Mano draugai Ferenas Mesa, Hektoras Arojus ir aš mokomės Čilės universiteto architektūros fakultete ir tik neseniai atvažiavome į Tarybų Sąjungą. Norisi papasakoti tarybiniam jaunimui, kokiomis sąlygomis gyvena mūsų tėvynės studentai. Bet pradžioje truputį apie savo šalį. Čilė yra pačioje pietinėje Amerikos dalyje ir iš visų pasaulio valstybių yra toliausiai nuo TSRS. Ilga siaura juosta tęsiasi ji daugiau kaip 4 tūkstančius kilometrų išilgai Amerikos „stuburo“ - Andų kalnų grandinės. Čia tikriausia galima pamatyti visas geografines žemės rutulio zonas - nuo kaitrių dykumų ir tropinių miškų iki amžino sniego. Daugiau kaip prieš keturis šimtmečius saujelė ispanų pasiryžo užkariauti šalį. Tačiau vietiniai Čilės gyventojai - araukanai nepanoro pasiduoti svetimiesiems, ugnimi ir kalaviju mėginusiems nuraminti juos; vietiniai gyventojai atkakliai kovojo prieš pavergėjus. Toje amžiais trukusioje kovoje užsigrūdino ir sustiprėjo mūsų tauta. Čilė - jauna ir labai turtinga šalis, joje gyvena atkaklūs kovotojai ir statytojai, ir vis dėlto Čilės liaudies gyvenimas šiandien neišpasakytai sunkus. Ji anaiptol nesinaudoja gerove, kokią galėtų turėti šalies gamtinių turtų ir darbo žmonių kūrybinių pastangų dėka. Kai kas tvirtina, kad mūsų tėvynė - laisva ir nepriklausoma valstybė. Tačiau tikroji padėtis visai kitokia. Šachtininkai, kasantieji vari, turtina tik Šiaurės Amerikos kompanijas, pagrobusias į savo rankas mūsų rūdynus. Valstiečiai neištiesia nugarų laukuose, nes jiems reikia apmokėti pasakiškas išlaidas stambių žemvaldžių, kurie netgi neužsuka į savo dvarus. Apie kokią nacionalinę nepriklausomybę galima kalbėti, jeigu netgi prekiauti Čilei leidžiama tik su tais, su kuo panori „dėdė Semas“ garbės „giminaitis“, kuris tesusirūpinęs tik tuo, kad įbruktų sau į kišenę didesnę pelno dalį. Ar laisva šalis, jei ji neturi teisės palaikyti prekybinius ir kitus santykius su TSRS, Kinijos Liaudies Respublika ir kitomis taikos ir demokratijos stovyklos valstybėmis? Atsitvėrusieji nuo liaudies durtuvų siena reakcionieriai vis labiau siaurina darbo žmonių teises. Neseniai buvo vėl atidaryta Pisagua koncentracijos stovykla. Joje jau kankinasi daugelis pažangių profsąjunginių veikėjų. Nelengva ir studentams. Kad galėtų įstoti į aukštąsias mokyklas, Čilės jaunuoliai ir merginos turi baigti vidurinį mokslą. Teoriškai mokslas mūsų šalyje nemokamas, ir valstybė turi užtikrinti sąlygas mokytis. Žodžiais visi gali jį įsigyti, bet gyvenime yra ne taip. Štai, pavyzdžiui, du vaikai: pasiturinčių tėvų sūnus ir darbininko sūnus. Čilėje pakankamai privačių mokyklų, kurios užima šviesias patalpas ir turi puikius dėstytojus. Bet tos mokyklos tiems, kurie gali mokėti. Suprantama, kad darbininko sūnus jose negali mokytis, ir jis įstoja valstybinę mokyklą, jei ten jam yra vietos. O čia, visų pirma, jam tenka mokytis rašyti pirmąsias raides tamsiose, šaltose ir ankštose patalpose. Toliau. Valstybė neima mokesčio už mokslą, bet juk vaiką reikia dar maitinti ir apvilkti. Todėl darbo žmonių šeimos, dažnai vos beprasimaitinančios, negali leisti sau tokios „prabangos“, kaip vaikų mokymas. Tačiau jeigu darbininko sūnui per didžiausią vargą pavyksta baigti mokyklą, tai jis vis tiek negali 18-20 metų sėdėti ant savo tėvų sprando. Kad galėtų toliau mokytis, jis priverstas dirbti. Nenuostabu, kad Čilės valstybiniame universitete, kuriame yra 15 tūkstančių studentų, nėra darbininkų. Daugiausia tai smulkiosios ir iš dalies vidutiniosios buržuazijos, o taip pat tarnautojų atstovai - nemokamų mokyklų auklėtiniai. Turtingieji žmonės mieliau pasirenka privačiuosius universitetus, kuriuose už mokslą reikia gerokai mokėti. Dažniausia mūsų universiteto studentams tenka ieškoti uždarbio. Tačiau toli gražu ne visiems pavyksta surasti ką nors tinkamo. Tiesa, būsimieji architektai ir inžinieriai visuomet suranda darbo architektūros dirbtuvėse ar statybose. Žymiai sunkiau tiems, kurie studijuoja mediciną arba teisę. Jie priversti dirbti bet kurį darbą. Ir tai dar laimė būsimam gydytojui, jeigu jis vaikšto iš namo į namą, pardavinėdamas kokios nors kompanijos, kuri moka už tai nedidelę sumą, draudimo lakštus. Mes visi trys gyvename Sant-Jago, kuriame yra Čilės universitetas. Tačiau didesnė mūsų draugų pusė - atvykėliai iš įvairių šalies kampų. Juos tykoja dar papildomos nelaimės. Mes turime galvoje butų problemą. Universitetas nuomoja pansionui tik keletą pusiau apgriuvusių namų, ir atvažiavusieji nenorom nuomoja drėgnus ir tamsius kambarėlius pas privačius asmenis. Visas gyvenimas tokiuose „pansionuose“ praeina studentams nepaliaujamai kovojant su šeimininkais. Pirmieji mėgina pasiekti, kad būtų padidintas labiau negu menkas racionas arba apšildytas kambarėlis, o antrieji stengiasi sutaupyti kaip tiktai gali. Natūralu, kad abi pusės parodo nemaža išradingumo šioje amžinoje kovoje. Štai vienas atsitikimas. Du mūsų kurso studentai skundėsi, kad jų pansiono šeimininkė pastatė kambariuose specialius elektros skaitiklius ir, bijodama baudos, uždraudė degti šviesą po devynių valandų vakaro. Už mažos elektrinės krosnelės ar radijo įjungimą studentas buvo išvaromas iš pansiono. Tačiau jaunuoliams reikėjo mokytis vakarais, ir, be to, žiemą jie drebėdavo nuo šalčio savo kambariuose. Tada studentai išrado specialų būdą elektrai naudotis, neįjungiant skaitiklio, ir sėkmingai naudojosi juo gana ilgai. Pagaliau šeimininkė apie tai sužinojo ir išvarė juos į gatve. Pažangioji Čilės studentija supranta, kad pašalinti visus tuos trūkumus galima tik kovojant už savo teises. Kad mokyklų ir universitetų durys iš tikrųjų atsidarytų darbininkų ir valstiečių jaunimui, reikia pirmiausia pasiekti, kad besimokančiam jaunimui nereikėtų rūpintis maistu ir drabužiais. Ir studentai prisijungia prie darbininkų klasės kovos už demokratinį šalies pertvarkymą, jos nacionalinę nepriklausomybę. Čilės studentų federacija glaudžiai susijusi su Vieninguoju darbininkų centru, kuris vienija šalies darbininkus ir tarnautojus. Mes ne kartą drauge kovojome už svarbių nacionalinių klausimų išsprendimą. Kaip tik todėl sakoma, kad mūsų universitetas atlieka svarbų ir pažangų vaidmenį. Kai prieš keletą metų valdantieji panoro įtraukti šalį į JAV pasiūlytą karinį paktą, drauge su darbininkais protestavo ir studentai. Mus drauge su darbininkais užpuldinėjo policija, ir viršum darbininkų ir studentų galvų švilpė kulkos. Ateityje dar teks daug kovoti. Tačiau pažangioji studentija tvirtai tiki, kad mūsų liaudis, sutelkusi savo jėgas, sugebės išspręsti visas musų problemas, iškovoti sau šviesią ateitį.


BANKO VALDYTOJAS NUSITEIKĘS OPTIMISTIŠKAI

Čekijos ir Slovakijos centrinio banko valdytojas Vašingtone žurnalistams pasakė, kad ekonomikos reformos bus tebevykdomos, nors ir numatoma padalyti šalį. Infliacija kontroliuojama, ekonomikos smukimas artėja prie pabaigos, sakė šis bankininkas. Reikalai esą pakankamai geri, valstybei net nereikia 285 milijonų dolerių, kurie jai priklauso kaip Tarptautinio valiutos fondo kreditas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

KOLONIJINIŲ ir priklausomųjų šalių tautos seniai kovoja prieš pavergimą. Nematytą už moji nacionalinė išsivadavimo kova įgavo antrojo pasaulinio karo metais ir ypatingai jam pasibaigus. Prasidėjo didis tautų atgimimo procesas. didžiųjų valstybių eiles iškilo Liaudies Kinija ir nepriklausomoji Indijos Respublika. Naują gyvenimą kuria Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos ir Vietnamo Demokratinės Respublikos darbo žmonės. Nusimetė kolonijinį jungą ir įstojo į savarankiško, nepriklausomo vystymosi kelia Birmos ir Indonezijos tautos. Nebeliko kolonijinio Egipto. Išsikovojo nepriklausomybę Sudanas, Marokas ir Tunisas. Plečiasi nacionalinio-išsivadavimo judėjimas Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų šalyse. Stiprina kovą prieš kolonijinų jungą Afrikos tautos. Lotynų Amerikoje didėja tautų rūstybė prieš JAV monopolininkus, besikėsinančius į jų šalių npriklausomybę. Imperialistams vis sunkiau išlaikyti pažabotas kolonijinių ir priklausomų šalių tautas. Nugarmėjo į praeitį tie laikai, kada Azijos ir Afrikos tautų likimas buvo sprendžiamas neprašytų atėjūnų. Dabar į dienotvarkę kaip vienas iš aktualiausių ir opiausių klausimų iškilo gėdingosios kolonializmo sistemos visiško likvidavimo klausimas.


Armėnijos vidaus reikalų ministerija pranešė, kad azerbaidžaniečių pajėgos raketa numušė karinį sraigtasparnį Mi-26, evakuavusį moteris, vaikus ir sužeistuosius iš Stepanakerto. Sraigtasparnis nukrito netoli azerbaidžaniečių Kilibadžano miesto. Iš 43 skridusiųjų aštuoni žmonės žuvo, o dvidešimt vakar tebebuvo po nuolaužomis.


