Senojoje Rusijoje prieš revoliuciją viešpatavo dvarininkai ir kapitalistai. Valstybinė valdžia priklausė carui — „autokratui“. Vyriausybės organai, policija, žandarmerija, kariuomenė, teismai, kalėjimai buvo dvarininkų ir kapitalistų rankose. Jų rankose buvo taip pat mokykla ir bažnyčia, kaip priemonės masėms dvasiškai pavergti. Darbininkai ir valstiečiai buvo pavergtos, eksploatuojamos klasės. Jie buvo beteisiai. Jie buvo verčiami visą gyvenimą dirbti veltėdžiams — dvarininkams ir kapitalistams. Pirmoji rusų revoliucija įvyko 1905 metais. Tada pirmą kartą ir gimė Tarybos, kaip darbininkų sukilimo organai, kaip naujos, revoliucinės valdžios užuomazgos šalyje. Caro vyriausybei tada sunkiai pavyko įveikti revoliucinį judėjimą ir, kaip nuolaidą, teko sušaukti Valstybinę Dūmą — niekingą tautos atstovybės imitaciją. Caro autokratija liaudies revoliucijos buvo nuversta 1917 metų vasario mėnesį. Visoje šalyje kūrėsi Tarybos. Tačiau tada, 1917 metų pavasarį, valstybinę valdžią į savo rankas pavyko pagrobti buržuazijai. Buržuazinė vyriausybė pradėjo puolimą prieš revoliucinius darbininkus ir valstiečius. Bolševikų partija suorganizavo mases į kovą prieš kontrrevoliuciją, į kovą dėl darbininkų – valstiečių valdžios. 1917 metų spalio 25 (lapkričio 7) Petrograde bolševikų vadovaujami darbininkai ir kareiviai sukilo ir nuvertė buržuazinę vyriausybę. Tą pačią dieną Petrograde prasidėjo visos Rusijos Tarybų Suvažiavimas. Savo kreipimesi į liaudį jis pareiškė: „Remdamasis darbininkų, kareivių ir valstiečių milžiniškos daugumos valia, remdamasis įvykusiu Petrograde darbininkų ir įgulos pergalingu sukilimu, Suvažiavimas ima valdžią į savo rankas“. Taip Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pasekmėje valstybinė valdžia mūsų šalyje perėjo Taryboms, taip gimė Tarybų valstybė. Tarybos yra labiausiai masiška valstybinė organizacija, kuri jungia visus darbo žmones. Tarybas renka liaudis, slaptai balsuodama visuotinės, lygios, tiesioginės rinkimų teisės pagrindu. Tarybiniai piliečiai nežino jokių savo rinkiminių teisių apribojimų, o tuo tarpu buržuazinėse šalyse žymioms piliečių masėms iš darbininkų ir valstiečių tarpo rinkiminės teisės apribotos arba net visai atimtos. Mūsų šalyje lygią teisę rinkti ir būti išrinktais į visas Tarybas (nuo apylinkės Tarybos iki Aukščiausiosios Tarybos) turi visi abiejų lyčių piliečiai, neatsižvelgiant į tai, kokiai tautai ar rasei jie priklauso, kokio yra tikėjimo, kokį mokslą baigę, iš kokios klasės kilę, koks jų turtas, ką praeityje veikė, ar gyvena sėsliai, ar ne. Vienintelę ir visai suprantamą išimtį sudaro proto ligonys ir asmenys, kuriems teismo sprendimu atimtos rinkimų teisės. Tokios demokratiškiausios pasaulyje rinkimų sistemos pagrindu pas mus išrinktos visos Tarybos. Šios sistemos pagrindu tarybiniai piliečiai 1946 metų vasario mėnesio 10 dieną išrinks deputatus į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Toliausiose vietose, kiekviename mieste, rajone, srityje yra savo darbo žmonių deputatų Taryba. Vietinės Tarybos renka savo vykdomuosius komitetus, privalančius atsiskaityti prieš jas dėl visos savo veiklos, steigia savo skyrius, tvarkančius vietinio valstybinio valdymo sritis, kaip kad, pavyzdžiui: liaudies švietimo, sveikatos apsaugos, vietinės pramonės, prekybos, finansų, žemės ūkio, socialinio aprūpinimo ir kitus. Nedidelėse gyvenamosiose vietose vykdomąjį komitetą sudaro pirmininkas, jo pavaduotojas ir sekretorius. Vietinės Tarybos pačios sprendžia visus vietinio ūkinio ir kultūrinio politinio gyvenimo klausimus. Jos užtikrina valstybinės tvarkos palaikymą savo teritorijoje, įstatymų laikymąsi ir piliečių teisių gynimą, padeda stiprinti gynybinę šalies galią. Vietinės Tarybos turi savo pajamų šaltinius ir sudaro savo biudžetą (pajamų ir išlaidų sąmatą). Darbo žmonių deputatų Tarybos renka savo nuolatines komisijas, kurios praktiškai padeda Taryboms dirbti. Nuolatinės komisijos ir daugelis kitų prie Tarybų dirbančių organizacijų glaudžiai susieja jas su rinkikais, su gyventojais, įtraukia plačias darbo žmonių mases į valstybės valdymą. Tad Tarybos yra tikrai demokratinė valdžia, artimiausia ir brangiausia liaudies masėms. Tarybos — nauja valstybinė organizacija, kokios nebuvo ir nėra jokioje kitoje šalyje, kaip tik mūsų. Tarybos iš pagrindų skiriasi nuo valstybinių organizacijų kapitalistinėse šalyse. Ten konstitucijose dažnai kalbama apie demokratiją, o iš tikrųjų valstybinės valdžios organai pritaikyti tautų priespaudai, darbo žmonių eksploatavimui, kapitalistų ir dvarininkų reikalų gynimui. Tarybos, atvirkščiai, pasiekė visiško darbo žmonių išvadavimo nuo bet kokios priespaudos; Tarybos pašauktos darbo žmonių masių reikalams ginti ir tenkinti. Leninas dar 1919 metų pradžioje rašė, kad Tarybos tapo nuolatiniu ir vieninteliu visos valstybinės valdžios pagrindu mūsų šalyje. Darbo žmonių Tarybos sudaro Tarybų Sąjungos politinį pagrindą. Tarybų respublika Vietinės Tarybos, pagal mūsų Konstituciją, yra vietiniai valstybinės valdžios organai. Vietinė Taryba — tai narvelis, sudedamoji vieningos Tarybų valdžios dalis. Imkite bet kurią mūsų šalies respubliką, — ir jūs pamatysite, kad joje visos vietinės Tarybos sudaro vieną bendrą tautinę valstybinę organizaciją, kurioje kiekviena Taryba turi savo vietą, savo teises, savo įgaliojimus. Toks susivienijimas ir yra Tarybų Respublika. Visa mūsų didžioji Tarybų šalis yra tautinių Tarybų Respublikų susivienijimas į vieną bendrą daugiatautę Tarybų valstybę — Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą su TSRS Aukščiausiąja Taryba priešakyje. Tarybų valdžia yra darbo žmonių valdžia. Tai aiškiai pabrėžta Tarybų Sąjungos Konstitucijoje: „Visa valdžia TSRS-oje priklauso miesto ir kaimo darbo žmonėms darbo žmonių deputatų Tarybų asmenyje“. Tą pat sako ir visų tarybinių respublikų konstitucijos. Su visišku pagrindu ir pasididžiavimu tarybiniai piliečiai apie savo valstybę sako: — Mūsų valstybė — tai mes patys! Tarybų valstybė iš pagrindų skiriasi nuo visų kitų valstybių tuo, kad jos pagrindas yra masinė organizacija kaip tik tų klasių (darbininkų ir valstiečių), kurios kapitalistinėse šalyse pavergtos ir prispaustos eksploatacijos, o pas mus laisvos ir pačios valdo savo šalį.


Kinijoj padėtis vis rimtėja. Po paskutinių didelių mūšių, sukilėlių puolimai kiek nurimo. Dabar gautos žinios, kad generolas Čiangkaišekas įsakęs pradėti naują bendrą puolimą visų frontų. Ir Egipte valdžia kovoja su seimu Nauja Egipto vyriausybė uždraudė bet kuriuos susirinkimus ir uždarė parlamento sesiją. Nežiūrint vyriausybės draudimo, apie 100 atstovų ir senatorių jėga norėjo prasiveržti į parlamento rūmus. Policija jų neleido. Kilo muštynės. Tačiau vis dėlto, jie įsiveržė į rūmus ir pradėjo posėdį. Posėdis tęsėsi apie 25 min. Po to į parlamentą atėjo vyriausybės narys Nahas paša, kuris pareikalavo iš posėdžio dalyvių prisiekti konstitucijai. Tuo tarpu policija kitų parlamento narių nebeįleido. Kiek vėliau, susirinkusieji parlamentarai išsiskirstė. E. Laikraščių žiniomis iš Kairo, vyriausybės krizė Egipte vis aštrėja. Iš 200 parlamento narių tik 30 atstovų remia naują ministerį pirmininką, todėl parlamentarinis vyriausybės režimas yra negalimas. Laikoma galimu, kad bus paskelbta diktatūra. Tomis pat žiniomis, Egipte sparčiai plečiasi nedraugingumas anglų atžvilgiu. Nacionalistinė egiptiečių partija grasina pradėti prieš anglus tokį pat judėjimą, kokį sukėlė Gandhi Indijoj ir paskelbti anglų prekių boikotą


Ne visi socialdemokratai nori suartėjimo su LDDP

Vakar spaudos konferencijoje Č. Juršėnas ”istoriniu” pavadino savaitgalį vykusį LDDP ir Socialdemokratų partijos prezidiumų susitikimą. “Dvi opozicijos partijos susitiko ir sutarė dėl kai kurių bendrų veiksmų. Tai yra pliusas mūsų politiniam gyvenimui, Seimo darbui bei Lietuvos visuomenei”, - sakė jis. LDDP ruošiasi pirmalaikiams rinkimams Pasak Č. Juršėno, LDDP ir socialdemokratai sutarė dėl bendros opozicinės Seimo plenarinių posėdžių darbotvarkės sudarymo, dėl veiksmų derinimo, kreipiantis į Konstitucinį Teismą, bei dėl bendradarbiavimo reiškiant interpeliacijas. “Opozicionierių šiame Seime nėra tiek daug, tad galime savo jėgas sustiprinti, atsisakydami nereikalingos konfrontacijos”, - pažymėjo Č. Juršėnas. Kito LDDP nario G.Kirkilo nuomone, opozicijai nestiprėjant gali įsigalėti radikalios jėgos. G.Kirkilas prognozavo, kad kituose Seimo rinkimuose daugumą laimės Centro sąjunga arba stiprus kairiųjų aljansas. LDDP narys J.Bernatonis pareiškė, jog rinkimams reikia ruoštis dabar, nes jis “turįs žinių, kad galimi pirmalaikiai Seimo rinkimai”. Frakcija Socialdemokratų partijoje Tačiau kitoje spaudos konferencijoje grupė socialdemokratų šiuos LDDP lyderių teiginius įvertino kaip nepagrįstus, nes, pasak jų, dviejų partijų prezidiumų pasirašytas komunikatas dėl kai kurių bendrų veiksmų buvo skubotas ir nekonkretus. Socialdemokratas Arvydas Akstinavičius pripažino, kad LDDP iniciatyvos siekti aktyvesnio bendradarbiavimo su Socialdemokratų partija paskatino frakcijos “Socialdemokratija 2000” partijoje steigimą. Rolandas Zuoza pažymėjo, kad dalis partijos narių nenori susiliejimo su “nomenklatūrine, bekrypte ir ekskomunistine” partija. Pasak jo, partijos frakcijos atsiradimas nereiškia jos susiskaldymo. Atvirkščiai - partijos frakcija sieks, kad dialogas tarp socialdemokratų taptų konstruktyvus ir išvengtų asmeninių ambicijų kovos. Frakcija “Socialdemokratija 2000” buvo įkurta penktadienio pavakarę Radviliškio rajone, Raudondvaryje. Frakcijos steigimo deklaracijoje teigiama, kad jos nariai sieks dialogą partijoje padaryti konstruktyvesnį, įtvirtins diskusijas, pasisakys prieš “vienos tiesos” tendencijas. LSDP frakcija žada siekti įtvirtinti savo partiją kaip nuosaikią ir savarankišką. Pasak vieno iš frakcijos steigimo iniciatorių Rimanto Dagio, skirtingi požiūriai egzistuoja daugelyje partijų, tačiau socdemai bus pirmieji, kurie tai mėgina civilizuotai įforminti. “Polemika Socialdemokratų partijoje vyksta seniai ir to išdavoje įsikūrė iniciatyvinė grupė, steigianti frakciją partijoje”, - teigė jis, pažymėjęs, kad panašūs procesai vyksta daugelyje socialdemokratų partijų. Frakcijos kūrėjo Jono Valatkos teigimu, kūrimo iniciatyva kilo regioniniuose socialdemokratų skyriuose. Penktadienį steigiamojo susirinkimo posėdyje dalyvavo 50 atstovų iš 22 partijos skyrių. Apie frakcijos Socialdemokratų partijoje steigimą imta viešai kalbėti po to, kai R.Dagys buvo pašalintas iš Socialdemokratų frakcijos Seimepirmininko pavaduotojo posto. Jo vietą užėmė Juozas Olekas.


