Algirdas Endriukaitis Lietuvos valstybės 1940-1990 metų įvykių istorinio, politinio ir teisinio įvertinimo senatis neturi jokios prasmės. Viskas turi būti solidžia valstybės forma pasakyta ir apibrėžta. Istorinė tiesa turi ne vien teorinę arba kronikinę reikšmę, bet yra prasminga šių dienų gyvenimui ir ateities kartoms. Įvykiai turi būti įvardyti ir įvertinti, juo labiau kad Baltijos šalims, kaip okupacijos objektui, grėsmės priežastys ir paviršinės bei giluminės pasekmės lieka kaip kasdienė ir ilgametė našta, kurią tenka nešti aukai. Padedant Vakarams, Rusija prievartauja Latviją dėl pilietybės įstatymo. Tęsiama sena politika, o tai dar labiau skubina imtis teisinių savigynos priemonių - fiksuoti ir teisiškai įvertinti 1940 metais SSRS įvykdytos Baltijos šalių okupacijos ir aneksijos faktą. Šių metų birželio 26 d. “Nezavisimaja gazeta” paskelbė Rusijos strateginių tyrimų instituto darbuotojo A.Trynkovo straipsnį dėl 1940 metų įvykių Baltijos šalyse vertinimo. Jis kalba apie taikų SSRS kariuomenės įvedimą, karinės administracijos ir masinio pasipriešinimo nebuvimą. Autorius teigia, kad nei 1945 m. Potsdamo dokumentuose, nei 1946 m. Churchillio kalboje Fultone, nei 1975 metų ESBO Baigiamajame akte neužsimenama apie Baltijos šalių okupaciją. Tuo reikia skubiai pasirūpinti mums patiems. Latvijos Seimas 1996 m. rugpjūčio 22 d., prieš balsavus penkiems deputatams, priėmė “Deklaraciją apie Latvijos okupaciją”. Šiame dokumente nurodoma, kad po Latvijos okupacijos buvo vykdomas tautos genocidas, latvių dalis valstybėje nuo 77 proc. sumažėjo iki 52 proc., per 30 tūkst. latvių aktyviai priešinosi okupacijai. Latvijos krikščionių demokratų sąjunga gegužės mėnesį Antrojo pasaulinio karo pabaigos metinių proga įteikė aukštiems šalies pareigūnams ir ambasadoriams Rygoje raginimą priminti Rusijai ir Vokietijai: jos yra atsakingos už tai, kad dabar šalyje atsirado 700 tūkst. žmonių be pilietybės. Tai okupacijos padarinys. Jie paragino Europos šalis pripažinti Antrojo pasaulinio karo metu įvykdytą Latvijos okupacijos, kuri baigėsi tik 1994 metų rugpjūčio 31 dieną, faktą. Reikalaujama tuoj pat pradėti Latvijos okupacijos pripažinimo procedūrą JTO lygiu. Panašių reikalavimų ir veiksmų ėmėsi ir Latvijos nacionalinio fronto organizacija. Birželio mėnesį Latvijos parlamentas nutarė “Deklaraciją apie Latvijos okupaciją” išplatinti JTO kaip oficialų dokumentą, taip pat kreiptis į JTO konsultacinį teismą, kad būtų fiksuotas Latvijos okupacijos faktas. Rusijos URM tuoj pat reagavo į šį nutarimą, bet ginčijo tik vieną šios deklaracijos vietą, kur nurodoma, kad 1944 m. Rusija neteisėtai prisijungė dalį Latvijos Abrenės rajono (apie 2 tūkst. kv. km). Kadangi deklaracijoje pasaulio šalys ir tarptautinės organizacijos raginamos pripažinti Latvijos okupacijos faktą, kviečiamos padėti Latvijai likviduoti jos pasekmes, remti politiškai ir ekonomiškai, o svarbiausia remti pastangas tų asmenų, kurie nori iš Latvijos grįžti į savo etninę tėvynę ir iš užsienio šalių latviams į savo tėvynę - Latviją, Rusija tai apibūdino kaip rusakalbių išvarymą iš Latvijos. Birželio 11 d. Latvijos Seimas priėmė nutarimą, kuriuo vyriausybė įpareigojama garantuoti, kad Latvijos diplomatinės atstovybės užsienyje atitinkamas šalis supažindintų su “Deklaracija apie Latvijos okupaciją”. Ji turi būti išplatinta kaip oficialus Jungtinių Tautų Organizacijos dokumentas. Kartu būtina JTO pasiūlyti, kad tarptautinis teismas pateiktų konsultacinę išvadą, kokius tarptautinius įsipareigojimus pažeidė SSRS, okupuodama Latviją, ir kokios yra to pažeidimo teisinės pasekmės. Seimo deputatas Karlis Ceranas paaiškino: “Latvijos okupacijos pasekmės tarptautiniu lygiu nepaaiškintos”. Deputatas Juris Dobelis, atsakydamas į oponentų replikas, paklausė: “Ar pasiekė valstybės prezidentas, kad kitų šalių vadovai atsiprašytų už nusižengimus mūsų tautai?” Iki rugsėjo 1 d. vyriausybė privalo Seimą informuoti apie šio uždavinio įvykdymą. Gegužės 12 d. Latvijos, Estijos ir Lietuvos prezidentai Guntis Ulmanis, Lenartas Meris ir Valdas Adamkus inicijavo savo šalyse komisijų, kurios įvertintų 1939-1991 metų įvykius trijose valstybėse, sudarymą. Tikimasi tirti sovietų ir nacių nusikaltimus žmoniškumui. Kaip pranešė agentūra DPA, prezidentai paneigė tvirtinimą, kad ši iniciatyva yra strateginis atsakymas į tarptautinę kritiką. Čia įžvelgtume neryžtingumą, sutrikimą ir dairymąsi. Kas valstybei strategiškai gali būti svarbiau už atvirą santykių su kaimynais išsiaiškinimą? Šiuo metu Rusija tarptautinėse organizacijose teikia kaltinimus Latvijai už žmogaus teisių pažeidimus, visiškai ignoruodama Latvijos okupacijos ir kolonizacijos faktą, kolonistų nelojalumą ir nepagarbą Latvijos valstybei, nekalbėdama apie savo prievolę atlyginti okupacijos žalą ir likviduoti visas kolonizavimo pasekmes. Rusija rugsėjo mėnesį rengiasi šiuo klausimu Europos Tarybos Parlamentinėje Asamblėjoje spausti Latviją. Latvija gali tik tokiu suprantamu kontrpuolimu gintis nuo aiškiai neteisaus Rusijos puolimo. Tokios deklaracijos priėmimas Lietuvoje ir Estijoje būtų ne tik šių šalių, bet ir Latvijos gynimas, t.y. bendras Baltijos frontas. Nejaugi vėl leisime Latviją sudoroti, negi patys atsistosime laukti savo eilės? 1998 m. kovo 26 d. Azerbaidžano Respublikos prezidentas Geidaras Alijevas pasirašė didelės apimties įsaką apie azerbaidžaniečių genocidą, prasidėjusį 1813 ir 1828 metais pasirašius Giuliustano ir Turkmančajaus sutartis. Prezidento įsaku kovo 31-oji skelbiama azerbaidžaniečių genocido diena. Prancūzijos Nacionalinis susirinkimas šių metų birželio mėnesį priėmė įstatymą dėl pirmojo XX amžiaus genocido - armėnų genocido Turkijoje 1915 metais pripažinimo. Įstatymą sudaro vienas straipsnis: “Prancūzija viešai pripažįsta armėnų genocidą 1915 metais”. Jo projektą pateikė Socialistų partija. Komunistų partija siūlė priimti patikslinančią pataisą, kad genocidą “prieš armėnų tautą nuo 1915 iki 1922 metų vykdė Otomanų imperijos epochos Turkijos vyriausybė”. Šis papildymas nebuvo priimtas dėl nuolatinių dabartinės Turkijos valdžios demaršų. Prisimintina ir tai, kad Turkija ir Prancūzija yra NATO sąjungininkės. Beje, 1919 metais Turkijoje vyko teismo procesai, kuriuose mirties bausmė ir didelės katorgos darbų bei kalėjimo bausmės buvo skirtos jaunaturkiams už Osmanų imperijos įtraukimą į Pirmąjį pasaulinį karą ir armėnų genocidą. Visa tai pasmerkė tuo metu teisme kalbėjęs pirmasis Turkijos prezidentas Kemalis Atatiurkas. Šių metų gegužės 28 d. Vokietijos Bundestagas vienbalsiai priėmė įstatymą, kuriuo reabilituojama kone pusė milijono nacių valdžios nuteistų už atsisakymą eiti tarnauti į kariuomenę arba priklausymą tautinėms mažumoms asmenų. Vokietijos teisingumo ministras Eduardas Schmidtas-Jortzigas ta proga pareiškė, kad įstatymas pavėluotas, tačiau išsamus. Lietuvoje nėra viską apimančio teisinio dokumento dėl Lietuvos okupacijos. Kartais netgi pašnekama apie SSRS kariuomenės sutikimą su gėlėmis, bandoma Lietuvos politinės santvarkos elementus susieti su nepasitenkinimu, o padėtis tarytum buvo taisoma su svetimos kariuomenės pagalba. Kolaboracionistai, buvę prisitaikėliai rezistencinio judėjimo racionalumu ir prasmingumu, linkę abejoti ir net atmesti. Tokia logika remiantis nebuvo prasmės kovoti su kryžiuočiais, netenka prasmės XIX amžiaus sukilimai, knygnešių epopėja, 1918 metų kovos ir rizika. Idealizmo ir pasiaukojimo, didvyriškumo ir priesaikos paneigimas ir parsidavėliškumo pateisinimas skatino naudos, pragmatizmo ir išdavysčių bei išdavikų pateisinimą, protegavimą. Tai jau konceptualūs žmogaus, tautos ir valstybės būties klausimai. Susidaro įspūdis, kad išsamus istorinis, politinis ir teisinis valstybės likimo vertinimas priklauso nuo pavienio istoriko, publicisto epizodinio arba subjektyvaus vertinimo. Dokumentas, įvertinantis tautos ir valstybės 1940-1990 metų kelią, turėtų dvejopą prasmę - vidaus ir užsienio poreikiams. Pačiai Lietuvai svarbu įvertinti istoriją, mokyti ir ugdyti jaunimą. Būtina suprantamai išdėstyti ir teigti, kad tautos teisės, žmogiškoji savigarba ir tautinis išdidumas yra ginamos vertybės. Tokios nuostatos turėtų būti suformuluotos vientisame dokumente - deklaracijoje. Tai būtų pamatinis valstybės gyvenimo etapo apibūdinimas. Šie akcentai ir nuostatos reikšmingos vykdant deokupacijos, deaneksijos ir dekolonizacijos politiką. Deklaracijoje turi būti įvardijamos okupacijos prielaidos, priežastys, organizatoriai, vykdytojai, priemonės ir moralinės, politinės, socialinės bei ekonominės pasekmės ir atsakomybė. Teko iš kai kurių teisėjų girdėti, kad niekur nėra, pavyzdžiui, įstatyminio stribų įvertinimo. Kaip atsakyti dabartiniam kolaboracionistiniam aiškinimui, jog buvusių KGB darbuotojų darbinės veiklos apribojimas pažeis žmogaus teises? Kiek metų partijos ir KGB darbuotojai pažeidinėjo žmogaus teises? Tai buvo pagrindinės kolaboracionistinio prievartavimo struktūros. Jos teigia, kad dabar norima pažeisti jų teises. Antai nuo studijų laikų KGB dirbęs M.Misiukonis, kalbėdamas apie kagėbistų darbo teisių suvaržymus, sako: “Būtų nesąmonė patvirtinti tokias pataisas, nes tokiu atveju reikėtų keisti ir darbo įstatymus, ir Konstituciją”. Jie nelaiko savęs budeliais ir nemato aukų, jie neketina atgailauti, jiems nebuvo okupacijos. Prisiminkime, kas ir dėl ko buvo parenkamas ir ėjo tarnauti į KGB. Kokį šlykštų darbą jie dirbo. Negi dabar jie tapo lojalūs ir mylintys Lietuvą, jeigu kalba apie SSRS KGB duotos priesaikos laikymąsi? Gal todėl LDDP taip uoliai gina TSKP ir KGB teises, net ketina kreiptis į Konstitucinį Teismą ir Europos teismus. Taigi reikia fiksuoti kolaboracionistines struktūras taip pat kaip ir fašistinį gestapą bei nacionalsocialistų partiją, dėl kurių teisių ir atsakomybės niekas nediskutuoja. Deklaracijoje fiksuojamos ir įvertinamos nuostatos bei principai pereitų į atitinkamas Seimo priimamas teisės normas. Deklaracija kartu turėtų ir chrestomatinę vertę. Užsienio srityje ji primintų kaimyninėms šalims apie jų padarytą skriaudą ir prievolę atsilyginti. Regis, per ilgai šiandien skaičiuojame Rusijos ir Vokietijos žalą Lietuvai, taip pat nežinome, kokie mūsų santykiai ir problemos bus, tarkim, po dešimties metų. Išankstinis savo teisumo ir orumo deklaravimas gali būti savigynos ir mobilizacinė priemonė nuo galimų istorinių recidyvų. Visur gerbiami drąsieji ir su jais skaitomasi. Daugeliu atvejų užsienio politikoje mūsų elgesys prisitaikėliškas, pataikaujantis didžiųjų valstybių užmačioms. Tai provokuoja jas dar labiau mus spausti, visko išreikalauti, diktuoti, versti mus savo noru paminti savigarbą, tapti didžiųjų valstybių palydovu. Esu parengęs daugiau kaip trijų puslapių apimties “Deklaraciją dėl Lietuvos okupacijos, aneksijos ir genocido”. Joje yra preambulė; dalys apie tarptautinį sąmokslą prieš Lietuvą, pirmąją okupaciją - klastą ir genocidą, antrąją okupaciją - pasipriešinimą ir genocidą, okupacijos organizatorius, tautos naikinimo vykdytojus; okupacijos žalos pasekmės ir apibendrinimai. Šis projektas pateiktas Seimo Teisės ir teisėtvarkos bei Nacionalinio saugumo komitetams. Deklaracijos priėmimo problema yra ne tik politinė, teisinė, bet ir moralinė. Moraliniai apsisprendimai ir veiksmai visuomet būna patys sunkiausi, nepatogūs, neparankūs, netinkamu laiku ir, žiūrint baimės akimis, rizikingi. Visas baimes gali įveikti suvereni ir save gerbianti valstybė. Nedovanotina praleisti istorijos suteiktą galimybę.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