Straipsnyje „Apie savąjį kelią ir bendrus bruožus” laikraštis „Tribuna Liudu” kritikuoja „nacionalinio komunizmo” sąvoką ir pasakoja apie Lenkijos savąjį kelią į socializmą. Apskaičiavimai, pagrįsti nacionaliniu komunizmu, sužlugo, pareiškia laikraštis. Iš nacionalinio komunizmo liko tiktai aidas. Mūsų kelio būdingas bruožas, pagrindinis veiksnys yra tai, kad jis numato savo specifines statybos sąlygas. Mus vienija tikslų vienybė su visa socializmo stovykla. Mūsų kelias į socializmą niekuo nepažeidžia mūsų santykių su broliškomis šalimis, kurios siekia to paties tikslo. Tarp atskirų šalių, statančių socializmą, gali ne kartą kilti pažiūrų skirtumų ir nesusipratimų. Tačiau, vadovaudamiesi nepažeidžiamais lenininiais proletarinio internacionalizmo principais, mes draugiška ir nuoširdžia diskusija bendromis pastangomis šaliname klaidas ir nesusipratimus. Lenkijos — Tarybų Sąjungos pereitų metų lapkričio 18 d. deklaracija yra įtikinamas šio metodo liudijimas.


Naujos raštijos apie Vytautą Didįjį proga

Geroka yra įvairiomis kalbomis mokslo raštija apie Vytautą; atsiranda vis naujų darbų. Krinta į akis Vytauto įvertinimas pas kaimynus: jį supranta taip, kaip norėtų suprasti dabartinius lietuvius, aiškinimų pamatan deda ne jo, ne Lietuvos interesus, o savo tautos dalykus. Dėl to įvairus išeina Vytautas. XX amž. padidėjo lenkų literatūrą apie Vytautą. Stiprėjant tautiniam lietuvių judėjimui atgijo senas Lenkijai klausimas — unijos klausimas, ir darėsi jis vis opesnis ir opesnis: ar Lietuva atgis, virs savarankiška, ar taps Lenkijos provincija. Tai tik šituo atžvilgiu Vytautas užima didelę vietą šituose raštuose. Retai kas išdrįs savarankiškai vertinti, pav. Kochanovski. Vytauto vardas nuo senų laikų yra gana popularus lenkų visuomenėje: rasime daugybę žmonių, turinčių jo stabmeldišką vardą, bet nerasime — Jogailos, jis nepatinka, nieko nežavi, nemėgiamas. Pirmiau buvo galima išaiškinti Vytautą ir uniją apginti tokiu būdu: jis buvęs Lenkijos bičiulis, unijos šalininkas. Istorikai norėtų išaukštinti Jogailą, sumažinti Vytautą, bet vis nesiseka: per maža gražių, viešų, didelių Jogailos darbų ir žygių, visi jo darbai iš pasalų, iš pakampės, vyliai, smaugimai. Taigi iki šiol istorinėj raštijoj buvo nustatyta, jog Žalgirio mūšyje tikruoju vadu buvo Vytautas, kad jis vedęs ir laimėjęs mūšį, Jogaila gi drebėdamas meldės, tai reikia atitaisyti. Korzonas pradeda kelti Jogailą (Dzieje Wojen I § 20), 1925 m. pulk. Laskowski, rašydamas apie Žalgirio mūšį, eina dar toliau, jau Jogaila vadas, jis kovą laimėjo, Vytautą nustumia į užpakalį. Taigi, abi srovi sueidavo į vieną. Jeigu Vytautas didis, tai jis buvo lenkų bičiulis, Lenkija rūpinęsis, arba visai menkas žmogus, tuomet gali ir prieš juos eiti. Vis bandoma Lietuvos istoriją aiškinti išeinant ne iš Lietuvos, o visai iš kitos tautos interesų. Ką tik pasirodė didelė stora knyga, Lietuvos istorijos I tomas (iki 1499 in.), parašytas Kolankowskio. Ten Vytautas nykštukas, jeigu kas Lietuvoj daryta, tai Jogailos. Jogaila net genialus vadas Žalgirio mūšyje. Ašis, apie kurią sukas Lietuvos istorija, tai klausimas — dėtis su Lenkija ar ne. Taip ir matyti, kad čia kalba dabartinis lenkų politikas. Teisybė, vardai seni, šaltiniai — praėjusiųjų amžių, bet turinys — dabartinis, turi galvoje tik dabartį, net neiškenčia anuos vyrus nepastatęs kaipo pavyzdį dabartiniams. Ir daug dalykų jis nežino, nežino nieko apie Kęstučio mirtį: Jogailos vardą reikia išvalyti, nes gali pakenkti unijai. Istorikas neprivalo būti politikos įnagis, turi nustatyti ir išaiškinti kas buvo, ar tat mums malonu ar ne… Kitaip atrodo ką tik išėjęs naujas darbas apie Vytautą, parašytas vokiškai J. Pfitznerio Pragoj). Darbas gerokas, užima 238 pusl. Jis tyrinėja Vytautą kaip Lietuvos valstybės politiką; autorius pažįsta gausią raštiją įvairiomis kalbomis. Neseniai pav. rašė apie Vytautą vokiškai Heinl, tai jis naudojo tik vokiškus šaltinius ir į viską žiūrėjo vokiečių ordino akimis. Pfitzneris savo darbą koncentruoja apie tikrąją Lietuvą ir jos interesus, nes ji vyravo Didž. Liet. Kunigaikštijoj. Kalbėdamas apie Vytautą, nesitenkina jo asmenim, ne iš jo psichės semia aiškinimų jo valstybės politikai suprasti, jis nori išaiškinti, kokie krašto interesai nustatinėjo šią ar kitą Vytauto politiką; jis riša žmogų su žeme, jungia žmogų su gamta, valstybę su geografiniu vienetu, jis žiūri geopolitinių reikalavimų. Pfitznerio darbas apie Vytautą nėra tai pirmasis jo mokslo bandymas. Jis yra rašęs iš Čekų, Šlezijos gyvenimo, jo tikslas buvo geopolitiškai išaiškinti slavių—vokiečių santykius ir kovas. Taigi, Pfitznerio darbas yra žymus indėlis į Vytauto literatūrą. Gal būti ne su viskuo teks sutikti, bet koks mokslo darbas, ypač istorijos, gali rasti visų pritarimą? O mūsų raštija? Dabar jau laikas imtis savo kūrybos. Tenkintis svetimais darbais ilgam laikui negalima. Kada Lietuva pasidarė žymiu veiksniu Europos vidurkyje ir rytuose, jeigu nenori būti svetimųjų įnagiu, turi paieškoti savo teisei apginti ir istorinių argumentų. Jų yra, yra labai daug, tik reikia suteikti galvojančiai mūsų visuomenei. Naujoji Lietuvių literatūra nedidelė. Pernai pasirodė D. Alseikos knygelė apie Vytauto sumanymą vainikuotis, šį tą liečiu aš savo darbelyje apie Enėją Silvių ir Jeronimą Pragiškį. Šiemet padidės darbų skaičius — atsiras ne tik istorinių, bet ir dailės dalykų. Lietuvos istorijos Draugija ketina II „Praeities“ tomą (I jau spaudoj) pavesti tyrinėjimams iš Vytauto gyvenimo ir jo gadynės Lietuvoje.


Pereitais metais gruodžio 17 d. į mūsų atstovybę Berlyne atėjo moraliai ir fiziniai išvargęs žmogus. Kai kurie atstovybės personalo jame tuojau pažino buvusį „Kario“ redaktorių ir kandidatą į buvusiuosius seimus kapitoną Majų, ypač pagarsėjusį Tauragės riaušių metu. Jis iš pradžios atstovybės sekretoriui, paskui pačiam atstovui pareiškė, kad atvykęs į čia išsklaidyti tuos sunkius apkaltinimus ir gandus, kurie buvę plačiai paskleisti visuomenėje būsią jis vadovavęs Tauragės riaušininkams ir plėšikams. Jis pareiškiąs, kad tai esanti netiesa. Sąbrūzdžio metu jis asmeniškai visai nebuvęs Tauragėje; jo vardą riaušininkai patys savavališkai panaudoję ir dėl to tik esąs jam mestas sunkus apkaltinimas, kurio jis nieku būdu negalįs prisiimti. Toliau jis pareiškė, kad jis grįžtąs dabar iš Lenkijos, kame jis buvęs Vilniuje ir Varšuvoje, veikęs kartu su Plečkaičiu, kur tas veikimas krypsta, neradęs galimu toliau jam pritarti ir nusprendęs geriau nukentėti, negu būti aiškiu savo šalies išdaviku. Čia jis ir plačiai išpasakojo apie visus savo nuotykius, pradedant kaip jis pabėgo iš Lietuvos kaip susidėjo su Plečkaičiu ir baigiant, kaip jis pabėgo iš Lenkijos ir atvyko į atstovybę. Čia duosime žodį pačiam p. Majui.


Daug vandens į marias nubėgo, Daug žmonių ėjo laimės ieškot, Ir neradę pražilo, kaip sniegas, Prislėgti sunkaus vargo naštos. Tu buvai jiems prakeikta žemė, Kuri nieko negali duot. Tu buvai — jų pirkelės žemos, Vargo raukšlė buvai veiduos. Daug vandens į marias nubėgo, Ir šiandien tu visai kita, — Tu savyj pajutai didžią jėgą, Tu gyvent ir žydėt sukurta. Aš matau tavo ateitį skaisčią, Tavo fabrikus, miestus, laukus. Konstitucijos pergalę šviesią Tvirtai saugo mūs darbo žmogus.