TASS-o korespondentas M. Sagatelianas praneša: JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR užsienio reikalų ministrų pasitarimas, apie kurį JAV prezidentas Dž. Kenedis paskelbė savo paskutinėje spaudos konferencijoje, gali sužlugti. Kaip praneša spauda, tokio pasitarimo idėją iškėlė Bona, o ją parėmė Jungtinės Valstijos. Pagal VFR vyriausybės sumanymą, jame visų pirma turėjo būti „apsvarstyta Vakarų politika Berlyno klausimu” arba, paprasčiau sakant, Vakarų valstybės turėjo duoti Bonai naujų „garantijų“ ir „patikinimų“, kad jos, kaip ir anksčiau, prieštaraus Vakarų Berlyno klausimo sureguliavimui. Pasitarimas taip pat turėjo paruošti vieningą Vakarų valstybių taktiką būsimojoje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje. Keturių Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrai turėjo susirinkti ne vėliau kaip rugsėjo 15 d. Vašingtone arba Niujorke. Prezidentas Kenedis rugpiūčio 19 d. paskelbė, kad „iš principo susitarta“ sušaukti tokį pasitarimą. Tačiau tolesni įvykiai vystėsi ne taip, kaip norėtų pasitarimo organizatoriai. Pavyzdžiui, Anglijos vyriausybė paskelbė, kad jos užsienio reikalų ministras Lordas Hiumas negalės atvykti į JAV anksčiau kaip rugsėjo 23 d., nes jis bus užimtas rugsėjo 10 d. Londone prasidedančioje tradicinėje kasmetinėje Britanijos nacijų sandraugos šalių ministrų pirmininkų konferencijoje. Kenedžio pareiškimas sušaukti keturių Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrų pasitarimą taip pat šaltokai buvo sutiktas Paryžiuje. Tokia Prancūzijos ir Anglijos pozicija privertė Vašingtoną trauktis. JAV valstybės departamentas vakar paskelbė pareiškimą, kuriame „aiškinama“, jog Kenedžio žodžius apie tai, kad pasitarimo klausimas buvęs „suderintas“, reikia suprasti kaip pareiškimą, kad JAV „pasirengusios“ priimti jo dalyvius. „Amerikos diplomatai, – rašo ryšium su tuo agentūros Asošieited pres korespondentas prie JAV valstybės departamento L. Galekas, – nesiliovė mėginę paruošti kokį nors priimtiną nutarimą. Tačiau jie atsisako teigti, kad toks pasitarimas įvyks


Tai buvo dar praeitų metų pavasarį. Melžėjos kvietė viena kitą lenktyniauti, prisiėme socialistinius įsipareigojimus. Rita Dagytė tada susitarė lenktyniauti su Salverija Indriliūnaite. Abi merginos įsipareigojo primelžti po 1700-1800 litrų pieno iš kiekvienos karvės. Iš pradžių pirmavo Salverija. Prabėgo dar keliménesiai - skirtumas tarp Ritos ir Salverijos primelžto pieno vis mažėjo. Baigėsi ūkiniai metai. Suvedus socialistinio lenktyniavimo rezultatus pasirodė, kad komjaunuolė Rita Dagytė iš 14 karvių gavo po! 1859 litrus, o Salverija Indriliünaitė iš 12 karvių po 1797 litrus. … „Tarybinio artojo“ kolukio žemdirbiai susirinkime svarstė, kam patikėti garbingas deputato pareigas. Pakilo kolūkio revizijos komisijos pirmininkė Morkunaitė ir pasiūlė Ritą Dagytę. Ne vien Rita Dagytė nusipelnė kolūkiečių pasitikėjimą. Rajone (yra daugiau VLKJS narių, kurie iškelti kandidatais į rajono DZD tarybos deputatus. Tai Medeikių vidurinės mokyklos mokytoja komjaunuolė Stanislava Simoliünaitė, Biržų II vidurinės mokyklos mokymo dalies vedėja Teklė Stanikūnienė. Ji kandidate į rajono DZD tarybą pasiūlyta jau antrą kartą. „Komjaunimo“ ir „Nemunėlio“ žemės ūkio artelių nariai savo reikalų atstovavimą rajono Taryboje patikėjo „Komjaunimo“ kolūkio zootechnikei komjaunuolei Valerijai Marozaitei.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Birželio 5 d. Taline įvyks Pabaltės valstybių – Lietuvos, Latvijos ir Estijos statistikos konferencija. Į konferendją išvyko nuo Lietuvos centralinio statistikos biuro direktorius Dr. Micuta ir buvusis direktorius doc. Rimka. Konferencija spręs kai kuriuos statistikos suvienodimo Pabaltės valstybėse klausimus. Tarp kita ko konferencijos darbų tvarkoj yra klausimai apie suderintą šiose valstybėse 1929–30 metų žemės ūkio surašymo pravedimą, apie programos nustatymą pramonės, prekybos ir demografinio surašymo, kurie projektuojami padaryti taip pat apie 1930 metus, apie užsienio prekybos statistikos nomenklatūros reformą ir suderinimą. Konferencija užtruks 4-5 dienas.


Tokiu vardu įdėjo straipsni sovietų oficiozas .„Izviestija“ iš birželio 24 d. Laikraštis, padaręs politinę apžvalgą, liečiančią lietuvių lenkų konfliktą, taip išdėsto Sovietų vyriausybės nusistatymą tuo klausimu: „SSSR yra suinteresuota konflikto sureguliavimu tarp šių dviejų arti esančių valstybių. Per buvusias lietuvių lenkų derybas Lietuvos vyriausybė parodė siekimo neiti į jokius susitarimus, kurie nepatenkina Lietuvos tautinių reikalavimų ir kurie kaip nors galėtų nulemti ginčijamų klausimų išsprendimą. Bet čia neatsižvelgiama į tai, kad bent kai kurie iš svarstomų klausimų gali būti išspręsti neįžeidžiant susitariančių pusių suvereniteto ir nepriklausomybės ir taip pat be nulėmimo tų ginčijamų klausimų, kurie yra rezervuoti T. S-gos tarybos gruodžio mėn. rezoliucijoj. Tų klausimų sureguliavimas padėtų sumažinti lietuvių lenkų santykių aštrumą ir žymiai atimtų galimybę Lenkijos agresingiems elementams kilti prieš Lietuvą“. Neigdamas įtarinėjimus, kad Lietuva esanti SSSR įrankis ir kad SSSR kliudanti konflikto reguliavimui, „Izviestija“ rašo: „Vargu kas būtų daugiau patenkintas kaip Sovietų Sąjunga, jeigu Lietuva ir Lenkija prieitų susitarimo be jokio pašalinio spaudimo ir grasinimo prievarta, išlaikant visišką abiejų pusių teisių lygybę ir savarankiškumą. Prievarta Lietuvos atžvilgiu nėra kelias lenkų ir lietuvių tautoms sutaikyti. Tai yra kelias naujiems sukrėtimams Europoj. Kaip žinoma, dar pereitų metų lapkričio mėn. Lenkija norėjo su ginklais rankose priversti Lietuvą priimti lenkų reikalavimus. Ji negalėjo tų agresingų sumanymų įvykdyti dėl Sovietų Sąjungos pozicijos ir visuomenės nuomonės Europoj. Per praėjusį pusmetį lenkų imperialistai ir jų prancūzų ir anglų globėjai dirbo tam, kad sudarytų daugiau palankias apystovas savo planams vykdyti… Mes dar po T. S. Tarybos gruodžio mėn. rezoliucijos nurodinėjom, kad lenkų agresijos pavojus ne pašalintas, bet tik atidėtas. Dabar tas pavojus vėl gresia Lietuvai. Lenkų imperialistai, veidmainiškai šaukiantieji apie savo taikingumą, (matyt, tam įrodyti, be ko kito, turėtų būti ir atsargos karių šaukimas rytų apygardose) ir jų globėjai žaidžia su ugnimi. Istorija mus moko, kad joki panašios rūšies konfliktai negali būti lokalizuoti, ypatingai poversalinėj Europoj. Iš čia eina, kad tie, kas lengvabūdžiai provokuoja konfliktą, sudaro didžiausią pavojų visos Europos taikai. Griežtas viso pasaulio visuomenės nuomonės nusikalstamų avantiūrų pasmerkimas turi priversti pagalvoti žvangančius ginklais „imperialistinius grobuonis“.


Lietuvių draugijų veikimas okup. Lietuvoj eina platyn.

Praėjusią savaitę Vilniuj įvyko metinis visuotinis Šv. Kazimiero draugijos susirinkimas. Draugijos pirmininkas kun. šamb. A. Viskantas padarė metinės darbuotės apyskaitą. Iš jos paaiškėjo, kad šiuo laiku draugija turi 9-ose apskrityse 150 skyrių. Sulig apskritimis skirstoma taip: Ašmenos apskrity – 5 skyriai, Braslavės – 9, Dysnos – 1, Gardino – 7, Lydos – 23, Suvalkų – 8, Švenčionių – 53, Vileikos – 1 ir Vilniaus – Trakų 41. Visi tie skyriai turi 3810 narių. Pernai metų pradžioje draugija turėjo tik 5-ose aps. 15 skyrių, šiemet tas skaičius padidėjo iki 150. Dauguma jų turi knygynėlius, kai kuriuose yra suruošta paskaitų, vaidinimų. Centras siuntinėja prelegentus, kurie per metus padarė 117 paskaitų ir padėjo susiorganizuoti 50-čiai skyrių. Draugija rūpinasi ir mokyklomis, bet iki šiol teturi tik 1 mokyklą. Paduota prašymai ir vakariniams kursais steigti, bet atsakymo negauta. Sumanymuose pasiūlyta įsteigti vasaros metu skrajojamas teatras sodžiui labiau organizuoti ir burti lietuvių jaunimas ir sušaukti provincijos skyrių atstovų susivažiavimas.


ITALIJOS ŽEMĖS ŪKIO SAMDINIŲ IR PUSININKŲ

KOVA ROMA, birželio 17 d. (TASS-ELTA). Italijoje įvyko manifestacijos, kurias surengė žemės ūkio samdiniai ir pusininkai, kovojantieji, kad būtų pagerinta jų materialinė padėtis. Kaip praneša agentūra ANSA, bendranacionaliniame žemės ūkio darbininkų streike taip pat dalyvavo ryžių laukų darbininkės. Ypač masiškos buvo žemdirbių demonstracijos Toskanos ir Emilijos-Romanijos srityse.


Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų asociacija ir jos nariai - regioniniai rūmai ieško bendradarbiavimo partnerių ir Rytuose, ir Vakaruose. Praėjusią savaitę Maskvoje įvyko buvusios TSRS prekybos ir pramonės rūmų susitikimas. Įsteigta Tarptautinė konsultacinė koordinacinė prekybos ir pramonės rūmų taryba. Lietuva dalyvaus šios organizacijos veikloje turėdama stebėtojos statusą, kuris leis gauti visą mus dominančią informaciją. Praėjusią savaitę Vokietijoje, Rostoke, įkurta Baltijos prekybos rūmų asociacija. Jos veikloje dalyvaus visos Baltijos jūros baseino šalys. Tikslas - užtikrinti keitimąsi informacija, kurti bendrą informacinę sistemą. Be to, naujoji organizacija, pasinaudodama ilgamete Vokietijos patirtimi, padės plėtotis analogiškoms struktūroms Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje. Tarp Baltijos prekybos rūmų asociacijos steigėjų - Vilniaus ir Kauno regioniniai prekybos ir pramonės rūmai. Dalyvaudami ir vienur, ir kitur, tikimės tapti tarpininkais, sugebančiais sieti skirtingus interesu


Meninis realizmas persunkė ir kito Puškino mokinio — genialaus Gogolio kūrybą. Didžiule satyrine jėga Gogolis atvaizdavo atstumiančias baudžiauninkystės ir carinio biurokratizmo bruožus. Rusų literatūros milžinas Levas Tolstojus visą savo kūrybą pašventė liaudžiai ir davė savo kūriniuose nepalyginamus rusų gyvenimo vaizdus. Savo kūriniuose L. Tolstojus negailestingai kritikavo to laiko valstybinę, bažnytinę, visuomeninę ir ekonominę tvarką, pagrįstą išnaudojimu, liaudies masių pavergimu, skurdu, smurtu ir veidmainyste. Savo monumentaliniame istoriniame romane „Karas ir taika“ jis atvaizdavo 1812 metų tėvynės karo istoriją, tautinio liaudies išsivadavimo karo, kuriame liaudis pasirodė esanti vyriausias karinės pergalės šaltinis. Stambių atsiekimų turi XIX amžiuje ir rusų tapyba, kurios plėtotėje pasireiškė trys tendencijos: siužeto demokratizacija, susidomėjimas rusiškuoju gyvenimu ir realistiniu metodo sustiprėjimas. Stambiausias XIX amž. rusų tapytojas Repinas, semdamas savo siužetus iš rusiško gyvenimo, savo kūryboje skelbė pažangias socialines — politines idėjas. Kartu su literatūra ir menu augo ir stiprėjo taip pat ir rusų mokslas. Chemiką Mendelejevą ir fiziologus Sečionovą ir Pavlovą įkvėpdavo mintis apie mokslo žinių populiarizaciją, liaudies platų švietimą. Jie siejo teoriją su praktiką, jie neužsiskleisdavo į ankštą „akademizmo“ kiautą, nebuvo neprieinami mokslo žyniai — dosnia ranka jie bėrė mokslo sėkla į Rusijos dirvonuojančią žemę — rusų liaudies gerovei, visos žmonijos laimei. XX amžius pradėjo naują epochą mūsų tautos ir valstybės istorijoje — aštrios kovos tarp proletariato ir buržuazijos, bolševikų partijos įkūrimo ir sustiprėjimo, Lenino ir Stalino veikimo epochą. Pasirodžiusi XIX amž. pabaigoje pirmoji Rusijoj marksistų grupė, Plechanovo vadovaujama, išvystė visapusišką filosofinę ir ekonominę reakcinės liaudininkų teorijos kritiką ir suvaidino didelį vaidmenį marksizmo propagandoj Rusijoj. Lenino moksliniai ir politiniai veikalai pradėjo naują epochą rusų visuomeninės minties plėtotėj. Didieji rusų filosofijos ir revoliucinės demokratijos klasikai Belinskis ir Gercenas, Černiševskis ir Dobroliubovas praskynė kelią marksistinėms idėjoms Rusijoj. Tarnavimo liaudžiai idėją, neapykantą išnaudotojams ir pažangos priešams, materialistinės filosofijos su revoliuciniu demokratizmu sujungimą, pavergtųjų tautų teisių ir interesų gynimą — visas šias pažangias rusų mintytojų ir revoliucionierių idėjas leninizmas išvystė toliau. Leninas ir Stalinas, kūrybiškai išvystę marksizmą ir kritiškai išnaudoję ir apibendrinę rusų kultūros atsiekimus, sukūrė marksistinę naujo tipo partiją, bolševikų partiją, kuri atvedė Rusijos tautas į didžiausią Spalio socialistinės revoliucijos pergalę. Revoliucinis rusų proletariato sąjūdis, vykęs bolševikams, Leninui ir Stalinui, vadovaujant, buvo galingas akstinas pažangios rusų kultūros kilimui. Literatūroje ryškiausiu šios pažangios kultūros atstovu buvo M. Gorkis. Nenuilstamas socialinės tiesos ieškotojas, stambiausias, Lenino žodžiais, proletarinio meno atstovas, Gorkis šaukė į drąsią kovą už didžius darbo idealus ir jau savo pirmuose veikaluose pranašavo ateinančią artimą revoliuciją. Kiek kitaip atsispindėjo šių laikų rusų literatūros pažangios tendencijos kito rašytojo — A. Čechovo — kūryboje. Jis vaizdavo miesčionijos pilkojo kasdieniškumo pasaulį, beteisę ir bejėgią inteligentiją, smulkiųjų valstiečių tamsumą. Bet ir iš jo kūrybos dvelkė tas tikėjimas į didžiąją laimingąją ateitį, kuris yra tiek būdingas Gorkiui. Didžioji Spalio revoliucija pradėjo naują epochą ne tik mūsų šalies tautų istorijoje, bet ir visos žmonijos istorijoje.