V. MURAUSKAS TSRS Mokslų akademijos Filosofijos instituto aspirantas

Nuo pat visuomenės atsiradimo bendra žmonių veikla sukuria papročius, tam tikras elgesio taisykles, normas, kurios reguliuoja jų tarpusavio santykius. Visuma tokių istoriškai besikeičiančių elgesio taisyklių (normų), kurios nustato žmogaus santykius su kitu žmogum, o taip pat su visuomene, vadinama morale. Religijos atstovai skelbia, kad be tikybos negali būti jokios moralės. Jie tvirtina, kad religinė moralė yra bendra visiems žmonėms, tiek išnaudotojams, tiek ir išnaudojamiesiems, tinka visiems laikams ir išreiškia dievo valią. Kaipgi yra iš tikrųjų? Teisingą atsakymą į šį klausimą duoda visuomeninių mokslų duomenys. Gilioje senovėje, pirmykštėje bendruomeninėje santvarkoje buvo laikotarpis, kada moralė buvo bendra visiems žmonėms ir laisva nuo religijos įtakos. Religinės pažiūros atsirado vėliau negu moralė, nes iki tam tikro išsivystymo laipsnio pirmykščiai žmonės nemokėjo abstrakčiai mąstyti. Jų vaizduotė tuomet negalėjo pakilti aukščiau atskirų, konkrečių daiktų. Tačiau moralę jie jau turėjo, nes pirmykščio žmogaus sąmonė vis dėlto buvo pakankamai išvystyta, kad įvertintų savo ir kitų žmonių elgesį. Religinių pažiūrų atsiradimas pirmykštėje visuomenėje yra susijęs su tolesniu žmogaus mąstymo ir garsinės kalbos išsivystymu. Kuomet žmogaus mąstymas jau įstengė sukurti abstrakčias sąvokas, pirmykščio žmogaus bejėgiškumas prieš rūsčias ir nepažintas gamtos jėgas, jo galvoje gimdė mintis, kad aplinkiniuose daiktuose yra nežemiškos, antgamtinės jėgos. Taip atsirado religija - fantastinis kasdieniniame gyvenime viešpataujančių gamtos ir visuomenės jėgų atspindys žmonių sąmonėje. Religija veikė pirmykščio žmogaus moralę, nes prie realios atsakomybės už žmonių padarytus moralinių normų pažeidimus ji prijungė ir tariamą, nerealią atsakomybę prieš neva egzistuojančias antgamtines jėgas - dievus. Privatinės nuosavybės, turtinės nelygybės ir išnaudojimo atsiradimas sąlygojo perėjimą į klasinę visuomenę. Moralė, religija ir kitos visuomeninės sąmonės formos tampa klasinėmis, t. y. išreiškiančiomis tam tikrų klasių interesus. Išnaudotojiškoje santvarkoje religijos šaknys glūdi žmonių materialinio gyvenimo sąlygose. Engiamų klasių bejėgiškumas kovoje su išnaudotojais sustiprina tikėjimą į antgamtinę jėgą - dievą, kuris tariamai gali jiems padėti. Eksploatuojančiosios klasės stengiasi, kad engiamų masių elgesys atitiktų išnaudotojų interesus. Šiam tikslui jie panaudoja įvairias priemones, tame skaičiuje ir religiją. Religijos pagalba eksploatatoriai stengiasi savo klasinę moralę apsupti „dieviškumo“ skraiste. Bažnyčios tarnų lūpomis jie tvirtina, kad religijos skelbiama moralė susideda iš dievo „įsakymų“, o „įsakymai“ – tai amžinos ir nekintamos gyvenimo taisyklės, privalomos visiems žmonėms ir kurių pažeidimas užtraukia sunkią bausmę pomirtiniame gyvenime. Ko gi moko religinė morale? Kodėl būtent religija geriausiai atitinka eksploatatorių interesus ir yra jų panaudojama darbo žmonių elgesiui nukreipti išnaudotojams reikiama linkme? Religija moko, kad viskas pasaulyje yra sukurta ir vyksta dievo valia. Tuo pačiu religija pateisina išnaudojimą, sunkią liaudies masių materialinę padėtį išnaudotojiškoje visuomenėje. Neatsitiktinai Romos katalikų bažnyčios popiežius Pijus XII 1939 metais pareiškė: „dievas, kuris geraširdiškai rūpinasi viskuo, nustatė, kad labdarybės vykdymui ir vertybių patikrinimui egzistuotų pasaulyje turtingieji ir vargšai“. Religija pateisina ir remia atgyvenusią visuomeninę-politinę santvarką. Kadangi esama santvarka sukurta dievo, skelbia religiją, tai bet koks bandymas ją pakeisti yra dievo valios laužymas. Tuo pačiu religija stengiasi atitraukti darbo žmones nuo aktyvios revoliucinės kovos. Religija skelbia, kad žemiškasis gyvenimas - dievo bausmė už žmonių nuodėmes. Ji moko, kad žmogaus gyvenimas žemėje yra laikinas, kad jo tikslas yra kuo geriau pasirengti pomirtiniam gyvenimui, melstis, vykdyti bažnyčios nurodymus ir galvoti tik apie amžinus džiaugsmus aname pasaulyje. Siūlydama darbo žmonėms iliuzinę laimę danguje, religija tuo pačiu slopina žmonių kovą dėl geresnės santvarkos sukūrimo. Taip vadinamame krikščionių religijos naujajame testamente sakoma: „Kantrybe savo gelbėkite sielą savo“. Religija tvirtina, kad vargšai žymiai lengviau pateks į rojų negu turtingieji, nes kuo daugiau žmogus kenčia, tuo labiau jis išperka savo „nuodėmes“ ir priartėja prie amžinos laimės danguje. Tuo būdu, žadėdama už visas dirbančiųjų iškęstas kančias atlyginimą danguje, religija pateisina eksploatatorių daromas skriaudas. Bažnyčia dažnai pabrėžia, kad religinei moralei yra būdingas humanizmas, visuotinė žmonių meilė. Ką gi iš tikrųjų reiškia religinės moralės humanizmas? Religija moko, kad darbo žmonės turi būti paklusnūs, mylėti visus, tame skaičiuje ir savo išnaudotojus. Toks mokymas išreiškia viešpataujančių klasių interesus, nes jis slopina liaudies masių neapykantą skriaudėjams, mažina jų kovingumą. Religinės moralės humanizmas klasinės visuomenės sąlygomis yra veidmainiškas, apsimestinis. Istorijos faktai rodo, kad religijos šalininkai visada pateisindavo karus, žmonių kankinimą, deginimą ant laužo, jeigu tik tai buvo naudinga išnaudotojams. Pavyzdžiui, viduramžių laikais religinė moralė pateisindavo Kryžiuočių ordino vykdomus žiaurius karo žygius į Lietuvą. Visa eilė kitų religinės moralės teiginių tiesiogiai išreiškia išnaudotojiškų klasių pažiūras. Pavyzdžiui, visos religijos moterį laiko žemesniu padaru. Šis religijos teiginys atspindi išnaudotojiškų klasių pažiūras į moterį, kaip į beteisę, ujamą būtybę. Jei paimsime religinės moralės pažiūrą į darbą, tai, iš vienos pusės, religija moko, kad darbo žmonės stengtis gerai dirbti (tai naudinga eksploatatoriams), o iš kitos pusės, išreikšdama išnaudotojų pažiūras į fizinį darbą, kaip į žeminantį dalyką, - ji skelbia, kad darbas yra dievo bausmė, prakeikimas už pirmųjų žmonių nuodėmes. Religinė moralė nuo pat savo atsiradimo keitėsi, keičiantis visuomenės materialinio gyvenimo sąlygoms. Vergvaldinėje santvarkoje religinė moralė išreiškė vergvaldžių klasės interesus, feodalinėje - feodalų, kapitalistinėje - kapitalistų. Visoms šioms santvarkoms bendra yra tai, kad jose gamybinių santykių pagrindą sudaro privatinė gamybos įrankių ir priemonių nuosavybė, egzistuoja išnaudojimas. Religija, kuri atspindėdavo ekonominius visuomenės santykius, visais laikotarpiais pateisindavo eksploatacijos sistemą išnaudotojiškoje santvarkoje. Jeigu išnaudotojiškoje visuomenėje bažnyčia yra viešpataujančių klasių įrankis, kuris panaudojamas pavergti darbo žmonėms, tai socialistinėje visuomenėje, kur likviduotos eksploatacinės klasės, religija, jos moralė nėra kurių nors socialinių grupių įrankis. Tačiau religinės moralės liekanos kai kurių tarybinių žmonių sąmonėje atneša tam tikrą žalą, trukdo mums kurti komunistinę visuomenę. Religinė moralė moko tikinčiuosius ne aktyviai kovoti už laimę šioje žemėje, bet pasyviai laukti dievo malonės. Religija neskatina siekti žinių. Religinės moralės pažiūra į darbą, kaip į dievo bausmę, trukdo auklėti darbo žmones komunistinės pažiūros į darbą dvasia, o tuo pačiu – kelti darbo našumą. Pažiūra į moterį, kaip į žemesnį padarą, ypač kliudo kovoti su kapitalizmo liekanomis šeimoje, pilnutinai įgyvendinti moters lygiateisiškumą. Komunistinė moralė yra giliai priešinga religinei. Gimusi kapitalistinės santvarkos sąlygose, kaip veiksmingas ginklas darbininkų klasės rankose už senosios buržuazinės santvarkos nuvertimą, ji moko darbo žmones aktyviai kovoti už eksploatacijos panaikinimą ir naujos, beklasės visuomenės sukūrimą. Visa tai, kas tarnauja šiai kovai, atitinka kilnios komunistinės moralės reikalavimus. Komunistų partija, vesdama kovą už beklasės visuomenės sukūrimą, ugdo darbo žmonėse, tarybiniame jaunime pagrindinius komunistinės moralės principus - kolektyvizmą, internacionalizmą, tarybinį patriotizmą ir socialistinį humanizmą.


Amžiams prakeikė Impulevičiaus gaujos budelius Puchovičių rajono Sergiejevičių kaimo gyventojai. 1941 metų spalio 10 dieną šiame kaime skyrininkas Knyrimas ir kareivis Varnas sušaudė 18 beginklių tarybinių karių, atsilikusių nuo savo dalinių ir apsistojusių tame kaime, ir buvusį „Bolševiko” kolūkio pirmininką F. Makarevičių… „1941 metų spalio 10 dieną, — pasakoja nužudyto kolūkio pirmininko F. Makarevičiaus našlė, — vakare į Sergiejėvičių kaimą automašinomis atvyko kareiviai ir apsupo jį. Kiti ėjo per kaimą ir įsakinėjo žmonėms susirinkti kaimo Tarybos būstinėje. Iš susirinkusiųjų buvo išskirti tarybiniai kariai. Taip buvo atrinkta 18 žmonių. Likusiems leido grįžti į namus. Buvo paleistas ir mano vyras. Bet apie devintą valandą atėję kareiviai vėl paėmė mano vyra ir nuvedė į Tarybos būstinę. Jį ten ir sušaudė. Tenai ten pat buvo sušaudyti anksčiau atrinkti žmonės, jų tarpe Tarybinės Armijos leitenantas Vasilijus Juržecas”. Faktų priremti prie sienos, budeliai prisipažįsta. Bataliono skyrininkas J. Knyrimas aiškiai išdėsto: „Kada aš atėjau į mokyklą, tai dalis jau buvo sušaudyta, keturis likusius iš pistoleto sušaudė Varnas. Aš asmeniškai išvedžiau du vyrus ir perdaviau Varnui, šaudėme darže…”. O žudikas Varnas papildo: „Kuopos vadas pakvietė mane ir Knyrimą ir pasakė, kad tuos areštuotuosius reikia sušaudyti. Pradžioje aš su Knyrimu paėmiau po vieną vyrą ir išvedėme į kiemą už kokių 20 metrų nuo pastato ir sušaudėme darže. Mes sušaudėme visus…


(Laiškas iš Ženevos). Štai atėjo lauktas ketvirtadienis lietuvių lenkų klausimo diena. Prieš piet, tą pat dieną, dar niekas tikrai nežinojo, kada įvyks Tarybos posėdis. Tarp žurnalistų ėjo šimtai versijų. Tik pusiau dvyliktą T. S-gos posėdžių kuluaruos pasirodė afiša, jog tai įvyks pusiau ketvirtą val. Suprantama, prof. Voldemaras tai žinojo iš anksto, bet jis ramiai klausėsi asamblėjos oratorių. Atrodė, lyg jam niekas nerūpi. Ramus, tartum tik už kelių savaičių bus sprendžiama mūsų byla. Zaleskio visai nesimato salėj. Vargšas prakaituoja savo kalbą su trisdešimties delegacijos asmenų štabu. Jau apie trečią valandą T. S-gos rūmuos skraido pulkai žurnalistų, atvyksta vienas po kito Tarybos nariai; fotografai gaudo juos ir ypač būdi nepražiopsoti mūsų delegacijos pirmininko. Jis atvyksta pėsčias su dr. Zaunimu, kuriuos čia nematant keliose vietose nufilmuoja. 3 val. 40 min. Tarybos nariai suseda prie stalo. Prof. Voldemaras energingai žengia į savo kėdę, ir pirmoj eilėj, už Zaleskio pečių atsisėda. Tuo tarpu, kai fotografų objektyvai lygiuojas į mūsų delegaciją, Suomijos užsienių reikalų ministeris p. Procope, Tarybos pirmininkas mediniu plaktuku, tokiu, kaip mūsų virėjai muša bifštekus, suduoda į stalą, peskelbdamas posėdžio atidarymą. Prieš lietuvių lenkų klausimą duodamas Tarybai tarptautinės oro navigacijos komisijos raportas. Po penkių minučių šis klausimas baigtas ir einama į lietuvių lenkų derybų diskusijas. Pasigirsta ritmuotas, aiškios dikcijos p. Procope, lyg iš Suomijos granito uolų, balsas: „Prašau gerbiamą poną Lietuvos atstovą užimti Tarybos stale vietą“. Prof. Voldemaras įprastu savo ramiu veidu eina prie stalo. Tokį mačiau jį važiuojant į Varnius, tokį profesoriaus kėdėj ir darbo kabinete. Ramiausiai sėdas į kėdę. Prieš save neturi jokių užrašų, - tik kelias uždarytas knygas. Žurnalistai emocijos sūkury. Visi strimgalviais užima artimesnes vietas. Delegacijos nariai, iki šiol sėdėję, sustoja, grūdas arčiau prie prof. Voldemaro. Dabar mūsų delegacijos pirmininkas sėdi toj pat eilėj, ką ir Zaleskis. Juodu skiria tik vieno ruimunų atstovo kūno „neitralizona“. Jo veidas tikrai neitralus: nei šypsenos, nei žvilgio kairėn ar dešinėn, - stypso kėdėj, lyg svarstyklių rodyklė. P. Zaleskis nervuotu veidu žvalgos, lyg kandidatas prieš egzaminus. Duodama olandui ponui Belaerts van Bloklandʼui žodis. Raporteris konstatuoja, kad nepavyko pasiekti jokio susitarimo. Šis žvytrių, protingų akių, aprėpto simpatijos šviesa veido, stipriausias Tautų Sąjungos juristas, baigdamas trumpą raportą, daro konklitziją: „kai dėl dabarties, aš tik galiu išreikšti Tarybai savo decepciją, kurios gavau, matant, jog šios derybos nepasiekė tų vaisių, kurių teisiniai reikėjo tikėtis“. Toks raportas buvo visai nelauktas lenkų delegacijai ir publikai. Visi laukė lietuvių „plakimo“. Po pono Belaerts pranešimo gauna kalbėti p. Zaleskis. Drebančiu balsu, nuolat smeigdamas akis pasirašyton „kalbon“ išdėsto trijų desėtkų lenkų delegacijos rinktinių adjutantų smagenų produktą. Nei argumentų, nei eliokvencijos, nei dvasios aštrumo. P. Zaleskis sau manė: „Lenkai ir be to gaus Tarybos pritarimą. Visi su mumis. Ką čia kalbos padės“. Po Zaleskio trumpos kalbos pirmininkas duoda kalbėti prof. Voldemarui. Vos jis praverė lūpas, didžiulė stiklinė žmonių salė, kaip uželektrizuota nutyla. Iš mūsų delegacijos pirmininko pusės - susigrudus stačių žmonių siena. Tai įvairiausių delegacijų nariai, T. S-gos valdininkai ir kiti priveligijuoti asmenys, tarp jų kyšo prancūzų delegacijos nario pono Bastid fasadas, kabo p. Loucheurʼo tarasbulbiški sprindiniai ūsai, šviečia mažiuko P. Boncouro keturkampė žila galva ir kitos galingos retenybės. P. Voldemaras balsiai, grynu prancūzų akcentu, čia žiūrėdamas į Tarybos narius, čia į publiką, kalba. Veide spindi gilaus intelekto žymės, didelė energija ir švelni vos vos pastebima ironija. Visa tai traukia visų dalyvių akis į save. Taip jis kalba be jokio užkliuvimo. Nė vieno nereikalingo žodžio. Kalbėdamas atskleidžia kelias knygas, kuriose nėra jokio pažymėjimo, užlenkimo, popiergalio. Jis suranda jam reikiamą pasažą sulig atminty laikomo puslapio. Nekalbant jam komplimentų, ir tai atrodo fenomenaliai. Pacitavęs ją užverčia ir vėl kalba toliau. Atėjus laikui, jis randa kitą tekstą knygų krūvoj. Tai daugiau, kaip kalba. Tai savo problemos gyva enciklopedija. Bet jis kalba ne mitinge. Kalba į milionų parinkius vyrus, kurie kiekvieną žodį seka. Mūsų laikų diplomatas turi mokėti įsitikimai spręsti, turi turėti gerą patirtą mokslą ir nemenkesnį gabumą. Tokios mintys gali ateiti, tik būnant čia, šiam rafinuotų politinių talentų „smagenyne“. Iš tolo, kitaip atrodo. Galim nesutikti su visomis prof. Voldemaro pažiūromis, bet kas turi nors laša objektingumo, pasakys, jog užsienio politikoj mes neturim lygaus jam žmogaus. Čia ir glūdi visa paslaptis, kodėl šiandien pasaulis dontisi prof. Voldemaru. Čia vien jo kolosalinė atmintis stebina ilgos diplomatinės tarybos vyrus, atmintis, kuri poros valandų laiku patiekia jam daugybę smulkių datų, datelių, bet jis savo kalboj susija filosofo galvojimą su didelio juristo ir gilią erudiciją su subtelingu dvasios aštrumu. Grišim prie jo kalbos. Prof. Voldemaro argumentacija nėra apsigynimo kalba, bet kaltinimo kalba. Net užsienio spauda, parsidavus lenkams, vis dėlto pripažįsta, kad mūsų delegacijos pirmininko kalba „vis vien privertė Tarybą palaukti, pagalvoti, nors jos nusistatymas jau buvo iš anksto lenkų naudai susikristalizavęs“. Negalima čia ištisai parduoti keturios dešimties puslapių kalbos. Tas savo rėžtu daroma. Čia rūpi kiek išorinė kalbos pusė, prof. Voldemaras vienur sako: p. Zaleskis, kuris atstovauja lenkų interesus su tokiu pasižymėjimu, tokiu geru jumoru, ir pasakysiu, su tokiu pasitenkinimu, jis man sakė, kad okupuotoj Lietuvoj organizuojamos ginkluotos gaujos, tai fantazija. Bet mes turim fotografijų. Jie keičia vardą, spalvą, kada civiliais, kada kariškiais appsirengę“. Tarybos nariai ėmė juoktis iš tokio lenkų gudrumo. P. Zaleskis nebegalėdamas išsiskirti, irgi šypsos. Bet ir toliau p. Voldemaras sugeba paimti Tarybos ir publikos simpatiją. „P. Za-


KAIRAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Informacijos valdybos generalinis direktorius Hatemas paskelbė, kad Egipto vyriausybė paskyrė generolą majorą Hasaną Abdel Latifą Gazos sektoriaus administraciniu gubernatorium. Egipto vyriausybė nutarė, kad Egipto administracija turi nedelsiant pradėti eiti savo pareigas Gazos sektoriuje.


Rugsėjo 8 d. susirinkime, kuriame dalyvavo 700 Tianczinio metalurgijos gamyklos jaunuolių ir merginų, pranešimą apie šaunias partijos kovines tradicijas ir apie jaunimui iškilusius uždavinius padarė gamyklos partinio komiteto sekretorius. Pranešėjas paragino susirinkimo dalyvius – atsiliepiant į didelį Komunistų partijos rūpinimąsi jaunimu – išvystyti socialistinį lenktyniavimą už išleidžiamos produkcijos kokybės pagerinimą ir metalo taupymą. Jaunuoliai ir merginos vieningai atsiliepė į šį raginimą ir karštai ėmėsi darbo. Daugelis jaunųjų darbininkų smarkiai pakėlė darbo našumą. Iki KKP VIII suvažiavimo atidarymo gamyklos jaunimas surinko daugiau kaip 120 tonų plieno laužo.


Portugalijoje griebiamasi vis didesnių represijų prieš tuos, kurie piktinasi fašistiniu režimu. Kaip praneša laikraštis „Jumanitė”, per vieną mėnesį suimta 3.000 žmonių. Šimtai iš jų vis dar tebėra kalėjime. Lisabonos policija, nukovusi 20 ir sužeidusi daugiau kaip šimtą demokratų, gegužės 1 d. suėmė 300 žmonių, gegužės 8 d. daugiau kaip 150 žmonių ir po kelių dienų — 1.300 studentų ir studenčių. Dešimtys iš jų vis dar laikomi kalėjime. Salazaro diktatūra ypač įnirtingai puola komunistus, pirmiausia nuolatinius komunistų partijos darbuotojus ir vadovus, kurie gyvena ir kovoja sunkiomis pogrindžio sąlygomis. Jiems dar labiau, negu kitiems, kalėjimas reiškia žiaurius kankinimus, pavojų gyvybei ir dažnai mirti. Oktavijas Patas — Portugalijos Komunistų partijos Centro komiteto sekretoriato narys, suimtas 1961 metų gruodžio mėnesį, penkis mėnesius buvo be pertraukos kankinamas. Uždarytas į tamsų karcerį Aljubės kalėjime (Lisabona), jis praktiškai negali skaityti knygų, laikraščių, pasimatyti su giminėmis. Oktavijas Patas jau kelis kartus buvo kankinamas neleidimu miegoti. Pirmą kartą šis kankinimas truko vienuolika parų, antrą kartą šešias, be to, Patas buvo mušamas. Prieš keletą dienų tame pat kalėjime kalinamiems jo draugams pavyko persiųsti į laisvę pranešimą, kad Oktavijas Patas po eilinio kankinimo buvo rastas savo kameroje be sąmonės ir po to jis dingo. Policininkai išvežė ji nežinoma kryptimi. Žulijas Martinsas, nuolatinis Portugalijos Komunistų partijos darbuotojas, suimtas beveik vienu metu su Oktaviju Patu, taip pat buvo du kartus kankinamas neleidimu miegoti, nors jis serga plaučių liga. Suimti dar septyni komunistai: CK narys Žozė Magras, kuris 1961 metais pabėgo iš Kaksijo kalėjimo Hitlerio padovanotame Salazarui šarvuotyje, Žoao Onradas, Žozė Bernardinas, Augustas Lindolfas, Enrikė Viana, Estankjeras Nunjas ir Evelina Fereira.


Kauniečiai paminėjo buvusio Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministro, Kauno miesto garbės piliečio Juozo Urbšio gimimo 96-ąsias metines. Putvinskio gatvės 54-ajame name atidarytas J. Urbšio memorialinis kambarys. Namo kiemelyje pastatytas kryžius. Kovo 1-ąją Vilniaus „Lėlės“ teatras žiūrovus pakvietė į premjerą - režisieriaus A. Mikučio pastatyta muzikinę komediją vaikams „Lukošiukas“. Klaipėdoje, Kooperacijos gatvės 3a gyvenamajame name, aptikta keliasdešimt kartų leistinas normas viršijanti gyvsidabrio garų koncentracija. Dviejų šio namo butų gyventojai jau iškeldinti. Gyvsidabrio židinio kol kas nustatyti nepavyko.


Lietuvos žydų bendruomenės taryba išreiškė nepasitenkinimą antisemitinio pobūdžio publikacijomis Lietuvos spaudoje bei kai kurių pareigūnų viešais pasisakymais. Savo pareiškime bendruomenės taryba pažymi, kad jų autoriai žydų tautai nori suversti kolektyvinę atsakomybę už sovietinio režimo įvedimą Lietuvoje 1940 metais ir taip netiesiogiai pateisinti žydų genocidą 1941-1944 metais. Žydų bendruomenės taryba nusprendė kreiptis į oficialios valdžios institucijas, kad jos tinkamai reaguotų į antisemitizmą ir imtųsi priemonių prieš jį propaguojančius asmenis. „Tačiau privalu pažymėti, kad žydų padėtis, atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, iš esmės pagerėjo: nuo to laiko čia nėra valstybinio antisemitizmo, kuris buvo sovietinio periodo valstybės politikoje. Mes kalbame tik apie kai kurių valstybės asmenų antisemitizmą bei apie tokį reiškinį kai kuriuose leidiniuose”, - pažymėjo Eltos korespondentui Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkas rašytojas Grigorijus Kanovičius. Buvusio deputato Povilo Varanausko straipsnyje valstybės laikraštyje „Lietuvos aidas” žydai tapatinami su KGB. Naujausiam leidinio „Tremtinys” numeryje paskirų žydų tautybės žmonių nusikaltimai taip pat priskiriami visai tautai. G.Kanovičius pažymėjo, kad už nusikaltimus, kuriems netaikoma senatis, reikia bausti, tam besąlygiškai pritaria žydų bendruomenė. Tačiau ji nesutinka su tokiu traktavimu, kai paskirų žydų nusikaltimai priskiriami visai tautai. Nepasitenkinimas kilo ir tuomet, kai be teismo buvo reabilituoti asmenys, kurie, kaip vėliau paaiškėjo, tarnavo fašistinei Vokietijai ir dalyvavo genocide. Lietuvos žydų bendruomenės Kovos su antisemitizmu komisijos pirmininkas, teisės daktaras profesorius Jurijus Bluvšteinas mano, kad Lietuvos valdžia turi operatyviau ir principingiau reaguoti bei pasmerkti antisemitizmo apraiškas šalyje, ypač jeigu jas eskaluoja pareigūnai.


Amerikiečiai prodiuseriai L. Klinelas ir Dž. Kreinsas rengiasi kurti filmą, kur pagrindinis vaidmuo skiriamas M. Gorbačiovui. Pasak amerikiečių, buvęs TSRS prezidentas sutinka filmuotis, jau pasirašė kontraktą su „Directors international“ kompanija. Sakoma, daugiausia pretenzijų iš abiejų pusių buvę dėl finansinės kontrakto dalies. Matyt, filme bus interviu su žinomais valstybės veikėjais, su kuriais M. Gorbačiovas palaikė ne tik oficialius santykius, bet ir draugiškus ryšius, rašo „Moskovskije novosti“.


(Mūsų Ženevos korespondento) Tautų Sajungos Taryba pirmąjį kartą yra susirinkus 1920 metų sausio 16 d. Šių metų birželio 4 d. ji susirenka penkesdešimtą kartą. Pirmą posėdį yra atidaręs mums, lietuviams, puikiai pažįstamas a. a. Leon Bourgeois. Į pirmąjį posėdį, prezidento Vilsono sušauktą, susirinko Belgijos, Brazilijos, Britanijos, Graikijos, Italijos, Prancūzijos, Japonijos, Ispanijos atstovai. „Mes žinom tą nekantrumą, kuriuo yra laukiami mūsų sprendimai, mes pažįstam skepticizmą vienų ir entuziastinį užsidegimą kitų, bet mes čia esam atsakomingų vyriausybių atstovai ir mes privalom atjausti nelyginamą dydį ir mūsų darbo neišvengiamas sunkenybes“, kalbėjo D. Bourgeois. Mes, lietuviai, esam seni Tautų Sajungos klientai. Nuo tu pat 1920 metų per devynerius metus mes tąsomės šiam Ženevos areopage su mūsų nelemtais kaimynais lenkais. Lenkijos ir Lietuvos ginče ne vieną kartą Tautų Sąjunga yra suklupusi ir parodžiusi savo nepajėgumą. Želigovskio avantiūra yra sudariusi Tautų Sąjungos pakto 16 st. didelį smūgį. Po Suvalkų sutarties sulaužymo pacta sunt servantda dėsnis yra likęs paprastu skarmalu. Tautų Sąjungos Tarybos 1922 m. sausio 13 dienos rezoliucija, kuria einant Tautų Sajungos Taryba atsisako pripažinti tokį ginčo sprendimą, kuris būtų patiektas jai tiktai vieno nario arba realizuotas be Tautų Sąjungos Tarybos rekomendacijos, - irgi nebuvo paisoma. Be Lietuvos sutikimo savo valia Tautų Sąjungos Taryba 1923 m. vasario 3 d. nutaria neutrale zoną paversti demarkacijos linija. Devyneri Tautų Sąjungos gyvavimo metai pasižyinėjo statikos pobūdžiu ir laikymosi Evangelijos pasakymo beati possidentes. Proporcionaliai tai energijai, išlaidoms, reklamai ir trukšmui Tautų Sąjungos bus tiktai maži trupiniai atsiekta. Tačiau mes negalim neigti šio organizmo reikalingumo. Moderninis valstybių gyvenimas sunkiai yra įmanomas be Tautų Sąjungos. Be to, kai kuriems konfliktams Aukštoj Silezijoj, Alandų salose, Musolo byloj... ji yra pasiekusi ir teigiamų rezultatų. Tautų Sąjungos darbuotė daugiau duoda geresnių vaisių ekonominėj, finansinėj, socialėj, humanitarinėj, juridinėj, administratyvinėj, politinėj ir teknikinėj srityse... Be to, Tautų Sąjunga yra įvedus visai naujus diplomatijos metodus: nuolatinius valstybės vyrų pasimatymus, draugišką santykių užmezgimą ir asmeninį bendradarbiavimą. Lokarno sutarties atsiradimas yra puikus tokios kolaboracijos pavyzdys. Ateinančioj sesijoj Tautų Sąjungos Taryba turės per keturiasdešimtis klausimų, kurių tarpe yra kroniškas vengrų optantų klausimas, Saint-Gotthardo kulkosvydžių byla, na ir tarp daugelio kitų mūsų derybų eiga su lenkais. Šiuo reikalu mums teko informuotis labai patikimuos šaltiniuos prancūzų tarpe. Jų nuomone, lietuvių lenkų ginčas esąs įtrauktas Tautų Sajungos Tarybos dienotvarkėn tik ,,informacijos tikslais“. Tačiau lenkai nori klausimui duoti platesnės reikšmės ir nori bandyti kaltinti Lietuvą derybų vilkinimu. Prancūzų spaudoj jie pradėjo aršią pacifizno kampaniją“, nenustodami juodinti Lietuvos atsakomingus politikus, kad šie neatsižada Vilniaus. Reikia manyti, kad 50-ta Tautų Sąjungos Tarybos sesija, nors joj kai kurie pirmieji „bosai“ ir nedalyvaus (pvz. Strezemanas, eina gandai apie p. Briando nedalyvavimą...) ir nebus tiek ,,karšta“, kaip dvi praėjusios sesijos, bet visgi ji daug įdomumo sukelia.