Jeigu būtų galima taip vaizdžiai pasakyti, kartais mūsų darbas, ypač šiuose rūmuose, prilygsta aviadispečerio darbui, kada per dieną reikia padaryti šimtus sprendimų ir dar surasti laiko politinėms konsultacijoms ir asmeniniams kontaktams ne tik su Vyriausybės, bet ir su Seimo nariais. Dėl to mums neįmanoma aptarti visų darbinių kasdienių klausimų, kuriuos Vyriausybe privalo spręsti. Aš asmeniškai nejaučiu kokios nors konfrontacijos su V. Landsbergiu. Nepastebėjau ir kokių nors nesutarimų nei su konservatorių politinės tarybos nariais, nei su frakcijos nariais dėl principinių programinių nuostatų - dėl Tevynės sąjungos rinkimų programos ar Vyriausybės programos principų. Galbūt Seimo Pirmininkas ar kiti partijos kolegos turi kitokią nuomonę ar siūlo kitokį veikimo būdą pasirinkti toms pačioms programinėms nuostatoms įgyvendinti. Geriausias nuomonių išsiaiškinimo būdas - stengtis kiek galima dažniau susitikti ir kalbėtis. Bet nuomonių skirtumo aš nevadinčiau konfrontacija. Tai nėra konfrontacija. Mes ne tik partiniai, bet ir valstybės pareigūnai. Ir aš neturiu galimybės (kaip ir kiti kabineto nariai), padaręs klaidas, jas kaip nors paskui dangstyti partine priklausomybe. Šalia partinės atsakomybės yra svarbiausia - valstybės pareigūno atsakomybė. Kaip Jūs pats vertinate tą sekimo skandalą? Gana plačiai kalbama, kad neteisinga informacija į “Lietuvos rytą” galėjo patekti iš “Vyriausybei artimų sluoksnių”. Gal visuomenės informavimo priemonių dėmesys pernelyg akcentuotas į Vadovybės apsaugos departamento (VAD) vadinamąjį 3-iąjį skyrių. Turiu pasakyti, kad apie patį tą 3 skyrių, deja, ir aš nežinojau. Apie jį sužinojau tik gegužės 15 dieną. Tą pačią dieną, tai yra daug anksčiau, nei kilo viešas skandalas, mano vardu buvo išleistas tarnybinis potvarkis, įpareigojantis vidaus reikalų ministrą pakeisti skyriaus nuostatus ir užtikrinti, kad minėtas skyrius griežtai laikytųsi VAD funkcijų ir įstatymų. Aš neturiu kokių nors faktų, kad šitas skyrius yra ką asmeniškai persekiojęs, bet yra akivaizdus faktas, kad to skyriaus nuostatai neatitiko Lietuvoj veikiančių įstatymų. Dėl paties sekimo skandalo… Jeigu aš neklystu, man atrodo, “Lietuvos rytas” dar praėjusių metų vasarą tą faktą buvo iškėlęs. Bet tada niekas per daug neatkreipė dėmesio. Ar dėl 3-iojo skyriaus ir įvyko Jūsų rimtesnis konfliktas su V.Žiemeliu? Ne. Pagrindinė ministro pasitraukimo priežastis - nepakankamai organizuota kova su nusikalstamumu ir netinkamai vykdoma kadrų parinkimo politika. Tai nebuvo vienadienis ar vieno mėnesio sprendimas. Kalbant apie kadrus, tai Jūs neseniai esate kritikavęs ir Muitinės departamento direktorių A. Budrį. Bet dar pernai Jūs buvote šiuo pareigūnu patenkintas. Šiemet jau matot kažkokių trūkumų? Vyriausybė, formuodama Vyriausybės įstaigų komandas ir jų vadovybę, nesiremia asmeniškumu ar draugystės santykiais. Mes bandom kiekvieną žmogų vertinti pagal jo faktiškus darbus. Jeigu vadovui sekasi - mes tą bandom pastebėti. Jeigu kurį laiką nebematom darbo rezultatų, tai pasiliekam teisę vertint bet kurio pareigūno veiklą. Ir žmonės turėtų suprasti, kad, nepriklausomai brolis ar draugas, darbo klausimuose vertinami visi lygiai. Priešingai, reikėtų mus kaltint, jei mes pareigūnus vertintume pagal asmenines simpatijas. Ar Jūs turite konkrečių priekaištų ar kaltinimų Muitinės vadovui? Jeigu ir turiu, tai aš jų niekada nepaskelbsiu per spaudą, o prireikus pareigūną pasikviesiu ir pasikalbėsiu. Kai 1992 Jums teko palikti premjero postą, ar tikėjotės, kad po kelerių metų į tas pareigas sugrįšite? Neturėjau tokio asmeninio tikslo. Po skaudaus pralaimėjimo 1992 metais pagrindinis tikslas mums visiems buvo atsikelti ir atsikėlus laimėti Seimo rinkimus. Po tokių skaudžių pralaimėjimų ir padarytų klaidų nėra taip paprasta laimėti kitus Seimo rinkimus. Tai buvo pats pagrindinis tikslas, kurį pasiekę mes galėjom reabilituotis dėl reformų kritikos. Troškimas buvo parodyti, kad reformos neišvengiamos. Nors ir nepopuliarios, bet būtinos. Pristabdžius reformas - dar blogesnė padėtis, dar labiau bloginamos ir taip sunkaus gyvenimo sąlygos. Ar dabar nėra sulėtėjęs privatizavimas, kitos reformos? Jeigu taip, ar tam neturėjo įtakos tai, kad nebedirba buvusios Europos reikalų ministerijos privatizavimo programas rengęs skyrius? O gal visuomenės nusiteikimas prieš privatizavimą lėtina jo tempus? Taip, deja, dauguma visuomenės nesupranta iki galo, jog privatizavimas (kaip būdas) pagerintų įmonės veiklą. Sukurtų naujų darbo vietų ir padidintų atlyginimus. Žmonės prisimena iškreiptą prichvatizavimą, ir kartais yra sunku įrodyti, kad tarptautinis konkursinis privatizavimas - yra būdas ne šiaip perduoti įmonę į privačias rankas, bet pritraukt investuotoją, kuris turi lėšų sukurti naujas technologijas ir darbo vietas. Jeigu mes palygintume įmones, kurios buvo privatizuotos parduodant tikro konkurso būdu, su tom, kurios privačiomis tapo be akcijų pardavimo, pamatytume didelį skirtumą. Pirmosios klesti, o tos, kurių akcijas įsigijo asmenys, neturintys lėšų investicijoms - arba bankrutuoja, arba anksčiau ar vėliau parduodamos tiems, kas gali investuoti. Dėl privatizavimo proceso… Europos reikalų ministerija buvo atsakinga tik už privatizavimo politiką. Ir dabar naujai įkurtame Europos reikalų komitete išlieka investicijų skatinimo skyrius, kuris rūpinasi pritraukti stambius užsienio investuotojus. Kasdienįprivatizavimo parengimo darbą vykdo įmonių steigėjai, o dabar dalį jų funkcijų - koordinavimą - perima Turto fondas. Aiškiau paskirstyta atsakomybė - steigėjo - ministerijos, Turto fondo ir Europos reikalų komiteto. Ar pavyks ištesėti rinkėjams duotą pažadą grąžinti rublinius indėlius? Ir jeigu atvirai, ar nesigailit, kad prižadėjot? Juk galėjot pasakyti, kad ekonominis referendumas pralaimėjo - valdžia neįpareigota indėlius grąžinti. Priešingai. Esu dar labiau įsitikinęs, kad ne tik būtina tą daryti, bet ir buvo galima padaryti anksčiau. Šiuo atveju nematau absoliučiai jokių problemų, jei dalis lėšų, gautų pardavus įmones, bus pavadintos ne valstybės, o konkrečių žmonių, indėlininkų vardu. Jie savo darbu yra sukūrę dalį valstybės turto, kuris dabar parduodamas. Atstatydami teisingumą, ne tik stiprinam pasitikėjimą valstybe, giname nuosavybės santykius, bet ir skatinam kreditinių lėšų atsiradimą bankuose. Deja, kai kurie žmonės supaprastintai įsivaizduoja, jog 2 mlrd. Lt, gauti už parduotus objektus buvo skirti pravalgymui. Iš tikrųjų viskas kitaip. Ekonomika gaus investici nių lėšų - įsilies piniginio kraujo i ekonomiką. Mes planuojam, kad vartojimui bus panaudota tik de šimtoji grąžintinų pinigų dalis. Dauguma indėlių bus kaupiama kaip kredito ištekliai bankuose. Ir panaudojama bus visoms verslo skatinimo programoms, tarp jų ir būsto programai, kuri dabar baigiama rengti. Trečdalis lėšų kaip techninė pagalba, kaip subsidijos, bus skiriama smulkiam ir vidutiniam verslui remti. Kas atidžiai analizuoja procesą, gali pastebėti, jog grąžinant dalį privatizavimo lėšų konkretiems indėlininkams, tik sprendžiami teisiniai klausimai. Ekonomikai vietoj žalos, priešingai, bus nauda. Jei lėšos atitektų tik valstybės biudžetui, o ne konkretiems indėlininkams, tikimybė, kad už privatizavimą į biudžetą gauti pinigai nebūtų pravalgyti - nedidelė. Sunku įsivaizduoti kokį nors parlamentą ar Vyriausybę, kurie gavę iš privatizavimo milijardą litų, nesuskubtųjų kaip nors išleisti kokioms nors vienadienėms programoms. Žinodami, kad Lietuvos žmonės yra konservatyviai nusistatę - taupūs, o ir šiuo atveju Vyriausybė skatins dėti į specialiuosius taupomuosius indėlius, mokėdama papildomas palūkanas, galime įsivaizduot, kad tuos pinigus išlaikysim kaip kredito išteklius. Kaip vertinat Prezidento siūlymą telekomunikacijų įstatyme nepalikti monopolio? Ar tai nesumažins parduodamo“Lietuvos telekomo” kainos? Aš neturiu tokios informacijos, kad Prezidentūra taip formuluotų savo komentarus. Pirmiausia Vyriausybė parduoda Telekomą, o ne monopolį, kurio tikrai neliks. Kita vertus, yra pateiktos 3 pastabos, į kurias mes atsižvelgėme. Bet nemanau, kad Lietuvoj būtų priimtas telekomunikacijų įstatymas, kuris neatitiktų Europos Sąjungos neturtingesnių valstybių tradicijos. Beje, dar liekantys iki 2003 m. telekomunikacijų apribojimai daug mažesni nei Vidurio Europos valstybėse, taip pat nei, pavyzdžiui, Graikijoje ar Portugalijoje. Ar dažnai premjerui norisi į viską nusispjauti: darbas labai sunkus, o visi kritikuoja? Premjero, kaip ir visų ministrų, darbe, šalia visų privalumų, yra vienas trūkumas (visose valstybėse): ministrai dažnai turi vaikščioti su kaltes jausmu - už padarytus ar nepadarytus darbus.


Nacionalinė italų draugija „Ballila“ ruošiasi išleisti knygą apie ministerio pirmininko Mussolini Šeimos istoriją nuo viduramžių iki šio laiko. Knygos autorius Giovanni Dolcetti iš Venecijos po keturių metų darbo knygynuos ir valstybės archyvuos susekė, kad Mussolini bočiai dar prieš kelis šimtus metų buvo susigiminiavę su Italijos aristokratais ir karaliais. Mussolini šeimos istorija bus išleista keliuos tomuos ir papuošta atvaizdais iš viduramžio laikų.


Incidentas dėl Liepinio paskyrimo likviduotas.

Vakar vakarą įvyko latvių vyriausybės partijų pasitarimas. Pirmon galvon buvo kalbamasi dėl finansų ministerio Liepinio paskyrimo. Ministeris pirmininkas Juraševskis pareiškė, kad jo nuomonių skirtumai su valstybės prezidentu pašalinti. Kai kurias koalicijos frakcijas jis negalėjęs laiku painformuoti apie Liepinio paskyrimą finansų ministeriu todėl, kad šis tedavęs savo sutikimą paskyrimui trumpai prieš seimo posėdį. Tuo paaiškinimu incidentas laikomas baigtas.