JAV SPAUDA APIE NEPAVYKUSĮ BANDYMĄ PALEISTI DŽP

„Niujork Herald Tribiun” korespondentas Donovenas praneša iš Vašingtono, kad Vašingtonas nepaprastai nusivylė ir nusiminė, nepavykus paleisti raketą „Avangard”. Kadangi iki NATO pasitarimo Paryžiuje teliko tik 10 dienų, Vašingtono nusiminimą padidina būkštavimai, kad tai padarys blogą įspūdį užsienyje. Vašingtone nemanoma, rašo korespondentas, kad sprogimas Keip-Kanaverale yra pasaulio galas, bet čia tikrai manoma, kad jis galutinai likvidavo bet kurį pagrindą nerūpestingumui mūsų šalies mokslo laimėjimų atžvilgiu. Senato komisijos ginkluotųjų pajėgų reikalams pirmininkas Ričardas Raselis pareiškė: „Tai labai rimtas ir sunkus smūgis krintančiam mūsų tarptautiniam prestižui”. Jis įspėjo gynybos ministeriją, kad ji nemėgintų paleisti „mažytį daiktelį, kuris atrodo, kaip žaisliukas” palyginti su tarybiniais palydovais. Agentūros Asošieited Pres diplomatinis korespondentas Vašingtone Haitaueris rašo: „Šiandieninis nesėkmingas Jungtinių Valstijų mėginimas paleisti dirbtinį Žemės palydovą kirto nepaprastą smūgi Amerikos prestižui visame pasaulyje… Žinia iš Keip-Kanaveralo (Florida) apie nevykusį raketos paleidimą buvo valstybės departamentui savotiškas pritrenkiantis smūgis. Departamento pareigūnai jau dvi ar tris dienas stebėjo, kaip Europoje juokiamasi iš šio palydovo paleidimo. Visų geriausia, ko jie galėjo tikėtis, buvo tai, kad, paleisdami palydovą, kuris buvo pernelyg mažas ir pernelyg pavėluotas palyginti su stambiais tarybiniais palydovais, besisukančiais orbitomis, Jungtinės Valstijos bent parodys, kad jos dalyvauja lenktynėse. Raketos-nešėjos sprogimas išsklaidė ir čia viltį artimiausiam laikui. Tai buvo klaida, kuri vargu ar galėjo įvykti blogiausiomis aplinkybėmis”.


Rezultate lenkų ministerio pirmininko Bartelio kelionės į Liubliną likviduoti vietos „ukrainiečio“ vaivados Juzevskio kalbą buvo nuspręsta kilusį dėl žinomosios Juzevskio kalbos konfliktą su SSSR tuo būdu, kad Juzevskio pareiskimai bus dementuoti. 18. IX Pat išleido komunikatą, kuriame pareiškiama, kad „Pšegliond Lubelski“ ir „Ziemia Lubelska“ paskelbtasai vaivados kalbos tekstas nėra tikslus vaivados kalbos atpasakojimas ir kad smulkiau ištyrus dalyką pasirodė, kad toje kalboje nieko priekaištingo nebuvę. „Gazeta Varšavska Poranna“ ta proga rašo: „Smulkusai dalyko ištyrimas ar neiškėlė kartais to fakto, kad „Pšegliond Lubelski“ yra nuosavas p. vaivado organas? Ir jei jo kalbos atpasakojimas tik dabar po 2-ių savaičiu pasirodė netikslus, tai dėl ko patsai vaivada nepareiškė to savo laiku viešai, o laukė, kol „Gaz. V-ka“ pareikalavo jo atsistatydinimo? Ir ar gali pagaliau p. vaivada išsiginti, kad tekste pareikštosios nuomonės yra ne jo nuomonės?“. Šis įvykis dar kartą įrodo visą lenkų politikos ciniškumą. Jiems yra niekis dementuoti visiems aiškų ir tikrą faktą, jei to jų interesai reikalauja. Čia lygiai taip, kaip jie savo laiku išsižadėjo Suvalkų sutarties, kai Želigovskį paskelbė maištininku, o paskui savu žmogum. Tai dar kartą visiems kaimynams turėtų įrodyti ir priminti, kiek yra verti lenkų pareiškimai ir žodžiai.


Nors Katedros aikštė trečiadienio pavakarę ir nebuvo tokia pilna, kokia būdavo (kaip ir Vingio parkas) 1988 metų vasarą, tačiau Sąjūdžio dešimtmečio minėjimas prie Vilniaus šventovės tapo įvykiu, kuris neabejotinai sukėlė ne tik gausybę prisiminimų tiek scenoje vėl stovėjusiems Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nariams, tiek sceną supusiems tūkstančiams minėjimo dalyvių. Ir vieniems, ir kitiems negalėjo nekilti minčių, kad du kartus įbristi į tą pačią upę iš tikrųjų neįmanoma. “O, šimtas metų!” - buvo girdėti sveikinantis žmones. Kai kurie prisipažino nesimatę nuo 1990-1991 metų. Tada dar ne žili per prabėgusį laiką pražilę, tada dar buvę liaunučiai jaunikaičiai, dabar atsivedę į Katedros aikštę jau savo vaikučius, žinančius apie didžiąją Sąjūdžio bangą tik iš pasakojimų, kaip pasakas. Tada gaudyte gaudę kiekvieną užuominą apie laisvę, dabar jau devintus metus gyvenantys laisvoje Lietuvoje, o vaikučiai ir gimę laisvėje. Tie patys, bet kitokie. Kai į Katedros aikštę iš garsiakalbių pasipylė didžiojo 1988 metų rugpjūčio 23 dienos mitingo įrašo fragmentai, laikas trumpam lyg ir sugrįžo atgal. Žmonės lengvai atspėjo anuomet kalbėjusiųjų pavardes iš jų balsų: “Marcinkevičius!” “Geda!” “Juozaitis!” “Saja!” “Landsbergis!” Į anuos nepaprastus metus nukėlė ir Regimanto Adomaičio perskaitytas steigiamojo Sąjūdžio suvažiavimo Geros valios pareiškimas, kurio daugelis tezių stebėtinai aktualios ir dabar. Vėl grįžus į šiandieną minėjimą vedęs Algirdas Kaušpėdas pakvietė pasisakyti Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narius Julių Juzeliūną, Arvydą Juozaitį, Romualdą Ozolą, Kazimierą Prunskienę, Zigmą Vaišvilą, Alvydą Medalinską, Vytautą Landsbergį. Galop paprašė, kad iš minios į sceną ateitų Prezidentas Valdas Adamkus, ir suteikė žodį Justinui Marcinkevičiui. Poeto perskaitytos 1988 metų eilės skambėjo kaip šiandien rašytos. Žmonės šilčiausiai sutiko Prezidentą Valdą Adamkų ir Vytautą Landsbergį. Šiltai ir Justiną Marcinkevičių, Romualdą Ozolą, Julių Juzeliūną. O kai pradėjo kalbėti Arvydas Juozaitis, Vytautui Landsbergiui teko žmones raminti, kad netriukšmautų ir leistų pasisakyti. Nenorėta klausytis ir Kazimieros Prunskienės. Žmonėms neįsakysi. Vytautas Landsbergis mėgino sušvelninti priešpriešą ir diplomatiškai aiškino, jog esminiu klausimu pasitikėjimo ir pagarbos verta ir šiandien tiek visa iniciatyvinė grupė, tiek tūkstančiai kitų žmonių: “Aš neabejoju, jeigu laisvai Lietuvai iškiltų grėsmė, stotume vėl visi - tie šimtai tūkstančių ir mes trisdešimt penki, kurie kasdienybėje gal pasibarame”. Minėjimas baigtas Lietuvos himnu ir Baltijos kelio daina, priminusia, kad lemtingu momentu iš tikrųjų gebame susiimti už rankų, neklausdami nei vardų, nei pažiūrų.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Šeštadienį ir sekmadienį Bosnijoje-Hercegovinoje ir Juodkalnijoje įvyko referendumai: Bosnijos vadovai sako, kad dauguma musulmonų ir kroatų balsavo už atsiskyrimą nuo Jugoslavijos, serbai šią akcija boikotavo. Manoma, kad Juodkalnija, kaip ir Serbija, liks Jugoslavijos sudėtyje. Oficialūs rezultatai turėtų paaiškėti šiandien. O vakar serbai ir jų priešininkai musulmonai keliuose, vedančiuose į Sarajevą, pradėjo statyti barikadas.


Kubiečių tauta sugebės sutriuškinti priešą

„Kuba šiandien – tai didžiulė mokykla“, – pareiškė liaudies mokyklų atidarymo metu Kubos Jungtinių revoliucinių organizacijų nacionalinės vadovybės narys Blasas Roka. 29 liaudies mokyklos atidarytos rugsėjo 1 d. visose Kubos provincijose. Kalnuose ir slėniuose, miestuose ir kalmuose, pasakė Blasas Roka, šiandien mokasi vaikai, jaunimas, darbo žmonės, mokosi visi darbingi žmonės, įsavindami kultūrą. Šių mokyklų įsteigimas, pabrėžė Blasas Roka, yra dalis revoliucinės vyriausybės pastangų kelti kultūrinį liaudies lygį. Socializmui reikia, kad darbo žmonės ir visa liaudis būtų labai kultūringi, kad jie mokėtų valdyti naujausias mašinas ir kurti daugiau gėrybių visai visuomenei. Minėdamas agresyvius Amerikos imperializmo veiksmus prieš Kubą, Blasas Roka pabrėžė, kad „Amerikos imperialistai, kurie jau ne kartą matė, kaip sužlugo jų planai prieš Kubą, dabar vykdo naujus agresyvius veiksmus prieš mūsų šalį, bet šie planai taip pat sužlugs. Ir tai parodys kad jie vėl apsiriko“. Kubos politika, pareiškė Blasas Roka, visuomet buvo aiški. Kuba dar kartą kartoja, kad dėl Amerikos provokacijų ji kreipsis į tarptautines organizacijas, o naujos agresijos atveju kubiečių tauta sugebės sutriuškinti prieš


Amerikietis prašo politinio prieglobsčio

Prieš keletą dienų į Havaną atvyko su savo šeima Amerikos mokslininkas fizikas Ričardas Burė ir paprašė suteikti jam politinį prieglobstį. Aiškindamas motyvus, kurie jį paskatino palikti Jungtines Valstijas, Burė pareiškė laikraščio „Revoliusion“ korespondentui: „Aš nusprendžiau palikti Jungtines Valstijas ir atvykti į Kubą svarbiausia dėl to, kad mano šalyje esančios sąlygos darbui ir tyrinėjimams taikos labui yra nepakankamos ir mažai palankios. Tokia nepalanki padėtis – Šiaurės Amerikoje viešpataujančios socialinės sistemos vaisius“. Amerikos ginkluotosios pajėgos, pasakė Burė, sudarinėja su mokslininkais kontraktus ir griežtai kontroliuoja jų darbą, kliudo dirbti pažangiems mokslininkams. Amerikos spaudos pradėta militaristinė kampanija, pasakė Burė, yra pagrindinis ginklas mano šalies vyriausybės rankose. Jos tikslas – pateisinti karines priemones, ypač tas, kurios nukreiptos prieš Kubą. „Tiesa apie Kubos revoliuciją, pabrėžė jis, – rūpestingai slepiama


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Sėkmingai pasibaigus ilgoms deryboms dėl koalicinės vyriausybės sudarymo, reikia kuo greičiausiai išvesti Amerikos ginkluotąsias pajėgas iš Tailando — Laoso kaimyno — teritorijos. Taip pat reikia išvesti šimtus Amerikos „kariniu patarėjų”, kurie yra paties Laoso teritorijoje. Todėl krinta į akis tas faktas, kad išsyk, kai tik buvo sužinota apie vyriausybės sudarymą Laose, oficialūs Amerikos asmenys padarė pareiškimus, kad JAV neketinančios išvesti savo kariuomenės ir patarėjų bent kiek artimesnėje ateityje. Antai, JAV valstybės sekretoriaus padėjėjas Tolimųjų Rytų reikalams Averelas Harimanas, kalbėdamas Ei Bi Si televizijos programoje birželio 12 d. vakare, pareiškė, kad Amerikos kariuomenė nebus išvesta iš Tailando tik todėl, kad Laose sudaryta vyriausybė, nes karinės JAV priemones Pietryčių Azijoje turi „sustiprinti Vakarų galią nekomunistinėse šio rajono šalyse”. Kaip rašo „Niujork taims” korespondentas, Vašingtonas laiko Amerikos kariuomenę Tailande „vienintele potencialia atsvaros jėga prieš Šiaurės Vietnamo partizanus ir tarybines ginkluotąsias pajėgas Laose”. Tai jau nauja tezė Amerikos propagandoje! Juk iki šiol Vašingtonas ironiškai žiūrėjo į Vientiano grupuotės teiginius, kad jos kariuomenė pralaimėjusi prieš „Šiaurės Vietnamo partizanus”, o staiga dabar apie tai imta kalbėti rimtai, net priduriamos mitinės „tarybinės ginkluotosios pajėgos Laose”. Tokių teiginių tikslas aiškia matyti iš to paties „Niujork taims” korespondento pranešimo. Jis rašo, kad, Vašingtono nuomone, Amerikos kariuomenės buvimas Tailande „konkrečiai rodo, jog Vašingtonas suinteresuotas Laoso stabilumu ir neutralumu”, — skaityk: suinteresuotas toliau kištis į Laoso ir kitų šalių vidaus reikalus Pietryčių Azijoje.


NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Vašingtono, JAV Jūrų ministerija vakar pranešė, kad Viduržemio jūroje dislokuotas 6-asis Amerikos laivynas išplaukė iš Neapolio „manevrams“. Oficialiame ministerijos pareiškime dėl 6-ojo laivyno perkėlimo nurodoma, kad „tai — eiliniai manevrai, kurie atliekami pagal prieš keletą mėnesių paruoštus planus“. Vis dėlto, nurodo korespondentas, Vašingtone spėjama, kad Amerikos laivų išplaukimas į jūrą yra susijęs su Egipto nutarimu nacionalizuoti Sueco kanalą.