Medicininė išvada apie draugo Boleslavo Bieruto ligą ir mirties priežastį

Draugas Boleslavas Bierutas šių metų vasario mėnesio pabaigoje susirgo gripu ir plaučių uždegimu. Naktį į kovo 12 d. prasidėjo sunkus aštraus širdies indų silpnumo priepuolis su koronarinės kraujo apytakos sutrikimu (miokardo infarktas). Kovo 12 d. 23 valandą 35 minutės ištiko mirtis dėl širdies veiklos sustojimo, kurį sukėlė, kaip parodė patologinis-anatominis ištyrimas, didėjanti plaučių arterijos trombozė.


Tokiu vardu įdėjo straipsni sovietų oficiozas .„Izviestija“ iš birželio 24 d. Laikraštis, padaręs politinę apžvalgą, liečiančią lietuvių lenkų konfliktą, taip išdėsto Sovietų vyriausybės nusistatymą tuo klausimu: ,,SSSR yra suinteresuota konflikto sureguliavimu tarp šių dviejų arti esančių valstybių. Per buvusias lietuvių lenkų derybas Lietuvos vyriausybė parodė siekimo neiti į jokius susitarimus, kurie nepatenkina Lietuvos tautinių reikalavimų ir kurie kaip nors galėtų nulemti ginčijamų klausimų išsprendimą. Bet čia neatsižvelgiama į tai, kad bent kai kurie iš svarstomų klausimų gali būti išspręsti neįžeidžiant susitariančių pusių suvereniteto ir nepriklausomybės ir taip pat be nulėmimo tų ginčijamų klausimų, kurie yra rezervuoti T. S-gos tarybos gruodžio mėn. rezoliucijoj. Tų klausimų sureguliavimas padėtų sumažinti lietuvių lenkų santykių aštrumą ir žymiai atimtų galimybę Lenkijos agresingiems elementams kilti prieš Lietuvą“. Neigdamas įtarinėjimus, kad Lietuva esanti SSSR įrankis ir kad SSSR kliudanti konflikto reguliavimui, „Izviestija“ rašo: „Vargu kas būtų daugiau patenkintas kaip Sovietų Sąjunga, jeigu Lietuva ir Lenkija prieitų susitarimo be jokio pašalinio spaudimo ir grasinimo prievarta, išlaikant visišką abiejų pusių teisių lygybę ir savarankiškumą. Prievarta Lietuvos atžvilgiu nėra kelias lenkų ir lietuvių tautoms sutaikyti. Tai yra kelias naujiems sukrėtimams Europoj. Kaip žinoma, dar pereitų metų lapkričio mėn. Lenkija norėjo su ginklais rankose priversti Lietuvą priimti lenkų reikalavimus. Ji negalėjo tų agresingų sumanymų įvykdyti dėl Sovietų Sąjungos pozicijos ir visuomenės nuomonės Europoj. Per praėjusį pusmetį lenkų imperialistai ir jų prancūzų ir anglų globėjai dirbo tam, kad sudarytų daugiau palankias apystovas savo planams vykdyti... Mes dar po T. S. Tarybos gruodžio mėn. rezoliucijos nurodinėjom, kad lenkų agresijos pavojus ne pašalintas, bet tik atidėtas. Dabar tas pavojus vėl gresia Lietuvai. Lenkų imperialistai, veidmainiškai šaukiantieji apie savo taikingumą, (matyt, tam įrodyti, be ko kito, turėtų būti ir atsargos karių šaukimas rytų apygardose) ir jų globėjai žaidžia su ugnimi. Istorija mus moko, kad joki panašios rūšies konfliktai negali būti lokalizuoti, ypatingai poversalinėj Europoj. Iš čia eina, kad tie, kas lengvabūdžiai provokuoja konfliktą, sudaro didžiausią pavojų visos Europos taikai. Griežtas viso pasaulio visuomenės nuomonės nusikalstamų avantiūrų pasmerkimas turi priversti pagalvoti žvangančius ginklais ,,imperialistinius grobuonis“.


Tai ne žmogus. Per didelė garbė būtų nuo kojų iki galvos kruviną žmogžudį vadinti tokiu vardu. Žmogaus vardą jis prarado, sukruvinęs savo rankas dešimčių tūkstančių nužudytųjų žmonių krauju. Kas išugdė jį? Tai lietuviškosios buržuazijos ir hitlerinio fašizmo augintinis, JAV imperialistų globotinis. Baigęs buržuazinę karo mokyklą, fašistuojantis karininkėlis sugebėjo įsiteikti vyresnybei. 1937 metais jam suteikiamas generalinio štabo majoro laipsnis, o praėjus dar dvejiems metams, jis paskiriamas fašistinės „Šaulių sąjungos” štabo karinio mokymo skyriaus viršininku. 1941 metų birželio 28 d. jis savanoriu įstojo į hitlerininkų ir lietuviškųjų nacionalistų sudarytą vadinamąjį „savisaugos dalinių” batalioną, vadovaujamą pulkininko A. Butkūno, ir buvo paskirtas vado pavaduotoju. 1941 metais liepos mėnesį gauja buvo pavadinta „pagalbinės policijos tarnybos” pirmuoju batalionu. O jau rugpiūčio mėnesį iš šio bataliono, išskyrus tris kuopas, buvo sudarytas antrasis baudžiamasis batalionas, o jo vadu paskirtas majoras Antanas Impulevicius. Ir taip rūsčią 1941 metų vasarą Impulevičius pradėjo kruvinų nusikaltimų grandinę.


Apie Hromados bylos inscenizatorius Gurčino užmušimą Vilniuj papildomai pranešama: Pasikėsintojas laukė Gurčino gatvėj ir šovė į jį kelis kartus. Pas užpuoliką buvo rastas revolveris ir 22 šoviniai. Gurčinas turėjęs Hromados byloj padaryti svarbų pranešimą. Jo užmušimas sujaudino visą teismą. Policijai duotas įsakymas griežtai kontroliuoti visus žmones, einančius į teismo salę. Bus kontroliuojami net žurnalistai. Ryšy su Gurčino užmušimu, Vilniuj padaryta suėmimų ir kratų. Suėmimai dar tęsiami.


Jemenas protestuoja prieš agresyvų Anglijos ginkluotųjų pajėgų aktą

LONDONAS, birželio 20 d. (TASS-ELTA). Jemeno misija Londone paskelbė pareiškimą, kuriame pranešama apie naują agresyvų Anglijos ginkluotųjų pajėgų aktą prieš Jemeną. Pareiškime sakoma: „Birželio 17 – 18 d. d. naktį 6 anglų reaktyviniai lėktuvai ne kartą skraidė virš Šukeiro posto Charibo rajone (Jemenas) ir mėtė padegamąsias bombas. Jemeno reikalų patikėtinis šiandien perdavė griežtą savo vyriausybės protestą prieš šį provokacinį aktą ir pareikalavo, kad Anglijos vyriausybė padarytų galą tokiems aktams ir neleistų jiems kartotis ateityje”.


Rusijos premjeras J.Gaidaras atsidūrė kritiškoje padėtyje, kai konservatyviosios jėgos užvertė jį kaltinimais dėl nepavykusios ekonominės politikos. Rusijos liaudies deputatų suvažiavime J.Gaidaras pabrėžė, kad bet koks nukrypimas nuo griežtos, į rinką orientuotos ekonominės politikos sąlygos hiperinfliaciją. Jis nurodė ir savo klaidas, ir pasiekimus šioje politikoje. Pasak jo, nei badas, nei šaltis, kaip buvo prognozuota, kol kas Rusijos nesunaikino. Prieš J.Gaidaro reformas griežtai pasisakė viceprezidentas A.Ruckojus. Jo nuomone, toks staigus posūkis į rinkos ekonomiką sukėlė šoką, atvedė šalį į krizę. A.Ruckojus ir jo šalininkai pasiūlė B.Jelcinui apsispręsti: palikti J.Gaidarą premjeru arba pašalinti jį iš pareigų ir išrinkti naują Rusijos ministrą pirmininką. Vakar liaudies deputatų suvažiavimas aptarė B.Jelcino bei J.Gaidaro kalbas ir svarstė tolesnę šalies ekonominių reformų raidą. J.Gaidaro šalininkų nuomone, jo pašalinimas reikštų progresyvių ekonominių reformų žlugimą.


Tai buvo neseniai, tačiau sunku tuo patikėti! – šie žodžiai geriausiai apibūdina rinkiminę programą Suvienytosios federatyvinės partijos, kuri neseniai labai pompastiškai buvo paskelbta Solsberyje – Pietų Rodezijos sostinėje. Šios programos autoriai nesišykšti pažadų. Jie prisiekia padaryti viską Afrikos gyventojams – netgi panaikinti rasinį diskriminavimą, kuris šalyje kultivuojamas daug dešimtmečių. Ar galima tuo tikėti? Pažvelgsime į faktus. Yra žinoma, kad, sutinkamai su Pietų Rodezijoje esančia konstitucija, iš 65 vietų įstatymų leidimo taryboje keturiems milijonams afrikiečių bus suteikta tiktai 15. Kitos 50 vietų turi priklausyti europiečiams, kurių tėra iš viso ketvirtis milijono. Ir tai vadinasi konstitucija – šis klasikinis įteisinto rasinio diskriminavimo pavyzdėlis! Dabartinis Pietų Rodezijos ministras pirmininkas Uaitchedas ir jo artimieji atvirai pareiškė, kad tokia „konstitucija“ jiems visiškai tinka ir kad ji bus palikta ilgiems metams. Ir po to ponai rasistai nori, kad kas nors patikėtų jų rinkimine demagogija, jog girdi, jie išties ruošiasi panaikinti rasinę segregaciją? Pastaruoju metu Pietų Rodezijoje priimti du be galo reakciniai statymai. Vienas jų draudžia darbininkams afrikiečiams ruošti streikus, kitas įgalina Pietų Rodezijos valdžios organus paskelbti už įstatymo ribų bet kurią afrikiečių organizaciją. Remiantis šiuo įstatymu, buvo uždrausta svarbiausios afrikiečių partijos – Zimbabvės tautos Sąjungos – veikla. Šios partijos nariai persekiojami, grūdami į kalėjimus. Šalyje siaučia teroras prieš gyventojus afrikiečius. Kaip pareiškė vienas iš Pietų Rodezijos nacionalinio išsivadavimo judėjimo vadovų Sichoula, šioje kolonijoje dėl politinių priežasčių pastaruoju metu įkalinta ir nugrūsta į koncentracijos stovyklas 1.600 afrikiečių. Šit kaip likviduojama rasinė segregacija! Išsaugoti visus turtus ir valdžią turtingųjų persikėlėlių iš Europos rankose – tokia yra Pietų Rodezijos valdovų politikos esmė. Kai dėl jų pažadų panaikinti rasinę diskriminaciją, tai jie tėra tuščias rinkiminis triukas, kuriuo tikėtasi gauti papildomų balsų gruodžio 14-osios rinkimuose į įstatymų leidimo taryb


Vokietijoj gyvenau ir važinėjau Plečkaičio lėšomis, kurias gaudavau iš agentų ir betarpiškai iš jo paties. Teko patirti, kad Plečkaitis tiek iš Vokietijos, tiek iš Lenkijos palaiko ryšius su Lietuva per Eitkūnuose gyvenančius savo agentus, kurie gautus laiškus nuneša į Virbalį ir prilipdę lietuviškus pašto ženkliukus, meta pašto dėžutėn; per juos laiko ryšius su Lietuva ir daugelis kitų emigrantų. Berlyne Plečkatis sakėsi sustojęs profsąjungų name, su manim čia būdamas negavo vietos (visi kambariai buvo užimti) ir mudu buvome sustoję Engel - Ufer Hotel.


Reino evakuavimą Vokietija turi nupirkti.

Prancūzų spauda laikosi nuomonės, kad Reino sričių klausime Vokietija turi pirkti savo teises nuo Prancūzijos, kuri veltui nieko nemano duoti. Ryšy su tuo, kad Tautų Sąjungos taryba yra labai apkrauta darbais, Reino evakuavimo klausimo svarstymas atidėtas kitai savaitei. Netikėtas anglų finansų ministerio Churhillio atsilankymas Paryžiuj yra rišamas su finansinėmis trazakcijomis dėl Reino sričių evakuavimo. Pranešama, kad Vokietija pulsianti Tautų Sąjungą dėl jos nusistatymo nusiginklavimo klausimu. Vokietijos nuomonę pareikšiąs kancleris Muelleris, kurs pasakys kalba šios dienos plenumo sesijoj. „Daily Telegraph“ žiniomis, Italijos nuomonė dėl Vokietijos Austrijos susijungimo pasikeitė, nes Dunojaus federacija Italijai galinti būti daugiau pavojinga, negu Vokietijos Austrijos susijungimas. „Vossische Zeitung“ praneša iš Ženevos, kad Čekoslovakijos ir Pietųslavijos užsienių reikalų ministeriai prašę Briando, kad jis juos informuotų apie derybas Reino evakuavimo ir Vokietijos Austrijos susijungimo klausimais. (Elta).


Klaipėdos krašto seimelis paleistas. Vos 10 dienų betrūko iki jo kadencijos galui. Šiaip ar taip, o rugsėjo 8 d., vadinas, ateinantį pirmadienį, jis būtų paskutinį kartą posėdžiavęs. Išgyvenęs beveik 3 metus, jis negalėjo 10 dienų pritęsti. Ne vienas klausia, kokios priežastys privertė šį seimelį pačiame savo amžiaus gale mirti nenatūraline mirtimi. Imant oficialiai, dalykas yra visai aiškus: daugiau kaip pustrečių metų išbuvusiai krašto direktorijai seimelis pareiškė savo nepasitikėjimą, ji atsistatydino; turėjo būti sudaryta nauja direktorija, dėl kurios gubernatorius ilgai su seimelio partijomis kalbėjosi ir kuriai pagaliau seimelis pareiškė savo nepasitikėjimą; to rezultate seimelis paleistas, paskirti nauji seimelio rinkimai, kurie įvyks spalių mėn. 10 d. Ne vienas šiandie užsiduoda klausimą, kodėl direktorijos krizė įvyko tik šiemet, kodėl p. Kadgynui nepasitikėjimas taip netikėtai šį pavasarį pareikštas, kada p. gubernatorius buvo išvažiavęs į užsienį pasigydyti? Kas žino parlamentų ir quasi parlamentų papročius, to nenustebino seimelio partijų daugurnos pareikštas nepasitikėjimas direktorijai. Juk, artėjant rinkimams, baigiantis parlamento kadancijoms, beveik visada didžiosios partijos pasistengia išeiti opozicijon, kad rinkimų metu geriau galėtų savo rinkikams įsiteikti. Tada tų partijų agitatoriai aiškinasi savo rinkikams, kad jie, matydami, jog ne visus jų duotus pažadus jų remiamoji valdžia pildo, pareiškę tai valdžiai nepasitikėjimą ir už jos darbus nenešą jokios atsakomybės. Kalbant šį kartą apie Klaipėdos krašto seimelį taip pat tenka priminti, kad daugumos partijos, sudarydamos direktorijos krizę, daugiausia vadovavosi savo priešrinkiminiais taktikos sumetimais. Tą pripažino ir kai kurie seimelio nariai pačiame seimelio posėdyje. Todėl, imant iš esmės, šis seimelio paleidimas anaiptol nereiškia kokio nors Klaipėdos krašto politinių santykių paaštrėjimo. Formaliai į dalykus kai kas, žinoma, gali pažiūrėti ir žiūri kitaip. Vokiečių spaudoje šios direktorijos krizės metu buvo daug kaltinimų gubernatoriui ir Lietuvos centro valdžiai prirašyta. Pasak tos vokiečių spaudos, lietuviai kėsinęsi į Klaipėdos krašto autonomiją. Tačiau ne tik Lietuvos valdžia, ne tik Klaipėdos krašto gubernatorius, bet ir plačioji visuomenė niekada nereiškė jokių užsimojimų prieš tą krašto autonomiją, kuri yra tarptautine sutartimi pagrįsta ir kuri, lojaliai vykdoma, anaiptol negali kenkti mūsų valstybei ir jos suverenumui. Aišku, kad visi šūkiai apie pasikėsinimus į tą autonomiją buvo ir yra tik paprastos demagogijos padiktuoti. Gerai informuotuose sluoksniuose ne tik Kaune ir Berlyne, bet ir kitur niekas nemano, kad Lietuvai būtų koks nors ypatingas interesas savavališkai Klaipėdos krašto autonomiją panaikinti. Įvairūs demagoginiai prasimanymai daugiausia gali turėti tik lokalinio pobūdžio, gali sverti tik rinkimų agitacijos metu. Kaip gi buvo šį kartą su direktorijos sudarymu? Prasidėjus direktorijos krizei, gubernatorius turėjo ilgų pasikalbėjimų su seimelio pirmininku.