Didelė dalis nacių pagrobto aukso per Šveicariją patekdavo į kitas neutralias šalis, joms Vokietija sumokėdavo už Adolfo Hitlerio kariuomenės aprūpinimą paskutiniais Antrojo pasaulinio karo metais, teigiama ilgai lauktame JAV valstybinės istorikų komisijos pranešime. Pasak laikraščio “The New York Times”, pranešime skelbiami net du kartus didesnis negu iki šiol holokausto aukų skaičius ir užgrobtų šalių aukso, nusėdusio nacių karo sąskaitoje, kiekis. Pranešime pirmą kartą detaliai nurodoma, jog ši sąskaita buvo labai svarbi Vokietijai, nes leido naciams įsigyti daugiau karo reikmenų iš Portugalijos, Ispanijos, Švedijos ir Turkijos. Laikraščio gauti pranešimo projektai rodo, kad užmokėdami šioms keturioms šalims už kariuomenės aprūpinimą naciai pervedė 300 mln. dolerių vertės pagrobto aukso. Dabar jis būtų vertas 2,6 mlrd. dolerių. Trys ketvirtadaliai šios sumos buvo pervesta per Šveicarijos nacionalinį banką. “Šie faktai aiškiai rodo, kad šveicarai prisidėjo prie didžiausio per visą žmonijos istoriją apiplėšimo”,- pareiškė JAV senatorius Alfonse'as D'Amato. 200 puslapių pranešimas vadinasi “JAV ir sąjungininkių karo metų ir pokario derybos su Argentina, Portugalija, Ispanija, Švedija ir Turkija dėl pagrobto aukso ir Vokietijos turto užsienyje”. Pranešime daroma išvada, kad Portugalija ir Ispanija patiekė Vokietijai “beveik 100 proc.”svarbiausių mineralų, reikalingų“staklėms ir ginklams, ypač šarvus pramušantiems sviediniams” pasigaminti. Vis dėlto pranešime susilaikoma nuo išvados, kad minėtų šalių talkininkavimas pratęsė karą. Amerikos istorikai mano, kad liūdnai pagarsėjusioje nacių “Melmerio sąskaitoje” šiuolaikiniais pinigais buvo daugiau kaip 40 mln. dolerių. Ši karo sąskaita pavadinta ją tvarkiusio SS karininko pavarde.


Bolševikų partija, sukurta išugdyta Lenino ir Stalino, yra partija, kovojanti dėl neklasinės komunistinės visuomenės sukūrimo. Jos vadovaujami mūsų šalies darbininkai, valstiečiai ir inteligentija iškovojo laisvę ir sukūrė socialistinę visuomenę. Didžiojo Tarybų Sąjungos Tėvynės karo metu bolševikų partija organizavo ir vedė šventą tarybinės liaudies kovą prieš fašistinius grobikus. Partijos reikalavimai komunistams yra pagrįsti tuo, kad VKP(b) yra aukščiausia TSRS darbininkų politinės organizacijos forma, priešakinė ir sąmoningiausia darbo žmonių rinktinė, vadovaujanti ir vairuojanti Tarybų valstybės jėgą. Visasąjunginės Komunistų Partijos (bolševikų) Įstatų pirmame skyriuje sakoma, kad partijos narys privalo: a) nepaliaujamai ugdyti savo sąmoningumą studijuojant ir įsisavinant marksizmo-leninizmo pagrindus; b) griežtai laikytis partinės drausmės, aktyviai dalyvauti partijos ir šalies gyvenime, praktiškai vykdyti partijos politiką ir partinių organų nutarimus; c) būti darbo ir valstybinės drausmės laikymosi pavyzdžiu, išmokti savo darbo technikos, nepaliaujamai kelti savo darbo gamybinį kvalifikuotumą; d) nuolat stiprinti ryšius su masėmis, laiku atsiliepti į darbo žmonių paklausas ir reikalus, aiškinti nepartinėms masėms partijos politikos ir nutarimų prasmę. Žinoma, VKP(b) Įstatai pateikia tik pagrindines partijos narių ir kandidatų elgimosi taisykles, neinstruktuodami smulkiai visiems gyvenimo atvejams. Bolševikų partija savo darbe vadovaujasi Markso - Engelso - Lenino - Stalino mokslu. Komunistas — masių vadovas. Jis privalo kovoti dėl partijos ir vyriausybės nutarimų vykdymo, nepartiniams aiškinti partijos politiką, partinių nutarimų prasmę, susidariusias kovos ir darbo sąlygas, mobilizuoti darbo žmones visiems sunkumams nugalėti ir nusistatytam tikslui pasiekti. Dėl to Jis pats turi būti gerai politiškai apsišvietęs, sistemingai mokydamasis, gilindamasis marksizmo - leninizmo teoriją. Partija nuolat rūpinasi kelti idėjinį teoretinį komunistų, tarybinės inteligentijos lygį. Milijonai mūsų šalies žmonių savarankiškai studijuoja VKP(b) istoriją, marksizmo - leninizmo klasikų veikalus. Partijos komitetų propagandos ir agitacijos skyriai organizuoja į pagalbą studijuojantiesiems paskaitas, teoretinius pasikalbėjimus, seminarus ir grupines konsultacijas. Partiniuose kabinetuose rekomenduojama ir pateikiama būtiniausia literatūra. Jei pageidauja, draugai gali studijuoti revoliucijos teoriją partinio švietimo rateliuose. Kiekvieno komunisto pareiga — visiškai išnaudoti visas šias galimybes savo teoretiniam lygiui pakelti. Komunistas turi turėti plačią kultūrinę pasaulėžiūrą. Tada jam lengviau bus įsisavinti revoliucijos teoriją, nes marksizmas - leninizmas yra visų pažangiausių pasaulinės kultūros laimėjimų viršūnė. Būtina, kad komunistai nuolat keltų savo kultūrinį lygį — studijuotų savo Tėvynės istoriją, susipažintų su kitų šalių istorijomis, skaitytų laikraščius, žurnalus, mokslinę ir grožinę literatūrą, žinotų mokslo, technikos, literatūros ir meno laimėjimus. „Kai mes susiduriame su savimekos klausimu, — kalbėjo Kirovas, — artimiausias mūsų argumentas—nėra kada,—visą dieną tenka lakstyti, visą dieną kalbėti. Aš patariu, nusiraminkite ir nutilkite bent vienai valandai, ir jūs pamatysite, jog nieko baisaus neįvyks, tik geriau bus. Blogai mano tie, kurie sako, kad tas dirba, kuris uždusęs, kuriam prakaitas srovėmis srovena. Mūsų darbas iš tikrųjų tvarkytinas taip, kad kiekvienas rastų laiko ir laikraščiui, ir knygai paskaityti, ir leninizmui studijuoti, ir savo kultūriniam lygiui kelti. Tai bus didelis įnašas į mūsų praktini darbą“. Svarbiausias visiems partijos nariams ir kandidatams statomas reikalavimas yra griežtai laikytis partinės drausmės. Sąmoninga komunistų drausmė yra mūsų partijos egzistavimo ir sėkmingos veiklos pagrindas. Kas yra laikytis partinės drausmės? Tai yra sąžiningai ir sąmoningai vykdyti VKP(b) Įstatuose pateiktus reikalavimus, vykdyti partinių organizacijų pavestus darbus ir nutarimus. Mūsų partijoje įsigali plati vidinė partinė demokratija. Tai reiškia, kad kiekvienas komunistas pats dalyvauja iškilusių klausimų sprendime, jis laisvai pasako savo nuomonę ir pasiūlymus. Tačiau svarstymui pasibaigus ir priėmus nutarimą, komunistas turi besąlygiškai vykdyti partinį nutarimą, kad ir būtų asmeniškai balsavęs prieš jį. Leninas nurodinėjo, kad jeigu komunistai uoliai moko nepartinius geležinės drausmės, tai visų pirma jie patys turi jos laikytis. Štai dėl ko VKP(b) Įstatai reikalauja iš kiekvieno partijos nario būti darbo ir valstybinės drausmės laikymosi pavyzdžiu. Bolševikų partijos jėga glūdi jos ryšyje su masėmis: visuomet bendraujant su jomis, laiku atsiliepiant į darbo žmonių paklausas ir reikalus, aiškinant jiems partijos politikos ir nutarimų prasmę. Komunistas turi būti agitatorius, partinių šūkių ir nutarimų vykdytojas masėse, nepartinių vadovas ir organizuotojas. Neteisinga yra teigti, kad agitacinį masinį darbą turi vesti tik specialiai šiam tikslui skirti draugai. Tvirta kiekvieno komunisto pareiga — asmeniškai, individualiai agituoti visur: darbe, namuose, kelyje, valgykloje, krautuvėje ir t. t. Karo metu partija reikalauja iš fronte kovojančių komunistų būti narsiais mūšyje, rodyti drąsos ir mokėjimo priešą mušti pavyzdžius. Iš komunistų, dirbančių tarybiniame užnugaryje, partija reikalauja pavyzdingo valstybinių uždavinių vykdymo, rūpestingos socialistinio turto priežiūros. Komunistas turi negailėti jėgų ir energijos frontui ir šaliai reikalingos produkcijos išleidimui didinti. Įsivaizduokite sau, — vienoje savo kalbų kalbėjo Michailas Ivanovičius Kalininas, — komunistą tekintoją, kuris gamindamas tą ar kitą detalę, įsitikinęs, kad atlieka didelį valstybinį darbą, dirba šalies gynybai, fronto reikalams. Jeigu šis draugas savo darbui skiria visas jėgas, visą savo energija, sugebėjimus, žinodamas, kad tuo jis taip pat gina Tarybų šali, dėl to nesiskaitydamas nei su laiku, nei su sunkumais ir gamyboje pasitaikančiais keblumais, tai jis imasi darbo partiškai ir, mano manymu, šis draugas yra tikrai partinis žmogus“… Komunistas gamyboje pašauktas būti socialistinio lenktyniavimo organizatoriumi. Jis turi nuolat kelti savo kvalifikuotumą, išmokti savo darbo technikos. Meilė Tėvynei, rūpinimasis jos klestėjimu, jautrumas ir paslaugumas žmonėms, nuolatinis stengimasis gerinti materialinę darbo žmonių būklę — svarbiausios bolševiko ypatybės. Komunistai, dirbantieji įstaigose, turi negailestingai kovoti su biurokratizmu, dykinėjimu, bedvasiu — kanceliariniu požiūriu į tarybinių žmonių reikalus. Komunisto, bolševikų partijos nario, vardas yra tarybiniams žmonėms neaprėžtos meilės ir atsidavimo Tėvynei, ištikimo tarnavimo liaudžiai, kristalinio skaistumo simbolis. Partija reikalauja iš komunistų rodyti šias bolševikiškas ypatybes visuomet ir visur, ne tik atliekant tarnybines pareigas ar visuomeninį darbą, bet ir gyvenime. Bolševiko žodis neatskiriamas nuo jo veiklos. Pats savyje jis yra komunistinio garbingumo tiek visuomeniniame, tiek asmeniniame gyvenime pavyzdys. Jis visuomet turi žinoti, kad gyvenimas ir politika neatskiriami. Nepakeičiama komunisto ypatybė yra paprastumas. Išdidumas, puikavimasis yra svetimi bolševikui. Kad ir aukščiausias pareigas eidamas, komunistas turi elgtis paprastai, prieinamai masėms, jautriai įsiklausyti į jų balsą, skaitytis su jų patarimais ir nurodymais. Ne išdidumas, bet paprastumas puošia bolševiką, moko draugas Stalinas. Savo kalboje V. I. Lenino mirtie minėjimo proga per II Visasajunginį Tarybų suvažiavimą draugas Stalinas kalbėjo: „Mes, komunistai, — žmonės ypatingi. Mes sukurti iš ypatingos medžiagos. Mes — tie, kurie sudaro didžiojo proletaro stratego Lenino armiją. Nėra nieko aukštesnio, kaip būti nariu tos partijos, kurios steigėjas ir vadovas yra draugas Leninas“ Komunistas yra tas, kuris garbingai pateisina aukštą Lenino-Stalino partijos nario pašaukimą, kuris kovoje ir darbe, visuomenėje ir gyvenime sąmoningai vykdo tuos reikalavimus, kuriuos jam stato VKP(b).


