ramybėje, ir mes tave paliksim. Tokiu principu ir Lietuvai galima pasakyti: išsižadėk ko nors ir gyvensi ramiau. Sąjūdžio pradžioje daug kas rėmėsi Šiaurės Atėnų įvaizdžiu… Šiaurės Atėnai turėjo ryškų kultūros aspektą. Tikėjome, kad Lietuva bus aukštos, klestinčios, originalios kūrybos ir kultūros šalis. Šiandien ir vyksta kova dėl kultūros. Blogai, kad visuomenė neatmeta destruktyvių tendencijų: tiki įvairiausiais gandais, pasiduoda manipuliacijoms, kuriomis užsiima tam tikra žiniasklaida (jau pradedama vadinti žiniasklaida). Tikiu, kad ims formuotis kritinis mąstymas, kuris Sąjūdžio pradžioje buvo labai ryškus. Tada užteko pasakyti, kad laikraštis ”Tiesa” rašo netiesą, todėl neprenumeruokite šito laikraščio! Ir ”Tiesos” redaktoriai bėgiojo, panikos apimti, kad Sąjūdis atšauktų šitą rekomendaciją. Arba kai ELTA nepateikė informacijos – tuoj prie jos susirinko protesto mitingas. Gal ir šiandien tai nekenktų. Taigi kai kuriais aspektais, palyginti su Sąjūdžio laikais, mes net sugrįžome atgal? Ir pirmyn, ir atgal, ir į šonus. Buvo vieningesnė valstybinė linija, kurią skelbė Sąjūdis ir kurią būdavo sunku išplauti kokia nors spekuliatyvia demagogija. Melas buvo matomas kaip melas, o ne kaip teisė reikšti nuomonę. Vis dėlto esu nepataisomas optimistas. Tikiu, kad visuomenė persirgs šitą laikotarpį ir išmoks pirmiausia atsirinkti, kas yra kas, o paskui svarstys, kas už to stovi ir ko siekia.


Lenino miesto darbo žmonėms Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybai TSKP Leningrado miesto komitetui

TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas, TSR Sąjungos Ministrų Taryba, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Leningrado darbo žmones miesto įkūrimo 250-ųjų metinių proga. Prieš du su puse amžiaus Nevos pakrantėse buvo įkurtas miestas-tvirtovė, miestas-uostas, tapęs budriu svarbiausiųjų mūsų Tėvynės jūrų sienų saugotoju. Jame įsikūnijo genialus architektų meistriškumas, rusų tautos, pelniusios jam vieno iš gražiausių pasaulio miestų šlovę, darbo didybė. Tarybiniai žmonės didžiuojasi didvyriška Leningrado istorija, jo visų pripažintais nuopelnais vystant ir stiprinant mūsų valstybės galią. Į Leningrado metraštį įrašyti aiškus, niekada neblankstantieji proletariato revoliucinės kovos prieš carizmą ir buržuaziją puslapiai. Piterio darbininkai, kaip ir visa daugiatūkstantinė Rusijos proletariato šeima, aukštai iškėlė revoliucijos vėliavą. Leningradas – Didžiojo Spalio lopšys. Jame rinko ir telkė partijos ir revoliucijos jėgas visų darbo žmonių vadas ir mokytojas Vladimiras Iljičius Leninas. Čia nuaidėjo pirmasis „Auroros” šūvis į senąjį pasaulį, šūvis, kurio blykstelėjimas nušvietė žmonijai naujus kelius. Leningradas tapo žaizdru socialistinės revoliucijos, sugriovusios buržuazinės-dvarininkinės santvarkos citadelę. 1917 metų spalio mėnesį Smolnyje posėdžiavo istorinis Visos Rusijos darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų suvažiavimas, sudaręs pirmosios pasaulyje proletarinės diktatūros valstybės Tarybinę vyriausybę, kuriai vadovavo V. I. Leninas. Leningrado darbininkų žygdarbiai visam laikui įėjo į pasaulinio proletariato kovos už savo išsivadavimą istoriją. Pažymėdamas jų nuopelnus revoliucijai, didysis Leninas rašė: „Tarybų respublikos antrųjų metinių dieną pirmiausia reikia sveikinti Petrogrado darbininkus. Kaip revoliucinių darbininkų ir kareivių avangardas, kaip Rusijos ir viso pasaulio darbo žmonių masių avangardas, Petrogrado darbininkai pirmieji nuvertė buržuazijos valdžią ir iškėlė proletarinės revoliucijos vėliavą prieš kapitalizmą ir imperializmą”. Pilietinio karo ir užsienio intervencijos metais Leningrado darbininkai kartu su visa mūsų šalies darbo liaudimi bebaimiškai stojo Tarybų valdžios, socialistinės valstybės nepriklausomybės ginti, kovojo su badu ir suirute, rodė pareigos atlikimo, didžiausio didvyriškumo, neregėto pasaulyje revoliucinio entuziazmo ir pasiaukojimo pavyzdžius. Leningradas – tai miestas-revoliucionierius, miestas-karys, miestas-darbininkas. Leningradiečiai – priešakinis socialistinės visuomenės kūrėjų būrys. Čia ryškiai suliepsnojo socialistinio lenktyniavimo liepsna, apėmusi visą šalį. Būdamas industrializavimo arsenalas, Leningradas įnešė labai svarbų indėlį į socializmo materialinės techninės bazės sudarymą, į mūsų Tėvynės gynybinės galios stiprinimą. Nemirtingas leningradiečių žygdarbis grėsmingu Didžiojo Tėvynės karo metu. Nei žiaurūs bombardavimai iš oro, nei artilerijos apšaudymas, nei nuolatinė mirties grėsmė nepalaužė leningradiečių geležinės valios ir patriotinės dvasios. 900 dienų trukęs apgulto miesto gynimas – tai legendarinė narsumo ir didvyriškumo apysaka, kuri sukėlė amžininkų nusistebėjimą bei susižavėjimą ir visuomet liks būsimųjų kartų atmintyje. Leningradiečiai iki galo liko ištikimi Tėvynei. Miestas-didvyris, štai vardas, kurį su dėkingumu suteikė Leningradui tarybinė liaudis. Pokario laikotarpiu leningradiečiai toliau kelia ekonomiką ir kultūrą. Vykdydami istorinius Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimus, Leningrado darbo žmonės nuolat tobulina gamybą aukščiausiosios technikos pagrindu, gerina jos organizavimą, kovoja už nenukrypstamą darbo našumo kėlimą. Leningradas teisėtai laikomas techninės pažangos skleidėju, priešakinio gamybinio ir techninio patyrimo laboratorija. Čia leningradiečių rankomis kuriama nauja technika įvairiausioms liaudies ūkio šakoms, gimsta puikios gamybos novatorių iniciatyvos. Štai kodėl tarybinė liaudis teisėtai didžiuojasi Lenino miesto darbininkų klase! Šeštajame penkmetyje miesto pramonei yra iškilęs svarbus uždavinys – dar sparčiau žengti techninės pažangos keliu, dvigubai padidinti produkcijos gamybą. Pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimas atskleidžia naujus plačius horizontus vystant Leningrado ekonominį rajoną. Miesto istorija nenutrūkstamai susijusi su rusų nacionalinės kultūros ir mokslo augimu ir klestėjimu. Čia gyveno, kūrė savo neįkainojamus kūrinius Lomonosovas, Puškinas, Gogolis, Nekrasovas, Turgenevas, Saltykovas-Ščedrinas, Gorkis, Repinas, Surikovas, Glinka, Čaikovskis, Rimskis-Korsakovas, Mendelejevas, Pavlovas ir daugelis kitų rusų minties genijų. Leningradas buvo, yra ir bus vienas iš stambiausių priešakinės kultūros, mokslinės minties centrų, aukštųjų mokyklų, mokslinio tyrimo institutų, muziejų, teatrų, klubų ir bibliotekų miestas. Vienas iš mylimiausių tarybinės liaudies miestų, Lenino miestas kasmet gražėja ir tvarkosi. Miesto darbo žmonės, Leningrado partinė organizacija yra ištikimas Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės ramstis, šventai saugoja ir gausina savo šlovingąsias revoliucines ir darbo tradicijas. Ruošdamiesi sutikti Tarybų valdžios 40-ąsias metines, jie plačiai išvystė socialistinį lenktyniavimą šios įžymiosios datos garbei. Kartu su visa tarybine liaudimi leningradiečiai stiprina ekonominę mūsų Tėvynės galią, gina taiką visame pasaulyje, budriai stebi karo kurstytojų intrigas, stiprina Tarybų Sąjungos gynybinį pajėgumą. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas, TSRS Ministrų Taryba ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas reiškia tvirtą įsitikinimą, kad Leningrado darbo žmonės, pažymėdami savo miesto įkūrimo 250-ąsias metines, dės visas pastangas, kad būtų įvykdyti partijos XX suvažiavimo nutarimai. Karštai linkime šauniesiems leningradiečiams naujų laimėjimų didžiojoje visaliaudinėje kovoje už komunizmo pergalę!


Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės ir Prancūzijos vyriausybės atstovų derybos Evian le Bene vakar vyko 8 su puse valandos, – praneša agentūros Frans pres korespondentas iš Eviano. 21.55 val. Grinvičiaus laiku (kovo 18 d. 00.55 val. Maskvos laiku) jos buvo nutrauktos.