Štai kokios medžiagos rasta pas suimtuosius komunistus

Paskutiniu laiku mūsų policija, likvidavusi komunizmo lizdus Lietuvoje, sudavė kelius smarkius smūgius, nuo kurių Lietuvos komunistai negreit atsigaus. Prieš Velykas rastas jų konspiratyvus butas, suimti svarbiausieji partijos vadai, buvo suardytas visas darbas. Praėjo tiek laiko, kol pavyko šiek tiek persiorganizuoti, kol suimtųjų vadų vieton atbruko kitus. Ir štai, naujas smūgis, nauji suėmimai ir likvidacija. Suimti nauji vadai, likviduota nauja organizacija. Bet dabartinė birželio mėn. likvidacija pasižymi viena ypatinga aplinkybe, kuri išskiria ją iš visų ligšiol padarytų likvidacijų. Būtent šioj paskutinėj likvidacijoj mūsų kriminalinei policijai pavyko ne tik patį vietos komunistų lizdą suardyti, bet ir išaiškinti, iš kur mūsų komunistams „rytų saulutė“ šviečia, kur iš tiesų yra jų darbo vadovybė ir iš kur jų „pasiryžimas“. Birželio 20 d. kriminalinės policijos atrasta medžiaga rodo, kur yra mūsų komunistų tikrieji vadovai. Iš rastos medžiagos, iš įsakymų ir instrukcijų, gautų iš „aukštybių“, matyt, kad mūsų komunistų kiekvienu žingsniu tėviškai rūpinamasi. Nurodymai duodami ne tik bendri, platesniu mastu, bet kuo smulkiausieji, kreipiama dėmesio į kiekvienos kuopelės darbą, į kiekvieną posėdį, daroma pastaba dėl menkiausios klaidelės, žodžiu, — faktinai vadovaujama visu darbu Lietuvoje. Iš daugybės instrukcijų ir įsakymų, mūsų komunistų gautų iš užsienio, paduosime čia įdomesnes vietas. Dėl rūgpiūčio 1 d. ir pasiruošimo prie jos įsakoma vesti agitaciją spaudoje ir gyvu žodžiu. Paaštrinti kovą prieš visų tikybų bažnyčias, organizuoti streikus, demonstracijas, platinti literatūrą ir t. t. Kitame laiške rašoma, kad išsiųsta pinigų ir paaiškinama, kodėl tie pinigai nebuvo išsiųsti anksčiau. Tame pačiame laiške mūsų komunistai gauna pastabą dėl netinkamos konspiracijos. Tolimesniuose laiškuose siūloma parašyti visą eilę agitacijos knygučių. Šios knygutės turi apimti įvairiausias darbininkų gyvenimo sritis ir kiekvienas darbininkų sluoksnis turės rasti sau pritaikintą brošiūrėlę. Šioms knygutėms mūsų komunistams nurodoma ne tik bendri pavadinimai, bet ir visos jų teisės, tokiu būdu, kad darbas jau lieka mūsiškiams komunistų autoriams lengvas, nes visas planas pagamintas ir paduoti smulkiausieji nurodymai. Pranešama, kad profinterno kongresas atidėtas iki rūgpiūčio 15 d., bet gali būti dar atidėtas. Toliau pažymima, kiek mokėti įvairiems komunistų veikėjams algos ir paskiriama kiekvienam darbo vieta. Nurodoma į eilę komunistų kaipo kandidatus į Lenino mokyklą ir jau duodami jiems paskyrimai baigus mokyklą. Tie paskyrimai, žinoma, į įvairias Lietuvos vietas. Tokiu būdu aišku, kad pas mus siunčiami komunistai išmokslinti, perėję tam tikrą agitacijos mokyklą; jiems suteikiamos vietos, duodamas gerai apmokamas darbas. Centro komiteto nariams griežtai draudžiama dalyvauti kuopelių susirinkimuose. Tik raikomo narys gali atskirais atsitikimais aplankyti vieną kitą kuopelę, bet tas neturi virsti taisykle. Svarbesnieji komunistų veikėjai turi turėti tiek darbo, kad neturėtų laiko lankyti kuopelių susirinkimus. Kiek vadovybė domisi smulkiausiais mūsų komunistu darbais, gali charakterizuoti, kad ir šis laiškas apie vienos kuopelės susirinkimą ir jo proto „2. VI. 30. Dėl N. kuopelėsprotokolo. 1. Negerai, kad protokolas buvo rašytas kuopelės susirinkime. 2. Protokole perdaug bendrų pasakymų ir permaža konkrečių nutarimų. 3. Perdaug klausimų svarstyta. Toliau tame pačiame laiške nurodoma į mūsų komunistų klaidą, padarytą laiške vadovybei, kuriame yra posakis „darbo žmonių klasė“. Dėl tos klaidos rašoma, kad darbo žmonių klasės nėra, yra „darbininkų klasė“. Komunstų kuopelėms įsakoma neužsiimti mopriniais (Mopr — Tarptautinė organizacija revoliucion. šelpti) darbais, tam tikslui reikia steigti speciales moprines kuopeles. Kitame laiške „mūsiškiai“ gauna papeikimą už tai, kad F. (Feigelsono?) bylos metu jie šaukė prie streiko. — „Negerai buvo šaukti prie protesto streiko F. bylos metu, nes organizacija apdaužyta, parengiamo darbo nepravedėt ir visai nepasisekė gegužės 1 d. paruošimas. Reikėjo pasitenkinti lapeliais, mitingais ir atvykimu į teismo salę. Iš anksto reikėjo numatyti, kad nepasiseks“. Kitame tą pačią dieną rašytame laiške paskirstomos sekretariato funkcijos. Vienas skiriamas orgskiriaus, kitas agitpropo, trečias laikinai profskiriaus vedėju. Kitus skyrius paskirstyti pavedama pačiam sekretariatui. Tam pačiam laiške vienas skiriamas Kauno raikomo nariu ir jam paskiriama 400 litų per mėnesį algos.


Po tris dienas trukusių įnirtingų gatvių kautynių vyriausybės kariuomenei pavyko numalšinti jūrų pėstininkų sukilimą Puerto Kabelje, praneša informacijų agentūros iš Karakaso. Betankuras pasiuntė prieš sukilėlius stambias pėstininkų, tankų ir aviacijos pajėgas. Keturi eskadriniai minininkai apšaudė juos nuo jūros. Buvo kaunamasi už kiekvieną gatvę, už kiekvieną namą. Tik su dideliais nuostoliais pavyko vyriausybės kariuomenei įvesti kontrolę mieste. Puerto Kabelje įvesta komendanto valanda. Agentūra Asošielted pres, pavyzdžiui, vadina Puerto Kabelje sukilimą „labiausiai kruvinu išmėginimu” iš visų, kuriuos iki šiol patyrė Betankuro režimas. Šalyje padėtis tebėra įtempta. Karakase šiąnakt buvo apšaudytas vienas policijos dalinys. Stengdamasi užkirsti kelią galimoms jaunimo riaušėms, vyriausybė uždarė visas šalies vidurines mokyklas, taip pat universitetą Valensijoje. Į šį miestą vedančioje linijoje išsprogdintas geležinkelio tiltas. Į sustiprėjusį liaudies judėjimą Betankuro vyriausybė atsakė naujomis represijomis prieš pažangiąsias šalies jėgas. Pradėta masiškai suiminėti pažangius veikėjus, taip pat ir parlamento deputatus. Po tris dienas trukusių įnirtingų gatvių kautynių vyriausybės kariuomenei pavyko numalšinti jūrų pėstininkų sukilimą Puerto Kabelje, praneša informacijų agentūros iš Karakaso. Betankuras pasiuntė prieš sukilėlius stambias pėstininkų, tankų ir aviacijos pajėgas. Keturi eskadriniai minininkai apšaudė juos nuo jūros. Buvo kaunamasi už kiekvieną gatvę, už kiekvieną namą. Tik su dideliais nuostoliais pavyko vyriausybės kariuomenei įvesti kontrolę mieste. Puerto Kabelje įvesta komendanto valanda. Agentūra Asošielted pres, pavyzdžiui, vadina Puerto Kabelje sukilimą „labiausiai kruvinu išmėginimu” iš visų, kuriuos iki šiol patyrė Betankuro režimas. Šalyje padėtis tebėra įtempta. Karakase šiąnakt buvo apšaudytas vienas policijos dalinys. Stengdamasi užkirsti kelią galimoms jaunimo riaušėms, vyriausybė uždarė visas šalies vidurines mokyklas, taip pat universitetą Valensijoje. Į šį miestą vedančioje linijoje išsprogdintas geležinkelio tiltas. Į sustiprėjusį liaudies judėjimą Betankuro vyriausybė atsakė naujomis represijomis prieš pažangiąsias šalies jėgas. Pradėta masiškai suiminėti pažangius veikėjus, taip pat ir parlamento deputatus.


Tarybų Sąjungos vyriausybė igaliojo TASS-a padaryti tokį pareiškimą. Pastaruoju metu Vakarų Europoje agresyviojo NATO bloko ribose sudaromos naujos taikai pavojingos Vakarų valstybių karinės-politinės kombinacijos. Tarybinei liaudžiai, pakėlusiai pagrindinę kovos su hitlerine Vokietija naštą, nėra vis tiek, kuria kryptimi ir dabar vystosi įvykiai šiame svarbiame žemės rutulio rajone. Nuo to, kaip susiklosto santykiai tarp Europos valstybių, daugeliu atžvilgių priklauso visuotinės taikos likimas ir tarptautinis saugumas. Iš tikrųjų, yra žinoma, kaip tik Europoje įsiliepsnojo dviejų pasaulinių karų gaisrai. Ir dabar Europoje tebėra rimto pavojaus židinių. Iki šiol nelikviduotos antrojo pasaulinio karo liekanos, nesudaryta Vokietijos taikos sutartis, nenormalizuota padėtis Vakarų Berlyne. Vakarų Vokietijoje vėl pakėlė galvą militaristinės ir revanšistinės jėgos, kurių padedamas Hitleris sukurstė antrąjį pasaulinį karą. Šiomis sąlygomis ypač svarbus darosi klausimas, ko siekiama vienais arba kitais vyriausybių veiksmais – ar gerinti padėtį ir stiprinti taiką, ar didinti įtempimą ir sukelti naują karinį konfliktą. Kaip tik šiuo požiūriu reikia vertinti karinį-politinį Prancūzijos – Vakarų Vokietijos bendradarbiavimą, kaip tik iš šios pozicijos reikia nagrinėti ir Prancūzijos prezidento de Golio neseniai atliktą kelionę į VFR. Reakciniai Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos valdantieji sluoksniai nemažai stengėsi pavaizduoti šią kelionę esant istoriniu Prancūzijos – Vokietijos susitaikymo aktu, pavaizduoti ją kone „galingu taikos veiksniu“. Buvo labai stengiamasi užmiršti, kad tik per vieną šimtmetį vokiškasis militarizmas kelis kartus sukurstė Europoje grobikiškus karus, užpuldamas Prancūziją. Taip pat norima užmiršti, kad prancūzų tauta šiuose karuose prieš vokiškąjį militarizmą praliejo nemaža kraujo, sumokėjo savo sūnų gyvybėmis, gindama Prancūzijos nepriklausomybę. Aišku, Europos tautos teigiamai įvertintų tokį faktą, jeigu Prancūzija, sutinkamai su savo įsipareigojimais pagal Potsdamo susitarimą ir panaudodama savo ryšius su VFR vyriausybe, padėtų Vokietijai vystytis taikiai ir demokratiškai, padėtų greičiau sudaryti Vokietijos taikos sutartį. Jos galėtų tik karštai sveikinti stiprinamą tokiu taikingu pagrindu prancūzų ir vokiečių tautų draugystę. Tačiau padėtis visai ne tokia, kokią mėgina pavaizduoti oficialūs Paryžiaus ir Bonos sluoksniai. Prancūzijos vyriausybė, suartėdama su VFR, turi galvoje anaiptol ne taikos ir Europos saugumo interesus. Tai dar kartą akivaizdžiai patvirtino oficialus prezidento de Golio vizitas į Vakarų Vokietiją. Nėra stiprinama prancūzų ir vokiečių tautų draugystė, o tik Prancūzijos valdantieji sluoksniai sudarė sandėrį su dabartinio Bonos „reicho“ vadovais, kurie atvirai reikalauja peržiūrėti antrojo pasaulinio karo rezultatus. Vakarų Vokietijos vadovai, su kuriais ieško glaudžios sąjungos de Golis, reiškia teritorines pretenzijas visai eilei Europos valstybių, demonstratyviai atsisako normalizuoti santykius su valstybėmis, kurias ne kartą buvo užpuolę Vokietijos militaristai, visaip kliudo valstybėms susitarti dėl taikaus Vokietijos problemos sureguliavimo ir padėties Vakarų Berlyne normalizavimo šiuo pagrindu. Bonos militaristai ir revanšistai neslepia savo ketinimų jėga realizuoti savo avantiūristinius planus ir reikalauja bundesverui raketinio-branduolinio ginklo. Kaip tik su tomis karo ir revanšizmo jėgomis dabar ne tik draugauja, bet ir solidarizuojasi valdantieji Prancūzijos sluoksniai. Oficialus Prancūzijos valstybės vadovo vizitas į VFR parodė, kad dabar valdantieji Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos sluoksniai ne tik neslepia Tarybų Sąjungai priešiškos savo bloko krypties, bet, priešingai, ją visaip pabrėžia. Prezidento de Golio vizito į VFR išvakarėse Prancūzijos užsienio reikalų ministras Kuvas de Miurvilis padarė šmeižikišką pareiškimą, teigdamas, kad Prancūzijai, esą, „Vokietijos grėsmė užleidusi vietą Rusijos grėsmei“. O prezidentas de Golis savo kalbose Vakarų Vokietijoje nuėjo dar toliau, pareikšdamas, kad tiek Prancūzijai, tiek ir Vokietijos Federatyvinei Respublikai, esą, „kartu gresiąs betarpiškas Tarybų Sąjungos pavojus“. Šie pareiškimai patiko Bonos valstybės veikėjams ir buvo jų karštai paremti. Kalbos apie „Tarybų Sąjungos grėsmę“ – nebe naujas metodas. Jo griebdavosi dar Antikominterno pakto kūrėjai, ruošdamiesi sukelti antrąjį pasaulinį karą. Prie šio metodo dabar faktiškai grįžtama, kad būtų galima kaip nors užmaskuoti agresyvią brandinamų planų esmę. Iš tikrųjų tų planų esmė yra „Bonos–Paryžiaus ašies“ pagrindu sudaryti Vakarų Europoje karinę-politinę grupuotę visokioms avantiūroms prieš TSRS ir kitas taikingas valstybes ruošti. Kaipgi kitaip galima suprasti rėksmingą generolo de Golio pareiškimą dėl Europos organizavimo „nuo Atlanto iki Uralo“ ir dar su sąlyga, kad Rytų Europos šalyse turi būti likviduota socialistinė santvarka? Tai ta pati sena neįgyvendinama Europos reakcijos svajonė atkurti Europoje istorijos atmestą santvarką. Tokie planai visiški atitinka agresyvius siekimus Vakarų Vokietijos militaristų ir revanšistų, kuriems vis dar neduoda ramybės beprotiškos Hitlerio idėjos apie „naujosios tvarkos“ įvedimą nuo Atlanto iki Uralo. Ne atsitiktinai de Golio vizitas ir jo pareiškimai pagyvino revanšistinių aistrų siautėjimą Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje. Generolą de Golį revanšistai visur sutiko šūkiais aneksuoti Tarybų Sąjungai, Lenkijai ir Čekoslovakijai priklausančias teritorijas. Valdantieji Vakarų Vokietijos sluoksniai su atviru džiaugsmu sutiko de Golio prisijungimą prie jų siūlomos „apsisprendimo“ formulės, už kurios slypi pavojingas Bonos planas prisijungti VDR teritoriją ir smurtu peržiūrėti sienas Europoje, susidariusias po antrojo pasaulinio karo. Prancūzijos prezidentas nepagailėjo spalvų Vokietijos militarizmui viešai girti. Savo kalboje Hamburgo bundesvero akademijos karininkams generolas de Golis kalbėjo apie kariaunos „dorybes”, apie kilnią” prancūzų ir vokiečių karių vienybės sriti”, apie įžymią vokiečių ir prancūzų karinių veiksnių reikšmę”. Visa tai nuskambėjo kaip nusikalstamo Vokietijos militarizmo reabilitavimas. Kaip generolas de Golis nutolo nuo to blaivaus apibūdinimo, kuriuo jis apibrėždavo plėšikišką Vokietijos militarizmą antrojo pasaulinio karo metais. Aišku, kad revanšistinių nuotaikų ir militaristinių aistrų kurstymas anaiptol nepadeda likviduoti įtempimo židinio Europoje. Pagaliau savo susitikimų ir pasikalbėjimų metu prezidentas de Golis ir kancleris Adenaueris ir nesvarstė taikaus Vokietijos problemos sureguliavimo klausimų, priešingai, jie darė viską, kad sudarytų naujų kliūčių taikiam Vokietijos problemos sureguliavimui ir galėtų dar labiau sutelkti savo pastangas aktyvesnei kovai prieš bet kuriuos pasiūlymus, kuriais siekiama taikiai sureguliuoti Vokietijos problemą. Bona ir Paryžius pasirodė esą uolūs šalininkai to, kad būtų išsaugotas atgyvenęs okupacinis režimas Vakarų Berlyne, ragino toliau naudoti Vakarų Berlyną NATO baze VDR centre. Tuo Prancūzijos vyriausybė dar kartą patvirtino, kad ji ketina tarnauti Bonos interesams, ketina paremti militaristinius Vakarų Vokietijos sluoksnius, kurie seniai stengiasi bet kuria kaina pamėginti neleisti, kad Vakarų Berlyne būtų likviduota nenormali padėtis. Oficialus de Golio vizitas nemažai prisidėjo prie tolesnio karinio Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos bendradarbiavimo stiprinimo. Prancūzijos prezidentas savo viešuose pareiškimuose tiesiog pasakė, kad reikalingas „organiškas“ Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos armijų „bendradarbiavimas“, ragino „sujungti“ Vokietijos ir Prancūzijos „galimybes“, kad būtų galima padidinti ir išplėsti jų karinį potencial


Italų balsas apie lietuvių-lenkų ginčą Ženevoje.