Pereitais metais gruodžio 17 d. į mūsų atstovybę Berlyne atėjo moraliai ir fiziniai išvargęs žmogus. Kai kurie atstovybės personalo jame tuojau pažino buvusį ,,Kario“ redaktorių ir kandidatą į buvusiuosius seimus kapitoną Majų, ypač pagarsėjusį Tauragės riaušių metu. Jis iš pradžios atstovybės sekretoriui, paskui pačiam atstovui pareiškė, kad atvykęs į čia išsklaidyti tuos sunkius apkaltinimus ir gandus, kurie buvę plačiai paskleisti visuomenėje būsią jis vadovavęs Tauragės riaušininkams ir plėšikams. Jis pareiškiąs, kad tai esanti netiesa. Sąbrūzdžio metu jis asmeniškai visai nebuvęs Tauragėje; jo vardą riaušininkai patys savavališkai panaudoję ir dėl to tik esąs jam mestas sunkus apkaltinimas, kurio jis nieku būdu negalįs prisiimti. Toliau jis pareiškė, kad jis grįžtąs dabar iš Lenkijos, kame jis buvęs Vilniuje ir Varšuvoje, veikęs kartu su Plečkaičiu, kur tas veikimas krypsta, neradęs galimu toliau jam pritarti ir nusprendęs geriau nukentėti, negu būti aiškiu savo šalies išdaviku. Čia jis ir plačiai išpasakojo apie visus savo nuotykius, pradedant kaip jis pabėgo iš Lietuvos kaip susidėjo su Plečkaičiu ir baigiant, kaip jis pabėgo iš Lenkijos ir atvyko į atstovybę. Čia duosime žodį pačiam p. Majui.


Man yra tekę girdėti vieno gerai nusimanančio socialdemokratinės minties žmogaus nuomonė apie putšų vertybę. Jo žodžiais tariant, patys didieji socializmo vadai, Engels ir k., vienodai kovoję prieš putšus, arba darymą netvarkos, kad valstybė per nevalią priimtų kurią jai primetamą idėją. Viena, materialiu ginklu niekaip neįkalsi dvasinio dalyko, kol visuomenė nebus pakankamai išauklėta tam tikra kryptimi, socializmo, juoba komunizmo, jai neįskiepysi; putšų pastangos nėra nė viename atvejyje davusios laukiamų rezultatų. Antra, putšui sukelti pasinaudojama paprastai jaunais, nekritingais egzaltantais; jie pastūmėti į kurį ginkluotą darbą piga, bet nebepiga esti už juos morališkai atsakyti. Vadai patys į putšą neina: eina jų paklausę, ir keletas jų savo laisvę ar net galvas paguldo, o rezultate – tik sustiprina reakciją. Už betikslias aukas, žinoma, atsako ir tie, kurie ir patys terorą ir putšus kėlė, kitus įklampindami. Bakūnin. Į putšus daugiausia neprovokuojama jaunuomenė, juoba šviesioji jos dalis – studentija. Drąsos, idėjingumo, karšto kraujo daug, o šaltam, blaivam sumetimui nei vietos nei laiko neesti. Kas jausmais vaduojasi, esti labai simpatingas, bet neesti gudrus, o dažnai neteisingas ir kenksmingas, pats to nenorėdamas. Studentiją suvaldyti dėlto labai sunku; neįtikinsi argumentais to, ką jausmas yra pagavęs. Net mušamas jis darys savąją. Tai psichologinis pasireiškimas, o ne bloga valia. Dėlto ir gailima jaunuomenės, nors ji, minia eidama, daug nemalonumų pridaro. Vis dėlto tuo pasikliauti ji neturi teisės ir ginkluotų, kruvinų putšų ji turi vengti, nors labai rankos niežtėtų. Yra dar viena rūšis putšų, tiesa, nekruvina, vis dėlto nemažiau skaudi, bent doriškai. Tai gaivališkai, ūmiai pasireiškiąs studentijos teismas. Politikos žmogų, atsitinka kitur, pas mus, ačiū Dievui, dar nėra atsitikę, apdrapsto, jį ar jo butą, akmenimis langus išdaužo. Pasiteisinama, kai tai esti vadinamasis actus primo primi, ūmai nieko nepagalvojus; ir sunkiai nusikalstama, kai padaroma su premeditacija, laiku viską sugalvojus. Politikos žmonės atsakomi visuomenei, jokiu būdu – jaunuomenei, kuri ir nekompetentinga spręsti ir nesuinteresuota; jos uždaviniai kol kas labai specialūs – ruoštis į gyvenimą, o ne normuoti gyvenimas. Skaudžiau esti, kai taip pasielgiama su savo Almae Matris nariu, kuriuo aukštesniojo personalo žmogum. Profesoriauti – nuolatinis jo uždavinys; politikauti – tik atsitiktinas. Profesorius jis gali būti kuo geriausias, o politikas kuo niekingiausias. Bet abudu šiuodu savumu – viename asmenyje. Kuoneveikdamas už vieną, visai neteisingai nuskriaudi antrą. Paneigęs už vieną silpnybę, nustoji viso žmogaus labai vertingo. Kažin kuris Angelas dar apsaugoja mūsų universitetą nuo šios dėmės. Avertat Deus ,,samosūd“, Lynch ir kitokius barbariškus žmoniškos minkštaširdės mūsų studentijos ,,teismus“! Tokie atsitikimai universitetui esti neišdildoma negarbės dėmė, o universitetas turi būti šviesusis mūsų gyvenime taškas. Pagaliau, esti dar ir putšiukų. Čia parėkaujama, čia pašvilpiama, čia kaikas apverčiama ar kurie kiti „juokai“ padaroma. Jie, tie juokai, dažnai esti kaimiški; kai ten arklį ant gryčios lubų užtraukia ar duris akėčiomis užbarikaduoja, esti daug „juoko“, negryno džiaugsmo, ką nors įpykinus. Tokių poelgių doriškoji vertybė pareina nuo akstinų, paraginusių taip padaryti. Jei išdykavimas, tuščia fantazija, tai nieko. Bet esti abuojų ,,akstinų“, kai išdygsta iš asmeninių, nedorų, barbariškų ar spekuliantiškų, sumetimų, o vykintojais pasitelkiama neišmanėlis, be atogodos jaunimas. Antai, tinginys nemokša obskurantas nieko nedirba ir pyksta, kad kuris lektorius nesutinka pasirašyti jam diplomą; reikia tokiam iškirsti šposas. Na, draugai, „jūs“ taip padarykite! Tai biauru. Eina gandų vienas scenos veikėjas, sumanęs varžytis su kitu tos pat scenos veikėju, drįsęs ateiti į universitetą ar kur ten ir įkalbinėjęs iš patriotizmo (sic!) apšvilpti tą kitą. O kol nebuvo konkurencijos, siundytojo „patriotizmas“ tylėjo. Studentai nepasidavę pigiai panaudojami negražiam tikslui. Laimingi, netapę niekšybės dalyviai ir vykintojai. Mano išmanymu, studentija už tokį atentatą ant jų garbės turėtų padaryti rimtą garbės teismą ir pasikėsinusį savo gešeftėliui panaudoti grynąjį jaunimą paskelbti negarbingu. Draugai dairykimės iš kur vėjas pučia, kurlink rodo mūsų pačių nekaltos, asmeniškai nesuinteresuotos sąžinės fliugeris ir niekados nebūkime kitiems – fliugeriu.


Vakar Palerme nužudytas Italijos deputatas Europarlamente nuo 1984 metų, buvęs šio miesto meras ir finansų ministro pavaduotojas ankstesnėje vyriausybėje S. Limas. Pasak policijos, du motociklininkai priartėjo prie jo automobilio ir atidengė ugnį. Kai sužeistas S. Lima mėgino išlipti iš mašinos, užpuolikai nužudę ji šūviu į galvą.


Prezidento ir ministerio pirmininko konfliktas Latvijoj.

Tarp Latvijos valstybės prezidento Zemgalio ir ministerio pirmininko Juraševskio buvo kilęs incidentas ryšy su finansų ministerio Liepinio paskyrimu. Juraševskis pranešė prezidentui apie šį paskyrimą raštu ir tiktai po įvykusio fakto. Į šį raštą prezidentas atsakė Juraševskiui kitu raštu, kuriuo buvo reiškiama nepasitenkinimo dėl tokio pranešimo būdo. Vakar Juraševskis pasiuntė prezidentui naują raštą, kuriam nurodo, kad Latvijos konstitucija uždeda pareigą vien tik raštu informuoti valstybės prezidentą apie atmainas ministerių kabinete. Politiniuos sluoksniuos tvirtinama, kad prezidentas į raštą daugiau nebeatsakysiąs. Tuo būdu incidentas bus likviduotas.