Tarybinės moterys kovoje dėl mūsų Tėvynės laisvės ir nepriklausomybės

Tarptautinę moters dieną — kovo mėn. 8 d. — Tarybų Sąjungos moterys šiais metais atžymi didingųjų Raudonosios Armijos pergalių prieš vokiškuosius fašistinius grobikus aplinkybėmis. Raudonoji Armija visiškai išvalė gimtąją žemę nuo hitlerinės bjaurybės, praskynė sau kelią Vokietijos gilumon, prie Berlyno prieigų, ir drauge su mūsų sąjungininkų armijomis sėkmingai baigia vokiškosios fašistinės kariuomenės triuškinimo darbą. „Didžiosiose Tėvynės karo prieš vokiškąjį antplūdį kautynėse Raudonoji Armija išgelbėjo Tarybų Sąjungos tautas iš vokiškosios fašistinės vergovės, apgynė mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę ir padėjo Europos tautoms numesti vokiečių jungą“ (Stalinas). Į tas pavyzdžio neturinčias tarybinės liaudies ir jos Raudonosios Armijos pergales tarybinės darbininkės, kolektyvinių ūkių valstietės inteligentinio darbo moterys įnešė neįkainuojamą indėlį. Mūsų Tėvynės darbininkės sugebėjo pavaduoti pramonėje ir žemės ūkyje vyrus, išėjusius į frontą. Jos išmoko naujų sudėtingų profesijų, tapo tikrais savo darbo meisteriais, padėjo šaliai plėsti liaudies ūkį ir ant savo pečių išnešė visą pagrindinį darbo sunkumą fabrikuose bei gamyklose, kolektyviniuose bei valstybiniuose ūkiuose. Išgarsėjusios tarybinės artilerijos pergalės glaudžiai susijusios su didvyrišku moters darbininkės, gaminančios ginklus ir šaudmenis, darbu. Įgudusios moters — tekintojos, gręžėjos, šaltkalvio rankos apdirbinėja pabūklų, nešančių mirtį priešui, detales. Uralo gamyklos darbininkės Busygina, Teterina, Glazova, išnaudodamos pažangiąją techniką, 1944 metais pagamino virš plano 300.000 sviedinių. Kai kuriuose tankų fabrikuose moterys bei mergaitės sudaro iki 70 procentų visų darbininkų. Jų rankomis sukuriamos rūsčios mašinos, triuškinančios priešo gynybą ir naikinančios vokiškuosius grobikus. Karo metu išnyko sąvoka „vyriška profesija“. Moterys sėkmingai atlieka kiekvieną darbą, jeigu to reikalauja Tėvynės interesai. Uralo darbininkė Faina Sarlova karo metu tapo domnos meisteriu, įsigijo profesiją, kuri nuo senovės laikoma vyriška. Ne lengvai įveikė moterys kasyklų darbus. Bet karštas noras padėti Tėvynei, padėti Raudonajai Armijai sutriuškinti priešą, atkaklumas ir pasiaukojantis darbas užtikrino pasisekimą. Tūkstančiai moterų karo metu išmoko pagrindinių kasyklų specialybių. Geriausių Donbaso stachanoviečių tarpe užtarnautai yra priešakinių angliakasių moterų — Ninos Kuzmenkos ir Marijos Grišutinos vardai. Taip pat sėkmingai susidoroja su savo darbu moterys visose naftos pramonės srityse. Karo metu 174 naftininkės apdovanotos aukštomis vyriausybės dovanomis — ordinais bei medaliais. Mūsų moterys — stachanovietės be atvangos, kelia darbo našumą, tobulina technologinį procesą, drąsiai ieško kelių ir toliau didinti produkciją, gerinti jos kokybę. Jauna stachanovietė Jekaterina Baryšnikova tapo iniciatore puikaus judėjimo — išpildyti ir perviršyti planus su mažesniu darbininkų skaičium. Plačiai pritaikyto Baryšnikovos pasiūlyto darbo organizacijos metodo pasėkoje, šalies įmonėse pasiliuosavo dešimtys tūkstančių darbininkų, kurie nukreipti į kitas gamybos sritis. Pasiaukojantis moterų darbininkių darbas padeda aprūpinti Raudonąją Armiją vis didėjančiais ginklų bei šaudmenų kiekiais. Karo metu žymiai išaugo moters vaidmuo geležinkelių transporte. Moterys geležinkelietės išmoko mašinistų, stoties viršininkų, sukabinėtojų, kurikų profesijų. Už ypatingus nuopelnus užtikrinant fronto ir liaudies ūkio transportus sunkiomis karo meto sąlygomis daugelis moterų geležinkeliečių apdovanota Tarybų Sąjungos ordinais bei medaliais. Kalinino geležinkelio vyresniajai iešmininkei Antoninai Nikolajevnai Aleksandrovai, Kirovo geležinkelio stoties budėtojai Onai Petrovnai Žarkovai, Baltarusijos geležinkelio garvežio mašinistei Elenai Mironovnai Čuchniuk suteiktas Socialistinio Darbo Didvyrio vardas. Prieš karą TSRS pramonės įmonėse dirbo 150.000 moterų — inžinierių ir technikų. Dabar pramonėje vadovaujančiuose postuose moterų yra dar daugiau, ir visur jos garbingai atlieka savo patriotines pareigas Tėvynei. Jau ketvirti metai, kai moterys ant savo pečių neša pagrindinį žemės ūkio darbo sunkumą. Ir jeigu socialistinis kaimas sugebėjo, įveikdamas didelius karo sukeltus sunkumus, aprūpinti armiją bei miesto gyventojus maistu, o pramonę žaliavomis, tai čia didelis nuopelnas moterų — kolektyvinių ūkių valstiečių, valstybinių ūkių ir mašinų bei traktorių stočių darbininkių. Karo metu dešimtys moterų ėmėsi vadovauti kolektyviniams ūkiams. 1944 metų pradžioje Sąjungos respublikose, kraštuose ir srityse kolektyvinių ūkių pirmininkais buvo 21.656 moterys. Daugiau kaip 150.000 kolektyvinių ūkių valstiečių vadovauja lauko, daržų, sodininkystės brigadoms, daugiau kaip 100.000 yra kolektyvinių ūkių fermų vedėjomis. Žymiai padidėjo skaičius moterų — traktorisčių, šoferių, kombainerių. Per tris karo metus paruošta 1.867.000 traktoristų, mechanikų ir kombainerių, kurių tarpe daugiau kaip milijonas moterų. Visai šaliai žinomas puikios traktoristės Darijos Garmaš vardas. Jos brigada jau kelinti metai išlaiko geriausios Tarybų Sąjungos traktorių brigados vardą. Praeitais metais Darijos Garmaš brigada kiekvienu traktoriu suarė po 1866 hektarus ir sutaupė beveik 10 tonų skysto kuro. Moterys kolektyvinių ūkių valstietės aktyviai dalyvauja kovoje dėl aukšto derlingumo, dėl pažangaus agronomijos mokslo įgyvendinimo. Jos rūpestingai prižiūri pasėlių ir bandomuosius sklypus, stoja aukšto derlingumo grandžių priešakin, kelia žemės ūkio gamybą. Maskvos srities Ruzos rajono kolektyvinio ūkio „Raudonasis Spalis“ Tatjanos Artemjevos grandis iš vieno hektaro gavo 53,4 centnerius vasarinių kviečių. Maskvos srities, Komsomolsko rajono kolektyvinio ūkio „Penkmetis per 4 metus“ Tamaros Krutovos grandis surinko 83,5 tonų bulvių iš hektaro. Tarybinio kaimo darbininkės daug padarė socialistinei gyvulininkystei išvystyti. Jos pasiaukojančiai kovojo dėl naujagimių apsaugojimo, pieningumo padidinimo ir gyvulių produktingumo pakėlimo, tikslu duoti frontui ir šaliai daugiau maisto produktų. Garbę užsitarnavo geriausiosios gyvulininkystės stachanovietės. Maskvos srities kolektyvinio ūkio valstietė draugė Nartova primelžė per 11 mėnesių iš kiekvienos karvės po 4.337 kilogramus pieno, Vologdos srities kolektyvinio ūkio „Budionovietis“ kiaulių fermos vedėja per 15 mėnesių iš vienos kiaulės išaugino 128 veislinius paršiukus. Daugelio tūkstančių kolektyvinių ūkių moterų darbo laimėjimai aiškiai rodo, kad moteris — kolektyvinio ūkio valstietė — puikiai supranta savo atsakomybę visos šalies atžvilgiu. Su kolektyvinių ūkių valstietėmis ir darbininkėmis lenktyniauja moterys — inteligentinio darbo darbininkės. Jos sėkmingai darbuojasi įvairiose liaudies ūkio, mokslo, kultūros ir meno srityse, atiduodamos visas savo pajėgas bei sugebėjimus tikslu padidinti pagalbą frontui, sustiprinti karinę ir ekonominę tarybinės valstybės galią. Daugelis moterų už savo darbą meno, technikos ir mokslo srityse apdovanotos Tarybų Sąjungos ordinais ir medaliais. Daugeliui suteikti mokslo laipsniai ir vardai. Staliniškųjų premijų mokslo ir išradimų srities laureatų tarpe — 42 moterys. Tarybinė vyriausybė aukštai įvertino mokytojos darbą auklėjant ir mokant jaunąją kartą. 1944 metais ordinais bei medaliais apdovanoti 5.227 pradžios bei viduriniųjų mokyklų ir liaudies švietimo organų darbuotojai. Jų tarpe 3.951 moteris. Įvairiomis formomis reiškiasi karšta tarybinių patriočių meilė Tėvynei. Tarybinės moterys apglėbė savo rūpestingumu ir meile vaikus, karo metu netekusius savo tėvų. Jos suteikė didelę pagalbą slaugydamos sužeistus Raudonosios Armijos karius. Tūkstančiai moterų — donorų atiduoda savo kraują, kad išgelbėtų Tėvynės gynėjų gyvybę. Iš vokiškųjų fašistinių grobikų išvaduotųjų rajonų moterys kasdieną didina pagalbą savo išvaduotojai — Raudonajai Armijai. Nepaprasta energija jos dirba atstatan: miestus ir kaimus, ūkio ir kultūrines įstaigas, reiškia iniciatyvą, sumanumą ir išradingumą. Toli už Stalingrado ribų žinomas Čerkasovos vardas. Tūkstančiai brigadų, sekdamos jos pavyzdžiu, dirba daugelyje nuo priešo išvaduotų miestų ir rajonų. Atiduodamos visas savo jėgas Tėvynės gynimui, moterys garbingai atlieka savo šventąsias — motinos pareigas, auklėdamos priaugančią kartą, kad ji būtų ištikima Tėvynei, mylėtų mokslą ir darbą. Didele pagarba mūsų šalyje apgaubtos moterys — motinos, auginančios bei auklėjančios narsius karius, šalies gynėjus. Nepaisant karo sunkumų, partija ir vyriausybė nuolat rūpinasi moterimis — motinomis. Karo metu daugiavaikių motinų pašalpoms tarybinė vyriausybė išleido daugiau kaip 3,5 milijardo rublių. Žymiai išplėstas vaikų įstaigų tinklas, pagerintas moterų bei vaikų medicinos ir buities aptarnavimas. „Motinos didvyrės“ garbės vardo įvedimas, ordino „Motinos garbe“ ir medalio „Motinystės medalis“ įsteigimas pakelia TSRS motinos vardą dar į aukštesnį pagarbos laipsnį. Visi Tėvynės patriočių sumanymai ir norai nukreipti į vieną tikslą — padėti Raudonosios Armijos kariams greičiau sutriuškinti vokiškuosius žmogžudžius, iškelti pergalės vėliavą Berlyne. Vardan to didžiojo tikslo jos didvyriškai įveikia visus karo sukeltus sunkumus, didina savo pagalbą frontui. „Vardan — Tėvynės garbės ir nepriklausomybės, — pasakė draugas Stalinas, — tarybinės moterys, jaunuoliai ir mergaitės rodo šaunumą ir didvyriškumą darbo fronte. Jie pasirodė vertais savo tėvų ir sūnų, vyrų ir brolių, ginančių savo Tėvynę nuo vokiškųjų fašistinių išgamų”. Tarybinės moterys rodo pavyzdį, kaip pasiaukojančiai tarnauti tėvynei, ne tiktai dirbdamos užnugaryje. Jos petys į petį su Raudonosios Armijos kariais kovoja Tėvynės karo frontuose. Už didvyriškumą ir narsumą, parodytą mūšiuose prieš vokiškuosius fašistinius grobikus, daugiau kaip 72.000 moterų — Raudonosios Armijos kovotojų ir karininkų — apdovanota ordinais ir medaliais, 44 suteiktas aukštas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Amžinai švitės niekada negestančics garbės šviesa Tarybų Sąjungos Didvyrės Zojos Kosmodemjanskos vardas. Visiems laikams įėjo į istoriją vardai didžiojo Tėvynės karo didvyrių Lizos Čaikinos, Uljanovos Gromovos, Liubos Ševcovos ir kitų tarybinių patriočių, atidavusių savo gyvybę už mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Vyriausiojo Kariuomenės Vado įsakymuose ne kartą buvo atžymėtas gvardijos majoro Beršanskos, gvardijos bombonešių pulko vado vardas. Daugelis to pulko narsių lakūnių išgarsino Tėvynę savo didvyriškumu bei kariniu meistriškumu. Geriausioms jų suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Grandies vadas vyresnysis leitenantas Jevdokija Nosal padare 354 kovos skridimus, numesdama ant priešo 50.000 kilogramų bombų. Karinė vadovybė jos žygius atžymėjo Raudonosios Vėliavos ir Raudonosios žvaigždės ordinais. Pirmoji lakūnių tarpe karo metu ji įgijo Tarybų Sąjungos Didvyrio vardą. 800 kovos skridimų ir daugiau kaip 100.000 kilogramų bombų krovinio, numesto ant priešų, turi savo kovos sąskaitoje eskadrilės vadas Tarybų Sąjungos Didvyris lakūnė Smirnova. Tarybinėms moterims dvasinių jėgų šaltiniu yra gyvastingas tarybinis patriotizmas, jų begalinė meilė Tėvynei, ištikimybė bolševikų partijai, tarybinei valdžiai, draugui Stalinui. Tarybinės moterys sėmėsi jėgų kovai su priešu nesugriaunamame mūsų socialistinės santvarkos tvirtume, didžiojoje Tarybų Sąjungos tautų draugystėje. Mūsų moterų, kaip ir visos tarybinės liaudies jėgą sudaro tas faktas, kad jas auklėjo, išaugino ir užgrūdino bolševikų partija. Mūsų moterų jėgą sudaro tas faktas, kad jos kovoja dėl teisingo, kilnaus karo tikslo, po nenugalima Lenino vėliava, išmintingojo vado, genialaus karvedžio draugo Stalino vadovaujamos. Štai kur tarybinės moters pasiaukojančio darbo ir nepalyginamo didvyriškumo šaltinis. Karas eina į pergalingą galą. „Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti, — sako draugas Stalinas. — Bet pergalė niekada neateina pati, ji pasiekiama sunkiuose mūšiuose ir atkakliu darbu“. Frontui reikia dar daugiau lėktuvų ir tankų, sviedinių ir ginklų. Raudonajai Armijai ir šaliai reikia dar daugiau duonos, mėsos ir kitų žemės ūkio produktų. Tarybinės moterys drauge su visa tarybine liaudimi padarys viską, kad padėtų Raudonajai Armijai pribaigti hitlerinius išgamas, priartinti ilgai lauktos pergalės valandą.