Užsienio spauda labai daug rašo apie mūsų bylą su lenkais Ženevoje. Prancūzų spauda, pav., ,.Echo de Paris“ stačiai neleistinu būdu lojojasi, kad Lietuva nepasiduoda Lenkijos smurtui. Kiek ramiau rašo anglų spauda, bet ir ta gerai nesusiorientuoja situacijoj. Savotiška, daug nepriklausomesnę, poziciją užima italų spauda, kuri yra daug objektingesnė, bet vis dėlto nelaisva ir ji nuo kai kurių netikslių mūsų ministerio pirmininko žygių įvertinimo, pav., tvirtinimo, kad jis tyčiomis darąs T. S. Tarybai obstrukciją. Gyviausių tautos reikalų gynimas sulig visos mūsų tautos įsitikinimu ir valia, nėra tai obbstrukcija tyčiomis! Paduodame čia italų spaudos balsus. „Il Giornale d'Italia“ 8 birželio publicistas C. Steiluti Scala taip rašo: „Šį kartą moralinio spaudimo metodas Lietuvos konflikto su Lenkija nedavė jokių rezultatų. Moralinio spaudimo metodas Tautų Sajungos tarybos rankose yra stambus ginklas sunkiausioje padėtyje. Šio metodo esmė glūdi tame, kad būtų izoliuotos užsispyrusios pusės ir kad abi pusės statomos į stojusių prieš teismą padėjiman, kad Taryba joms galėtų išlieti savo priekaištus. Šis metodas kai kada ir pavykdavo, kaip tatai, pav., buvo su Dancigu. Dancigo senatas po septynerių ginčo metų pabaigė tuo, kad atsisakė nuo savo amžinų skundų prieš Lenkiją, ir Dancigo klausimai daugiau nefiguruoja Tarybos darbų dienotvarkėj. Atvirkščiai, tas pat metodas, taikinamas Vengrijai, pasibaigė fiasko nežiūrint griežto pasielgimo pereitais metais su Vengrijos atstovais, o dabar po pirmojo gero rezultato pereitais metais gruodžio mėnesį, fiasku pasibaigė moralinis spaudimas prieš Voldemarą, panaudotas tam, kad būtų sudrausta Lietuva. Gruodžio mėnesį rodėsi, kad Lietuvos ministeris pirmininkas nusprendė susitaikyti su Varšuva. Iškilmingame Tarybos posėdy turėjo vietos Pilsudskio ir Voldemaro susitikimo scena ir rankų pasispaudimas taikos vardan. Bet dabar praėjus šešiems mėnesiams paaiškėjo, kad tai būta ne tvirtos tos rūšies „taikos“ ir „triumfo“. Mažasai ir karingas Voldemaras neleido sau nė kiek susijaudinti iš naujo panaudojus moralinio spaudimo metodą. Jis išlaikė visus priekaištus ir kiršinimus, atsakydamas su nemažėjančia stiprybe ir su aiškiu noru daryti obstrukcija. Čemberlainas padarė jam vieną tokių britaniškų priekaištų, nuo kurių plaukai ant galvos šiaušiasi. Prancūzijos vardu Bonkuras, Vokietijos Subertas, Japonijos Adači, Tarybos pirmininkas ir kiti pridėjo dar daugiau reiškiančių savo patarinėjimų. Kas už visus mažiau kalbėjo, tai buvo Zaleskis, kuris tenkinosi tuo, kad neigė kai kuriuos Voldemaro pareiškimus ir dideliu atsargumu atsisakė įeiti į visos bylos diskusijas iš esmės, matyt tenkindamasis tuo, kad jo oponentas turi reikalą su visa Taryba. Gale desperatingos diskusijos, užėmusios visą dieną, buvo gauta šiokis rezultatas. Voldemaras turėjo drąsos savo teikimus pastatyti prieš Čemberlaino teikimus ir versti, kad jie būtų balsuojami. Naturalu, kad Taryba balsavo už Čemberlaino rezoliuciją. Voldemaras liko vienas. Britanijos ministeris pabrėžė Voldemaro izoliaciją, bet formališkai nugalėtoju išėjo Voldemaras. Jis nuvedė Tarybą ten, kur norėjo. Tačiau jo laimėjimas yra pavojingas laimėjimas. Didžiuma valstybių aiškiai išreiškė savo nuomonę. Ir jeigu dabar iš Lenkijos pusės įvyktų koks nors siurprizas, tai Lietuva turėtų žinoti, kad ji buvo pastatyta neteisiųjų pusėje. Voldemaras drąsiai stojo su savo paskutine korta juridiškai. Jam lieka politiškas žaidimas. Teritorialinis Lietuvos padėjimas tarp Rusijos, Vokietijos ir Lenkijos duoda jam tokių resursų. Bet ar naudinga jam rizikuoti Europos karu ir pastatyti savo šalį represijoms. Lietuvių Lenkų konfliktas yra daug svarbesnis negu, tai gali rodytis. Jis dar kartą parodė, kad tvirta valia ir griežtas nusistatymas leidžia priešintis stambiausiem priešininkams. Bet jis taip pat iškėlė sunkų klausimą apie mažąsias valstybes. Daugelis klausia: ar gali mažoji valstybė turėt tiesos ir laisvės gresti visai situacijai ir mesti pirštinę visiems stambiems pasaulio politikos faktoriams? Mes nenorime spręsti šio klausimo iš esmės. Mes pasitenkinsime tik konstatavę naują garsų demokratinių principų fiasko. Ir būtent dabar visų įžymiausieji Vilsono koncepcijos garbintojai šaukia prieš poziciją, kurią yra užėmusios mažosios valstybės. Kitas italų dienraštis „Il Popolio da Italia“ 7. VI. straipsny „Pigmejai ir titanai“ rašo: „Voldemaras išlaikė vieningą Tarybos spaudimą - ir priešinosi jam tokia energija ir tokiu atsparumu, nepasidavinėjo įtikinėjamas, kad galų kale pats vienas sugriovė reikalingą balsavimui vienybę ir pasiekė to, kad nė jokio termino nebuvo nustatyta. Tautų Sąjunga pasirodė bejėgė priversti pasiduoti sau mažiausią ir jauniausią Europos valstybę“.


Šiandien čia eiliniame plenariniame 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto posėdyje toliau vyko diskusija dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemos. Diskusijoje dalyvavo Italijos, Kanados, Lenkijos ir JAV atstovai. Italijos delegatas Kavaletis visiškai solidarizavosi su karinga A. Dino (JAV) kalba, pasakyta komiteto posėdyje gruodžio 14 d. Italijos atstovo nuomone, Tarybų Sąjungos pasiūlymai, pateikti SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje, negali būti pagrindas savitarpiškai priimtinam susitarimui dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo, nes tuo atveju, pasak jo, Vakarai atsidurtų nenaudingoje padėtyje palyginti su socialistinėmis šalimis. Kavalečio argumentus parėmė Kanados atstovas Bernsas, kuris, be to, pareiškė, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymuose reikia patikslinti ir išaiškinti daug detalių, kurios, esą, dar neaiškios Vakarų atstovams komitete. Po to didelę kalbą pasakė Lenkijos delegacijos vadovas M. Liachsas. Jis plačiai kalbėjo apie žinomąjį „Rapackio planą“, kuriuo numatoma įkurti Europoje atominio ginklo neturinčias zonas. Amerikos atstovas Stelė perskaitė JAV valstybės departamento pareiškimą, kurį amerikiečiai jau padarė š. m. balandžio mėnesį, ir kurio prasmė ta, kad „Rapackio planas“ Vakarams nepriimtinas, nes jis duoda pranašumą tik socialistinėms šalims, silpnina „laisvojo pasaulio“ gynybą ir pažeidžia„ jėgų pusiausvyros“ Europoje principą. Eilinis komiteto posėdis įvyks gruodžio 19


Prancūzų spauda apie franko stabilizavimą.

Radio žiniomis, prancūzų spuda gyvai komentuoja įvykusį franko stabilizavimą. Visa spauda pripažįsta šio įvykio didelę reikšmę ekonominiame Prancūzijos gyvenime ir sveikina radikalus, – pasak „Avenir“, „pasiryžusius padėti Poncaré pereiti paskutinį finansinio krašto atstatymo etapą“. „Matin“ laiko franko stabilizavimą istoriniu įvykiu, atidarančiu naują ekonominio gyvenimo erą. „Exclsior“ skeibia reformą geriausia, nes visos partijos su ja sutikusios. „Figaro“ rašo, kad stabilizavimas nėra darbo pabaiga, o tik nacionalinių vertybių realizavimo pradžia. Visa spauda kiritikuoja socialistus, kurie reikalavo priemonių frankui stabilizuoti, bet vengė vykdymo atsakomybės.


ARMĖNIJA - AZERBAIDŽANAS: ŽADA NUTRAUKTI UGNĮ

Armėnijos ir Azerbaidžano prezidentų įgaliotiniai pasirašė protokolą dėl susitarimo nutraukti ugnį prie šių valstybių sienų laikymosi. Pasirašant tarpininkavo Kazachstano prezidento atstovai. Protokolas dėl ugnies nutraukimo įsigalios rugsėjo 15 dieną. Ankstesni susitarimai, pagal kuriuos ugnis turėjo būti nutraukta rugsėjo 1 dieną, nerealizuoti. Naujajame susitarime Kalnų Karabachas nepaminėtas.


BONA, kovo 15 d. (TASS). Agentūros DPA korespondento pranešimu, kalbėdamas savo partijos rinkiminiame susirinkime Niurnberge, VSDP pirmininkas Olenhaueris pareiškė, kad federalinė vyriausybė visiškai nesuprato savo užsienio politikos uždavinių. Visame pasaulyje, pasakė jis, rimtai galvojama nesilaikyti atkakliai karinių blokų, o ieškoti naujų kelių įtempimui mažinti. Bet dr. Adenaueris vertindavo tarptautinę padėtį pernelyg akcentuodamas karinius aspektus. Olenhaueris apkaltino federalinę vyriausybę tuo, kad ji nepareiškė iniciatyvos Vokietijos suvienijimo klausimu. Atvirkščiai, pradėdama remilitarizavimą, ji padidino Vokietijos skilimą. Olenhaueris pakartojo, kad VSDP atmeta visuotinę karinę prievolę.


Šiandien 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto dieninio posėdžio pradžioje TSRS delegacijos vadovas V. Kuznecovas padarė pareiškimą dėl tolesnio branduolinių bandymų nutraukimų problemos svarstymo. Siekdama kuo greičiau sureguliuoti ginčijamus klausimus ir paruošti susitarimą dėl visų branduolinio ginklo bandymų uždraudimo, pasakė jis, Tarybų Sąjungos vyriausybė sutinka, kad trijų valstybių pakomitetis branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu nepertrauktų savo veiklos 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo pertraukos met


Rugsėjo 3-4 dienomis Vilniuje įvyks tarptautinė konferencija “Euroatlanto integracija - pagrindinis stabilumo aspektas”. Ją rengia Lietuvos užsienio reikalų ministerija kartu su Vokietijos Konrado Adenauerio ir Friedricho Eberto fondais bei Norvegijos užsienio reikalų ministerija. Konferenciją globos Lietuvos ir Lenkijos Prezidentai Valdas Adamkus ir Aleksandras Kwasniewskis. Užsienio reikalų ministerija tikisi, kad forumas taps Vilniaus konferencijos’97 tęsiniu. Tiesa, šiemet konferencijoje nedalyvaus tokio aukšto rango svečiai, kaip buvo pernai. Tuomet į Vilnių atvyko keliolikos Rytų ir Vidurio Europos valstybių lyderiai bei keliasdešimt aukštų pareigūnų iš daugelio žemyno valstybių, taip pat Europos Sąjungos ir NATO. Šiemet renginyje laukiama apie šimto aukšto rango svečių iš ES, NATO, kelių pasaulio valstybių, taip pat Lietuvos. Pasak URM atstovų, tai bus pareigūnai ir ekspertai, realiai dalyvaujantys rengiant įvairių valstybių ir tarptautinių organizacijų pagrindines politikos kryptis. Jau patvirtinta, kad forume dalyvaus Lietuvos ir Lenkijos Prezidentai, Danijos gynybos ministras H. Hakkerupas, buvęs Vokietijos užsienio reikalų ministras H.D. Genscheris, JAV ir Norvegijos ambasadoriai NATO A. Vershbow ir H.J.Lianas, Latvijos užsienio politikos instituto direktorius A. Lejinis, Rusijos Baltijos jūros laivyno vadas admirolas V. Jegorovas. Laukiama Estijos ambasadoriaus prie NATO J. Luiko, kuris turėtų skaityti pranešimą, NATO generalinio sekretoriaus padėjėjo G.B. Klaibaro, Europos Komisijos Generalinio direktorato 1A vadovo G.Burghardo, Europos liaudies partijos (antros pagal dydį Europos Parlamento frakcijos) pirmininko pavaduotojo H.G. Potteringo, nemažai kitų politikų, diplomatų, karių, akademikų, nevyriausybinių organizacijų atstovų, žinomų žurnalistų. Pernai rugsėjo pradžioje vykusioje konferencijoje didžiausias dėmesys buvo skirtas kaimyniniams santykiams ir tautų sambūviui pasibaigus šaltajam karui. Šių metų Vilniaus konferencijoje numatoma aptarti svarbiausius Lietuvos ir daugelio Rytų bei Vidurio Europos valstybių užsienio politikos prioritetus - integravimąsi į euroatlantines politikos, ekonomikos ir saugumo struktūras, pirmiausia ES ir NATO, bei regioninį bendradarbiavimą. Konferencijos organizatoriai tikisi, kad susitikime bus ne tik išklausyti įvairūs pranešimai, bet ir diskutuojama penkiose forumo dalyse pateiktomis temomis. “Mūsų nuomone, konferencija suteiks ypač gerą galimybę prieš šių metų pabaigoje Vienoje rengiamą ES viršūnių susitikimą ir kitais metais Vašingtone įvyksiantį NATO aukščiausio lygio susitikimą efektyviai pristatyti Lietuvos politikos bei ekonomikos laimėjimus bei gerinti Lietuvos įvaizdį tarptautinėje politinėje arenoje”, - sakė Lietuvos užsienio reikalų viceministras Jonas Rudalevičius. Kaip žinoma, Lietuva tikisi, kad Vienos susitikime ji bus pakviesta derybų dėl narystės ES, o Vašingtono susitikime bus patvirtinta NATO plėtros perspektyva, įtraukiant į ją Baltijos valstybes. Daugumą Vilniaus konferencijos organizacinių išlaidų padengs užsienio fondai ir tarptautiniai institutai. Nedidelė dalis išlaidų teks ir Lietuvos Vyriausybei. Ji iš savo rezervo fondo jau skyrė šioms reikmėms 70 tūkst. litų. Konferencija vyks sostinės Rotušėje.