DELIS, kovo 27 d. (TASS). Šiandien visi Indijos laikraščiai didžiausią dėmesį skiria TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmojo pavaduotojo A. I. Mikojano viešėjimui Delyje ir jo susitikimui su ministru pirmininku Dž. Neru. Pranešimus apie šį įvykį laikraščiai išspausdino matomiausiose pirmojo puslapio vietose stambiomis antraštėmis, kuriose nurodo šiltą A. I. Mikojanui surengtą priėmimą. Visi laikraščiai deda fotografijas, kuriose užfiksuotas A. I. Mikojano sutikimas Palamo aerodrone Delyje ir jo pasikalbėjimas su Neru. Liesdami vakarykštį A. I. Mikojano pasikalbėjimą su Neru, laikraščiai rašo, kad šio pasikalbėjimo metu buvo svarstomas platus ratas klausimų, kurie domina šalis, o taip pat tarptautinė padėtis. Mikojano vizitą, nurodo laikraštis „Taims of India“, Indijos vyriausybė panaudoja vesti deryboms aukštajame lygyje įvairiais praktiniais klausimais, susijusiais su Indijos – Tarybų Sąjungos ekonominio bendradarbiavimo programa, kuri buvo suderinta N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizito metu.


Štai jis, imperialistų tarnas, kruvinas budelis

PRIEŠ dvidešimt vienerius metus, tarptautinio imperializmo išugdytas ir nukreiptas, hitlerinis fašizmas pradėjo kruvinų, šiurpių nusikaltimų kupiną avantiūrą prieš mūsų socialistinę Tėvynę. Hitlerine kariauna nusiaubė didžiulius Tarybų šalies plotus, degėsiais ir pelenais pavertė šimtus jos miestu ir tūkstančius kaimų. Bet milžiniški medžiaginiai nuostoliai nublanksta prieš tai, kaip hitlerininkai susidorojo su šimtais tūkstančių tarybinių žmonių. Vien Tarybų Lietuvos teritorijoje buvo sunaikinta apie 700 tūkstančių gyventojų. Hitlerininkams masiškai naikinant tarybinius žmones, uoliai talkininkavo lietuvių tautos atmatos — buržuaziniai nacionalistai. Paneriai ir Kauno fortai, Pirčiupis ir Miliūnai, dešimtys kitų vietų primins ateinančioms kartoms Žvėrišką hitlerinių fašistų ir jų tarnų — lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų veidą. Gėda ir prakeikimas lydės žudikus, sukruvinusius savo rankas tūkstančių žmonių – vyrų, moterų, senelių ir kūdikių krauju. Ir kur besislapstytų, kokiais nekaltais vardais budeliai besidangstytų, nenuplaus jie kruvinų rankų. Juo labiau, kad istorija atskleidžia vis naujus ir naujus hitlerininkų ir jų tarnų nusikaltimų įrodymus. Šiomis dienomis spaudoje buvo paskelbta TSRS Užsienio reikalų ministerijos nota JAV ambasadai Maskvoje dėl Amerikoje, Filadelfijos mieste gyvenančio karinio nusikaltėlio Antano Impulevičiaus perdavimo tarybiniams organams. Šiame puslapyje pateikiami kai kurie faktai apie balsias šio budelio ir jo sėbrų piktadarybes. Jie dar kartą primena, ką tautoms neša fašizmas, kuri taip uoliai atgaivina Amerikos imperialistai, šiandien priglaudę budelį Impulevičių. Šiurpių sukrečiančių piktadarybių vaizdai raginte ragina žmones kelti budrumą, dar ryžtingiau demaskuoti imperializmo intrigas ir provokacijas, dar tvirčiau laikyti kovos už taiką vėliavą, vardan mūsų ir ateinančių kartų laimės.


Vieni paskutinių Aukščiausiosios Tarybos priimtų dokumentų buvo 1992 m. spalio 29 d. įstatymas „Dėl ypatingos reikšmės archyvų išsaugojimo” ir nutarimas „Dėl valstybinio Lietuvos gyventojų genocido tyrimo centro įsteigimo”… Įstatyme ir nutarime numatyta įsteigti Valstybinį Lietuvos gyventojų genocido tyrimo centrą ir pavesti jam saugoti, tvarkyti ir tirti buvusį TSRS valstybės saugumo komiteto (KGB) LTSR padalinio archyvą ir kitų Lietuvoje veikusių TSRS saugumo bei žvalgybos tarnybų, taip pat buvusios LTSR vidaus reikalų ministerijos ir Lietuvos komunistų partijos archyvus, buvusių LTSR įstaigų, įmonių ir organizacijų vadinamųjų pirmųjų skyrių archyvus. Šie paskubomis ir tinkamai neapsvarsčius priimti dokumentai sukėlė labai nevienodą visuomenės reakciją. Istorijos instituto direktorius, profesorius A.Tyla 1992 m. lapkričio 13 d. raštu kreipėsi į Aukščiausiosios Tarybos pirmininką V.Landsbergį ir ministrą pirmininką A.Abišalą, pareikšdamas, kad šiuo įstatymu ir nutarimu „suskaldomas vieningas Lietuvos valstybės archyvų fondas ir pradedama vykdyti archyvų decentralizacija. Visa tai prieštarauja ir dabar veikiančiam Lietuvos archyvų įstatymui, ir naujai rengiamo įstatymo pagrindinėms nuostatoms. Nuostabiausia tai, kad didelį archyvų kompleksą pavedama valdyti vienai iš mokslinio tyrimo įstaigų. Tai aiškus nonsensas, galintis sukelti skaudžių pasekmių. Įstatymo sumanytojai ir autoriai, norėjo jie to ar ne, sukūrė archyvų uždarymo mechanizmą, ir niekas negali užtikrinti, kad juo nebus pasinaudota. Įstatyme minimi vadinamieji ypatingos reikšmės archyvai yra visos tautos turtas, ir jokia politinė ar visuomeninė organizacija, jokia mokslinio tyrimo ar kita įstaiga negali gauti teisės monopolizuoti jo valdymo tvarkymo. Yra pakankamai civilizuotų būdų įtraukti šiuos archyvus į Lietuvos valstybinių archyvų sistemą ir reglamentuoti jų panaudojimą”. Deja, ši mokslo žmonių nuomonė nebuvo išgirsta. Netgi priešingai: Vyriausybė 1992 m. lapkričio 26 d. priėmė nutarimą Nr.904, kuriuo patvirtino Genocido tyrimo centro laikinuosius nuostatus ir pavedė J.Starkauskui laikinai eiti centro vadovo pareigas. Vyriausybė šiuo nutarimu „viršijo savo įgaliojimus” - teigia Seimo juridinis skyrius savo 1992 m. gruodžio 2 d. išvadose. 1992 m. lapkričio 30 d. ministras pirmininkas A.Abišala pasiuntė Seimui tvirtinti Genocido tyrimo centro nuostatų projektą. Seimo juridinis skyrius, patikrinęs projektą, nustatė, kad Vyriausybė, pateikdama šį nuostatų projektą, pažeidė Konstitucijos 67-ąjį straipsnį. „Nuostatai parengti padrikai (…), daugelis punktų nekonkretūs”, - rašoma juridinio skyriaus išvadose. Skyrius siūlo nuostatų projektą „grąžinti Vyriausybei tinkamai parengti”. Beje, projekte nenurodytos jo rengėjų pavardės. Nuostatų projekte teigiama, kad Genocido tyrimo centro uždaviniai yra šie: drauge su Archyvų generaline direkcija inventorizuoti archyvus, rinkti papildomą medžiagą, atskleisti „genocido doktriną” ir pateikti visuomenei tyrimo rezultatus. Projekte išvardytos centro funkcijos, teisės ir pareigos. Iš projekto aiškėja, kad centras užsiimtų tuo, ką jau daro Istorijos instituto naujausiųjų laikų istorijos skyrius ir ką turėtų daryti nesuskaidyto archyvų fondo institucijos. Beje, Genocido tyrimo centro įkūrimas prieštarauja Archyvų įstatymo 1 str., kuriame sakoma, kad „valstybinį archyvų fondą sudaro visi dokumentai, esantys Lietuvos Respublikos valstybiniuose archyvuose, kitose valstybinėse saugyklose, taip pat sukaupti valstybinės valdžios ir valdymo organuose”. Mokslininkai dėl tokio Genocido tyrimo centro steigimo muša pavojaus būgną. Ką šiuo klausimu mano Lietuvos archyvų vadovybė, kuri pirmoji turėtų rūpintis visų archyvų valdymu ir jų likimu? Archyvų generalinė direkcija… tyli. Kaip teigia įstatymas „Dėl ypatingos reikšmės archyvų išsaugojimo” ir Istorijos instituto direktorius A. Tyla, archyvai yra visos tautos turtas. Todėl siūlyčiau Seimui įsiklausyti mokslininkų nuomonės ir pakeisti įstatymo „Dėl ypatingos reikšmės archyvų išsaugojimo” 2-ąjį straipsnį. Saugoti, tvarkyti ir tirti „pagal atskirą specialų reglamentą” šiuos archyvus pavesti Archyvų generalinei direkcijai, kaip vienalyčio archyvų fondo priežiūros ir valdymo organui. Lietuvos gyventojų genocido tyrimą pavesti Generalinei prokuratūrai ir Istorijos instituto naujausiųjų laikų istorijos skyriui, įkūrus šiam darbui specialius sektorius. Įsteigti visuomeninę Genocido tyrimo tarnybą, į kurią įeitų teisininkai, istorikai, buvę politiniai kaliniai ir tremtiniai. Ši taryba galėtų koordinuoti teisininkų ir mokslininkų darbą. KGB archyvai nuo pat jų perėmimo pradžios kėlė visuomenės rūpestį. Sklando laki frazė: kas valdo KGB archyvus, tas valdo ir nūdienos politikus. Siekiant savo politinių interesų, tendencingai panaudojant šių archyvų medžiagą, galima kompromituoti daugelį žmonių. Tai ne kartą mūsų spaudoje ir kitur jau buvo daroma. Reikia sukurti tokią šių archyvų saugojimo, tvarkymo ir tyrimo sistemą, kad jie tarnautų tik teisei ir mokslui.