(Mūsų Paryžiaus korespondento). Prancūzijos parlamentas savo darbą pradėjo išrinkdamas socialistą Bonisson savo pirmininku. Ilgai buvo manyta, kad centras daugiau orientuosis į dešinę negu į kairę, tačiau pirmininko išrinkimas parodė, kad centras yra pasukes kairėn. Franklin Bonillon, radikalas socialistas, išėjęs iš partijos ir smarkiai proteguojąs „,tautinę vienybę“, gavo toli gražu nepakankamą balsų skaičių. Dvi grupės – Marnio ir Maginoto buvo nugalėtos kairiųjų su Bonisson priešaky. Pirmininko rinkimas jau bent kiek charakterizuoja naujo parlamento dvasią. Socialistai net pavedė kompaniją, kad su radikalais socialistais ir nepriklausomais radikalais būtų sudaryta kairioji vyriausybė, t. y. kad būtų einama prie vadinamo kairiųjų kartelio atnaujinimo su aktyviu socialistų dalyvavimu vyriausybėje. Štai kodėl prancūzų parlamente viešpatauja šioks toks sąmyšis, tačiau visi supranta, kad be plačios koalicijos įvedamos tokios stiprios rankos kaip Poincaré, Prancūzija negali būti valdoma. Jeigu kartais galėtų ištikti krizė, tai klausimas ir būtų, į kur turi daugiau lygiuotis koalicija: ar dabartine prasme ar pasukti griežtai į sacialistus. Padėtis gerokai komplikuojasi ir dėl to, kad Prancūzijos parlamente yra daugybė smulkių grupių, kurių skaičius po rinkimų dar padidėjo. Prancūzai su pavydu žiūri į Angliją, kur situacija yra taip paprasta, turint parlamente tiktai tris partijas. Prancūzų parlamente nebent socialistai (100) ir komunistai (12) turi disciplinuotas partijas. Pradedant radikalais prasideda Babelio bokštas. Grupė respublikonų socialistų ir prancūzų socialistų (13) ir grupė respublikonų socialistų (18) sunku viena nuo antros atskirti, nebent kad pirmoji dar turi uodegą „socialistų“. Respublikonų socialistų tarpe yra toki vyrai kaip: Briandas ir Painlevé. Yra ir kitų atstovų, kurie yra tarp radikalų ir socialistų ir vis dar dvejoja, prie kurių prisidėti (Guernut,  Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas Malingre). Radikalai socialistai (125) niekada stipriai nebuvo „sunitavoti“. Vieni traukia į socialistus, kiti į liberalus Poincaré tipo. Tai labai aiškiai buvo matyt iš jų elgesio, balsuojant socialistų atstovo Uhry pasiūlymą paleisti iš kalėjimo sesijų laikotarpiui nuteistus komunistus atstovus. Iš 125 radikal-socialistų 27 balsavo už paleidimą, 35 prieš ir 6- susilaikė, dviejų atstovų nebūta posėdy. Patys lyderiai Daladier ir Malog balsavo prieš vyriausybę. Pereitam parlamente irgi įvykdavo dažnas balsų pasidalinimas. Toliau eina vadinamieji kairieji radikalai (53), kurie sudaro centrą. Jie 1924 - 1926 statydavo ir versdavo Herriot, Painlevé ir Briando ministerių kabinetus. Tą patį jie gali daryti ir šiandien, bet niekas taip ir nežino, ar jie yra „mėsa ar žuvis“. Perėję iš kairiųjų radikalų Rubikoną, randam visą eilę dešinesnių grupių, kurios beveik visos turi kairiųjų vardus. Štai kairieji unijonistai (Franklin Bonisson grupė iš 18 atstovų), kairieji respublikonai (64), kurių tarpe yra Leygues, Tardien, Piétri, demokratinio socialio veikimo grupė (29), liaudies demokratai (19) ir galop respublikonų demokratinė unija (102 atstovai) Marino. Lieka dar neįsirašusieji į jokią grupę (36), jų tarpe du socialistai komunistai. Pažiūrėjęs į parlamento sudėtį matai, kaip labai jis yra susiskaldęs. Pereitam parlamente būta tiktai 8 grupių, o dabar yra net vienuolika. Tai bene bus ne sąrašų pasėka, o rinkimų apskritimis, kurie dar labiau susmulkino Prancūzijos parlamentą, o kiekviena iš grupių turi prisisegus kairiųjų vardo etiketą. Visa tai sunkina parlamento darbą ir parlamento paties darbo technika nėra lengva. Todėl yra visai suprantame, kodėl Poincaré taip brangina dabartinės vyriausybės sąstatą ir bijosi visokių modifikacijų, nes žino, kad jo kitas sudarymas būtų nelengvas.


Argentinoje tebėra įtempta padėtis. Karinių jūrų pajėgų atstovai reikalauja, kad Frondisis atsistatydinių iš prezidento posto. Valstybės sekretorius karinių jūrų pajėgų reikalams admirolas Gastonas Klementas per vieną, susitikimą su prezidentu pareikalavo, kad jis atsistatydintų. Frondisiui atsisakius, Klementas pats atsistatydino. Kitų rūšių ginklų kariuomenės vadovybės atstovai atvirai neremia karinių jūrų pajėgų. Valstybės sekretorius armijos reikalams Rosendas Fraga paragino kariuomenę nesiimti jokių žygių tol, kol buvęs Argentinos prezidentas atsargos generolas Pedras Aramburu, kuriam prezidentas pavedė tarpininkauti tarp besivaržančių grupuočių, paskelbs savo planą politinei krizei įveikti. Iš pradžios Aramburu pareikalavo savo kaip tarpininko misijai atlikti 10 parų laiko. Tačiau vėliau, kai padėtis smarkiai paaštrėjo, jis sutrumpino šį laiką. Tikimasi, kad jis savo planą paskelbs per artimiausias 24 valandas. Vakar Aramburu pasakė per radiją ir televiziją kalbą, paraginęs sudaryti „nacionalinę sąjungą“, kurios rėmuose besivaržančios jėgos turi, pasak jo, padaryti tarpusavio nuolaidų. Jis pasisakė prieš valstybinį perversmą. Nurodęs, kad susidariusiomis aplinkybėmis neįmanoma grąžinti šalyje 1955 metais nuverstą buvusį prezidenta Chuaną Peroną, Aramburu vis dėlto ragino atsižvelgti į kovo 18 d. rinkimų rezultatus ir pripažinti, jog reikia susitarti su peronistais. Bet kuris neatsargumas, pasakė baigdamas savo kalbą Aramburu, gali sukelti šalyje pilietinį karą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Nuotaika pakitėjo Lietuvos naudai. Šeštadienį po piet taryba svarstė visas mūsų bylas. Derybų klausimu priimtas Belaerts van Bloklando raportas, kuriuo siūloma sušaukti konferencijos plenumas ir, nepasisekus jame susitarti, numatoma siųsti ekspertai vietoje susitarimo sunkumams ir eventualiems trečiųjų valstybių teisių įžeidimams studijuoti ir praktiškoms priemonėms pasiūlyti. Prof. Voldemaras padarė formalų rezervą dėl trečiųjų valstybių teisių ir protestavo dėl derybų klausimo išskyrimo iš kitų 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos klausimų. Briandas savo kalboj aiškino raportą mums priimtina prasme. Šią savaitę T. S. taryba rinks naują lietuvių lenkų bylos pranešėją vieton išstojusio van Bloklando. Mokyklų reikalu po ilgos prof. Voldemaro kalbos, nušvietusios lietuvių padėtį Vilniaus krašte ir lenkų ten varomą politiką, priimtas trijų komiteto raportas. T. S. bendrai nuotaika pakitėjo mūsų naudai.


Amerikos rasistai vis dar mėgina trukdyti studijuoti pirmajam studentui negrui Džeimsui Mereditui Oksfordo universitete (Misisipės valstija.) Praėjusį šeštadienį Mereditas buvo suimtas Kosiasko mieste, kur jis nuvyko sekmadieniui pas šeimą, praneša agentūra Asošieited pres. Policija jį apkaltino, kad, privažiuodamas prie sankryžos, jis neįjungęs posūkio rodyklės. Palaikę Mereditą apie valandą, policininkai jį paleido už dešimties dolerių užstatą, ir perdave „bylą“ teismui. Mereditui grįžtant į Oksfordą, prieš jį buvo įvykdyta nauja provokacija: trys rasistų mašinos vijosi jį, beveik liesdamos, pasak Meredito, užpakalinį jo mašinos bamperį ir neleisdamos važiuoti lėčiau arba sustoti. „Kiekvieną kartą, kai mėgindavau pasukti nuo plento, jie man pastodavo kelią“, – pareiškė Mereditas. Rasistai liovėsi jį persekioję tik pamatę kitą mašiną su negrai


Nauji tūkstančiai Prancūzijios komunistų

Paskutiniais metais į Prancūzijos Komunistų partijos gretas stojo 48 tūkstančiai naujų narių. Įmonėse, miestuose ir kaimuose įkurta 1350 naujų Kompartijos kuopelių. Šie duomenys pateikiami PKP Politinio biuro pareiškime dėl prasidedančios partinių bilietų keitimo 1963 metams kampanijos. Šiuo metu, pabrėžiama pareiškime, sąlygos leidžia dar labiau sustiprinti partiją. Per praėjusius parlamento rinkimus 4 milijonai prancūzų ir prancūzių pritarė politiniam Kompartijos kursui ir veiklai. Partija, kuri nenuilstamai kovoja prieš de Golio vyriausybę ir jos pražūtingą politiką, jie laiko pagrindine sustiprėjusios opozicijos asmens valdžios režimui jėg