Japonijos taikos šalininkai rūsčiai smerkta JAV vyriausybės veiksmus, kurie kelia branduolinio karo pavojų, pareiškė Japonijos taikos komiteto pirmininkas Hiranas. Japonijos taikos šalininkai, pareiškė jis, laiko Kubos respubliką taikos ir nepriklausomybės simboliu, deglu, kuris nušviečia priklausomųjų ir kolonijinių šalių tautų nacionalinio išsivadavimo kovos keli


Sekmadieniniai Havanos laikraščiai „Notistas de oi” ir „Mundo” ryškiose vietose rašo apie Tarybų Sąjungos ir Kubos jaunimo mitingą Kremliaus suvažiavimų rūmuose. Stambiose laikraščių antraštėse sakoma: „Jausmingai atsisveikinta su Kubos studentais Kremliuje”, „TSRS užtikrina Kubai pagalbą”. „Kubos studentai nusiuntė Chruščiovui ir TSKP puikų laišką”, — skelbia laikraščių antraštės. Vedamajame straipsnyje, skirtame Kremliaus mitingui, laikraštis „Notisias de oi” vadina draugystės mitingą jausmingu, nuoširdžiu, tikrai brolišku”. Straipsnyje nuoširdžiai dėkojama kubiečių tautos vardu už neįkainojamą nuoširdžią Tarybų Sąjungos pagalbą Kubai ir už tai, kad vėl ryškiai pareikštas TSRS tautų solidarumas Kubos liaudžiai ir Kubos revoliucijai. Labai šiltai laikraštis rašo apie Kubos studentus, kurie mokėsi TSR Sąjungoje. Mūsų jaunuoliai, rašo laikraštis apie jaunuosius kubiečius, grįžta apsiginklavę techninėmis žiniomis ir dar didesniu revoliuciniu entuziazmu. Jie grįžta į kooperatyvus ir liaudies dvarus, iš kur jie išvyko mokytis. Kuba juos sutiks taip, kaip jie nusipelnė. Iš visos širdies mūsų liaudis dėkoja Tarybų Sąjungai. Sekmadieniniai Havanos laikraščiai „Notistas de oi” ir „Mundo” ryškiose vietose rašo apie Tarybų Sąjungos ir Kubos jaunimo mitingą Kremliaus suvažiavimų rūmuose. Stambiose laikraščių antraštėse sakoma: „Jausmingai atsisveikinta su Kubos studentais Kremliuje”, „TSRS užtikrina Kubai pagalbą”. „Kubos studentai nusiuntė Chruščiovui ir TSKP puikų laišką”, — skelbia laikraščių antraštės. Vedamajame straipsnyje, skirtame Kremliaus mitingui, laikraštis „Notisias de oi” vadina draugystės mitingą jausmingu, nuoširdžiu, tikrai brolišku”. Straipsnyje nuoširdžiai dėkojama kubiečių tautos vardu už neįkainojamą nuoširdžią Tarybų Sąjungos pagalbą Kubai ir už tai, kad vėl ryškiai pareikštas TSRS tautų solidarumas Kubos liaudžiai ir Kubos revoliucijai. Labai šiltai laikraštis rašo apie Kubos studentus, kurie mokėsi TSR Sąjungoje. Mūsų jaunuoliai, rašo laikraštis apie jaunuosius kubiečius, grįžta apsiginklavę techninėmis žiniomis ir dar didesniu revoliuciniu entuziazmu. Jie grįžta į kooperatyvus ir liaudies dvarus, iš kur jie išvyko mokytis. Kuba juos sutiks taip, kaip jie nusipelnė. Iš visos širdies mūsų liaudis dėkoja Tarybų Sąjungai.


Reikia atsižvelgti į Tarybų Sąjungos poziciją

Komentuodamas N. A. Bulganino laišką Norvegijos ministrui pirmininkui, Vašingtono laikraštis „Star” redakciniame straipsnyje pažymi, kad TSRS pozicija yra teisinga ir ragina Jungtines Valstybes pagalvoti, kokią poziciją užimtų pati Amerika, jeigu ji būtų apsupama karinėmis bazėmis. „Įsivaizduokime, — rašo laikraštis, — kad Meksikos vyriausybė, sudariusi sąjungą su Rusija, leistų įrengti bazes anapus sienos, iš kur rusai karo atveju galėtų panaudoti prieš Jungtines Valstybes šiuolaikinius bombonešius ir vairuojamus sviedinius. Žinoma, mūsų protestas, mūsų įspėjimas būtų greitas ir griežtas”. Tarybų Sąjungos reakcija į tas bazes, pabrėžia „Star”, „yra toks veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti”. Laikraštis atkreipia dėmesį į tą laiško vietą, kurioje rašoma, kad TSRS turi viską, kas yra reikalinga jos vystymuisi, ir kad Tarybų Sąjunga nori iš kitų tiktai to, kad tarybinei liaudžiai nebūtų trukdoma dirbti taikų, kuriamąjį darbą. „Tuose žodžiuose labai daug tiesos, — baigia laikraštis, — ir tai tokia aplinkybė, kuri prisideda prie taikos ir kurios nereikia pamiršti”.


Gruzijos TSR jaunimas karštai atsiliepė į partijos ir vyriausybės kvietimą dalyvauti naujų įmonių šalies rytuose ir šiaurėje statyboje. Pasikalbėjime su TASS'o korespondentu Gruzijos LKIS CK sekretorius T. Džanelidzė papasakojo: - Jaunieji mūsų respublikos patriotai kovoja už didingų partijos uždavinių įvykdymą. Savo laiku drauge su kitų broliškųjų tautų pasiuntiniais įsisavinti dirvonų išvyko daugiau kaip 2.000 savanorių iš Gruzijos. Gruzijos jaunimo pasiuntinius galima matyti Donbaso šachtose, Stalingrado ir Kuibyševo HES statybose, kitose įmonėse ir statybose. Daugiau kaip 3.000 jaunųjų darbininkų ir specialistų parėmė patriotinę Tbilisio komjaunuolių iniciatyvą ir išvažiavo į respublikos energetikos statybas Šiomis dienomis į komjaunimo organizacijas ateina įvairių profesijų jaunuoliai ir merginos, vidurinių ir aukštųjų mokyklų auklėtiniai, išreiškusieji norą važiuoti į naująsias statybas. Jau gauta daugiau kaip 4.000 pareiškimų. - Komunistų partija, - rašo jaunieji darbininkai iš Rustavio miesto A. Giunašvilis ir D. Papkiauris, - numatė smarkaus sunkiosios pramonės išvystymo šalies rytuose programą. Mes būsime laimingi, dalyvaudami jos įgyvendinime. Sunkumai mūsų nebaugina. Mes įveiksime juos. Daugelyje įmonių gamybininkai, nutarusieji važiuoti į rytinius rajonus, sudaro kompleksines brigadas, kad į naujas vietas atvažiuotų kaip ištisas kolektyvas.


Streikuojančių Lenkijos šachtininkų vadovai sako, kad darbas bus atnaujintas tik po to, kai juos patenkins derybų su vyriausybe rezultatai. Reikalaujama padidinti atlyginimus ir finansinės paramos šachtoms. Žmonės baiminasi, kad ateinančiais metais kai kurios šachtos gali būti uždarytos. Pasak premjerės, kai kurie reikalavimai bus patenkinti. Manoma, kad masinių atleidimų nebus.


Karolio staigus grįžimas ir paskelbimas karalium visame pasaulyje sukėlė didžiausią sensaciją. Visi laikraščiai pilni plačiausių tų įvykių aprašymų. Netrūksta ir reminiscencijų iš buvusio princo ir dabartinio karaliaus romantiškos praeities. O jo praeitis tikrai romantiška, jei ne skandalinga, ir vieno rimto anglų laikraščio žodžiai, kad jis labiau primena romanų kaip tikro gyvenimo princą, yra beveik teisingi. Karolis pirmą kartą sukėlė skandalą, kada 1918 m. Odesoje morganatiškai vedė vieno rumunų generolo duktere Ceciliją Lambrino. Tos jungtuvės nepaprastai smarkiai papiktino princo tėvą karalių Ferdinandą. Bet princas nepaisė ir dar didesniam savo tėvo papiktinimui atsisakė nuo savo teisių į rumunų sostą. Bet pirmykštę meilę pamažu ataušo jo smarkaus būdo motina karalienė Marija ir… laikas. 1920 m. lakusis princas jau buvo įsimylėjęs graikų princesę Heleną, kurią ir vedė. Žinoma, pirma Karolio žmona pakėlė triukšmą. Bet Karolis kaip įgeltas puolė savo naujos šeiminės laimės ginti ir visas Cecilijos, kad ir teisėtas pretenzijas nieku pavertė. Tačiau ir jaunajai ir gražiajai Helenai Karolis neilgai išliko ištikimas. Pasipainiojo rudplaukė žydė Lupescu, ir Karolis metė žmoną, metė sūnų, metė savo giminę, vėl atsisakė nuo sosto, ir visai kaip romanuose išvyko į ištrėmimą su savo meiluže. Bet, matyti, taip lengvamaniškai atsisakydamas nuo sosto, jis darė tik gestą, nes, kaip tik jo tėvas mirė, jis tuoj pasiskelbė karalium ir net pasisiūlė mesti ponią Lupescu. Bet tai nieko nepadėjo, ir jo mažametis sūnus buvo paskelbtas karalium. Karolis gavo pasilikti užsieniuose, kur iš viso išbuvo ketverius metus. Apsigyvenęs kuriam laikui Anglijoje, jis buvo skandalingai išsiųstas, kada anglų valdžia susekė, kad jis nusisamdė du lėktuvus ir, prikrovęs juos proklamacijų, rengias juos pasiųsti į Rumuniją jų išmėtyti per kaimiečių partijos kongresą. Bet Rumunijoje politinė padėtis pasikeitė. Mirė vienas iš jo didžiausių priešų visagalių liberalų vadas Jonel Bratianu. Kiek vėliau valdžią paėmė Karoliui palanki kaimiečių partija su Maniu pryšakyje. Kad daroma žygių Karoliui į sostą sugrąžinti, buvo jau prieš mėnesi žinoma. Čia svarbiausias roles suvaidino, kaip dabar jau paaiškėjo, buv. ministeris pirmininkas Maniu, Karolio brolis princas Mikalojus ir rumunų ministeris Londone Titulescu, kuris prieš kurį laiką atvyko į Bukareštą. Liberalų vadas Vintila Bratianu, didžiausias Karolio priešas, drauge su princo motina Marija ir princu Stirbey, kurie irgi yra nusistatę prieš Karoli, buvo visiškai iš netyčių užklupti. Karalienė Marija net buvo išvažiavusi į garsiuosius Oberammergauo Kristaus kančių vaidinimus. Įdomu, kad ji, sužinojusi apie Karolio paskelbimą karalium, pareiškė, kad „kaipo motina džiaugiasi“. Karolis į Rumuniją atskrido Paryžiuje specialiai nusamdytu lėktuvu. Pakeliui į sostinę lėktuvas dėl benzino stokos buvo priverstas nusileisti rumunų kaime Koefoesfoe. Bet tai pastebėjo antras lėktuvas, kuriuo skrido du Karolio pasekėjai, ir išgelbėjo ji iš nemalonios padėties. Paryžiškiai lėktuvai nusileido rumunų karo aerodrome Kluje, kur visi karininkai Karolį sutiko su karališka garbe. Čia Karolis persivilko rumunų generolo uniforma ir toliau į Bukareštą nuskrido karo lėktuvu. Bukarešte jį pasitiko du pulkai kareivių ir irgi atidavė jam karališką garbę. Iš čia Karolis automobiliu nuvažiavo į Cotroceni rūmus, kur jį pasitiko jo brolis Mikalojus. Karoliui atvykus, įvykiai rutulojos nepaprastai greitai. Tuoj atsistatydino Maniu vyriausybė, buvo sudaryta nauja su Mironescu pryšakyje, buvo sušauktas tautos susirinkimas ir Karolis beveik vienu balsu buvo paskelbtas karalium. Nors su žmona Karoliui dar nepavyko susitaikinti, bet sūnų jis jau atsiėmė pas save. Dabar visas pasaulis su dideliu susidomėjimu seka įvykių raidą Rumunijoje. Tam tikruose sluoksniuose kyla baimės, kad lakus nepastovus avantiūristiškas Karolis, atsisėdęs soste, neįtrauktų Rumunijos į kokias avantiūras.


Vakar 18-kos nusiginklavimo komiteto branduolinio ginklo bandymų nutraukimo pakomitečio posėdyje pasakė kalbą Tarybų Sąjungos atstovas S. Carapkinas. Tarybų Sąjungos atstovas kritikavo Vakarų valstybių poziciją branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu. Pateikdamas keletą įtikinamų pavyzdžių, kaip nacionalinėmis priemonėmis galima susekti branduolinius kitos šalies sprogdinimus, S. Carapkinas pabrėžė, kad, kai Vakarų atstovai kalba, jog nepakanka nacionalinių priemonių, jie patys puikiai supranta, kad jų teigimai neatitinka tikrovės ir yra nepagrįsti. Jeigu JAV, pasakė S. Carapkinas, ir toliau teigia, kad nacionalinės kontrolės priemonės joms nepriimtinos ir reikalauja tarptautinės kontrolės, tai dabar visiems aišku, kad tai jos daro ne todėl, kad nacionalinės susekimo priemonės neužtikrina susitarimo laikymosi kontrolės, o todėl, kad nacionalinė kontrolė neduoda galimybės žvalgybai ir šnipinėjimui. Bet mes niekada nesutiksime atidaryti savo teritorijos užsienio žvalgybų veiklai. Gerai žinodamos, kad TSRS nesutiks su tokia kontrole, ir vis dėlto jos reikalaudamos, Vakarų valstybės tiesiog ieško pretekstų, kad galėtų sužlugdyti susitarimą dėl bandymų nutraukimo ir atlikti branduolinius bandymus atmosferoje, dėl ko JAV vyriausybė jau priėmė nutarimą. Dabar jau galutinai paaiškėjo, sako S. Carapkinas, kad Vakarų valstybės, atmesdamos nacionalinę kontrolę ir reikalaudamos tarptautinės kontrolės, vadovaujasi ne kontrolės reikalavimais, o savo žvalgybos interesais. Norėdama išvesti derybas iš aklavietės, toliau pasakė S. Carapkinas, Tarybų Sąjungos vyriausybė 1961 metų lapkričio 28 d. pateikė naują pasiūlymą, numatantį kitokią, naują pažiūrą į branduolinio ginklo bandymų problemos sprendimą. S. Carapkinas pabrėžė, kad Jungtinės Valstijos panaudojo įvairias technines diskusijas šiuose susitikimuose tik tam, kad neregėtai sukomplikuotų, supainiotų ir užvilkintų derybas. Jos aiškiai stengėsi nevaisingose techninėse diskusijose nuskandinti politinę reikalo esmę ir tuo būdu atsikratyti, nepaisyti tautų reikalavimo nedelsiant uždrausti visų rūšių branduolinio ginklo bandymus. Mes realistai ir tikime faktais, o ne abstrakčiais Amerikos atstovų pareiškimais, pasakė baigdamas TSRS atstovas. O faktai rodo, kad Jungtinės Valstijos mėgina derybomis dėl branduolinių bandymų nutraukimo tik pridengti savo pasiruošimus bandymams ir atnaujinti pačius bandymus. Tarybų Sąjunga nenorėtų lenktyniauti su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis – kuriant ir kaupiant mirtiną ginklą. Mes norėtume suvienyti pastangas tikrajam nusiginklavimui. To siekdama, Tarybų Sąjunga pasiruošusi nedelsdama pasirašyti sutartį dėl branduolinio ginklo bandymų uždraudimo ir kontroliuoti nacionalinėmis nustatymo priemonėmis sutarties laikymąsi.