Seimo Pirmininkas paskelbė deklaracijos projektą, vertinantį okupacinį komunistinį režimą

Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis, kalbėdamas Seimo iškilmingame posėdyje, skirtame Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 50-mečiui paminėti, paskelbė Seimo deklaracijos projektą. Jame vertinamos komunizmo ir buvusio komunistinio okupacinio režimo struktūros. Seimo Pirmininkas tikisi, kad deklaracijos projekto pagrindu galėtų būti priimtas įstatymas. Beje, V. Landsbergis jau yra įregistravęs įstatymo projektą “Dėl komunizmo vertinimo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo aukštųjų pareigūnų dabartinių valstybinių pareigų sferos apibrėžimo”. V. Landsbergis sakė esąs įsitikinęs, kad užpildydama ligi šiol buvusią teisinę spragą Lietuva “stos į kitų nuo komunizmo kentėjusių, išsivadavusių ir sugebančių tą praeitį vertinti šalių gretą”. V. Landsbergio pateiktas deklaracijos projektas skelbia, kad komunistinis totalitarinis SSRS režimas, prievarta įvestas šios šalies 1940-1941 m. ir 1944-1990 m. okupuotoje Lietuvoje, buvo nusikalstamas jo vykdytojų veiksmais ir siekiais. Deklaracijos projekte pažymima, kad moraliai ir politiškai atsakingas už netektis, skriaudas, ir nuostolius, kurių patyrė žmonės ir tauta SSRS okupuotoje Lietuvoje, yra buvusios vadinamosios Lietuvos SSR administravimo struktūrose svarbiausią politinį vaidmenį vaidinęs VKP(b)LKP bei SSKP-LKP Centro komitetas. SSKP-LKP vadovybės ir jos parankinių - totalitarinio režimo represinių struktūrų moralinis ir teisinis įvertinimas yra, kaip sakoma deklaracijos projekte, būtina ir neišvengiama sąlyga siekiant šalinti okupacinio komunistinio režimo padarinius. “Šių buvusio okupacinio komunistinio režimo Lietuvoje aktyvių politinių bendradarbių (kolaborantų) tinkamumo aukštoms valstybės pareigoms apribojimas įstatymais yra demokratinio atsinaujinimo reikmę”, - sakė V. Landsbergis. Projektą komentuoja parlamentarai LDDP frakcijos Seime seniūnas Česlovas Juršėnas neabejoja, kad Seimo Pirmininko Vytauto Landsbergio parengtas ir įregistruotas įstatymo projektas “Dėl komunizmo vertinimo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo aukštųjų pareigūnų dabartinių valstybinių pareigų sferos apibrėžimo” yra taikomas jam, jo kolegai Liudvikui Sabučiui ir dar “kai kuriems asmenims”. Vertindamas įstatymą ”dialektiškai”, Č. Juršėnas teigia, kad jis pavėlavo devynerius metus. “Jei tas būtų buvę padaryta 90-aisiais metais, tai ir žmonės būtų supratę, ir tie, kuriuos įstatymas galėtų paliesti, būtų kitaip žiūrėję”, - sakė C. Juršėnas. Dabar į projektą, anot LDDP frakcijos seniūno, galima žiūrėti “kaip į sąskaitų suvedinėjimą po pralaimėtų prezidento rinkimų”. Seimo nario, krikščionio demokrato Algirdo Patacko nuomone, tokį įstatymą reikėjo priimti dar Sąjūdžio laikais. Per 10 metų, pasak A. Patacko, žmogus jau galėjo turėti ir “naują biografiją”. Jo nuomone, reikėtų įstatymo projektą taip pat parengti, kad būtų galimybė atsižvelgti į ”tą naują biografiją”. Konservatorių frakcijos narys Vytautas Cinauskas mano, kad reikėtų įstate diferencijuoti LKP CK narius. Kai kurie iš jų, pasak V. Cinausko, būdavo dirbtinai įtraukiami į CK narius, kad būtų sudaryta regimybė, jog ir traktorininkas, ir melžėja aktyviai dalyvauja valstybės gyvenime. V. Cinausko nuomone, teisės penkerius metus užimti valstybines pareigas Seime, Prezidentūroje, Vyriausybėje, teismuose, kariuomenėje ir švietimo institucijoje turėtų būti atimtos tik ideologinio, propagandinio baro darbuotojams. Tokiu būdu, pasak V. Cinausko, įstatymo projekte numatyti apribojimai apimtų tik labai nedidelę grupę žmonių, vykdžiusių ideologinį smurtą.


Radio pranešimu, Varšuvos universiteto ir technikos mokyklų studentai buvo paskelbę vienos dienos streiką, protestuodami prieš policijos elgesį seimo rinkimų kampanijoj. Streikavo visi studentai, pradedant nacionalistais ir baigiant socialistais. Apie Varšuvos aukštųjų mokyklų studentų streiką papildomai pranešama: vakar studentai užėmė visus įėjimus į aukštąsias mokyklas, neleisdami nepritariantiems streikui studentams įeiti. Iššauktieji karo mokyklos auklėtiniai plikais kardais puolė studentus ir prasiveržė pro jų kordonus. Studentai, nacionalinių demokratų pritarėjai, suplėšė politechnikume visus Pilsudskio atvaizdus. Švietimo ministeris įsakė politechnikumą uždaryti. Universiteto rūmuose streikuojantieji studentai išvarė iš auditorijų visus kitus studentus. Įvyko keli susirėmimai.


TASS-o koresp. M. Nikitočkinas praneša: kiekviena Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavimo darbo diena palieka neišdildomą žymę partijos ir visos Čekoslovakijos liaudies gyvenime, kaip naujas ryškus didžiosios partijos ir liaudies vienybės, monolitinio Čekoslovakijos darbo žmonių susitelkimo apie ČKP pasireiškimas. Pirmas šios dienos posėdyje kalbėjo ČKP CK sekretorius V. Kouckis. Savo kalbos pradžioje jis pabrėžė, kad partija pasiryžusi galutinai išgyvendinti asmenybės kulto padarinių liekanas. Savo kalboje drg. Kouckis nagrinėjo tarptautinės padėties klausimus. Šia proga jis kalbėjo apie Tarybų Sąjungos taikingos politikos laimėjimus, pabrėždamas, kad už šią išmintingą politiką Tarybų Sąjungai karštai dėkoja ir ją visiškai remia visos taikingos jėgos, visi dori pasaulio žmonės. Draugas Kouckis pabrėžė, kad Čekoslovakijos Komunistų partija palaiko nenutrūkstamus bendradarbiavimo ir draugystės ryšius su Tarybų Sąjungos Komunistų partija, kuri yra labiausiai užsigrūdinęs ir labiausiai prityręs tarptautinio komunistinio judėjimo būrys. Žymia savo kalbos dalimi drg. Kouckis parodė, kaip auga ir plečiasi visame pasaulyje revoliucinė darbo žmonių kova, kaip didvyriškai kovoja komunistų partijos kapitalistinėse šalyse, įkvepiamos didžiųjų marksizmo-leninizmo idėjų, ir pareiškė įsitikinimą, kad taika, socializmas ir komunizmas neišvengiamai nugalė


Ellinėje spaudos konferencijoje prezidentas Elzenhaueris teigė, kad, Izraeliui nutarus išvesti kariuomenę iš Egipto teritorijos, padėtis Artimuosiuose Rytuose, matyti, palengvėjo. Tačiau, pasakė jis, šiuo klausimu dar lieka „detalių“, kurias reikia sureguliuoti. Prie tokių „detalių“ prezidentas Eizenhaueris, matyti, priskiria ir planą „internacionalizuoti“ Tirano sąsiaurį, pažeidžiant Egipto suverenias teises. Jis pareiškė, kad JAV nuomone, šis sąsiauris turi būti „internacionalizuotas“, jeigu tarptautinis teismas neužims šiuo klausimu priešingos pozicijos. Eizenhaueris - išsisukinėjamai atsakė į klausimą, liečiantį veiksmus, kurių imasi JAV valstybės departamentas, draudžiantis Amerikos korespondentams vykti į Kiniją, pabrėžęs, tačiau, kad JAV yra prieš bet kuriuos kultūrinius ryšius su KLR. Korespondentai atkreipė Eizenhauerio dėmesį į kai kurių vyriausybės atstovų, jų tarpe finansų ministro Hemfrio ir JAV kongreso narių pareiškimus, kad ryšium su infliacijos grėsme ralkia sumažinti JAV biudžetą, kurį, kaip žinoma, pernelyg išpūtė kariniai asignavimai. Liesdamas Hemfrio pasiūlymus sumažinti išlaidas, prezidentas kategoriškai pasisakė prieš bet kokį asignavimų sumažinimą vadinamojo „saugumo savitarpinio užtikrioimo“ programų vykdymui, t. y. asignavimų ginklavimosi varžyboms.


Vakariniai Paryžiaus laikraščiai pirmuosiuose puslapiuose spausdina TASS-o pareiškimą, kuriuo demaskuojama agresyvi Jungtinių Valstijų politika. Laikraščiai pabrėžia, kad tai labai rimtas įspėjimas. „TSRS įspėja Jungtines Valstijas, kad užpulti Kubą reikštų pradėti pasaulinį karą“, – pareiškia antraštėje „Mond“. Šis įtakingas laikraštis pažymi, kad Tarybų Sąjungos pareiškimo tonas labai „nedviprasmiškas“ ir „ryžtingas“… Vist vakariniai laikraščiai – „Mond“, „Krua“, „Frans-suar“, „,Pari pres-entransižan“ – pažymi, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė siunčia į Kubą technikus bei specialistus ir nesirengia įrengti ten karinės bazės. „Maskva, – rašo katalikų laikraštis „Krua“, atpasakodamas TASS-o pareiškimą, – ragina viso pasaulio tautas pasmerkti Amerikos politiką… Tarybų Sąjungos vyriausybė pareiškia, kad ji neseks Jungtinėmis Amerikos Valstijomis, kurios, šaukia į armiją 150 tūkstančių atsargos karių. Tačiau, atsižvelgdama į dabartinę padėtį, Tarybų Sąjungos vyriausybė laiko savo pareiga būti budriai. Ji paveda gynybos ministrui ir armijos vadovybei imtis visų priemonių, kad Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos būtų pasirengusios veikti


Amerikos spauda praneša, kad čankaišistų lyderiai atvirai ragina Jungtines Valstijas duoti jiems „Žaliąjį signalą” Kinijos Liaudies Respublikai užpulti. Pranešama, kad čankaišistai permetė 15 Taivanio pietų į šiaurę desantiniais laivais smogiamąją diviziją. Įtartinas čankaišistų bruzdesys vyksta su JAV žinia. Tris dienas Taibėjuje viešėjo JAV karinių jūrų pajėgų ministro pavaduotojas P. Fėjus. Jis tarėsi su Čan Kai-ši ir kariniais amerikiečių vadovais Taivanyje. Vakar Kinijos Liaudies Respublikai grasino JAV valstybės sekretoriaus pavaduotojas D. Bolas.