7-tas lietuvių latvių vienybės kongresas Rygoj

Kongrese dalyvavo daug aukštos latvių visuomenės atstovų Vakar Rygos latvių lietuvių draugijos rūmuose prasidėjo 7-to latvių lietuvių kongreso darbai. Svečiai iš Lietuvos į kongresą atvyko dar šeštadienį vakare. Stoty juos sutiko didelė minia rygiečių su latvių lietuvių vienybės nariais ir karo orkestru. Sutikusių tarpe buvo taip pat Latvijos pasiuntinys Kaune p. Liepinš ir Lietuvos pasiuntinybės Rygoj atstovų. Trumpa kalba svečius pasveikino latvių lietuvių vienybės vicepirmininkas prof. Vilsonas. Jam lietuviškai atsakė lietuvių latvių vienybės pirmininkas p. Raupys. Po sveikinimų orkestras sugrojo lietuvių ir latvių himnus. Dalį svečių rygiečiai išsivežiojo pas save. Kiti nuvyko į jiems paskirtus viešbučius ir bendrabučius. Atvykusiems su vienybės ekskursija žurnalistams pagerbti žurnalistų sąjungos pirmininkas p. Skalbe šeštadienį vakare surengė vakarienę, kurioj dalyvavo žurnalistų sąjungos valdybos nariai ir laikraščių atstovai. Vakarienė praėjo labai draugingoj nuotaikoj. Žurnalistai kalbėjo apie dviejų tautų susiartinimą ir apie žurnalistų bendradarbiavimą. Sekmadienį įvyko iškilmingas kongreso atidarymas. Iš ryto miestas pasipuošė tautinėmis vėliavomis. Apie 1 val. į latvių draugijos salę pradėjo rinktis lietuvių latvių vienybės veikėjai ir gausingi svečiai, kurių tarpe buvo taip pat Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Dailidė, Latvijos pasiuntinys Kaune p. Liepinš, seimo vicepirmininkas vyskupas Rancans, seimo atstovas Milbergas ir prof. Balodis, pulk. Indans ir kiti. Atsilankiusių svečių tarpe buvo daug rašytojų ir žurnalistų, tarpe jų Rainio našlė Aspazija, Skalbe, Emilija Prūsienė, Virza ir kt. Kongreso atidaryme kalbėjo latvių lietuvių vienybės pirmininkas inž. Riteris. Jis nurodė, kad mažoms tautoms gresia pavojai, ir ragino abi tautas vienytis, kad tų pavojų galima būtų išvengti. Po Riterio kalbos išrinktas prezidiumas, į kurį iš lietuvių pusės įėjo prof. Vabalas – Gudaitis — pirmininku, Makauskas ir dr. Juška — nariais, o iš latvių pusės — pirmininku inž. Beržinš, nariais — prof. Blese ir Akmen. Į sekretoriatą išrinkti: Paleckas, Toliušis ir Briedis, Asern, Volmar ir Ticman. Garbės prezidiumą sudarė rašytoja Aspazija, prof. Endziulinš, prof. Berzinš, inž. Ritetris, prof. Šmitas ir kun. Juodvalkis. Pirmiausia, kongresą sveikino inž. Berzinš ir prof. Vabalas – Gudaitis. Po jų kongresą sveikino Lietuvos ministeris p. Dailidė, kuris paminėjo vienybės užsibrėžtus tikslus ir palinkėjo, kad darbas eitų tokia kryptim, kuri leistų įvykdyti pirmam kongrese primtas rezolucijas, jų tarpe Vilniaus klausimu. Toliau ėjo Latvijos ministerio Lietuvai p. Liepinio sveikinimas. Liepinš, tarp kitko, pažymėjo, kad svarbiausias latvių lietuvių vienybės uždavinys — pritraukti į tą vienybę abiejų tautų mases. Miesto vardu kongresą sveikino miesto galva Krievinš, latvių draugijos pirmininkas Kraskaln, žurnalistų sąjungos ir „Jaunakas Zinas“ vardu — Skalbe. Taip pat kongresą sveikino seimo atstovas prof. Balodis, dr. Zanderis, p. Zalidis, rašytoja Aspazija, seimo atstovas Milbergas ir kt. Pažymėtina, kad prof. Balodis ir prof. Zalitis savo sveikinimuose pabrėžė, jog Lietuvos žemės lig šiol nesujungtos, ir susijaudinę linkėjo, kad Lietuvos siekimai įvyktų. Ypač gražus buvo poetės Aspazijos sveikinimas, kuriame, minėdama savo ryšius su Lietuva, tarp kitko, pažymėjo, kad jos pirmas kūrinys buvo iš lietuvių gyvenimo. Ji linkėjo Lietuvai, kad jai grįžtų Vytauto epochos dvasia ir kad įsikūnytų jos švenčiausios svajonės. Sveikinimai užtruko kelias valandas. Be asmeniškų sveikinimų, buvo perskaitytos sveikinimų telegramos, tarp kurių prezidento Kviesio, seimo pirmininko Kalninio, einančio ministerio pareigas ir žemės ūkio ministerio Gulbio, vidaus reikalų ministerio Laiminio ir kitų. Po visų sveikinimų prof. Bagdinas paskaitė referatą „Bendram fronte“. Vakare įvyko Vytauto Didžiojo sukaktuvių paminėjimas. Vakarą atidarė inž. Berzinš suteikdamas žodį Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkui d. Purickiui. Jis vaizdžiai ir įdomiai apibūdino istorinius Vytauto Didžiojo laikus, nurodydamas, kad svarbiausias Vytauto tikslas buvo padaryti Lietuvą galingą. To siekdamas, jis, pirmiausia, stengėsi sudaryti stiprią bazę viduje. Baigdamas, dr. Purickis pabrėžė, kad tokią stiprią bazę Pabaltijy gali sudaryti Lietuva ir Latvija. Jei Vytautas atsikeltų, pirmas jo žodis būtų Lietuvos Latvijos sąjunga. Iš to branduolio sąjunga turėtų plėstis į estus ir pietų tautas (ukrainiečius ir kt.), išskyrus lenkus. Dr. Purickio pranešimas buvo priimtas su triukšmingu plojimu ir išverstas į latvių kalbą. Paskiau įvyko koncertinė dalis, kurioj didelį pasisekimą turėjo „Dziesmuvara“ choras, padainavęs kelias dainas ir lietuviškai. Šiandien kongreso darbai tęsiami. Vakar vakare dr. Purickis išvyko atgal į Kauną.


Kaip jau buvo pranešta tarybinėje spaudoje, Švedijos, Danijos ir Norvegijos Vyriausybės per savo ambasadorius Maskvoje perdavė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkui N. A. Bulganinui ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Nariui N. S. Chrusčlovui kvietimą aplankyti Švediją, Daniją ir Norvegiją pirmojoje 1957 metų pusėje. Birželio 7 d. TSRS Užsienio Reikalų Ministro Pirmasis Pavaduotojas A. A. Gromyko priėmė Švedijos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių R. Sulmaną, Danijos Nepaprastąjį ir įgaliotąjį Ambasadorių A. Mėrką ir Norvegijos Nepaprastąjį ir Įgaliotąji Ambasadorių E. Brodlandą ir pranešė jiems, jog N. A. Bulganinas ir N. S. Chruščiovas su dėkingumu priėmė šiuos kvietimus, Nuo Tarybų Sąjungos buvo pareikštas pageidavimas, kad konkreti šios kelionės data, o taip pat viešėjimo laikas ir programa būtų apsvarstyti vėliau diplomatine tvarka.


Pietūs pas Indijos ministrą pirmininką Dž. Neru A. I. Mikojano garbei

DELIS, kovo 27 d. (TASS). Vakar Indijos ministras pirmininkas Dž. Neru surengė pietus TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmojo pavaduotojo A. I. Mikojano garbei. Pietuose dalyvavo Uzbekijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. R. Rašidovas bei asmenys, kurie lydi A. I. Mikojaną kelionėje į Indiją, ir TSRS ambasadorius Indijoje M. A. Menšikovas. Nuo Indijos pietuose dalyvavo vidaus reikalų ministras Pantas, prekybos ir pramonės ministras Krišnamačiaris, sveikatos apsaugos ministras R. Kauras ir kiti Indijos vyriausybės ministrai, ponia Indira Gandi, ministerijų atsakingieji bendradarbiai ir kiti oficialūs asmenys.


NIUJORKAS, kovo 15 d. (TASS). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Tokio, ministro pirmininko kanceliarijos statistikos biuras pranešė, kad bendrasis Japonijos įvairiose ekonomikos šakose dirbančių asmenų skaičius 1956 metų sausio mėnesį sumažėjo 1.800.000 žmonių palyginti su pereitų metų gruodžio mėnesiu. Dėl to dar labiau padidėjo nedarbas.


Lenkai šią vasarą padarė visai apčiuopiamą žingsnį realizuoti savo ukrainišką politika. Jie paskyrė Valuinės vaivadą „ukrainietį“ Juzevskį, buvusi Petliuros kabinete ministerį. Šio mėnesio pradžioje tas vaivada Valuinės seimo ir senato atstovų susirinkime pasakė kalbą, kurioje pasisakė, kad jis kaip Pilsudskio bendradarbis kovose dėl Lenkijos nepriklausomybės ir kartu kaip buvęs Petliūros valdžios narys tyčiomis pajudinąs opų Ukrainos nepriklausomybės klausimą. Pirmiausia čia kilęs klausimas ar nėra kolizijos tarp nepriklausomos Ukrainos idėjos ir Valuinės priklausomybės Lenkijai. Jis savo sąžinės gelmėje priėjęs išvados, kad tokios kolizijos nėra. Ukrainietis, trokštąs sudaryti lenkų ukrainiečių bendradarbiavimą Valuinės srity, neprieštarauja savo minčiai sudaryti nepriklausomą Ukrainą kaimyninėse srityse (t. y. Kijevo. Red.). Dabar susidarančios patogiausios sąlygos ateities nepriklausomai Ukrainai kurti. Tai gerai supratęs a. a. atamanas Petliura, kuris ilgą laiką paliks Ukrainos nepriklausomybės idėjos pranašu. Jis gerai suprato, kad yra didelis skirtumas santykių Maskva Kijevas ir Kijevas Varšuva. Pirmasai tų santykių glūdi neigime teisės būti. Santykis Varšuva Kijevas vieninteliai remiasi kultūros ir ūkiškai protišku lenktyniavimu. Šitas Juzevskio lūpomis pasakytas aiškus lenkų noras atplėšti iš SSSR Ukrainą, sukėlė Maskvoje pasipiktinimo. „Izviestija“ įdėjo piktą straipsnį tuo reikalu, kuriame klausiama nuo kurio laiko Valuinės vaivada pradėjęs eiti Lenkijos užsienio ministerio pareigas ir kaip tai sutaikinti su lenkų nuolat reiškiamu noru neva sudaryti draugingus santykius su SSSR ir laikytis taikios politikos. SSSR pasiuntinys Varšuvoj taip pat padaręs intervenciją tos kalbos reikalu ir įteikė protesto notą. Ryšy su tuo premjeras Bartelis 14 d. š. men. buvo išvykęs į Valuinę tartis su Juzevskiu kaip likviduoti jo minėtos kalbos pasėkas: ar jis sutinka būti iškeltas, ar kaip nors atšaukti bent kai kurias savo kalbos vietas.