Jungtinėms Valstijoms vėl nepavyko šiandien įvykdyti branduolinio sprogdinimo kosminėje erdvėje Džonstono salos rajone Ramiajame vandenyne. Kaip praneša Amerikos informacijų agentūros, „Toro” raketa, nešanti branduolinį užtaisą, netrukus po paleidimo dėl techninių sutrikimų buvo susprogdinta pagal komandą iš žemės. Raketos skeveldros ir branduolinis užtaisas nukrito į vandenyną. Branduolinio sprogimo neįvyko.


Vokiečiai, okupavę Lietuvą, įsteigė kiekvienoje apskrityje Darbo Įstaigą — „arbeitsamtą“. Tos įstaigos priklausė apygardų komisarams, kurie savo viešais skelbimais ragino visus abiejų lyčių asmenis nuo 16 iki 55 metų amžiaus registruotis, o jau dirbančius įpareigojo registruotis per savo darbovietę. Už nesiregistravimą grasino sunkiomis bausmėmis. Žmogus, nežinodamas „arbeitsamto“, vaidmens, galėjo pamanyti, kad ji rūpinasi dirbančiojo gerove, suteikdama jam darbą. Tačiau iš tikrųjų „arbeitsamtas“ buvo gestapo agentūra ir politinių žinių rinkimo biuras, kuris egzistavo darbo žmonių pragaiščiai „Arbeitsamtas“, registruodamas dirbantįjį, užpildydavo žinių lapą su daugybe klausimų ir svarbiausiu „kur ir ką dirbo nuo 1940 metų birželio mėn. 15 d. iki 1941 metu birželio mėn. 22 dienos“, t. y. Tarybų valdžios metu. Toje anketoje darbo žmogus atsispindėjo lyg veidrodyje. Iš anketos žinojo, kas ir ką dirbo prie Tarybų valdžios. Gestapo agentai nueidavo į tą įstaigą ar įmonę, kurioje dirbantysis dirbo prie Tarybų valdžios, ir surinkdavo apie jį žinias, koks jis buvo ir kuo pasireiškė tuo metu, ir gavę „neigiamų žinių“, jį izoliuodavo iš visuomenės tarpo nužudydami, kalindami, arba išveždami į Vokietijos katorgą. O išvengti „arbeitsamto“ buvo neįmanoma, nes už nesiregistravimą ir pasitraukimą iš darbo buvo sunkiai baudžiama. Įstaigoms ir privatiems darbdaviams buvo uždrausta betarpiškai samdyti darbininkus ar tarnautojus. Tad „arbeitsamtui“ priklausė visokios profesijos žmonės, ir jis juos galėjo dėti, kur tik norėjo, nes negalima buvo atsisakyti pasiūlyto darbo. Per „arbeitsamtą“ buvo vykdomos visokios darbo prievolės ir išvežimai į Vokietijos katorgą. Taip pat visokie darbininkų ir tarnautojų suėmimai vyko per „arbeitsamtą“. „Arbeitsamtas“ įvedė darbo pažymėjimą, be kurio gyventi dirbančiajam buvo neįmanoma. Be darbo pažymėjimo neduodavo maisto kortelės, neduodavo buto, nei niekas negalėjo priimti net laikinai apsigyventi. Susirgęs negalėjai gauti ne tik pats, bet net ir šeimos nariams medicinos pagalbos. Negalėjau net išeiti į gatvę, nes po gatves gestapininkai gaudė žmones be darbo pažymėjimo ir, tokį sugavę, pristatydavo „arbeitsamtui“ nubausti. Jeigu dirbantysis, jausdamas gestapo persekiojimą, gyventų slaptai, policijoj neužsiregistravęs, ir jo gyvenamoji vieta policijai būtų nežinoma, tai „arbeitsamte“ sužinotų jo darbovietę, iš kurios dirbantįji ir pasimtų. Savavališkai pametęs darbą ir negrąžinęs darbo pažymėjimo, galėjai prasibastyti neilgiau kaip vieną mėnesį, nes pažymėjime kas mėnuo buvo kvituojamas algos gavimas, ir jis galiodavo tik vieną mėnesį, taigi nedirbant ir algos negavus, pažymėjimas per mėnesį automatiškai nustodavo galiojęs. Kas tris dienas iš eilės neatvykdavo į darbą, apie tą darbovietė turėjo tuoj pranešti „arbeitsamtui“, kuris įsakydavo policijai dirbantį suimti ir pristatyti jam nubausti. Be „arbeitsamto“ sutikimo negalima buvo pereiti iš vienos darbovietės į kitą. Tuo būdu dirbantysis negalėjo net pakeisti savo darbo ir gyvenamosios vietos. Aišku, kad kiekvienas dirbantysis, buvo savotiškas „arbeitsamto“ kalinys. Žmogus, vengęs „arbeitsamto, buvo laikomas nusikaltėliu ir sunkiai baudžiamas, todėl ir nenorėdamas turėjo alkanas dirbti išnaudotojų vokiečių naudai. Tai toks buvo „arbeitsamto“ „rūpinimasis“ dirbančiuoju. Vokiškieji grobikai Raudonosios Armijos pastangų dėka su savo gestapo, ir jo agentūromis „arbeitsamtais“ išvyti iš mūsų šalies. Dabar dirbantysis laisvai gali pasirinkti sau darbą ir gyvenamąją vietą, gali užsiimti ir savo laisva profesija, amatu ir prekyba. Darbo žmogus dabar laisvai renkasi, kaip ir kuo prisidėti prie galutinio visokių „arbeitsamtų“ šaltinio hitlerizmo sutriuškinimo.


Pastarieji metai atnešė puikiausius laimėjimus mūsų didžiajai tarybinei Tėvynei. Sutriuškinti vokiškieji imperialistai vakaruose, priversti kapituliuoti japoniškieji imperialistai rytuose. Iš karo Tarybų Sąjunga išėjo ne susilpnėjusi, kaip to kad tikėjosi įvairaus plauko jos priešai, bet stipri ir galinga. Vieninga ir susibūrusi apie partiją ir vyriausybę yra tarybinė liaudis. Puikioji Raudonosios Armijos kova, didieji tarybinės liaudies nuopelnai visai žmonijai nepaprastai iškėlė tarptautinį Tarybų Sąjungos autoritetą. Nežinanti krizių ir nedarbo Tarybų Sąjunga drąsiai žengia į priekį. Taikios statybos ir atstatymo perspektyvos atidaro plačiausius akiračius tarybinei liaudžiai į materialinį ir kultūrinį suklestėjimą. Didžiosios Tarybų Sąjungos pergalės neša pražūtį ir galą ne tik vokiškiesiems imperialistams, bet ir lietuviškiesiems jų tarnams. Tik paskutinis neišmanėlis gali dabar nesuprasti, kad buožinių nacionalistų dienos Lietuvoje yra suskaitytos, kad nesulaikomai artinas valanda, kada šios tautos piktžolės bus išrautos su šaknimis iš Lietuvos gyvenimo. Tatai puikiai supranta ir patys nacionalistai. Kaip tik dėl to, kad jie mato savo besiartinantį galą, kaip tik dėl to, jog jie supranta, kad jie jau pasmerkti, jie šėlsta ir siunta savo bejėgiškame niršulyje. Tačiau, nepaisant viso to, mūsų tarpe dar atsiranda žmonių, kurie šį priešmirtinį tautos atmatų pasispardymą palaiko jų stiprumu, kurie parodo neryžtingumą kovoje prieš juos, o kai kur dargi traukiasi prieš juos. Reikia, deja, pripažinti, kad tokių žmonių dar esama ir kai kuriuose tarybiniuose mūsų organuose, kai kuriose mūsų įstaigose. Štai visai neseniai „Tiesos“ skaitytojas iš Ukmergės pranešė mums tokį faktą: Buožė Gaidamavičius (Bajorų kaimas, Želvos valsčius) buržuazinėje Lietuvoje ilgus metus išnaudojo savo kaimynus, lobo iš jų kruvino prakaito. Vokiečių okupacijos metu šis siurbėlė ypatingai pakėlė galvą. Jo sūnus, kuris tarybiniais metais išbėgo į Vokietiją ir sugrįžo kartu su hitleriniais grobikais, plėšė aplinkinius gyventojus. Jis privertė veltui dirbti savo ūkyje ištisas vargingųjų darbo valstiečių šeimas. Jo bijojo visa apylinkė, nes ne vieną pražudė šis vokiečių sėbras. Vokiškuosius grobikus išvijus, iš šio engėjo buvo atimta žemė, ir jam buvo palikta tik penki ha. Jo žemė buvo išdalinta bežemiams ir mažažemiams, o namai, pastatyti ant mokyklos sklypo, nacionalizuoti, keli ha buvo atiduoti mokyklai. Atrodytų, kad vokiečių pakalikas gavo savo pelnytą atpildą. Tačiau iš esmės nėra nieko panašaus. Daugumą savo gyvulių, kurie turėjo būti nusavinti, jis išslapstė pas savo pataikūnus. Apylinkės žmones jis įbaugino savo draugų — niekšingųjų banditų — kerštu, ir mokyklos sklypas paliko ligi šiol nesėtas. Ir visų keisčiausia: Ukmergės apskrities vykdomojo komiteto švietimo skyrius moka jam nuomą už mokyklos trobesius, kurie pernai buvo nacionalizuoti ir atiduoti Bajorų pradinei mokyklai. Šie, tiesiog neįtikimi faktai yra, deja, toli gražu ne pavieniai ir gali būti laikomi būdingais. Gaidamavičius yra ne vienintelis. Dar nemaža yra mūsų kaimuose vokiškųjų pakalikų, kurie sugebėjo išsaugoti savo ekonominį pajėgumą ir kurie mūsų tarybinių organų panosėje vėl susisuko savo plėšikiškus išnaudojimo lizdus. Kuo gali būti paaiškintas šis reiškinys? Jis gali būti paaiškintas tik tuo, kad kai kurie mūsų tarybiniai organai bei partinės organizacijos ne tik nekelia darbo žmonių į kovą prieš buožinius nacionalistus ir jų pakalikus, bet traukiasi prieš juos, nusileidžia jiems, leidžia jiems ir toliau išnaudoti ir engti darbo žmones. Ne atsitiktinai vienas valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas, paklaustas, kaip elgiasi jo valsčiuje buožės, atsakė: „Šiaip taip stengiamės sugyventi su jais…“ Nėra reikalo aiškinti, kokia žalinga yra tautai ir kraštui ši pataikavimo politika. Kas priglaudžia gyvatę prie savo krūtinės, tas nieko negali tikėtis iš jos, išskyrus pavojingą žaizdą. Tiems, kurie stengiasi „sugyventi“ su priešais, šie atmoka šūviais iš pasalų, nekaltų žmonių žudynėmis. Reikia tad su visu ryžtingumu padaryti galą šiai pašlėmėkiškai traukimosi politikai, kuri dar vis tebėra neišgyventa kai kuriose mūsų organizacijose. Ne trauktis reikia prieš buožinius nacionalistus, o skelbti jiems kovą, ne nusileisti ir pataikauti jiems, o griežtai vykdyti jų atžvilgiu tarybinius įstatymus, su šaknimis rauti priešus iš mūsų tarpo. LKP(b) CK VII plenumas įpareigojo visas partines ir tarybines organizacijas padaryti galą neryžtingumui kovoje prieš buržuazinius nacionalistus, sustiprinti masinį politinį darbą su tikslu mobilizuoti darbo žmones į negailestingą kova prieš pikčiausius mūsų tautos priešus — lietuviškai vokiškuosius nacionalistus. Kiekvienas partijos narys, kiekvienas tarybinis darbuotojas turi suprasti, jog ši kova yra neįmanoma be kovos prieš tuos, kurie pataikauja buožiniams nacionalistams, kas taikstosi su jais, kas leidžia jiems laužyti tarybinius įstatymus. Partinių ir tarybinių organizacijų švenčiausia pareiga su visa energija vykdyti šiuos nutarimus. Trumpiausiu laiku turi būti užbaigtas dar neišdalintos žemės, gyvulių, trobesių dalinimas, trumpiausiu laiku turi būti apvalytos nuo priešų ir jų pataikūnų mūsų įstaigos, ko greičiau turi būti nutrinti nuo žemės paviršiaus lietuviškai vokiškieji banditai. To reikalauja iš mūsų partija ir vyriausybė, to reikalauja gyvybingiausi lietuvių tautos interesai, jos šviesi ateitis.