Ryški Tarybų Sąjungos—Jugoslavijos draugystės demonstracija

Šimtai tūkstančių maskviečių sveikino JFLR Prezidentą draugą Josipa Broz-Tito Birželio 2 d. į TSRS sostinę Tarybinės vyriausybės kvietimu oficialiam vizitui atvyko Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas maršalas Josipas Broz-Tito. Nepaprastai gyvas judėjimas buvo Maskvos magistralėse ir aikštėse, esančiose prie Kijevo stoties. Čia susirinko dešimtys tūkstančių miestiečių. Gatvėse – raudoni audeklai su užrašais rusų ir serbų kalbomis: „Karštai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą draugą Tito!“, „Dobro došli! - Sveiki atvykę!“, „Tegyvuoja neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė ir bendradarbiavimas!“, „Broliškai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautas, statančias socializma!“ Pilna žmonių aikštėje prie Kijevo stoties. Čia - darbininkai, tarnautojai, studentai, Tarybinės Armijos kareiviai ir karininkai, mokslo darbuotojai, mokytojai, gydytojai, inžinieriai… Jie čia atėjo pasitikti broliškųjų Jugoslavijos tautų atstovų. Pasitikti JFLR prezidento Broz Tito į Kijevo stotį atvyko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. 1. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas V. V. Mackevičius, TSRS ir RTFSR Ministrai, Tarybų Sąjungos Maršalai, admirolai ir generolai, TSRS Aukščiausiosios Tarybos ir RTFSR Aukščiausiosios Tarybos deputatai, TSKP CK nariai, visuomeninių organizacijų atstovai, mokslo, kultūros, spaudos veikėjai. Stotyje buvo JFLR Ambasados Tarybų Sąjungoje diplomatinė sudėtis, o taip pat Maskvoje akredituoti Ambasadų ir Misijų vadovai, kariniai, kariniai jūrų ir kariniai oro atašė. Stotis šventiškai papuošta, plevėsuoja Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybinės vėliavos. Perone - Maskvos įgulos garbėryba Traukinys sustoja prie perono. Audringais plojimais sutiktas prezidentas Josipas Broz Tito išlipa iš vagono. Kartu su Prezidentu – jo žmona, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis (su žmona), valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius (su žmona), Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės pirmininkas Jakovas Blaževičius, respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jože Vilfanas, vidaus reikalų valstybės sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, respublikos Prezidento protokolo šefas Slovenas Smodliaka, vyriausiojo kariuomenės vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas Milanas Zeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Cobeličius ir kiti Prezidentą lydintieji asmenys. Kartu su maršalu Tito atvyko JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius ir TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas, o taip pat grupė jugoslavų žurnalistų. Nuo Tarybų Sąjungos pasienio Prezidentą lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio Reikalų Ministro pirmasis pavaduotojas V. V. Kuznecovas, armijos generolas A. I. Antonovas, generalmajoras N. S. Zacharovas, VPSCT sekretorius P. N. Korobova, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, e. TSRS URM 5-ojo Europos skyriaus vedėjo p. K. D. Levyčkinas ir kiti. Partijos ir vyriausybės vadovai draugiškai sveikinasi su Prezidentu Broz-Tito ir kitais draugais iš Jugoslavijos. Prie svečių pribėga pionieriai ir įteikia jiems gėlių. Garbės sargybos viršininkas majoras Starostinas raportuoja JFLR Prezidentui. Po aukštais stoties skliautais didingai skamba Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos valstybiniai himnai. Josipas Broz-Tito ir K. J. Vorošilovas apeina garbės sargybos frontą, Po to TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas sako tokią kalbą: „Brangusis drauge Prezidente! Brangūs draugai! TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Tarybinės vyriausybės, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto vardu ir asmeniškai savo vardu karštai sveikinu Jus ir Jus lydinčius Jugoslavijos vadovaujančius veikėjus mūsų Tėvynės sostinėje - Maskvoje. Jūsų asmenyje, drauge Tito, tarybinė liaudis sveikina draugišką Jugoslaviją ir Jūsų šalies tautas, su kuriomis Tarybų Sąjungos darbo žmones sieja stipri broliška draugystė. Prieš metus po Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybių delegacijų derybų Belgrade buvo pasirašyta žinomoji Deklaracija, turinti svarbią tarptautinę reikšmę. Ji ryškiai išreiškė mūsų šalių savitarpio siekimą vystyti draugiškus santykius ir visapusišką bendradarbiavimą. Mes su džiaugsmu pažymime, kad ši deklaracija sėkmingai įgyvendinama. Tai liudija eile sudarytų susitarimų ekonominiais ir prekybiniais klausimais, mūsų valstybių mokslinio‑techninio ir kultūrinio bendradarbiavimo klausimu. Visa tai neabejotinai rodo, kad atkurtieji draugiški ryšiai duoda savo vaisingus rezultatus, kuriuos su dideliu pasitenkinimu sutiko Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautos. Tuo pačiu metu gyvenimas iškelia būtinumą toliau vystyti ir stiprinti draugiškus Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykius mūsų socialistinių šalių interesais. Ši draugystė, kaip mes visi gerai suprantame, ir toliau bus vienas svarbiausių veiksnių taikiai bendradarbiaujant visoms tautoms, joms kovojant už taikos visame pasaulyje stiprinimą. Leiskite, brangusis drauge Prezidente, pareikšti įsitikinimą, kad Jūsų atvykimas į Tarybų Sąjungą įneš naują didelį indelį stiprinant nuoširdžią Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystę, dar labiau plečiant politinius, ekonominius ir kultūrinius ryšius tarp mūsų tautų: dar labiau suaktyvins Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos bendradarbiavimą sprendžiant aktualias tarptautines problemas taikos labui ir žmonių laimei“. Baigiamieji draugo K. J. Vorošilovo kalbos žodžiai buvo sutikti audringais plojimais. Prie mikrofono prieina Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas Josipas BrozTito. Brangūs draugai vadovai ir piliečiai! Mes atvykstame į Maskvą, atveždami nuoširdžius mūsų tautų sveikinimus ir geriausius linkėjimus Tarybų Sąjungos tautoms. Iš šios vietos aš taip pat karštai sveikinu ir Maskvos piliečius savo draugų ir asmeniškai savo vardu. Mes džiaugiamės, kad, jūsų vadovams pakvietus, gavome galimybę aplankyti jūsų didžiąją ir puikiąją šalį ir kad išsipildė mūsų noras susipažinti čia pas jus su Tarybų Sąjungos darbo žmonių kūrybiniais pasiekimais įgyvendinant jūsų didžiąją ir laimingą ateitį. Aš manau, kad nereikia jūsų įtikinėti, jog Jugoslavijos tautos visuomet karštai norėjo, kad jūsų pastangos statant socializmą duotų kaip galima geresnius teigiamus rezultatus. Jos džiaugėsi kiekvienu jūsų laimėjimu ir jas nuliūdindavo kiekvienas jūsų sunkumas bei kliūtis jūsų didžiajame kelyje. Mūsų šalies tautos užjautė jūsų kančioms ir aukoms tiek Didžiosios Spalio revoliucijos metu, tiek ir po jos, ypač Antrojo pasaulinio karo metu, kovoje prieš fašistinius užkariautojus, kurie buvo mūsų bendri priešai. Mes giliai prijautėme jūsų pastangoms ir užjautėme dėl visų sunkumų, kurių jūs negalėjote išvengti ir pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, ypač statant sugriautus kaimus ir miestus, kuriuos paskui save paliko fašistiniai agresoriai. Mūsų tautos visa tai labai vertina ir supranta todėl, kad ir mūsų istorija, ir senoji ir naujoji buvo sunki bei kruvina. Mūsų šalis taip pat nuėjo panašų erškėčių kelią. Per visą istoriją mes dažniausiai būdavome susieti kraujo ryšiais ir aukomis bendroje kovoje prieš bendrus priešus, kurie norėjo pavergti mūsų tautas arba sutrikdyti mūsų taikų gyvenimą. Bendra mūsų tautų kova nuo 1941 metų iki karo prieš bendrą priešą pabaigos rodo tą neginčijamą tiesą, kad mūsų likimai neatskiriami ir kad mes turime už ką vienas kitą vertinti bei gerbti. Bet vis dėlto įvyko kažkas negirdėta ir tragiška, dėl ko nebuvo kaltos nei Jugoslavijos tautos, nei Tarybų Sąjungos tautos. Mums buvo sunku, bet mes tikėjome, kad ateis laikas, kai visa tai, kas mus skyrė, bus pašalinta, ir mūsų draugystė įgaus naują, tvirtą pagrindą. Tas laikas atėjo Tarybų Sąjungos Vyriausybės ir TSKP CK lenininės politikos dėka. Dabar visa tai liko praeityje. Draugų Chruščiovo, Bulganino, Mikojano ir kitų atvykimas į Belgradą, pasikalbėjimai su jais ir šia proga priimta Deklaracija, o po to ir drąsi bei įžvalgi Tarybų Sąjungos kolektyvinio vadovavimo užsienio politika yra, mano giliu įsitikinimu, laidas to, kad nieko panašaus daugiau niekuomet neįvyks tarp šalių, kuriančių savo gyvenimą didžiųjų mąstytojų Markso, Engelso ir Lenino principais. Aš giliai įsitikinęs, kad tokia abiejų müsų šalių santykių ir draugystės vystymosi eiga yra ne tik didelis indėlis siekiant rimties pasaulyje, bet ir didžiulis indėlis teisingai vystant tarptautinius santykius, paraginimas ir gairė tolesniam tarptautinio darbininkų ir aplamai pažangaus judėjimo vystymuisi. Brangūs draugai ir piliečiai! Mes atvykome į jūsų šalį, kad pasikalbėtume su jūsų vadovais ir pasikeistume nuomonėmis apie daugelį problemų, kurios liečia ne tik tolesnius mūsų abiejų šalių santykius, bet ir tarptautinio pobūdžio klausimus, kuriais pasaulis dabar labiausiai susirūpinęs, - o tokie klausimai yra: taikos stiprinimas ir išsaugojimas ir visapusiško taikaus tautų bendradarbiavimo užmezgimas. Aš įsitikinęs, kad šis apsilankymas dar labiau padės ne tik stiprinti pasitikėjimą tarp Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos, bet taip pat ir stiprinti pasitikėjimą tarptautiniu mastu. Tuo būdu, mūsų apsilankymas dar labiau sustiprina taikaus valstybių ir tautų sambūvio pasaulyje perspektyvą. Tegyvuoja didžioji Tarybų Sąjunga! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė! Po maršalo Broz-Tito kalbos vėl aidi karšti plojimai. Svečiai iš Jugoslavijos Tarybinės vyriausybės ir Komunistų partijos vadovai išeina į Kijevo stoties aikštę ir sėda į automašinas. Jie lėtai važiuoja aikšte. Čia susirinkę darbo žmonės ploja JFLR ir TSRS vadovaujantiems veikėjams. Visą kelią vykstant į jam paskirtą rezidenciją. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą Josipa Broz Tito ir partijos bei TSRS vyriausybės vadovus karštai sveikino šimtai tūkstančių maskviečių.


Stambi katastrofa įvyko atominiame poligone Tulahomoje (Tenesio valstija, JAV). Statant 90 metrų gylio požeminę slėptuvę nuo bombų, išlydytame betone, matyti, nuskendo keturi darbininkai. Įkaitinta 300 tonų masė netikėtai patraukė su savimi visus žmones, buvusius bunkerio krašte. Gelbėjimo komandos galėjo padaryti tik viena – jos atgabeno keletą sunkvežimių cukraus. Cukrų išpylė į duobę, kad betonas neatauštų. Tikslus aukų skaičius dar nežinoma


Rusijos užsienio reikalų ministras Igoris Ivanovas (kairėje) ir NATO generalinis sekretorius Javieras Solana Rusija ir Šiaurės Atlanto sutarties organizacija trečiadienį paskelbė, jog kitais metais, nepaisydamos nuomonių skirtumų ir retkarčiais kylančių ginčų tam tikrais klausimais, sieks aktyviai plėtoti dvišalį karinį bei politinį bendradarbiavimą. Briuselyje per Rusijos užsienio reikalų ministro Igorio Ivanovo susitikimą su šešiolikos NATO šalių užsienio reikalų ministrais buvo susitarta dėl 1999 m. politinio ir karinio bendradarbiavimo kalendoriaus. “NATO Bendros Nuolatinės Tarybos ir Rusijos veiksmai tik plėsis”, - pasirašęs programą, pareiškė Ivanovas. Teigiamai įvertinęs susitikimo atmosferą, jis pastebėjo, kad ”pasitraukė abipusis įtarumas, užleisdamas vietą konstruktyviam pasitikėjimui”. Ivanovas, tiesa, pakartojo, jog Rusija nesutinka, kad NATO jėga spręstų konfliktus Europoje, prieš tai negavusi JT Saugumo Tarybos mandato. “Pasaulinė tvarka turi būti pagrįsta tarptautinės teisės viršenybės principu” sakė jis. Maskva, be to, esanti kategoriškai prieš organizacijos plėtrą į buvusio Rytų bloko šalių teritoriją. NATO generalinis sekretorius Javieras Solana trečiadienį savo ruožtu pastebėjo, kad naujieji santykiai tarp buvusių šaltojo karo priešų “tapo fundamentaliu naujojo aljanso elementu”. “Net jei mes tam tikrais klausimais nesutariame, tai netrukdo keistis nuomonėmis, o toks pasikeitimas ypač suaktyvėja kilus krizėms, pavyzdžiui, tokioms kaip Kosove. Bendra taryba įrodė savo reikalingumą, nes leidžia aljansui ir Rusijai dirbti išvien, nepriklausomai nuo oro sąlygų”, - sakė NATO pareigūnai. 1999 m. NATO ir Rusijos bendradarbiavimo kalendoriuje yra apie 20 numatytų bendrų veiksmų. Dėl daugelio jų buvo susitarta šiais metais.


Sov. Rusijos atstovo Lietuvai kredencialų įteikimo metu pasakytos kalbos

Naujas Sovietų Rusijos atstovas Lietuvai p. Karskis savo kredencialų įteikimo proga pasakė šitokio turinio kalbą: „Pone Prezidente, Turiu garbės įteikti Jums įgaliojimo raštus, kuriais Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos Vykdomasis Komitetas akredituoja mane prie Jūsų, kaipo Nepaprastąjį Pasiuntinį ir Įgaliotąjį Ministerį. Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjunga, kurios politikoj vienas pagrindinių dėsnių yra visų tautų apsisprendimo ir laisvo gyvavimo teisė, su nuolatinės, nuoširdžios simpatijos jausmu sekė nepriklausomos Lietuvos Respublikos augimą ir jos kovą su mėginimais šį augimą sutrukdyti. Centralinis Vykdomasis Komitetas pavedė man vadovautis mano būsimame darbe taikaus, draugingo bendradarbiavimo idėjomis, kurios visuomet duodavo kryptį mano vyriausybės politikai, ir ugdyti bei gilinti esamus draugingus tarp mūsų kraštų ryšius, tarp kitko, ir ekonominėj bei kultūrinėj srity. Šios garbingos misijos įvykdymą man žymiai palengvins toji aplinkybė, kad aš, dirbdamas Užsienių Reikalų Liaudies Komisariate, per paskutinius penkerius metus aktyviai dalyvavau, sprendžiant Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos ir Lietuvos santykiu problemas. Šiemet sukako 10 metų nuo taikos sutarties tarp Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos pasirašymo 1920 m., o ateinančiais metais bus penkerių metų 1926 m. nepuolimo ir neutraliteto sutarties sukaktuvės. Toji aplinkybė, kad šios sutartys, ne tik sudarančios Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos santykiams bazę, bet ir esančios svarbus taikos veiksnys Rytų Europoj, taip ilgai galiodamos, buvo visų geriausiai paties laiko išmėgintos, duoda įsitikinimo, kad nurodytų sutarčių idėjos ir ateity bus pagrindas santykiams tarp Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos ir Lietuvos Respublikos. Žinodamas, kad man teks dirbti šaly, kuri surišta su mūsų kraštu draugingais, tradiciniais ryšiais, aš leidžiu sau pareikšti gilaus įsitikinimo, kad, turėdamas Jūsų, Pone Prezidente, aukštą pasitikėjimą ir Lietuvos Vyriausybės paramą, aš sėkmingai išpildysiu, kas man mano vyriausybės yra pavesta mūsų kraštų gerovei“. Į šią, kalbą Ponas Respublikos Prezidentas atsakė šitokio turinio kalba: „Man labai malonu priimti iš Tamstos įgaliojimo raštus, kuriais Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos Centralinis Vykdomasis Komitetas akredituoja Tamstą prie manęs, kaipo Nepaprastąjį ir įgaliotąjį Ministerį. Su dideliu pasitenkinimu aš išklausiau Tamstos pareiškimą, kad Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjunga su nuoširdžia simpatija yra sekusi nepriklausomos Lietuvos Respublikos augimą, ir jos kovą su mėginimais šį augimą sutrukdyti ir kad Centralinis Vykdomasis Komitetas yra pavedęs Tamstai vadovautis Tamstos atsakingoj misijoj, taikaus, draugingo bendradarbiavimo idėjomis, ugdant bei gilinant esamus draugingus tarp mūsų kraštų ryšius. Lietuvos Respublika savo santykiuose su kaimynais visuomet siekė ir siekia taikos, kuri yra būtina tautų ir valstybių tarpimo sąlyga. Lietuvos Vyriausybė yra įsitikinusi, kad tradicinis Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos draugingumas, kurį Tamstą teikeis savo kalboj pabrėžti, yra vienas svarbių, Rytų Europoj taiką palaikančių veiksnių. Taikos ir nepuolimo sutartys, kurios sudaro Lietuvos Respublikos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos santykių bazę, vaizdingai rodo, kad šiuose santykiuose Lietuvos Respublika, greta naudingo abiem kraštams taikaus bendradarbiavimo, siekia ir bendro tikslo — išlaikyti ir konsoliduoti taiką. Toji aplinkybė, kad Tamsta, Pone Ministeri, dirbdamas Užsienių Reikalų Liaudies Komisariate, per paskutinius penkerius metus aktyviai dalyvavai, sprendžiant Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikos Sąjungos santykių problemas, tikrai palengvins Tamstai pavestos aukštos misijos įgyvendymą. Iš savo pusės, aš galiu Tamstai, Pone Ministeri, laiduoti, kad, vykdant Tamstai Tamstos atsakingą uždavinį — ugdyti ir gilinti esamus tarp mūsų kraštu draugingus ryšius — Tamsta turėsi mano ir mano Vyriausybės paramą. Baigdamas, linkiu Tamstai, Pone Ministeri, Tamstos aukštoj ir atsakingoj misijoj pilno pasisekimo“.