Galutiniais daviniais, rinkimuos į senatą vyriausybės blokas gavo 48 mandatus, socialistai – 10, ,,Wyzwoe“ – 3, dešinioji tautinė darbo partija – 2, „Selrobas“ – 1, ūkininkų partija – 3, Galicijos sionistai – 1, kairioji tautinė darbo partija – 1, mažumų blokas – 21, endekai – 9, chadekai ir „Piastas“ – 6 ir Korfanty grupė – 1.


Vakare pasirodė ir pats Plečkaitis. Puolė iš džiaugsmo mane bučiuoti, bet čia pat ištraukė iš kišenės kitą man vizą su Malinausko pavarde, be teisės išvykti iš Lenkijos, o senąją vizą atėmė ir čia pat suplėšė ir pasakė, kad tą vakarą abu vyksime dar į Berlyną ir tik grįždami nuo Dirschau pasuksime į Lenkiją. Aš supratau, jog mane nori supančiuoti, bet nusprendžiau savo rolę vaidinti toliau ligi paaiškės visi jo planai.


UŽTVIRTINKIME PARTIJOS IŠKOVOTĄ PASITIKĖJIMĄ LIAUDIES MASĖSE

Jau nebeilgas laiko tarpas skiria mus nuo rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Šie rinkimai yra didžiausias politinis įvykis mūsų šalies gyvenime. Partija ir plačiosios nepartinio aktyvo masės rengiasi šiems rinkimams, žiūrėdami į juos, kaip į tarybinio demokratizmo pasireiškimą, kaip į galingą priemonę Tarybų Sąjungos darbo žmonėms dar daugiau suburti bei mūsų valstybei dar daugiau sustiprinti. Politinės sąlygos rinkimų išvakarėse yra palankios partijai, kaip niekuomet ligi šiol. Rinkimai vyks tokiu laiku, kada Tarybų Sąjungos tautos pradeda taikią statybą po pergalingo karo prieš hitlerinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją. Tarybų Sąjungos darbo žmonės yra įsisąmoninę, jog pasiektoji pergalė yra, visų pirma, teisingos partijos politikos pergalė. Tarybų Sąjungos darbo žmonės supranta, jog juos atvedė į pergalę bolševikų partija, kuri vadovavo ilgametei socialistinei statybai mūsų šalyje, kuri organizavo socializmo pergalę, kuri pavertė mūsų šalį galinga industrine kolektyvine valstybe, sugebėjusia sutriuškinti vokiškuosius ir japoniškuosius grobikus. Karo metais partija dar labiau subūrė visas tarybinės liaudies jėgas ir nukreipė jas į vieną tikslą — pergalei pasiekti. Štai kodėl dabar dar aukščiau, negu bet kada, yra išaugęs komunistų partijos autoritetas Tarybų Sąjungos liaudies masėse. Partinių organizacijų uždavinys yra mokamu organizaciniu ir agitaciniu-propagandiniu darbu užtvirtinti partijos iškovotą pasitikėjimą liaudies masėse, užtikrinti aktyviausią dalyvavimą rinkimuose visų mūsų šalies piliečių ir išrinkimą į TSRS Aukščiausiąją Tarybą vertingų, Lenino-Stalino reikalui ištikimų deputatų. Kartu su visomis tarybinėmis tautomis rinkimams rengiasi ir Tarybų Lietuvos darbo žmonės. Mūsų respublikos partinės organizacijos jau išvystė gana platų organizacinį ir agitacinį darbą ryšium su rinkimais. Visose apskrityse ir miestuose darbo žmonės gyvai studijuoja rinkimų nuostatus. Visoje Tarybų Lietuvoje plačiai įvyko rinkiminiai susirinkimai, kuriuose buvo pasiūlytos ir apsvarstytos Apygardų rinkiminių komisijų narių kandidatūros. Ryšium su rinkimais kyla darbo žmonių aktyvumas. Darbo žmonės siekia žygdarbiais socialistinės statybos fronte pagerbti savo didžiąją šventę — rinkimus į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Štai prieš kurį laiką Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 darbininkų ir tarnautojų kolektyvas kreipėsi į visos Lietuvos darbo žmones su pasiūlymu įsijungti į socialistines lenktynes rinkimų garbei. Šis kreipimasis rado platų atgarsį visos Tarybų Lietuvos darbo žmonių tarpe, ir kasdien plečiasi socialistinės lenktynės rinkimų garbei. Tačiau rinkiminiame partinių organizacijų darbe dar yra nemaža trūkumų. Dar visų pirma nepakankamame lygyje yra politinis masinis darbas. Eilėje apskričių vadovaujantieji draugai vis dar nepakankamai įvertina politinio masinio darbo reikšmės ir viso darbo sunkumą perkrauna žemutiniams agitatoriams, patys nesusitikdami su rinkėjais, nedalyvaudami darbo žmonių susirinkimuose. Kai kuriuose Panevėžio ir Tauragės valsčiuose dargi valsčių partiniai organizatoriai vengia dalyvavimo rinkiminiuose susirinkimuose. Ryšium su tuo politinis masinis darbas nėra tame lygyje, kuriame jis turėtų būti. Kai kuriose apskrityse nepakankamai įsijungusi į rinkiminį darbą tokia galinga politinio masinio darbo priemonė, kaip spauda. Štai, pavyzdžiui, „Biržiečių Tarybinis žodis“ dar vis ligi šiol tarytum nepastebi rinkiminės agitacijos, o apskrities komitetas, kurio organas šis laikraštis yra, nesiima reikiamų priemonių. Rinkiminė kampanija reikalauja pakelti visų partinių organizacijų aktyvumą, jų kovingumą, stiprinti jų ryšius su masėmis. Negalima sakyti, jog visose mūsų partinėse organizacijose tikrai būtų pakilęs politinis aktyvumas, jog visur jų aktyvumas atitinka pakilusį politinį masinį aktyvumą. Partinių organizacijų uždavinys ryžtingai šalinti visus trūkumus rinkiminiame darbe, stiprinti savo ryšius su nepartinių darbo žmonių masėmis, kelti į aukštą lygį politinį masinį darbą. Negalima užmiršti, jog mūsų respublikoje dar jaučiama buržuazinių nacionalistų įtaka tam tikriems gyventojų sluoksniams. Klasiniai priešai, aiškus dalykas, dės visas pastangas trukdyti rinkimams bei rinkiminiam darbui. Jie nesustos prieš jokias provokacijas, prieš jokias niekšybes, kad kenktų darbo žmonėms pareikšti savo valią, per besiartinančius rinkimus. Visos šios priešų viltys turi žlugti. Praktika parodė jau pakankamai ryškiai ir ne vieną kartą, jog buožinių nacionalistų šmeižikai, kenkėjai bei žmogžudžiai neįstengia sutrukdyti Tarybų Lietuvos darbo žmones atlikti užsibrėžtus tikslus. Tam tereikia, kad visi partiniai ir nepartiniai bolševikai stotų į darbą ir kovą su tuo ryžtingumu ir organizuotumu, kuris yra būdingas tarybiniams žmonėms. Nepaisant visų klasinių priešų pastangų, rinkimai į TSRS Aukščiausiąją Tarybą dar labiau suburs Lietuvos darbo žmones apie partiją ir vyriausybę, bus tarybinių darbo žmonių vienybės bei patriotizmo demonstracija.


Vaikydamiesi pelno, imperialistai daro viską, kad sukurstytų naują karą. Pasirengimas karui nepakeliama našta gula ant darbo žmonių pečių ir ypač sunkina vaikų padėtį. Ispanijoje Katalonijos tekstilės pramonėje dirba 10–12 metų amžiaus vaikai, stiklo ir žuvies pramonėje, statyboje jie dirba krovėjais ir kilnoja sunkius daiktus. Nuo 8 iki 14 metų amžiaus vaikai gauna darbo užmokestį, kuris keturis kartus mažesnis už suaugusio žmogaus darbo užmokestį. Ypač sunkus ir menkai apmokamas vaikų darbas Andalūzijoje. Dėl šios priežasties kyla skurdas, ligos, neraštingumas. Vaikai nelanko mokyklų, didelė jų dalis priversta dirbti, slampinėti gatvėmis, prašyti išmaldos. Pietų Korėjoje šimtai tūkstančių mokyklinio amžiaus vaikų negali mokytis. Jie slankioja gatvėmis, ieškodami maisto ir pastogės. Smarkiai sumažintais duomenimis, kurie buvo paskelbti Pietų Korėjos laikraštyje „Coson Ilbo”, vien tik Seule daugiau kaip 100 tūkstančių mokyklinio amžiaus vaikų negali lankyti mokyklos. Laikraštis „Pusan Ilbo” rašo, kad Pusano gatvėse slampinėja daugiau kaip pustrečio tūkstančio avalynės valytojų-vaikų. Graikijoje gyventojai nuolat gyvena pusbadžiu; blogi butai ir ligos žudo vaikus. Graikų laikraštis „Avgi” šių metų vasario mėnesį pranešė: „Graikijoje 500.000 vaikų gyvena pusbadžiu ir vaikšto apiplyšę. Šalyje yra 355 tūkstančiai našlaičių, bet prieglaudos namuose prieglobstį suranda ne daugiau kaip 5.000. Tūkstančiai mažų vaikų, pradedant nuo septynerių metų amžiaus, priversti patys kovoti dėl savo būvio”. Tarptautinės demokratinės moterų federacijos įpareigota, Žakelina Šonavelj aplankė keletą Juodosios Afrikos šalių. Štai ką ji rašė apie savo kelionę: „Kai atvažiuoji į Juodąją Afriką, į akis krenta baisus vietinių gyventojų skurdas… Puikiuose kvartaluose, skirtuose tik baltiesiems, prie gražių baltų vilų maži garbiniuoti juodaodžiai vaikai suplyšusiais drabužiais, basi prašo išmaldos, prekiauja cigaretėmis ir saldumynais, parduoda laikraščius. Daugelis jų – batų valytojai… 70 tūkstančių Medinos – Dakaro negrų kvartalo – gyventojų gyvena, kaip silkės statinėje, barakuose, kurie dengti brezentu ir hafruota skarda… Tik privilegijuoti asmenys naudojasi vandentiekiu ir elektra”.