Politinių mokslų profesorius Vytautas VARDYS pastebi, kad prezidentinės santvarkos atkūrimas neturėtų būti grindžiamas prieškario Lietuvos patirtimi. - Vienintelė prezidentūra, kurią Lietuva turėjo, tai buvo Smetonos prezidentūra. Ji nėra absoliučiai joks modelis Lietuvai. Lietuvai reikia stiprios vykdomosios valdžios konstitucinėje sistemoje. Ir prezidentūrą reikia atkurti ne atskirai, bet visoj konstitucinėj sistemoj. Lietuvai reikalinga vykdomoji valdžia, galinti priimti sprendimus, galinti susidaryti stiprų politinį institucinį pagrindą išsilaikyti. Ir dėl to vykdomoji valdžia turi turėti tam tikros nepriklausomybės ir nebūti koks žaislas parlamento ar kokių partijų rankose. Antra, toji vykdomoji valdžia turi būti atsakinga parlamentui. Reikia atsisakyti seimokratijos, kuri Lietuvoje viešpatavo nuo 1920 iki 1926 metų, ir reikia atsisakyti Smetonos režimo, Smetonos sistemos institucijų. Trečia, reikalinga tokia konstitucinė sistema, kuri garantuotų ir nebijotų apsaugoti visas demokratines ir žmogiškąsias vertybes. Ir tai labai svarbus dalykas ne tiktai politikai, ne tiktai kultūrai. Jeigu tos teisės nėra žmonėms garantuotos, tai jos niekad negali sudaryti stipraus ekonominio pagrindo, kad žmonės imtųsi iniciatyvos ir patys ką nors toliau darytų. V. Vardys taip pat Lietuvoje mato tendenciją užsidaryti nuo likusio pasaulio, kas, jo nuomone, pastebima tarptautiniuose santykiuose. - Man atrodo, kad Lietuva šiuo metu silpnai vysto savo tarptautinius ryšius. Man atrodo, kad pradeda užsidaryti, įvairūs žmonės savy paskendę, neina į užsienius tiek ekonominiais, tiek kultūriniais, tiek kitokiais reikalais, - sako Vytautas Vardys. - Nepaisant to, kad yra daugybė kelionių, Lietuvos vadovų kelionių? - Yra labai daug kelionių, bet aš manau, kad daug tų kelionių yra maždaug panašios, kaip mes Amerikoje sakom, dviratį mina, bet vietoje stovi.


Prisipažinsiu, kad didelis dvasios skausmas, politiniai praradimai ne kartą privertė mane visiškai moteriškai apsiverkti. Pirmasis kartas - 1980 metais, kai apsisprendžiau vis dėlto paimti TSKP bilietą. Skaudino savotiškas laisvės praradimas, tai, kad turėjau nutylėti tikrąją tėvo žuvimo priežastį, apsimesti, kad pripažįstu partijos įstatus ir visa kita, ką turėjau stodama kalbėti. Tai buvo kaina, kurią reikėjo sumokėti, kad galėčiau įgyti Vakaruose ekonomisto žinių. Ar ši kaina didelė, ar maža, galiu pasakyti tik aš pati, o ne tie, kurie dabar mėgina išpūsti turėto bilieto reikšmę. Aš priėmiau lėkštę sriubos, bet su prigimtinėmis teisėmis skirtis nepanorau. Teisę turėti savo pasaulėžiūrą, savo mąstymo autonomiją aš išsaugojau ir, tikiuosi, išsaugosiu bet kokiomis aplinkybėmis. Verkiau ir 1990 metų gegužę, grįžusi iš svarbios kelionės po didžiųjų pasaulio valstybių sostines, po ilgo pokalbio su V. Landsbergiu eidama Parlamento koridoriumi, kai supratau, kad mums nepavyks susikalbėti, kad pastangos pradėti derybas bus sužlugdytos, kad pagaliau buvau priversta jį paklausti: kodėl jis vengia derybų, kodėl skelbė nepriklausomybę, jeigu ja netiki ir, susiklosčius palankioms aplinkybėms, nenori laimėti. Tik vienintelį kartą Vyriausybės nariai, mano kolegos, matė mane verkiančią. Tai atsitiko 1991 metų sausio 8 dienos vakare, man atsistatydinus, kai visi susėdome mano kabinete. Apsiverkiau ne dėl to, kad netekau posto, ir ne dėl asmeninės skriaudos: aš pajutau pakibus virš Lietuvos didžiulę grėsmę, nelaimę, kurios jau nepajėgsiu sulaikyti. Supratau artinantis galimą juodojo scenarijaus pergalę ir kad kažkas bloga turi įvykti: nepavyko gauti iš Gorbačiovo saugumo garantijų; Parlamente galutinai laimi čepaitininkai, vadinasi, - ir agentūra, o Landsbergis su jais; niekam ir niekaip nepavyks įrodyti, kokios manipuliacijos vyksta užkulisiuose. Taip pat supratau, kad per dešiniąsias revoliucijas nepavyks išvengti ir ekonomikos žlugimo. Ir - pravirkau… Ar iš džentelmeniškumo, ar kitais sumetimais mano kolegos ministrai niekada neprasitarė matę mane verkiančią. Bent jau spauda apie tai nerašė ir gandų nebuvo girdėti. O štai dabar pati jums prisipažinau. Nesistebėkite: neverkia galbūt tik „akmeninės ledi”, aš, deja, verkiau… Po dviejų dienų įvyko didelė ir gyva spaudos konferencija, kurios įrašo, deja, neturiu. Dar po savaitės padėtis jau buvo kitokia: mano dramatiška prognozė dėl Lietuvai iškilusios grėsmės išsipildė, po kruvinųjų sausio dienų prasidėjo chroniška politinė depresija, užtrukusi iki rugpjūčio pučo. Praėjus dar savaitei, įvykių sukrėsta, spaudos konferencijoje nesugebėjau išvengti specialiai man paspęstų spąstų: atsakinėjau į beprasmiškus, žeminančius klausimus. Jei galėčiau ką nors pataisyti savo praeityje - tai tą konferenciją ir tas akimirkas. Manau, kad kaip tik moters prigimtis ir neišlepinto žmogaus patirtis dažnai padėdavo man neimti į širdį politinių priešininkų ar žurnalistų mesto žodžio, neparodyti nuoskaudos. Nors nesunkiai užgaunamų jausmų, polinkio susigraudinti vis tiek nepavyko nei užgniaužti, nei nuslėpti: su prigimtimi grumtis sunkiausia. Man pavyko rasti tinkamą būdą atvirai, principingai ir taktiškai kalbėtis su aukštus postus užimančiais žmonėmis, turinčiais kitokius interesus ir siekiančiais priešingų tikslų - pavyzdžiui, kad ir su M. Gorbačiovu. Kėliau jam nė kiek ne mažesnius reikalavimus, nei mūsų radikalai, tačiau be ironijos ar pykčio, nesukeldama asmeninio priešiškumo. Visa tai galima suprasti ir aiškinti kaip tik nori - be abejo, ir labai tendencingai. Galima atmesti, paniekinti visame pasaulyje priimtą diplomatinę elgseną. Galima apkaltinti (beje, taip ir atsitiko!), kad tokia mano laikysena suteikė Maskvai vilčių mus palenkti ar atmesti mūsų reikalavimus. Tačiau šie kaltinimai nepagrįsti, paviršutiniški, neišmintingi. Svaidantis jais, elementarus sąžiningumas reikalautų bent jau patikslinti, kuriai Maskvai, nes tuomet jų buvo mažiausiai trys - trys aiškiai susiformavusios jėgos, turinčios skirtingus interesus. Savo diplomatinę veiklą vertindama šiuo požiūriu, tikrai nenorėčiau praeities ir tuometinio savo stiliaus taisyti. Jis man ypač padėjo Vašingtone kalbantis su JAV prezidentu Dž. Bušu, Londone - su ministre pirmininke ponia M. Tečer, Bonoje - su kancleriu H. Koliu, per kitus svarbius susitikimus su įtakingais pasaulio valstybių vadovais ir veikėjais. Kai M. Tečer, patarinėdama, kaip nesutrukdyti M. Gorbačiovui ir nesukelti chaoso, pagaliau pastebėjo mano besiniaukiantį veidą, paprašiau mane išklausyti. Išdėsčiau savo argumentus ir, atrodo, palenkiau į savo pusę. Ji pažadėjo mums padėti. Vėliau M. Tečer pasakė lordams: „Ta moteris žino, ką daro, ir aš jai padėsiu”. Šie žodžiai buvo man labai svarbūs, ir jie galėjo būti vaisingi, jei Parlamento vadovas ir dešinieji nebūtų mano iniciatyvų įšaldę. Moratoriumas galiojo ne kam kitam, o kaip tik man pačiai - kaip išvirkščios dešiniosios politikos, kaip užkulisių politikos pasityčiojimas iš atviros, aktyvios, humanistinį poveikį darančios politikos nepriklausomybės naudai. „Geležinė ledi” nedaug kuo galėjo padėti gerokai trapesnei kolegei iš Lietuvos. Artimesnės pažistamos mes netapome, nors dar ir matėmės keletą kartų: pernelyg skirtinga mūsų padėtis, nors atsistatydinome beveik vienu metu. Aš netapau Lietuvos „geležine ledi”, nors Sąjūdžio pradžioje bandyta mane taip vadinti. Vėliau pavadino švelniau - „gintarine ledi”. Bet tai tik simboliai, kurie išblėsta net ir mano pačios atmintyje. Galbūt ponioms Barbarai Buš ir Margaret Tečer padovanoti gintaro vėriniai (kelionę pratęsus ir neturint iš anksto parengtų dovanų, teko atsiskirti ir su mano pačios gražiausiu gintaro vėriniu) tegul ir nepateks į šių garbingų šeimų muziejus, bet jų savininkėms gintaro kraštą tikriausiai primins. 1992 metų gegužės mėnesį Pariamente mane užkalbino ir labai sujaudino viena lietuvė čikagietė. Ji pasakė: „Kazimiera, padaryk stebuklą, taip, kaip padarei Vašingtone! Tu palenkei į savo pusę ir Bušą, ir visą Ameriką”. Aš jai atsakiau: „Kokį stebuklą, brangioji? Argi šioje aplinkoje dar įmanomi stebuklai? Argi jį kas nors pastebės? Stebuklai įvyksta tik tuomet, kai jais tikima”. Mieloji tautietė matė mūsų prieštaravimus, dešiniąsias konvulsijas, manipuliacijas referendumais, švaistant baisiausias lėšas, kvailus gąsdinimus „šliaužiančiais perversmais”, žemdirbių ir verslininkų neviltį. Gal tik moteris gali taip pajusti ir taip pasakyti, taip labai trokšti išgelbėti žlugdomą viltį. Nors visa tai, ką pamatė ir pajuto trumpam atvykusi tautietė, jau mačiau seniau ir išgyvenau kur kas dramatiškiau, aš nesu surambėjusi. Bet aš apvyliau mieląją viešnią - nepažadėjau stebuklo ir jo nedariau. Tą stebuklą gali padaryti tik pati tauta, pati Lietuva, susivokusi, kur ją veda už vadinamųjų patriotinių šūkių pavadžio. Gyvenimas mane sviedė į galingą politinį verpetą, apipylė verdančiomis ir ledinėmis srovėmis. Publika besiblaškančioje Lietuvoje mane ir šlovino, ir plūdo. O pasaulis priėmė šiek tiek santūriau, bet įvertino palankiai ir pripažino tikriausiai nevienadienę teisę būti jo įvairovės dalele. Dėl nuolatinio persekiojimo, šmeižtų ir kaltinimų sukaupusi karčią patirtį manau tapusi ne tokia patikli, šiek tiek tvirtesnė ir įžvalgesnė, geriau suprantanti gyvenimo ir artimo žmogaus vertę. Išlavėjo nuojauta, sugebėjimas pažinti kitą, įspėti gėrį ir klastą. Likusiam gyvenimui tai pravers. Beje, savo patyrimu galėčiau padėti ir kitiems, pirmiausia - kitoms, jei joms šito reiktų. Tačiau padėti žmogui ir žmonėms galima tik tada, jei jie suvokia, ko jiems reikia, ir sugeba aktyviai šito siekti. Stenkis, sakoma, ir Dievas padės, ir kitas ateis tau į pagalbą dirbti gerą darbą. Tačiau neskubėk griebti kiekvienos ištiestos rankos, kol nepajutai, kad ji tikrai tave parems, o ne atstums ar išduos iškilus pirmai kliūčiai, pirmam pavojui ar pakvipus gardesniam kąsniui… Šiuo sunkiu laikotarpiu man labai daug reiškė darnūs santykiai mano šeimoje. Mano santūrus ir rūpestingas vyras Algimantas, mano Mama, gal labiau nei kas kitas jaučianti kiekvieną politinio barometro pokytį; mano trys gerai sutariantys vaikai Rasa, Vaidotas, Daivita; jau keturi mieli anūkai; mano brolis Rimas, man tenkančius smūgius pakeliantis sunkiau nei aš pati; kiti artimi žmonės, draugai. Tai buvo dvasinė atspara, padėjusi atlaikyti išpuolius, nuolat grėsmingai besisukančią politinio ir dvasinio presingo mašiną, trokštančią ne tik išstumti mane iš politinės veiklos, bet ir suniekinti, ištrinti iš žmonių atminties mano vaidmenį Nepriklausomybės atkūrimo laikotarpiu. Esu tikra, kad šios mašinos konstruktoriams ir vairuotojams pasisekė tik iš dalies.