Šalčininkų valsčiaus komunistų negalėjo nejaudinti tas faktas, kad valsčius atsilaikė ir užėmė tik 8-tą vietą vykdant privalomuosius pristatymus. Apsvarstę padėtį pirminės partinės organizacijos susirinkime, nutarėme nukreipti visas jėgas šiai padėčiai ištaisyti. Privalomųjų pristatymų eigą žymia dalimi nulemia žemutinio tarybinio aktyvo darbas. Tačiau į jį buvo įsiskverbę mums svetimi ir net priešiški elementai, kurie trukdė mūsų darbą. Kaniukų apylinkė atsiliko. Ir nenuostabu Tos apylinkės vykdomojo komiteto pirmininku ilgą laiką buvo liaudies priešas Zavatovskis, palaikęs ryšius su lenkiškai vokiškaisiais nacionalistais. Tos apylinkės Didžiųjų Pošalčių kaimo įgaliotinis buvo buožė Dubrovolskis, kuris taikstėsi su buožiniais elementais. Šalčininkų apylinkės pirmininkas buvo Kozlovas, mums svetimas žmogus, girtuoklis. Partinė organizacija iškėlė šiuos faktus. Netikusieji darbuotojai buvo pašalinti, o jų vieton iškelti tarybų valdžiai atsidavusieji darbo valstiečiai. Dabar Šalčininkų apylinkės vykdomojo komiteto pirmininko pareigas eina mažažemis valstietis, aktyvus agitatorius drg. Klecevičius. Kaniukų apylinkės pirmininku paskirtas buvęs kaimo įgaliotinis, vargingas valstietis Veršelovičius. Jie ištaisė padėlį šiose apylinkėse. Tarybiniam aktyvui padeda dirbti pritvirtintieji prie apylinkių komunistai, komjaunuoliai, agitatoriai. Jie išvystė apylinkėse politinį masinį darbą, praveda valstiečių, susirinkimus, aplanko kiekvieno valstiečio namą ir kiekvienam pasakoja einamojo momentu įvykius ir išaiškina valstiečių pareigas valstybei. Dideliu autoritetu valstiečių tarpe naudojasi agitatorė komunistė Kiseleva. Ji pritvirtinta prie Čužokumpių apylinkės. Toje apylinkėje nėra tos valstiečių šeimos, kurios nebūtų aplankiusi agitatorė. Dabar drg. Kiseleva paskirta Šalčininkų valsčiaus moterų organizatore. Geri agitatoriai yra taip pat partijos kandidatai drg. Krajevskis, komjaunuoliai drg. drg. Žilinskas Valentinas, Brizgulevičius ir kiti. Komjaunuoliai — aktyvūs partijos pagalbininkai vykdant paruošų kampaniją. Piepių apylinkė, prie kurios pritvirtintas komjaunuolis Žilinskas, užėmė pirmąją vietą valsčiuje. Antrąją vietą iškovojo Kamenkų apylinkė. Tarybinis, komjaunimo ir mažažemių valstiečių aktyvas dažnai sušaukiami į valsčiaus vykdomąjį komitetą ir ten duoda ataskaitą apie savo darbą. Yra sudarytas raudonųjų gurguolių organizavimo grafikas. Prie grūdų priėmimo punkto visuomet būna valsčiaus partorgas, valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas drg. Afanasjevas ir kiti valsčiaus aktyvistai. Jie organizuoja greitą ir teisingą grūdų priėmimą. Prie punkto yra laikraščių vitrina. Čia pat agitatoriai skaito valstiečiams laikraščius, pasakoja paskutines naujienas. Dedame pastangas įrengti tinkamai apipavidalintas patalpas prie grūdų priėmimo punkto. Kad komunistai, komjaunuoliai, agitatoriai galėtų geriau išaiškinti valstiečiams įvykius, jie, visų pirma, turi patys kelti savo politinį lygį. Todėl prie pirminės partinės organizacijos veikia 2 rateliai draugo Stalino knygai „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“ nagrinėti. Veikia taip pat ratelis komjaunimo įstatams nagrinėti, kurį lanko 9 naujai priimti komjaunuoliai. Kai kurie valsčiaus aktyvistai, lankantieji šiuos ratelius, jau dabar rengiasi stoti į partijos ir komjaunimo eiles. 3 iš jų rengiasi į partiją, o 6 jaunuoliai jau padavė pareiškimus stoti į komjaunimą. Jie visi stengiasi pateisinti partijos pasitikėjimą aktyviai prisidėdami prie paruošų kampanijos pravedimo Žinoma, mes dar daug ko nepadarėme. Dar nepilnutinai sukomplektuotas ir nevisai patikrintas tarybinis aparatas. Prie valsčiaus vykdomojo komiteto dar nėra švietimo skyriaus, nėra nuolat veikiančių komisijų, dar reikia pakelti į aukštesnį lygį politinį masinį darbą, sudaryti kultūrines sąlygas, grūdų priėmimo punkte ir pan. Tačiau iki šiol nuveiktas darbas jau davė neblogų rezultatų. Dabar Šalčininkų valsčius jau užėmė apskrityje nebe 8-tą, o pirmą vietą. Mes tvirtai pasiryžę dėti visas pastangas, kad išlaikytume šią vietą ir iškovotume partijos apskrities komiteto pereinamąją Raudonąją vėliavą. J. Skliutas Vilniaus apskr. Šalčininkų valsč. partorgas


Derybos prasidėjo vakar 12 val. dieną. Delegacijų pirmininkų kalbos. Pirmoji derybų diena. (Mūsų korespondento). Mūsų delegacija su Ministeriu Pirmininku priešaky išvažiavo iš Kauno daug kariškių ir nekariškių lydima. Išvažiavus iš Eitkūnų, kyšt lenkų „Kurjer Warszawski“ korespondentas p. Kodź. Žinoma, interwiu kausimu. Dr. Zaunius pageidaujamą interwiu suteikia. Tik suskubo traukinys išjudėti iš Įsručio, tuoj į kupe, kurioje važiavo Ministeris Pirmininkas, įgriuvo vikri, apsukri panelė, Klaipėdos laikraščių korespondentė Aranhauzaitė. Pradėjo čiulbėti prancūziškai. Iš karto sunku buvo suprasti, kad ji laikraščių korespondentė. O ji pirma laikraštininkų pavasario kregždutė. Pati įsipiršus, tuo užrekomendavo laikraštininkų grupę, net iš Karaliaučiaus atvažiavusią mūsuų delegacijos pasitikti ir šį tą savo laikraščiams sumedžioti. Čia mūsų „Jidiše Štime“ korespondentas, čia Rygos „Segodnia“ Orečkinas, čia „Izvestija“ Varšuvos korespondentas, čia keli Varšuvos laikraščių korespondentai. Visi jie apspito Ministerį Pirmininką, klausimais apibėrė: kokios derybų su lenkais perspektyvos, kokia derybų dienotvarkė? Prof. Voldemaras jiems aiškina, kad lenkai pirmoj savo notoj nurodė net 4 punktus arba 4 klausimus, bet jų nekonkretizavo. O derybų dienotvarkės nustatymas pareina nuo abiejų šalių susitarimo. Visiems žinoma, kad ginčytini tarp Lietuvos ir Lenkijos klausimai nebus liečiami. Taip pat visiems žinoma, kad 1920 metais yra mūsų nustatyta siena su Sovietų Rusija. Bet lenkai prisispyrę laikosi demarkacijos linijos. Laikraštininkas klausia: o kaip su Želigovskio žygiu? Ar bus reikalaujama, kad jis būtu atlygintas? – Taip. Bus reikalaujama, – sako Ministeris Pirmininkas, – nes Želigovskio klausimas neginčytinas. Juk lenkai Želigovskį buvo paskelbę „nepaklusniu“ generolu, net jo išsižadėjo, o iš Tautų Sąjungos šis žygis buvo pasmerktas. Paklausus, kuo derybos gali baigtis? Ar jose kas bus pasiekta, ar ne? – Ministeris Pirmininkas atsakė: – pareis visa nuo geros valios. Tik skubo įkyrūs ir greit nemėgstą paleisti savo aukos korespondentai atsisveikinti su Ministeriu Pirmininku, kai atvažiavom į Karaliaučių. Stoty delegaciją sutinka mūsų konsulas Karaliaučiuje Budrys, Oberregierungo viceprezidentas d-ras Herbst, kurs savo automobiliu nuveža Ministerį Pirmininką į Central Hotel, kur sustojo mūsų delegacija, Regierungsratas Lehmann, Policijos prezidentas d-ras Tietze, kurs savo automobiliu veža kitus mūsų delegacijos narius. Stoty vėl apspinta žurnalistų pulkas, fotografai. Lenkijos delegacija atvažiavo penktadienį pusiau dešimtos. Apie dešimtą vizituoja Ministerį Pirmininką Karaliaučiaus policijos prezidentas. Lygiai vienuoliktą valandą atvažiuoja p. Zaleskis. Aukštas vyras su ilgoka smaila nosimi, grynai lietuviškas tipas. Jis eina truputį lazda pasiramščiodamas. P. Zaleskio vizitas truko 25 minutes. Kalbėjo apie technišką posėdžių sutvarkymą. Tuoj po p. Zaleskio vizito buvo Ministerio Pirmininko jam atiduotas revizitas. Ministeriui Pirmininkui išėjus iš p. Zaleskio, jį sulaiko viena lenkų laikraščių bendradarbė ir lenkiškai klausia: kas naujo? Prof. Voldemaras jai atsako: pavasaris. Lenkė korespondentė, nepatenkinta tokiu atsakymu, sako: vadinasi, lietuviai nepalankūs lenkams. Bet tuoj susigriebus, pastebi, kad pavasaris yra žiemos nugalėjimas. Į tai lenkei žurnalistei Ministeris Pirmininkas atsako lietuviška patarle: moterų balso Dievas neklauso. Išvertus šią lietuvišką patarlę, žurnalistai labai nudžiunga ir tuoj ją pranešė savo laikraščiams. Žurnalistų begalės. Daugiausia iš Varšuvos. Bet yra ir amerikoniškų, vokiškų, rusiškų, latviškų laikraščių atstovai. Yra „Letos“ direktorius. Lenkų net kelios agentūros yra atstovaujamos – oficialinės ir privatinės. Lenkų spaudos atstovų šefo, užsienio reikalų ministerijos referento pavardė – Litauer. Kai kurie laikraštininkai juokaudami sako, kad aš turėčiau vadintis – Polen. P. Litauer'is atvažiavo su visu vagonu literatūros. Kontinental viešbuty jis pasisamdė net tris kambarius. Pas jį spaudos atstovų centras. Jis visiems noriai dalina gausią literatūrą, kurią atsivežė. Propaganda didelė. Lenkai moka panaudoti kiekvieną progą. Kiek šis mokėjimas proga naudotis sekasi – visai kitas klausimas. Pirmas viešas posėdis, spaudos atstovams dalyvaujant, paskirtas penktadienį ketvirtą valandą po piet. Posėdis prasidėjo 4 ½ po piet. Atidarymo posėdy šalia abiejų pusių delegatų dalyvavo ir spaudos atstovai. Pirmas labai trumpą kalbą pasakė d-ras Herbst, Prūsų Oberregierungsrato pavaduotojas. Jis vokiečių vyriausybės vardu pasveikino abiejų šalių Lietuvos ir Lenkijos atstovus – ir palinkėjo gero darbui pasisekimo. Po d-ro Herbsto pasveikinimo žodžio, pirmas prancūziškai pasakė kalbą prof. A. Voldemaras.


Lapkričio 28-29 dienomis posėdžiavo Lietuvos Sąjūdžio Seimo taryba. Posėdyje priimti du dokumentai: Sąjūdžio Seimo tarybos pareiškimas ir kreipimasis į visuomenę. Eltos išplatintame sąjūdžio Seimo tarybos pareiškime sakoma, kad svarbiausios pralaimėjimo rinkimuose priežastys yra šios: labai padidėję gyvenimo sunkumai, vykdant didelio masto reformas be gerai veikiančių valdžios įstaigų ir teismų, nespėjant mažinti ūkinę Lietuvos nepriklausomybę nuo pakrikusios Rusijos ekonomikos; Sąjūdžio skaldymasis, pradedant nuo antrojo suvažiavimo klaidų, kur buvo nutarta atskirti Sąjūdžio deputatus Aukščiausiojoje Taryboje nuo visos Sajūdžio organizacijos; stoka iniciatyvos, parengiant ir pasikviečiant naujus valdininkus demokratinei nepriklausomai Lietuvai, nepakankamas priešinimasis trukdantiems ir tempiantiems atgal; stoka Sąjūdžio vadovybės nuolatinio bendradarbiavimo su rajonų ir miestų Tarybomis bei grupėmis kaimuose, kad būtų apgintos žmonių teisės ir išaiškinta reformų prasmė, pasmerkta valdininkų savivalė ir jų sovietinis abejingumas; Sąjūdžio kompromitavimas, išryškėjus veikusiems jame KGB bendradarbiams, kai kuriems veikėjams bei deputatams neišvengus korupcijos, nesugebėjimas visai atsiriboti nuo žmones erzinančių triukšmadarių ir provokatorių; stoka geros analizės, taktikos ir vieningos veiklos pačioje rinkimų kampanijoje. Sąjūdžio Seimas šaukiamas gruodžio 12 d. Vilniuje.


ATĖNAI, kovo 12 d. (TASS). Po arkivyskupo Makario suėmimo ir ištrėmimo Graikijos valdžios organai leido kovo 12 d. rengti visoje šalyje protesto mitingus. Tačiau, kaip praneša specialiose laidose Atėnų laikraščiai, šis leidimas atšauktas. Valdžios organai priėmė nutarimą iki kovo 20 d. uždaryti Salonikų universitetą ryšium su neramumais šalyje. Svarstomas klausimas dėl kitų aukštųjų mokyklų, jų tarpe ir Atėnų universiteto, uždarymo.


Lietuvos Nepriklausomybės minėjimas Argentinoj.