Latvijos neitraliteto klausimas latvių spaudoj liečiamas gana dažnai. Tačiau ji liesdami laikraščiai daugiausia kalba apie būsimo karo galimumus ir Latvijos poziciją tuo atveju. Vienam paskutinių savo numerių „Pedeja Bridi“ įdėjo kalbama antrašte vedamąjį dėl Latvijos neitraliteto Vilniaus klausimu. To laikraščio aiški pozicija šiuo klausimu Lietuvos visuomenei jau žinoma iš senesnių jo raštų. Šis straipsnis nemažiau turtingas mintimis ir vėl ryškiai liudija mūsų draugų užuojautą Lietuvai ir gilų supratimą, kaip tas klausimas svarbus Pabaltijo santykiuose. Jis vertas pasiskaityti ištisai: „Labai sveikintinas — rašo „Pedeja Bridi“ — Lietuvos Latvijos ūkiškas bendradarbiavimas ir sutarčių sudarymas. Mes jau savo laiku kelis kartus pareiškėm viltį, kad po ūkiškų ryšių seks politiniai. Ministerio pirmininko ir užsienio reikalų ministerio H. Celminšo viešėjimas Kaune bendrai paliko labai gerą įspūdį. Tačiau ponas pirmininkas nesuprantamai yra pareiškęs Kaune Latvijos politinį rezervuotumą. Paklaustas dėl galimų Latvijos Lietuvos bendrų politinių linijų, H. Celminš atsakęs Lietuvos spaudos atstovams, kad esą įvairūs klausimai, kuriais Latvijos interesai diktuoja jai atskira padėtį. Matyt, tuo turėta galvoj Vilniaus klausimas, kuriuo Lavijos užsienio politika jau turi per tradiciją deklaruoti savo neitralitetą. „Mums, kurie jau ne kartą esam iškėlę Vilniaus reikšmę Lietuvos tautos psichologijai, yra žinoma, kad lietuviams yra tiek pat sunku įsivaizduoti Kauną nuolatine Lietuvos valstybės sostine, kaip mums negalima būtų įkalbėti, kad Latvijos metropolis kuomet nors galėtų būti Cesis. Šiuo atžvilgiu ministerio pareiškimai, matyt, reiškė asotį šalto vandens abiejų tautų ankšto susiartinimo politikos atstovams. Mes galim pamanyti, kad ministeris pirmininkas nenorėjo dar labiau praplėsti savo jau taip svarbius uždavinius Lietuvoje, kuriuos jis buvo įvykdęs su dideliu taktu ir pasisekimu. Sudaryti ankštą abiejų tautų užsienio politikos kontaktą taip pat nėra vienos dienos darbas. Bet mums atrodo, kad jau būtų atėjęs laikas diskutuoti klausimus dėl principinių pagrindų, kuriais turi susijungti abi valstybės. „Ir čia mums atrodo, kad labai nesėkminga yra Latvijos principinio užsienio politikos neitraliteto pozicija. Pirmiausia visiškas neitralumas retai kada yra naudingas. Dėl to šypsomasi iš kai kada sumanaus seimo užsienio komisijos pirmininko F. Cielenso, kurio paskutinės apžvalgos gale tas neitralitetas tabalojasi kaip koks gremėzdas rąstas. Už ji daug trumparegiškesnis tos komisijos narys A. Bergas. Antra, griežtas atsistojimas Lietuvos pusėn mus atpalaiduotų taip pat nuo nemalonių veikslios lenkų diplomatijos žygių ir rusų spaudos komentarų. „Mums atrodo, kad Latvija turėtų oficialiai deklaruoti, kad Vilniaus ir Klaipėdos klausimais Latvija pritaria tai pozicijai, kokią yra užėmus Lietuva. Dėl to, mes nieku nerizikuotume. Mums nereikėtų skelbti Lenkijai karą, bet tik padaryti diplomatiškas spaudimas. Lenkija mūs pulti niekuomet nedrįs ir jos draugingumą nupirkti pasitraukimu nuo Lietuvos mums niekuomet nebus naudinga. Ūkiška apyvarta su Lenkija mums jau dabar yra tiek nenaudinga, kad pablogėti nė kiek daugiau negali. Tokią poziciją užimdami mes jau žymiai prisiartintume prie entente cordiale. „Daug yra kalbėta apie tai, kad mes Vokietijai nieko negalį padaryti dėl jos atsisakymo mokėti karo nuostolius, nacionalsocialistų grasinimų ir sviesto įvežimo muitų paaukštinimo. Deklaruodami, kad Latvija solidarizuojasi su Lietuva Klaipėdos klausimu, mes padarytume labai naudingą spaudimą į Vokietiją ir pradėtume vaidinti vaidmenį tarptautinėj politikoj, o Tautų Sajungoj Latvijos parama Lietuvai būtu žymus morališkas argumentas. Taip pat šioj srity mes galėtume be riziko padaryti žygių, nes Vokietijos mums nėra ko bijotis. „Taigi pakeiskim savo neitraliteto poziciją Lietuvos klausimuos! Prieš tai mūsų diplomatija turi paruošti dirvą Estijoj, kad galėtų įvykti ankšta visų trijų Pabaltijo valstybių sąjunga, kuri būtų griežtai atribota nuo Lenkijos. Tuomet prasidėtų naujas, vaisingas etapas rytų Europos politikoj“.


Gruzijos Kazbegio gyvenvietėje įvykusiose Valstybės tarybos vadovo E.Ševardnadzės ir Šiaurės Osetijos parlamento pirmininko A.Galazovo derybose susitarta nutraukti ugnį Pietų Osetijoje. Susitikime dalyvavo ir Pietų Osetijos, kurios nepriklausomybės Gruzija nepripažįsta, stebėtojai. Ketinama sudaryti penkių šimtų buvusios TSRS armijos karių - gruzinų, osetinų ir rusų - batalioną taikai palaikyti. Pasak radijo „Svoboda”, E.Ševardnadzė vos įtikino Gruzijos gynybos ministrą T.Kitovanį ir „Mchedrioni” formuotės vadą Dž.Joselianį, kurie taip pat dalyvavo derybose, priversti jiems pavaldžias pajėgas nutraukti ugnį. Vakar Tbilisyje priešiškų jėgų karo vadai turėjo oficialiai pasirašyti paliaubų sutartį, kuri įsigaliotų šiandien. Maskvos radijas pranešė, kad vakar rytą Pietų Osetijoje vėl įsiplieskė susirėmimai, keliuose jos rajonuose paskelbta ypatingoji padėti


Sunaikinti ginklus, kad jie niekada neprabiltų AŠTUONIOLIKOS KOMITETE

Kalbėdamas 18 valstybių nusiginklavimo komiteto dešimtajame posėdyje, JAV valstybės sekretorius D. Raskas užtikrino komiteto narius, kad JAV, kaip jis pasakė, tikrai nori visuotinio ir visiško nusiginklavimo ir yra pasiruošusios kantriai vesti derybas šiuo tikslu. Pranešęs, kad jis šiandien ketina palikti Ženevą, Raskas kartu pareiškė esąs pasiruošęs čia grįžti bet kuriuo laiku, jeigu to pareikalaus darbo interesai. Kartu JAV valstybės sekretoriaus kalboje patraukia dėmesį tai, kad jis vėl iškėlė į pirmą vietą dalinių priemonių idėją, aiškiai priešpastatydamas tai konkrečiam darbui ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Po to kalbėjo TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko. A. Gromyko priminė, kad komitetas jau patvirtino tvarką, kurios reikia laikytis tolesnio darbo metu, ir kad buvo vieningai nutarta skirti pagrindinį dėmesį visuotinio ir visiško nusiginklavimo susitarimo ruošimui. Nurodęs, kad nuo šiol komiteto darbas turi įgauti konkretų, dalykišką pobūdį, A. Gromyko pažymėjo, kad, kaip parodė diskusija, to nori ir kiti komiteto dalyviai. Mes galime, pasakė jis, pradėti nagrinėti komitetui pateiktus pasiūlymus skyrių po skyriaus, punktą po punkto. Žinoma, taip svarstant protinga laikytis dokumento, kuris plačiausiai apima nusiginklavimo priemones ir nusiginklavimo kontrolės priemones, tiksliai nustato šių priemonių vykdymo eilę, žodžiu, teikia plačiausią ir aiškiausią viso visuotinio ir visiško nusiginklavimo proceso vaizdą nuo pradžios iki pabaigos. Tokį dokumentą komitetas jau turi – tai Tarybų Sąjungos vyriausybės kovo 15 d. pateiktas tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas. A. Gromyko smulkiai komentavo įžanginę Tarybų Sąjungos pasiūlyto sutarties projekto dalį. Pagrindiniai Tarybų Sąjungos vyriausybės pateikto sutarties projekto preambulės teiginiai, pasakė TSRS atstovas, – reiškia paprastą ir aiškią mintį, kad, sudarydamos visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį, valstybės veikia sutinkamai su tautų valia ir lūkesčiais. Daugelis ministrų komiteto dalyvių, jeigu ne visi, pabrėžė savo kalbose, kad reikia pašalinti karą, sunaikinti kariavimo priemones. Mes su pasitenkinimu pažymime, kad mūsų nuomonė šiuo klausimu sutampa su JAV nuomone, kad JAV savo nusiginklavimo pasiūlymuose taip pat rado reikalą apie tai pasakyti. Tarybų Sąjungos atstovas pareiškė įsitikinimą, jog visi komiteto dalyviai sutiks taip pat su Tarybų Sąjungos pateikto projekto preambulėje išdėstyta mintimi, kad tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamas visuotinis ir visiškas nusiginklavimas yra patikimas ir realus būdas, kuris įgalina įgyvendinti ilgaamžę žmonijos svajonę – užtikrinti žemėje amžiną ir nepažeidžiamą taiką. Tarybų Sąjunga yra tos nuomonės, toliau pasakė A. Gromyko, ir tai atsispindi mūsų pateiktame sutarties projekte, kad tam tikra dalis lėšų, kurios atliks, paleidus armijas ir nutraukus karinę gamybą, turi būti panaudota ekonominei ir techninei pagalbai teikti ekonomiškai silpnai išsivysčiusioms šalims. Amerikos pasiūlymuose taip pat reiškiama mintis, kad nacijų ištekliai turi būti naudojami siekiant materialinės, kultūrinės ir dvasinės žmogaus pažangos. Jis nurodė, kad, matyti, nėra jokių sunkumų susitarti dėl šio Tarybų Sąjungos pasiūlyto sutarties projekto preambulės teiginio, o taip pat dėl tos jos dalies, kurioje pabrėžiama, kad reikia grįsti valstybių savitarpio santykius taikos, geros kaimynystės, valstybių ir tautų lygiateisiškumo, nesikišimo, visų šalių nepriklausomybės ir suverenumo gerbimo principais. Manau, pridūrė A. Gromyko, kad preambulės pastraipa, patvirtinanti tą neginčijamą teiginį, jog visi būsimojo susitarimo dalyviai turi vadovautis SNO įstatų tikslais ir principais, taip pat priimtina komiteto nariams. Paskutinė preambulės pastraipa fiksuoja valstybių pasiryžimą neatidėliojant visuotinai ir visiškai nusiginkluoti griežtos ir efektyvios tarptautinės kontrolės sąlygomis ir sudaryti šiuo tikslu sutartį. Tam mes atvykome čia. Tai uždavinys, kurį mums patikėjo tautos. Komitetui atsiveria galimybė žengti pirmąjį žingsnį, padėti pirmąją susitarimo plytą, būtent: priimti preambulę, kaip ji pasiūlyta jūsų svarstomame sutarties projekte. Mūsų nuomone, tai būtų galima padaryti be ilgų debatų. Po A. Gromyko kalbėjęs Kanados užsienio reikalų ministras G. Grinas labiausiai pabrėžė, kad reikia greitai susitarti dėl problemų, kuriose, jo nuomone, yra bendrų elementų. Po to žodis buvo suteiktas Čekoslovakijos užsienio reikalų ministrui V. Davidui. Kad komiteto darbas sparčiai žengtų į priekį, pasakė V. Davidas, reikia paimti pagrindu Tarybų Sąjungos pateiktą sutarties projektą, kuris yra reali, gerai parengta, logiška ir organiška visuma. Priešingai, JAV planas yra tik atskirų priemonių, be to, daugiausia kontrolės pobūdžio priemonių, visuma. Kadangi mūsų darbas turi kiek galint greičiau baigtis sutarties paruošimu, pabrėžė jis, tai geriausias kelias komitetui būtų nedelsiant pradėti straipsnį po straipsnio svarstyti Tarybų Sąjungos sutarties projektą. Meksikos užsienio reikalų ministras M. Teljas parėmė idėją apsvarstyti priemones, kaip užtikrinti taikų bendradarbiavimą kosmose. Anglijos užsienio reikalų ministras lordas Hiumas visiškai solidarizavosi su Rasko kalba ir užtikrino, kad Vakarai nuoširdžiai nori nusiginklavimo. Kaip ir Raskas, jis paskelbė išvykstąs iš Ženevos ir užtikrino, kad mielai grįš bet kuriuo momentu, jeigu to prireiks. Trumpoje kalboje Nigerijos užsienio reikalų ministras Dž. Vačiuku ragino pirmininkus paruošti svarstytinų, vadinamųjų lygiagrečių priemonių sąrašą, kurį galėtų papildyti kitos delegacijos. Jis ypač pabrėžė branduolinio ginklo neturinčios zonos sudarymo Afrikoje klausimą. Po to kalbėjęs Bulgarijos užsienio reikalų ministras K. Lukanovas ragino nedelsiant pradėti ruošti visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą. Kadangi niekas iš kalbėjusių, pasakė jis, visiškai neprieštaravo Tarybų Sąjungos pateiktam tokios sutarties preambulės projektui, tai būtų galima pavesti pirmininkams jau rytojaus posėdžiui paruošti suderintą tokios sutarties preambulės projektą. Po to kalbėjęs JAV valstybės sekretorius Dinas Raskas, nors ir pareiškė, kad jo delegacija rimtai neprieštaraujanti Tarybų Sąjungos pateiktam preambulės projektui, vis dėlto jis pasiūlė neskubėti jį suderinti, nes, pasak jo, į projektą būtų pravartu įtraukti ir kai kuriuos kitus nuostatus. Paskutinis šios dienos posėdyje kalbėjo Italijos atstovas Karlas Rusas. Jis labai entuziastingai atsiliepė apie šiandieninę D. Rasko kalbą ir parėmė pasiūlymą nedelsiant pradėti svarstyti deklaracijos dėl kosmoso naudojimo tik taikiems tikslams projektą.