Eiliniai kaimynystės reikalai su Latvija

Paskiausiu laiku mūsų santykiuose su latviais teko pažymėti eilė įvykių, sukeliančių gerų perspektyvų tų santykių augimui. Ekonominė Pabaltijo valstybių konferencija Kaune, Latvijos finansų ministerio p. Petrevics ir aukštų Latvijos finansų ministerijos valdininkų apsilankymas mūsų žemės ūkio ir pramonės parodoje, didelis susidomėjimas šia paroda iš Latvijos firmų pusės ir jų gausingas parodoje dalyvavimas, Latvių choras mūsų dainų šventės estradoje, Latvijos žurnalistų revizitas Lietuvos žurnalistams, pagaliau, gausingos ekskursijos į žemės ūkio parodą iš Latvijos, — visa tai drauge paimta sudaro mūsų santykiuose su Latvija vaidmenį, kurį galima apibūdinti, kaipo didelę dieną lietuvių latvių susiartinime. Per tą susiartinimo dieną pasakyta nemaža gražių kalbų, kuriose prisiminta giminystės ryšiai, pabrėžtas valstybinių ir tautinių interesų bendrumas, nutiesti keliai bendradarbiauti ateity. Negali kilti jokių abejojimų dėl to, kad tiek oficialūs abiejų kraštų atstovai, tiek visuomenės veikėjai ir eiliniai piliečiai, kuriems teko tą dieną susitikti, išsiskyrė su gražiais įspūdžiais ir dar geresniais norais. Tai aiškiausiai rodo abiejų kraštų spaudos balsai, be laikraščių krypties skirtumo. Todėl galima sakyti, kad padidėjęs paskiausiu laiku tarp abiejų kraštų visuomenių ir vyriausybių kontaktas yra sukūręs naujų dinamiškų pajėgų, kurios sugebės, Lietuvos ir Latvijos santykius išjudinti iš to negyvo taško, ant kurio praėjusiais metais nelaimingai susiklojusių aplinkybių dėka šie santykiai buvo pastatyti. Taip vertina paskutinių laikų įspūdžius viešoji abiejų kraštų opinija. Šioje opinijoje jau vaizduojami konkretūs rūpimų abiem kraštams klausimų sprendimai ir pirmoje eilėje kalbama apie kasdieninių kaimynystės reikalų sutvarkymą. O šių nesutvarkytų reikalų, nežiūrint visos eilės pasirašytų tarp Lietuvos ir Latvijos sutarčių ir susitarimų, pasirodo, esama nemaža. Pirmiausia čia, žinoma, tenka nurodyti prekybos sutartį. Derybos dėl jos pasirašymo su didesnėmis ir mažesnėmis pertraukomis jau eina kelinti metai. Ir tik paskiausiu laiku, kaip tenka patirti, derybos yra įėjusios į tokią fazę, kuri leidžia tikėtis teigiamų vaisių. Be tarifinės dalies, kuri reikalauja kruopščių iš abiejų pusių studijų, čia esama dar ir kitų klausimų, dėl kurių teksią abiejų pusių pažiūras derinti. Dėl to tarp arčiau derybų stovinčių asmenų esama ir pesimistų. Toliau, sąryšy su pasireiškusiu paskiausiu laiku Lietuvos ir Latvijos santykių atgijimu, pradedama kalbėti apie įvažiavimo vizų tarp abiejų kraštų panaikinimą. Šis klausimas rūpi platesniems Lietuvos ir Latvijos gyventojų sluoksniams ir dėl to nėra ko stebėtis, jeigu jis vėl spaudoje keliamas. Be abejojimų įvažiavimo vizos tarp Lietuvos ir Latvijos yra dalykas, kurį normališkomis sąlygomis vargiai galima būtų laikyti pateisinamu. Tačiau Lietuvai ligi šiol tenka atsižvelgti šiuo reikalu į bendras politines apystovas, o šios apystovos sukelia tuo tarpu rimtų abejojimų. Dėl to ne sykį jau iškeltas vizų, panaikinimo klausimas negalėjo ligi šiol susilaukti teigiamo sprendimo. Bet, kiek tenka patirti, tas klausimas nesąs visai palaidotas ir dėl jo yra galimas nusistatymo pasikeitimas. Toliau eina visa eilė klausimų, surištų su valstybinės sienos tarp Lietuvos ir Latvijos išvedimu. Čia pirmiausia laukia galutinio patvirtinimo pati mišriosios komisijos išvesta siena. Tuo reikalu jau esą pasikeista nuomonėmis ir šiandien visas reikalas esąs užkliuvęs tik už patvirtinimo formulos. Tačiau laukiama, kad patenkinanti abi šalis formula bus surasta ir atitinkamas aktas būsiąs netrukus pasirašytas. Drauge su sienos patvirtinimu lieka neišspręstas siena perkirstų ūkių likvidavimo klausimas. Einant pasirašytos Rygoje 1921 m. gegužės mėn. 14 d. sienai nustatyti konvencijos VII str., „,sienos perkirstų ūkių savininkai per du metus nuo dienos, kai vietoje nuvestoji siena abiejų valstybių valdžių bus patvirtinta, privalo savo ūkius tuo būdu sutvarkyti, kad jie būtų tiktai vienoje valstybėje“. Tokių siena perkirstų ūkių iš abiejų pusių yra 590. Konvencijos VII straipsniui įvykdyti reikia likviduoti daugumoje atsitikimų labai mažus žemės sklypus, viso po keliasdešimtis ketvirtainių metrų. Tokiam likvidavimui bendras nuosavybės teisių perleidimo kelias — notarialiniai aktai sunkiai pritaikomas, tuo labiau, kad kai kur pačios nuosavybės teisės į tuos sklypus yra ginčijamos. Iš kitos pusės, kalbant apie likvidavimą ūkių, turinčių savo dalis dviejose valst., tenka susidurti su dviejų vals. įstatymdavyste, kas dar labiau komplikuoja reikalą. Tačiau patvirtinus sieną, painus perkirstų ūkių, likvidavimo klausimas taip pat turės susilaukti savo sprendimo. Su dienos patvirtinimu ir perkirstų ūkių likvidavimo klausimu yra tampriai surištas nekilnojamojo turto įrašymas į žemės knygas ir pasikeitimas notarialinių aktų išrašais. Šiam reikalui numatoma tam tikra koroboracijos sutartis. Pagaliau tenka pažymėti, kad nuo sienos išvedimo vietose jau yra praėję keleri metai. Per tą laiką sienos ženklai žymiai nusidėvėjo: grioviai prislinko žemių, kirtimai priaugo krūmų, stulpai kai kur išvirto ar sugedo ir t.t. Todėl kyla reikalas padaryti sienos ženklų remontą. Bet šiam tikslui taip pat yra reikalinga sutartis, panaši į sutartį, kokią šiuo reikalu mes turime su Vokietija. Einant toliau, teks sutvarkyti eilė reikalų ekonominiuose abiejų kraštų santykiuose, kurių neapims prekybos sutartis. Čia galima paminėti prekių ženklų registraciją, susitarimus dėl įvairių mokesčių ėmimo ir t.t. Laukia savo eilės pagaliau žuvininkystės, sanitarinė, veterinarinė, arbitražo ir kitos konvencijos, dėl kurių savo laiku iš vienos ar antros pusės klausimas buvo iškeltas. Iš to, kas pasakyta, matyt, kad eilinių kaimynystės reikalų su Latvija mes turime visą daugybę. Galima sakyti, kad neatliktų reikalų lieka daug daugiau, negu jų yra atliktų. Dėl to darbo čia yra daug, dirva plati, ir tenka tik pageidauti, kad pasireiškęs Lietuvos ir Latvijos santykiuose paskiausiu laiku atgijimas šį tarpusavio susiartinimo darbą pastūmėtų bent kelias žingsniais pirmyn.


Moldovos parlamento sesijoje prezidentas M.Sneguras paskelbė, kad atsistatydina premjeras V.Muravskis ir keli jo vyriausybės nariai. Pasak prezidento, vidaus reikalų, gynybos ir nacionalinio saugumo ministrai lieką postuose tol, kol Moldovoje galioja ypatingoji padėti


Visa tarybinė liaudis aktyviai ruošiasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Rinkimų diena — visos liaudies šventė. Šią istorinę dieną daugiatautinės Tarybų Sąjungos žmonės sutiks garbingai, kaip didvyriai — nugalėtojai. Tokio džiaugsmo, tokio politinio ir darbo pakilimo, kokie yra pas mus rinkimų kampanijos metu, nėra nė vienoj buržuazinėj valstybėj. Ir tai suprantama. Juk mūsų rinkimai, kaip dangus nuo žemės, skiriasi nuo rinkimų buržuazinėse valstybėse. Tarybų Sąjungos aukščiausios valdžios rinkimai pravedami pažangiausios ir demokratiškiausios pasaulyje konstitucijos pagrindu. Mūsų Konstitucija kalba apie tai, kas jau yra, kas jau tarybinės valstybės, tarybinių žmonių pasiekta ir iškovota. Tai jos ypatingumas, tuo ji skiriasi nuo buržuazinių konstitucijų. Jeigu Stalino Konstitucijoje užrašyta, kad TSRS piliečiai turi teisę į darbą, reiškia, kad mūsų šalyje kiekvienam piliečiui yra garantuotas darbas. Lygiai taip įvykdomos ir visos kitos didžiosios teisės, kurias suteikia darbo žmonėms mūsų Konstitucija. Visai kitas dalykas buržuazinėse valstybėse. Lietuvių tauta atmena, kaip Lietuvoje veikė buržuaziniai reakcinės smetoninės vyriausybės įstatymai. Šitie įstatymai gynė pasiturinčių klasių interesus, jie buvo nukreipti prieš darbo liaudį. Draugas Stalinas moko mus, kad buržuazinės konstitucijos patylomis laikosi nusistatymo, kad visuomenė susideda iš antagonistinių klasių, iš klasių, kurios valdo turtus, ir klasių, kurios jų nevaldo, kad kokia partija beateitų valdžion, valstybinis vadovavimas visuomenei (diktatūra) turi priklausyti buržuazijai, jog konstitucija reikalinga tam, kad užtvirtintų visuomeninę tvarką, patinkamą ir naudingą turtingosioms klasėms. Tuoj po niekšingo 1926 metų perversmo Smetona ir jo tarnai griebėsi visų priemonių visuomeninei tvarkai, patinkamai ir naudingai turtingosioms klasėms, sustiprinti. Norėdami, kad šita santvarka egzistuotų ilgam laikui, smetonininkai įvedė ypatingą teroristinį režimą. Kas Lietuvoje neatmena biaurios komedijos, suvaidintos 1936 metais smetoninio seimo rinkimų metu? Teisę rinkti jie suteikė tik tiems, kurie pasiekė 24 metų amžiaus. Kandidatus skyrė reformuotosios savivaldybės, kuriose valdžią turėjo apskričių viršininkai, taip pat Smetonos paskirti. Kareiviai iš viso neturėjo jokių pilietinių teisių. Žmonės buvo varomi į rinkimus grasinimais bei bauginimais. Valstiečiams grasino: „Jeigu jūs nebalsuosite, tai jūsų ūkis bus parduotas iš varžytynių už skolas, o patys jus būsite laikomi bolševikais ir kaip tokie baudžiami“. Smetonininkai ne vien grasino, bet savo grasinimus ir vykdė. Vien tik Žemės bankas, kuris buvo reklamuojamas kaip bankas, padedas valstiečiams, per savo „veikimo“ laiką išvaržė 66.490 valstiečių ūkius. „Rinkimų“ į seimą metu smetonininkai grasino ne vien valstiečiams, bet ir tarnautojams bei darbininkams, pareikšdami, kad jie bus budriai sekami, o nebalsavusieji neteks darbo. Pirmą smetoninio seimo rinkimų dieną Alytuje, Kaune, Telšiuose ir kitose apygardose balsavo labai maža žmonių. Tada rinkėjams paskelbė: kas nebalsuos, į tą bus žiūrima, kaip į bolševiką. Taip buvo pravedami rinkimai į smetoninį seimą. Žmonės, varomi prie urnų, ypatingai aštriai jautė savo beteisiškumą. Tą dieną ypač aktyviai veikė saugumas. Šimtai dirbančiųjų buvo areštuoti be jokios priežasties. Nors smetonininkai ir iš kailio nėrėsi, siekdami sudaryti laisvų rinkimų iliuziją ir priversti rinkėjus balsuoti, rinkimų rezultatai buvo juokingai maži. Eilėje apygardų rinkėjų dalis vis dėlto išvengė dalyvavimo rinkimuose, bet tas nesujaudino smetoninių valdovų. Jie nuėjo paprasto melo, falsifikacijos, klaidingų skaičių skelbimo keliu. Kreipkimės į faktus. Smetonininkai pareiškė, kad iš 880 tūkstančių rinkėjų rinkimuose dalyvavo 616 tūkstančių žmonių, t. y., 70 %. Tikrumoj gi, šie skaičiai net nepanašūs į balsavimo rezultatus. Taip, pavyzdžiui, Alytaus apskrityje balsavo ne 77% rinkėjų, kaip smetoninės vyriausybės oficialiai buvo paskelbta, o tiktai 33%; Kauno apygardoj ne 72%, o tik 36 %; Marijampolės rinkiminėj apygardoj balsavo ne 55%, o tik 20 % rinkėjų. Ir taip kiekvienoje apygardoje. Tokiu būdu nustatyta, kad 1936 metais smetoninio seimo rinkimų metu balsavo ne 70 %, kaip buvu paskelbta oficialiai, o tik apie 30% piliečių, prileistų prie tų rinkimų. Taip prievartos, apgaulės ir melo pagalba smetonininkai pravedė seimo rinkimus. Taip apgavikų saujelė primetė savo valdžią lietuvių tautai, kad galėtų ją eksploatuoti ir pralobti dirbančiųjų sąskaiton. Lietuvių liaudyje buvo populiarus posakis: „Seimas per toli“. Seimas buvo svetimas liaudžiai. Čia mėgino kreiptis nuskurdusių valstiečių atstovai, siekė paduoti savo skundus bedarbiai, bet toliau šveicorių kambario jiems patekti nepasisekdavo, o į salę, kurioje seimas posėdžiavo, vedė aukšti laiptai. Šiais laiptais ėjo apgaulės keliu gavę valdžą seimo nariai. Kas gi tai buvo per žmonės? Tarp seimo deputatų nebuvo nė vieno darbininko, nė vieno žemės ūkio darbininko, mažažemio ar vidutinio valstiečio. Čia liaudies likimą lėmė dvarininkai ir fabrikantai, nors jie kartais ir rašė anketose esą agronomais ar mokytojais. Šeši tokie „agronomai“ sėdėjo seime. Penki ir turėjo stambius dvarus, o vienas buvo namų savininkas. Čia pat buvo 10 aukštų valdininkų ir t. t. Seime sėdėjo 43 tautininkai. Seimo pirmininku buvo Šakenis. Visos jo mintys buvo nukreiptos tik tai, kad įsigytų daugiau pinigų, sočiau pavalgytų bei daugiau išgertų. Šakenis buvo Smetonos draugas, stambaus dvaro savininkas. Kitas šio antiliaudiško seimo deputatas — atsargos generolas ir žandaras Čaplikas, kruvinas valstiečių sukilimų malšintojas. Panašūs į juodu buvo ir kiti seimo nariai. Aišku, kad šie ponai ir negalvojo nors kiek rūpintis liaudimi, juos domino tik asmeninės pajamos, jų pačių gerovė, eksploatatorių klasės, kuriai jie tarnavo, klestėjimas. Toks buvo smetoninis seimas, taip jis buvo renkamas. Atsiminus tuos faktus, nenoromis tenka pagalvoti: kokie baisūs buvo laikai, kokiu sunkiu jungu smetoninė santvarka buvo užgulus ant darbo liaudies sprando. 1940 metais lietuvių tauta galutinai likvidavo ir smetonininkus, ir antiliaudišką seimą bei jo nustatytą tvarką. Lietuvių tauta pasekė savo didžiojo brolio — rusų tautos — pavyzdžiu. Ji nuėjo tarybų valdžios keliu, įėjo į brolišką Tarybų Sąjungos tautų šeimą. … Šviesūs Stalino Konstitucijos saulės spinduliai apšvietė darbininko butą ir valstiečio namus. Darbas socialistinėj valstybėj iš sunkios naštos virto garbės, didvyriškumo dalyku. Štai kodėl su tokiu entuziazmu, tokiu aukštu politiniu aktyvumu, tiek mieste tiek ir kaime, jauni ir seni rinkėjai ruošiasi rinkimams. Lietuvių tautos sprendimas — vieningas. Ji balsuos už savąją tarybų valdžią, už tai, kad darbo žmonių gyvenimas visuomet būtų džiaugsmingas ir laimingas.