(Mūsų specialaus korespondetno). Dešimties metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves plačiai minėjo ispaniškoji Argentinos spauda. Didžiausias pietų Amerikoj dienraštis ,,La Prensa“, turįs apie pusę miliono skaitytojų, pirmas Argentinoj paskelbė savo specialinio korespondento iš Berlyno telegramas apie Lietuvos ruošimąsi 10 metų Nepriklausomybės sukaktuves švęsti, apie pačias sukaktuvių iškilmes, apie gražias Lietuvos respublikai perspektyvas. Kitas laikraštis „La Nacion“ savo iliustracijų skyriuj įdėjo Lietuvos prezidento A. Smetonos puikų atvaizdą. Valdančios partijos organas „La Rajon“ gražiai aprašė amnestijos ūpą ir prezidento Smetonos manifestą, kuriam pabrėžiama, kad Vilnius yra Lietuvos sostinė iš senų senovės ir anksčiau ar vėliau jis turįs būti atgal Lietuvai grąžintas, kaip kad gražintas naturalus Lietuvos priėjimas į jūrą – Klaipėda. „Balsui“ paskelbus, kad Buenos Aires lietuviai mini 10 metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves spektakliu ir prakalbomis ir kad kviečiami atsilankyti „Lietuvos“ draugijos nariai ir visi Lietuvos Nepriklausomybės draugai, – keli šimtai žmonių susigrūdo į Maipu salę. Atidarydamas susirinkimą „Lietuvos“ draugijos pirmininkas p. Petras Jasukynas pasakė jaudinančią kalbą. Lietuvos vyriausybės vardu kalbėjo konsulas p. Skinkis. Vietos lietuvių visuomenės vardu kalbėjo buvęs Lietuvos armijos karininkas Paliukas. „Lietuvos“ draugijos meno sekcijos veikėjai suvaidino dviejų veiksmų komediją ,,Vargšas Tadas“. Lietuvos himną puikiai sugrojo lietuviškas dūdų orkestras. Po to jaunimas linksminosi, žaidė ir šoko iki 6 val. ryto, mat, rytojaus dieną prasideda grandiozinis, tradicinis karnavalas, tat daugeliui ir į darbą nereikia eiti. Paskiau įvyko bendra vakarienė, kurioj dalyvavo apie 80 žm. Dešimties metų nepriklausomybei paminėti Buenos Aires lietuviai padėjo pirmą kertinį akmenį a. a. Daktaro Jono Basanavičiaus vardo namui. Tame name turės tilpti visų pietų Amerikos lietuvių kultūros įstaigų centras. Jame ras paguodą nelaimingi mūsų broliai ligos nelaimėse ir t. t. Šiam mūsų tautos patriarcho pagerbimui pirma realį žingsnį padarė konsulas Skinkis: su specialiu laišku jis kreipėsi į Pietų Amerikos Lietuvių Draugiją ,,Lietuvą“, pradėdamas Namo Fondą su 50 pesų, kaipo savo asmeninę auka. Drauge jis paaukojo puikų ir dideli D-ro Basanavičiaus paveikslą, kuris jau puošia „Balso“ redakcijos butą, kur yra ir P. A. L. D. „Lietuvos“ centras. (Calle Cerrito 1037, B. Aires). Šis kilnus darbas tikrai bus realizuotas, bet visa mūsų tauta privalo jį paremti. Negalima pasitikėti tik vienomis pietų Amerikos lietuvių pajėgomis, kurios dar silpnos ir tos pačios baisiai demoralizuotos.


Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius V. Hasas įteikė skiriamuosius raštus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui

Kovo 12 d. Kremliuje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas priėmė Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių Tarybų Sąjungoje V. Hasą, kuris įteikė savo skiriamuosius raštus. Ambasadorių lydėjo: patarėjas-pasiuntinys H. Nortė, patarėjas H. Greperis, Pirmasis sekretorius H. Rеrigas, Antrasis sekretorius V. Albersas. Įteikiant skiriamuosius raštus dalyvavo: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis pavaduotojas A. A. Gromyko, TSRS URM trečiojo Europos skyriaus vedėjas S. G. Lapinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, einąs TSRS URM Protokolinio skyriaus vedėjo pareigas L. F. Teplovas. K. J. Vorošilovas ir V. Hasas pasikeitė kalbomis. Savo kalboje ambasadorius V. Hasas pareiškė: „Turiu garbę įteikti Jums, Jūsų Prakilnybe, skiriamuosius raštus, kuriais Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentas akredituoja mane Nepaprastuoju ir Įgaliotuoju Ambasadoriumi prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Savo 1955 metų rugsėjo 13 d. pasikeitime laiškais Vokietijos Federalinis Kancleris ir jo Prakilnybė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkas vieningai išreiškė savo įsitikinimą, kad diplomatinių santykių užmezgimas padės išspręsti svarbiausią visos vokiečių tautos nacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Aš norėčiau pareikšti savo įsitikinimą, kad ši viltis išsipildys ir kad dabartinis pasikeitimas Nepaprastųjų ir Įgaliotųjų Ambasadorių rango diplomatiniais atstovais tikrai bus žingsnis šiuo keliu. Šio aukšto tikslo dvasia aš, Pone Pirmininke, pagal savo išgales veiksiu už vaisingą Vokietijos–Tarybų Sąjungos santykių vystymąsi. Tam pirmoje eilėje padės geresnis savitarpio susipažinimas ir supratimas tarp mūsų tautų. Todėl aš visų pirma sieksiu prisidėti prie šio savitarpio supratimo. Tikiuosi, kad to siekdamas aš galėsiu tikėtis Jūsų Prakilnybės, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės malonios paramos. Leiskite man, pone Pirmininke, perduoti asmeniškai Jums, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui ir Vyriausybei bei visiems Jūsų šalies piliečiams geriausius linkėjimus nuo pono Federalinio Prezidento. Atsakomoje kalboje K. J. Vorošilovas pasakė: „Priimdamas Jūsų skiriamuosius raštus, aš džiaugiuosi, galėdamas sveikinti Jus kaip pirmąjį Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių, akredituotą prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Kanclerio Adenauerio atvykimas Tarybinės Vyriausybės kvietimu į Maskvą ir derybos tarp Tarybų Sąjungos ir Federalinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų įgalino užmegzti diplomatinius santykius tarp mūsų šalių. Mūsų nuomone, dabar yra visos sąlygos geriems draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiams. Mes esame įsitikinę, kad geras bendradarbiavimas tarp mūsų šalių naudingas ir reikalingas tiek tarybinei liaudžiai, tiek ir vokiečių tautai. Aš manau, pone Ambasadoriau, kad Jūs sutiksite su tuo, jog toks bendradarbiavimas turi taip pat svarbią reikšmę su mumis kaimyninėmis valstybėmis, taikos ir Europos saugumo užtikrinimui visumoje. Neginčijama yra ir tai, kad savitarpio supratimo ir pasitikėjimo vystymas Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiuose daugelio atvejų padės išspręsti dar nesureguliuotas tarptautines problemas, liečiančias bendrus interesus. Aš pilnutinai pritariu Jūsų įsitikinimui, kad diplomatinių santykių užmezgimas tarp mūsų valstybių padės išspręsti svarbiausią vokiečių tautos bendranacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Džiaugiuosi girdėdamas, pone Ambasadoriau, kad Jūs ketinate skirti savo pastangas vaisingam santykių vystymui ir savitarpio supratimo gerinimui tarp mūsų šalių. Noriu užtikrinti Jus, kad šioje savo veikloje Jūs susilauksite visokeriopos TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės paramos. Dėkoju Jums už Jūsų perduotus gerus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidento linkėjimus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, Vyriausybei, asmeniškai man ir visiems tarybiniams piliečiams. Savo ruožtu prašau Jus, pone Ambasadoriau, perduoti nuo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Vyriausybės ir nuo manęs asmeniškai geriausius linkėjimus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentui ir vyriausybei, o taip pat visiems piliečiams“. Po Skiriamųjų raštų įteikimo K. J. Vorošilovas kalbėjosi su V. Hasu. Pasikalbėjime dalyvavo N. M. Pegovas ir A. A. Gromyko.


Tremtinio arkivyskupo J. Steponavičiaus palaikai perkelti į Tremtinių koplyčią

Birželio 18-ąją - arkivyskupo Julijono Steponavičiaus (1911–1991) mirties dieną - karstas su jo palaikais iš Vilniaus arkikatedros požemių perkeltas į Tremtinių koplyčią. Iškilmingas Šventas Mišias už arkivyskupą - tremtinį J. Steponavičių aukojo Vilniaus arkivyskupas Audrys Juozas Bačkis, vyskupai Jonas Boruta ir Juozas Tunaitis, Kaišiadorių vyskupas Juozapas Matulaitis, Panevėžio vyskupas Juozas Preikšas, arkivyskupijos kunigai. Pamokslą pasakė vyskupas Jonas Boruta. Arkivyskupas J. Steponavičius yra gimęs etninėse lietuvių žemėse - Gervėčių parapijoje, dabartinėje Baltarusijos teritorijoje. Baigęs Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje, įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. 1936 metais ją baigė teologijos magistro laipsniu. Kunigavo Rodūnėje, Gardine, Palūšėje, Adutiškyje. 1955 metų vasarą popiežius Pijus XII kunigą J. Steponavičių nominavo tituliniu Antarados vyskupu ir paskyrė Panevėžio vyskupo Kazimiero Paltaroko augziliaru. 1955 m. rugsėjo mėnesį Panevėžio katedroje J. Steponavičius buvo konsekruotas vyskupu. 1958 metais, mirus vyskupui K. Paltarokui, vyskupas J. Steponavičius pradėjo administruoti Vilniaus ir Panevėžio vyskupijas. Tačiau po kelerių metų ilgiems dešimtmečiams komunistinės valdžios buvo ištremtas į Žagarę. Tik 1988 metais jam buvo leista grįžti į Vilnių ir eiti apaštalinio administratoriaus pareigas. 1989 metų kovo 10 dieną popiežius Jonas Paulius II vyskupą J. Steponavičių pakėlė arkivyskupu ir paskyrė Vilniaus arkivyskupijos ordinaru. Tremties vargai ir rūpesčiai palaužė sveikatą - 1991 metų birželio 18 dieną po sunkios ligos arkivyskupas J. Steponavičius mirė. Vilniaus arkikatedros Tremtinių koplyčioje įrengta niša, kurioje bus įmūrytas čia perkeltas karstas su tremtinio arkivyskupo J. Steponavičiaus palaikais. Nuo koplyčios sienos iš portreto žvelgia kitas tremtinys - arkivyskupas Mečislovas Reinys, nukankintas Vladimiro kalėjime. Jo palaikų surasti nepavyko - į Vilnių buvo parvežta tik sauja žemių.


TASSo koresp. A. Kislovas praneša: trečią kartą šiandien už uždarų masyvių Ženevos Nacijų rūmų tarybos salės durų nuaidėjo pirmininkaujančiojo plaktuko smūgis, skelbiąs, kad prasideda eilinis 18 valstybių nusiginklavimo komiteto posėdis. Šiandieniniam posėdžiui pirmininkavo Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos užsienio reikalų ministras V. Davidas. Pirmasis kalbėjęs Brazilijos užsienio reikalų ministras de Santjago Dantas žymią vietą skyrė ekonominiams nusiginklavimo problemos aspektams, o taip pat, kaip jis pareiškė, branduolinio ginklo neturinčių šalių specifinio saugumo problemai. Ryšium su tuo jis teigiamai atsiliepė apie sutartį, numatančią, kad Antarktika bus naudojama tik taikiems tikslams, ir apie SNO Generalinės Asamblėjos rezoliuciją, paskelbusią Afrikos žemyną branduolinio ginklo neturinčia zona, kaip apie priemones, padedančias mažinti branduolinio karo kilimo pavojų. Nagrinėdamas klausimą, kad būtina uždrausti branduolinius bandymus, Brazilijos užsienio reikalų ministras pabrėžė, jog galima efektyviai kontroliuoti bandymus, atliekamus po vandeniu, atmosferoje ir kosmose nesudarant kokios nors specialios kontrolės sistemos. Po to žodį paėmęs Italijos užsienio reikalų ministras A. Senjis taip pat paragino veikti greitai, kad būtų pašalintas branduolinio karo pavojus, ir neatsisakyti pastangų tol, kol bus visuotinai, visiškai ir kontroliuojamai nusiginkluota. Kai dėl konkretaus ir detaliai paruošto griežtai tarptautiniu mastu kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projekto, kurį pateikė komitetui svarstyti Tarybų Sąjungos delegacija, tai Senjis kol kas apsiriboja pažadu atidžiai jį išnagrinėti. Paskutinis šios dienos posėdyje kalbėjo ČSR užsienio reikalų ministras V. Davidas. Visiškai suprantama, pasakė jis, kad visų šalių tautos jų tarpe taip pat ir Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos tautos – su viltimi žiūri į šias derybas ir laukia, kad jos įgalins susitarti dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo. Nepaisant kai kurių palankių veiksnių, toliau pasakė V. Davidas, komitetas renkasi tokiomis sąlygomis, kurios uždeda visiems jo nariams nepaprastai didelę atsakomybę. Daugelis faktų rodo, kad tam tikri sluoksniai Vakaruose, kuriems ginklavimasis yra milžiniško pelno šaltinis, savo užsienio politikos koncepcijose iki šiol nesiliovė kurti karo planų, nepaisant kančių, kurias jis atneštų tautoms. Be to, karinį konfliktą gali sukelti ir atsitiktinumas. Mes visi suprantame, kad JAV vyriausybės nutarimas vykdyti tolesnę branduolinių bandymų seriją atmosferoje daro labai nepalankią įtaką aplinkybėms, kuriomis vyksta komiteto pasitarimas. Mes įsitikinę, pabrėžė jis, kad branduolinių bandymų klausimą galima išspręsti savitarpiškai priimtinu susitarimu, ir kad TSRS vyriausybės pasiūlymai suteikia tam geras galimybes. Tačiau reikia, kad to vienodai nuoširdžiai siektų visos valstybėsdalyvės. Tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas, kurį pateikė Tarybų Sąjungos delegacija, toliau pareiškė Čekoslovakijos užsienio reikalų ministras, atitinka visus Tarybų Sąjungos-Amerikos bendrame pareiškime iškeltus principus ir numato visuotinai ir visiškai nusiginkluoti per kuo trumpiausią laiką, įvedus griežtą tarptautinę kontrolę. Todėl, mūsų nuomone, jis yra geriausias pagrindas konkrečioms deryboms komitete ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą. Visa tai rodo atkaklias TSRS pastangas pasiekti, kad visuotinio ir visiško nusiginklavimo klausimu per kuo trumpiausią laiką būtų surastas savitarpiškai priimtinas sprendimas.


„Laoso balso” radijas praneša, kad tik šių metų gegužės mėnesį generolo Fumio Nosavano maištininkų kariuomenė Laose įvykdė 69 provokacinius užpuolimus rajonuose, kuriuos kontroliuoja Patet Lao pajėgos ir vyriausybės kariuomenė. Šių užpuolimų metu maištininkai nužudė daugiau kaip 200 žmonių, sudegino 144 gyvenamuosius namus. Šiose maištininkų provokacijose dalyvavo Amerikos kariniai patarėjai, Tailando ir Pietų Vietnamo kareiviai. Atremdamos šiuos provokacinius užpuolimus, patriotų jėgos sunaikino 170 nosavanininkų. Aukščiau minėti maištininkų nuostoliai, nurodoma pranešime, neapima nosavanininkų nuostolių Nam Ta ir Muongsingo rajone. „Laoso balso” radijas praneša, kad tik šių metų gegužės mėnesį generolo Fumio Nosavano maištininkų kariuomenė Laose įvykdė 69 provokacinius užpuolimus rajonuose, kuriuos kontroliuoja Patet Lao pajėgos ir vyriausybės kariuomenė. Šių užpuolimų metu maištininkai nužudė daugiau kaip 200 žmonių, sudegino 144 gyvenamuosius namus. Šiose maištininkų provokacijose dalyvavo Amerikos kariniai patarėjai, Tailando ir Pietų Vietnamo kareiviai. Atremdamos šiuos provokacinius užpuolimus, patriotų jėgos sunaikino 170 nosavanininkų. Aukščiau minėti maištininkų nuostoliai, nurodoma pranešime, neapima nosavanininkų nuostolių Nam Ta ir Muongsingo rajone.


NIUJORKAS, kovo 19 d. (TASS). Kaip praneša agentūros Junaited Pres Tokio korespondentas, JAV valstybės sekretorius Dalesas, baigęs savo kelionę po Azijos šalis, šiandien iš Tokio išskrido į Vašingtoną. Tokio mieste Dalesas tarėsi su ministru pirmininku Chatojama, užsienio reikalų ministru Sigemicu ir eile kitų Japonijos politinių veikėjų, o taip pat dalyvavo uždarame Amerikos diplomatų Azijos šalyse pasitarime, kuriame padarė pranešimą apie savo kelionės Trezultatus po Azijos šalis.