Birutės Brazdžiūtės vadovaujamas Kauno moksleivių rūmų vaikų tautinių šokių kolektyvas „Malūnėlis” išvyko į Turkiją. Jis dalyvaus šios šalies sostinėje Ankaroje rengiamame tarptautiniame liaudies šokių festivalyj


Kada paskaitos „Apie tarptautinę padėtį“ ir „Apie lietuviškai vokiškųjų nacionalistų tikrąjį veidą“ buvo užbaigtos, Tauragnų valsčiaus Vyrių apylinkės valstiečiai apsupo pranešėjus. Pasipylė klausimai. Valstiečiai klausinėjo apie Beryno konferencijos nutarimus, apie Indijos nepriklausomybę, jie domėjosi visais tarptautinio gyvenimo klausimais. Daug klausimų lietė kasdieninius kaimo gyvenimo klausimus bei valstiečių rūpesčius. Ilgai truko ir gyvai praėjo pasikalbėjimas. Ir kada susirinkimas baigėsi, vienas mažažemis valstietis išreiškė visų nuomonę, priekaištaudamas propagandistams, kodėl jie anksčiau nepravesdavo tokių susirinkimų. Panašiai kaip Vyrių apylinkėje atrodo valstiečių susirinkimai ir Lukošiūnų, ir Širvidžių, ir Nautiškių kaime, visur, kur pravedė susirinkimus ir skaitė paskaitas LKP(b) CK propagandistų grupės narys komjaunuolis drg. Marcelis ir LKP(b) Utenos apskrities komiteto karinio skyriaus vedėjas drg. Marganavičius. Panašiai vyksta susirinkimai ir kitų valsčių apylinkėse, kurias aplanko kiti LKP(b) CK propagandistų grupės nariai. Valstiečiai klausosi paskaitų su dideliu susidomėjimu, jie yra ištroškę teisingo bolševikiško žodžio ir skundžiasi, kad juos per retai aplanko. Ligi šiol politinis masinis darbas Utenos apskrityje buvo pravedamas nepatenkinamai. Pranešėjų grupė darbo neišvystė. Agitatoriai buvo tik įtraukti į sąrašą, bet daugelis jų net nežinojo, kad jie agitatoriai. LKP(b) CK propagandistų grupė stengiasi padėti LKP(b) Utenos apskrities komiteto agitacijos ir propagandos skyriui sutvarkyti darbą. Pravestas pasitarimas su agitkolektyvų vedėjais ir agitatorių pasitarimai valsčiuose, kuriuose dalyvavo 240 žmonių. Apskrities miesto agitatoriai suskirstyti į brigadas ir išvyko į apylinkes. LKP(b) CK propagandistų ir vietos aktyvo jėgomis šį mėnesį valsčiuose ir apylinkėse padaryti 67 pranešimai. Atskirai pranešimai buvo skaitomi apskrities ir valsčių inteligentijai, agitatoriams. Per susirinkimus ir mitingus pranešimų išklausė daugiau kaip 30.000 darbo valstiečių. LKP(b) CK propagandistai padeda taip pat vietos aktyvui vykdyti LKP(b) CK VII plenumo nutarimus, iškelti ir ištaisyti plenumo numatytus trūkumus, jie padeda valsčių vykdomiesiems komitetams geriau sutvarkyti žemės ir gyvulių įskaitą, atrasti buožių paslėptus gyvulius, organizuoti raudonąsias gurguoles. Jie daro pranešimus grūdų priėmimo punktuose ir kartu su vietos agitatoriais aplanko valstiečių kiemus, vesdami individualią agitaciją. Toks darbas leidžia ir patiems LKP(b) CK propagandistams geriau susipažinti su darbo valstiečių reikalais, mokytis iš masių, didinti savo patyrimą. LKP(b) CK propagandistų grupė siekia savo darbu suteikti konkrečią pagalbą vietoje apskrities partinei organizacijai, kaip tai reikalavo LKP(b) CK VII plenumas. T. Labėnas („Tiesos“ koresp.).


Kovo 29 d. Havanoje pradėti teisti imperializmo samdiniai, dalyvavę ginkluotoje intervencijoje prieš Kubą praėjusių metų balandžio mėnesį. Nusikaltėlius teisia revoliucinis tribunolas, kuriam pirmininkauja majoras Augustas Martinas Sančas (darbo ministras, JRO nacionalinės vadovybės narys). Pirmajame revoliucinio tribunolo posėdyje buvo paskelbtas bendras kaltinamasis aktas, kuriame išdėstoma Amerikos imperializmo įvykdytos intervencijos prieš Kubą rengimo istorija ir paaiškinta, kaip imperialistų samdiniai buvo paimti nelaisvėn, sutriuškinus jų dalinius Plaja Chirone. Revoliucinio tribunolo teismas truks kelias dienas.


TASS-o. spec. koresp. A. Silaninas praneša: šiandien čia susitiko trys princai apsvarstyti klausimo dėl laikinosios koalicinės Laoso vyriausybės sudarymo. Kaip pareiškė korespondentams princas Suvana Fuma, po dvi valandas trukusio pokalbio buvo pasiektas tam tikras laimėjimas. Rytoj derybos vyks toliau.


RIO DE ŽANEIRAS, III. 3. TASS-o korespondentas M. Artiušenkovas praneša: pastarosiomis dienomis Jungtinėse Valstijose prasidėjo pikta šmeižto kampanija prieš Braziliją. Ja siekiama įteigti, kad, esą, Brazilijoje susidariusi „chaotiška padėtis“. Bostono savaitraštis „Berons“, Amerikos finansinių sluoksnių organas, rašo, kad Brazilijai ir jos naujajai sostinei „kilo puvimo pavojus“. „Brazlijoje viešpatauja chaosas“, – antrina jam laikraštis „Niujork taims“. Nepriklausomi Brazilijos veiksmai vidaus ir užsienio politikoje aiškiai nepatiko Amerikos monopolijoms. Nors reakciniai sluoksniai smarkiai priešinosi, Brazilija atkūrė diplomatinius santykius su Tarybų Sąjunga. Ji ryžtingai gina tautų apsisprendimo ir nesikišimo į valstybių vidaus reikalus principus. Tarpamerikiniame užsienio reikalų ministrų pasitarime Punta del Estėje jos ištverminga ir nuosekli pozicija neleido Amerikos diplomatijai pasiekti, kad būtų imtasi karinių ir ekonominių sankcijų prieš Kubą. Šiuo metu Brazilijoje vyksta kova už tai, kad būtų priimtas įstatymas, sumažinantis užsienio kapitalo pelnų pervedimą į užsienį. Kaip jau buvo pranešta, šiomis dienomis Rio Grande do Sulo valstijos vyriausybė nacionalizavo Amerikos telefono kompaniją, kuri reikiamai neaptarnavo pramonės, prekybos, gyventojų, o daugiau kaip 30 metų vien tik spaudė pasakiškus pelnus. Šis pastarasis teisėtas Brazilijos valdžios suverenus aktas ir buvo tiesioginė dingstis sustiprinti šmeižto kampanijai Jungtinėse Amerikos Valstijose prieš Braziliją. Oficialieji Brazilijos sluoksniai ir šalies visuomenė piktinasi įžūliais Amerikos spaudos išpuoliais ir tais, kurie tai skatina. Respublikos prezidentas Zoao Gulartas pabrėžė, kad „agresyvūs ir grubūs“ Amerikos spaudos išpuoliai prieš Braziliją negali prisidėti prie gero savitarpio supratimo, kuris reikalingas Brazilijai ir JAV“. Pasak laikraščio „Ultima ora“, antibraziliška kampanija siekiama diskredituoti Brazilijos vyriausybę, kuri neparėmė „tvirtos“ Jungtinių Valstijų linijos Punta del Estėje. Antibrazilišką JAV kampaniją šiandien griežtai pasmerkė laikraštis „Novos rumos“. „Amerikos diplomatija, glaudžiai susijusi su finansiniu kapitalu, atidengė prieš mus tokią stiprią ugnį, – pabrėžia laikraštis, – tik todėl, kad mes žengėme kai kuriuos žingsnius, nepriklausomus nuo Vašingtono dirigento lazdelės. Brazilų tauta jau praregėjo politiškai. Ji daugiau neleis pajungti savo šalies užsienio interesams. Kad ir kaip bus grasinama, mes toliau kovosime už savo suverenumo išsaugojimą, už savo visišką nacionalinę nepriklausomybę“.


Į lenkų senatą Pilsudskio blokas praveda 48 atstovus, mažumos – 21, tarp kurių 5 vokiečiai, dešiniųjų opozicija – 16, socialistai – 10, kairiųjų ūkininkų partija – 7 ir komunistai – 1.


1949 m. spalio 1 d. Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimo iškilmių proga Pekine su džiaugsmu priėmė pirmąją tarybinę kultūros ir meno veikėjų delegaciją, kuriai vadovavo A. Fadiejevas ir K. Simogovas. Nuo to laiko Kinijos ir Tarybų Sąjungos kultūriniai ryšiai kasdien vis labiau plėtėsi ir stiprėjo. Savitarpio pasikeitimas delegacijomis yra viena iš svarbių kultūrinio pasikeitimo tarp įvairių šalių formų. Per laikotarpį nuo 1949 m. spalio mėnesio iki 1955 m. gruodžio mėnesio iš Kinijos į Tarybų Sąjungą buvo pasiųstos 75 kultūrinės delegacijos su 1464 nariais - mokslininkais, rašytojais, teatro ir kino darbuotojais, žurnalistais, dėstytojais, radijo darbuotojais. Per tą patį laikotarpi Kinijoje lankėsi 44 tarybinės delegacijos, turėjusios savo sudėtyje 1439 narius. Delegacijų, Kinijos pasiųstų į Tarybų Sąjungą, skaičius 1955 metais padidėjo palyginti su 1949 metais beveik devynis kartus, o jų narių sudėtis – 14 kartų. 1955 metais Kinijoje viešėjusių tarybinių delegacijų skaičius palyginti su 1949 metais padidėjo 8 kartus, o jų narių skaičius – daugiau kaip 4 kartus. Kinijos delegacijas Tarybų Sąjungoje visada iškilmingai sutinka ir nuoširdžiai jomis rūpinasi plačiosios gyventojų masės. Delegacijos susipažino su tarybinės liaudies laimėjimais ūkinės ir kultūrinės statybos srityse, studijavo priešakinį tarybinį patyrimą. Kartu jos pažindino tarybinius žmones su padėtimi įvairiose naujosios Kinijos gyvenimo srityse. Ypatingai gilų įspūdį Kinijos liaudžiai paliko atvažiuojančių į Kinija kultūrinių delegacijų veikla. Čia labai gerai prisimena 1952 metais Kinijoje viešėjusią 300 žmonių kultūrinių veikėjų delegaciją, kurios sudėtyje buvo tarybinio meno darbuotojų grupė, Tarybinės Armijos dainų ir šokių Raudonosios Vėliavos ordino ansamblis ir tarybinės kinematografijos darbuotojai. Atvykę dalyvauti Kinijos-Tarybų Sąjungos draugystės mėnesyje, šie tarybinės liaudies pasiuntiniai užmezgė platų ryšį su Kinijos žmonėmis, suteikė jiems galimybę susidaryti dar geresnę nuomonę apie Tarybų Sąjungą. Kinų ir tarybinių kultūros veikėjų delegacijų savitarpiški draugystės vizitai padėjo užmegzti tarp mūsų šalių broliškosios draugystės santykius ne tik politinėje, ekonominėje, bet ir kultūrinėje srityje. Šie glaudūs kultūriniai ryšiai nepaprastai padidino ir sustiprina amžiną ir neišardomą Kinijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystę.


Po Kapitolio kupolu Amerikos kongreso salėse dabar vyksta savotiškos varžybos: kuriam iš senatorių ir atstovų rūmų narių pavyks prikalbėti daugiau šlykštybių laisvę mylinčios kubiečių tautos adresu, kuriam iš jų pavyks sugalvoti agresyviausią planą prieš didvyriškąją Karibų jūros salą. Pastarosiomis dienomis žvanginti ginklais kongrese ypač pamėgo kai kurie Amerikos įstatymų leidėjai. Spaudos pranešimais, senatorius S. Mazersas pareiškė ketinąs pateikti įstatymo projektą dėl Kubos vyriausybės sudarymo emigracijoje. Senatorius Džavitsas pareikalavo „energingų veiksmų“ prieš Kubą. Atstovų rūmų narys Rodžersas nekantrauja, kad JAV pradėtų kuo greičiausiai plačius karo manevrus Kubos pakrantėje. O senatorius Prautis, siekdamas pralenkti visus, ėmė šaukti, kad JAV prezidentui reikią suteikti teisę naudoti kariuomenę bet kuriame pasaulio rajone kovos prieš „komunistinę agresiją“ pretekstu. Kaip visuomet, ištikimas sau respublikonų „neandertaliečių“ sparno vadeiva senate Goldvoteris. Šis žinomas demagogas tiesiog pareiškė, kad JAV nepabijos pradėti karą, jeigu „joms reikės ginti Kubą“. Girdėdami šiuos provokacinius pareiškimus, vis labiau įžūlėja kubiečių kontrrevoliucionieriai, susisukę varnų lizdą Jungtinėse Amerikos Valstijose. Agentūros Asošieited pres pranešimu iš Majamio, slaptosios kubiečių kontrrevoliucionierių organizacijos nariai, neseniai apšaudę Anglijos ir Kubos laivus, giriasi per artimiausias dvidešimt dienų įvykdysią „dar didesnę operaciją“ prieš Kubą. Galima neabejoti, kad Goldvoterio tipo kongresmenai susižavėję rems saujelės kubiečių tautos išdavikų veiksmus. Tačiau kažin, ar tokiems veiksmams pritars, ar juos parems platieji Amerikos visuomenės sluoksnia


Baigėsi Izraelio ir arabų šalių taikos derybų trečiasis raundas, tačiau didesnės pažangos nepasiekta. Per šį, šeštajį, svarstymą daug dėmesio skirta Izraelio ir Sirijos atstovų susitikimams, nes abi pusės reiškė optimizmą. Pasak Sirijos delegacijos vadovo. šis raundas įrodė, kad taika tarp Sirijos ir Izraelio galima. Tačiau aklavietėn patekta dėl Golano aukštumų. Izraelis nori, kad Sirija dar iki šių aukštumų perdavimo svarstymo pasisakytų už visišką taiką, už atviras valstybių sienas. O Sirija nori, kad Izraelis iš pradžių pažadėtų pasitraukti iš teritorijos, užimtos per 1967 metų karą. Naujas visų derybininkų susitikimas numatytas spalio 21 dieną Vašingtone.


Komunistų byla Estijoj. Vakar į Rygą atskrido du lenkų hidroplanai ir nusileido Dauguvoj ties lenkų karo laivais, kurie prieš kelias dienas čia sustojo. Hidroplanams vadovauja lenkų karo jūrų aviacijos viršininkas ir trys karininkai. Be to, atskrido 12 jūrų aviacijos instruktorių. Talino karo teismas pradėjo nagrinėti estų komunistų vado Retsepo bylą, kurs kaltinamas priešvalstybine propaganda ir piniginių sumų gavimu iš Sovietų Rusijos. Toj pačioj byloj kaltinamas estų komunistų atstovas parlamente Grimpelis, tačiau jis yra pabėgęs į Sovietų Rusiją. (Elta).


Visa lietuvių tauta sveikina didžiosios pergalės organizatorių draugą Staliną

Vakar dieną Lietuvos sostinėje ir provincijoje tebevyko gausūs darbo žmonių susirinkimai ir mitingai ryšium su suteikimu draugui Stalinui aukščiausiojo karinio laipsnio — Tarybų Sąjungos Generalisimus, o taip pat suteikimu Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo ir apdovanojimu antruoju Pergalės ordinu. VILNIAUS ĮMONĖSE IR ĮSTAIGOSE Su dideliu pakilimu Vilniaus miesto dirbantieji sutiko žinią apie draugo Stalino apdovanojimus. Visose sostinės įmonėse ir įstaigose įvyko džiaugsmo mitingai. LTSR hidrometeorologijos tarnybos valdybos inžinierinio — technikinio personalo susirinkime valdybos virš. pav. politiniams reikalams drg. Jastrebovas iškilmingai perskaitė TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakus dėl draugo Stalino apdovanojimų. Salėje kilo ilgai trunkantieji plojimai draugo Stalino garbei. Po to į mitingo dalyvius kreipėsi pirminės partinės organizacijos sekretorius inžinierius drg. Bezubovas, kuris pareiškė: — Sunkiomis mūsų Tėvynės ir sostinės Maskvos gynimo dienomis draugas Stalinas buvo tų kovų priešakyje. Genialusis vadas su nepaprastu ryžtingumu ir išmintingumu vadovavo Maskvos gynybai. Priešas buvo toli nublokštas nuo mūsų mylimos sostinės prieigų, o po to, jo vadovaujama Raudonoji Armija eile smūgių palaužė hitlerinės Vokietijos nugarkaulį. TSRS Aukščiausiosios Tarybos įsakai — pelnyta dovana išmintingajam Stalinui. Mes, mokslo darbuotojai, šios šventės proga siunčiame savo ugningus sveikinimus Tarybų Sąjungos Generalisimui Stalinui. „Vebro“ fabriko darbininkų ir tarnautojų kolektyvas sutiko džiugią žinią nepaprastai pakilusia nuotaika. Mitingai įvyko visuose įmonės cechuose. Juos pravedė partorgas dr. Nazarova. Visi dirbantieji savo kalbose atžymėjo didelį pasitenkinimą dėl draugo Stalino apdovanojimo. Jie pareiškė nuoširdžiausią padėką Tarybų Sąjungos Generalisimui draugui Stalinui, kuriam vadovaujant buvo paklupdyti vokiškieji okupantai. Be to, dirbančiųjų susirinkimai įvyko Valstybinėje siuvykloje „Laisvėje“, I Valstybiniame baldų fabrike „Vilniuje“, Valst. spaustuvėse „Spindulyje“ ir „Vaizde“, Valstybinėje Filharmonijoje, Maisto kombinate, Švietimo Liaudies Komisariate ir kitur. Mitingų dalyviai pasiuntė gausias sveikinimo telegramas Tarybų Sąjungos Generalisimui draugui Stalinui. UTENOJE Utenos apskrities dirbantieji su dideliu pakilimu sutiko žinią apie draugo Stalino apdovanojimus ir suteikimą jam aukščiausiojo karinio laipsnio — Tarybų Sąjungos Generalisimus. Gausiame mitinge kalbėjo Utenos apskrities vykdomojo komiteto pirmininkas drg. Palšys, LKP(b) apskrities komiteto agitacijos ir propagandos skyriaus vedėjas drg. Bulatovas ir Raudonosios Armijos atstovai. Visi kalbėtojai reiškė gilų džiaugsmą ir dėkingumą didžiajam karvedžiui, mūsų mylimajam vadui ir mokytojui draugui Stalinui. Kalbos buvo palydimos audringais plojimais ir šūkiais draugo Stalino garbei. Utenos jaunimas susirinko dar atskirame jaunimo mitinge, kuriame LLKJS Utenos apskrities komiteto sekretorius drg. Bakutis papasakojo jaunimui apie didžius geriausiojo jaunimo draugo ir mokytojo darbus. Jaunuoliai išreiškė savo didelį džiaugsmą draugo Stalino apdovanojimo proga ir pasižadėjo nesigailėti jėgų, kad greičiau būtų atstatytas nualintas mūsų krašto ūkis. Gausūs mitingai įvyko ir Malėtuose, Anykščiuose, bei kituose Utenos apskrities valsčiuose. UKMERGĖJE Kai tik Ukmergės dirbantieji syžinojo apie didžiojo Stalino apdovanojimus, įmonių ir įstaigų darbininkai ir tarnautojai susirinko į džiaugsmo mitingus. Jau pirmą dieną įvyko 15 mitingų, jų tarpe koklių fabrike, baldų dirbtuvėse, odos fabrike, lentpiūvėse ir kitur. Su ypatingu pakilimu mitingai praėjo lentpiūvėse „Srovė“ ir „Garsas“. Šių įmonių darbininkai visuomet pirmauja Ukmergėje. Gamybinis planas įvykdomas 200% ir daugiau. — Šia iškilminga proga mes pasižadame draugui Stalinui dirbti dar geriau ir duoti dar daugiau gaminių mūsų krašto atstatymui pagreitinti, — kalbėjo įmonių darbininkai susirinkimuose. ZARASUOSE Vakar Zarasų mieste ir valsčiuose įvyko gausūs mitingai draugo Stalino apdovanojimų proga. Apskrities darbininkai ir valstiečiai su dideliu pasitenkinimu išklausė džiugią žinią, išreiškiančią visos tarybinės liaudies norą, jos dėkingumo jausmus pergalės organizatoriui, tarybinių tautų vadui draugui Stalinui. Apskrities dirbantieji pasižadėjo savo darbais atsidėkoti didžiajam vadui ir išauginti gausų 1945 m. pergalės derlių.