Agentūros JPI korespondentas praneša iš Katangos pietryčių pasienio, kad aplink Elizabetvilį tebevyksta susirėmimai tarp Čiombės žandarmerijos ir SNO kariuomenės. Remdamasis žiniomis, gautomis iš besitraukiančių Katangos žandarų, korespondentas praneša, kad SNO kariuomenės tankai apsupo koncerno „Junion minjer“ įmones. Samdiniai karininkai-europiečiai, vadovaują Čiombės armijai, toliau rašo korespondentas, dabar organizuoja katangiečius į skraidančius būrius, kurie važinėja privačiomis automašinomis ir vežiojasi minosvaidžius bei prieštankinius pabūklu


BBC teigia, kad Briuselyje įvykusiame Europos bendrijos šalių užsienio reikalų ministrų susitikime, kuriame tikėtasi pasirengti Edinburgo forumui, susitarti nepavykę. Svarstytos Danijos pasiūlytos Mastrichto sutarties pataisos, kurios įgalintų šioje šalyje surengti dar vieną referendumą. Birželį, kaip žinoma, danai pasisakė prieš naująją Europos politinę.ir ekonominę sąjungą. Dabar Danija siekia, kad jai būtų leista nevykdyti kai kurių Mastrichto sutarties nuostatų. Kitų Bendrijos šalių, pirmiausia - VFR ir Liuksemburgo, atstovai būgštauja, kad nuolaidos Danijai pakirstų būsimosios žemyno sąjungos pagrindus.


Amerikiečiai pasipiktinę teisminiu susidorojimu

„Nenorėčiau, kad visas kitas pasaulis manytų, jog Vašingtono teismas prieš Kompartiją niekam Niujorke nesukėlė pasipiktinimo ir rūstybės“, – rašoma laiške, kurį gavo TASS-o skyrius Niujorke. Laiškas pasirašytas Ralfo Vikeilo. Laiško autorius užtikrina, kad ne vien jis pasipiktinęs šiuo teisminiu susidorojimu. Ralfas Vikeilas tikrai ne vienišas. Štai kitas laiškas, parašytas sekančią dieną po to, kai pasibaigė JAV Komunistų partijos procesas: „Brangus redaktoriau! Kadangi Niujorke streikuoja laikraščių darbuotojai ir negaliu pasinaudoti „Laiškų redaktoriui“ skiltimi, siunčiu šį laišką jums. Noriu pareikšti savo pasipiktinimą tuo, kas įvyko vakar Vašingtone, kai teismas, taręsis 35 minutes, paskelbė „kaltinimo“ nuosprendį politinei partijai – JAV Komunistų partijai. Tokio dalyko dar niekad anksčiau nebuvo mūsų šalyje. Bet tai kartosis, jeigu žmonės neatsistos ir netars „ne“. Aš ne komunistas. Bet visuomet tikėjau tuo, ko mane mokė mokykloje – demokratinėmis šios šalies tradicijomis, tuo, kad čia žmonės gali laikytis įvairių politinių pažiūrų, ir kad čia nėra fanatizmo. Jeigu jūs manote, kad rusų laikraščių skaitytojams bus įdomu sužinoti amerikiečio nuomonę, prašau išspausdinti šį laišką. Nuoširdžiai jūsų A. Cimermanas“. Amerikiečių susirūpinimas dėl teismo nuosprendžio Komunistų partijai atsispindi ir kai kurių laikraščių puslapiuose. Antai, laikraštis „Post dispetč“ išspausdino vedamąjį straipsnį, juo primindamas, kad savo laiku 4 JAV aukščiausiojo teismo nariai iš 9 pripažino Makareno įstatymą nesuderinamu su Amerikos konstitucijoje išdėstytomis politinių laisvių garantijomi


HANOJUS, kovo 13 d. (TASS). Kaip praneša Vietnamo informacijų agentūra, Hanojuje atidarytą parodą, pasakojančią apie Vietnamo Demokratinės Respublikos žemės ūkio laimėjimus ir vystymosi perspektyvas, jau aplankė dešimtys tūkstančių žmonių. Paroda propaguoja racionalius pagrindinių kultūrų: ryžių, kavos, arbatžolių, daržovių, vaisių ir tabako, o taip pat šilkaverpių ir medvilnės auginimo metodus. Daugelis eksponatų ir maketų vaizdžiai rodo, kaip gyvena ir dirba Vietnamo valstiečiai. Vienas iš skyrių skirtas Tai-Meo autonominiam rajonui, kur gyvena įvairios nacionalinės mažumos. Tame rajone pasiekti dideli laimėjimai miško pramonės srityje (vien tik pernai medienos paruošimas padidėjo penkis kartus palyginti su 1954 metais). Speciali salė skirta respublikos žemės ūkio ateičiai. Joje lankytojai mato traktorius ir kitas broliškų šalių atsiųstas žemės ūkio mašinas, neseniai įsteigtų Šiaurės Vietname valstybinių fermų foto nuotraukas ir maketus.


Įsimylėję diktatoriai;“Plikis ištvirkėlis eina!”

Keturiolikmetis Musolinis meilės laiškus draugužėms pasirašydavo taip: “Tau ir socialinei revoliucijai ištikimas Benitas”. Socialinė revoliucija jam labiausiai patiko tiesmukiškais proletariato veiksmais ir prievarta. Meilės jis siekė tokiais pat būdais. “Sučiupau ją laiptinėje, įstūmiau į kampą ir paėmiau. Atsikėlusi ji įžeidė mane, pasakė, kad išniekinau ją. Tai negirdėta!” Jaunas proletaras, kaimo kalvio sūnus su draugužėmis nesiterliojo. Bent taip jis vėliau rašė autobiografijoje. “Aš pratinau ją prie savo tironiškos meilės. Ji aklai paklusdavo man ir leisdavo elgtis su ja kaip noriu. Kaip ir visos kitos, ji beprotiškai mylėjo mane”. Kaimo merginų tironas, atrodo, nesitikėjo gauti geruoju, todėl banaliai apgaudinėjo: žadėjo vesti. Savo draugužes jis vadino sužadėtinėmis. O kai atsirado mergina, kuri sutiko ištekėti už jo, Musolinis buvo pasiryžęs kalnus nuversti. Rakelė buvo ne svetima: jo tėvo meilužės duktė. Kaimas kalbėjo, kad jaunikis ir jaunoji - brolis ir sesuo. Merginos tėvai priešinosi vestuvėms. Benitui prieštarauti nebuvo galima. Jis atėjo į jaunosios namus su pistoletu ir pagrasino: arba jam atiduoda Rakelę, arba jis nušaus ją ir save. “Laidotuvės arba vestuvės. ” Tėvai pasirinko vestuves. Musolinis buvo tikras Otelas. Kur nors išeidamas žmoną jis užrakindavo. Vienai iš namų išeiti neleisdavo. Beje, sau jis jokių taisyklių netaikė. Jeigu žmona imdavo pavyduliauti, paprasčiausiai prikuldavo ją. Šeimyninis gyvenimas Musoliniui nusibodo gana greitai. Jis paliko žmoną kaime auklėti tris vaikus, o pats išvažiavo į Romą. Sostinėje kuklus provincijos mokytojas padarė puikią žurnalisto karjerą. Jo stilius buvo įspūdingas: “Paskutinį aristokratą mes pasmaugsime žarnomis, ištrauktomis iš paskutinio dvasininko pilvo!” Musolinis buvo išrinktas “Avanti!”, svarbiausio italų socialistų laikraščio, redaktoriumi. Maždaug tuo metu jis susidėjo su Leda Rafaneli. Tai buvo ekstravagantiška išsigimėlė, anarchistė ekstremistė. Mazochizmas ir meilė teisingumui privertė ją tapti musulmone. Jos būdas buvo bjaurus: vadino Musolinį išsišokėliu, juokėsi iš jo napoleoniškų manierų, o blogiausia - laikė netikusiu meilužiu, nes jis labai skubėdavo. 1914 m. Musolinis pasitraukė iš Socialistų partijos ir tapo fašistu. Įžeista Leda išmetė išdaviką lauk. Egzaltuota austrė Ida Dalser padovanojo Musoliniui sūnų ir pradėjo reikalauti, kad jis ją vestų. Kėlė jam viešus skandalus (kažkodėl visos moterys kėlė Musoliniui slandalus). Tapęs diktatoriumi, jis uždarė akiplėšą į beprotnamį. Musolinio išsilavinimu rūpinosi Margerita Sarfati - elegantiška žydaitė, profesoriaus duktė. Margerita dirbo “Avanti!” kritike, paskui meilužio paveikta tapo fašiste (pradžioje italų fašizmas nebuvo antisemitinis) ir redagavo įtakingą intelektualų žurnalą “Hierarchija”. Šis meilės ryšys truko 20 metų. Buvo manoma, kad būtent Margerita lemia Musolinio stilių. Šioje srityje Musolinis turėjo problemų. Proletariškoje jaunystėje jis rengėsi kaip plėšikas: mėgo erzinti buržujus. Tapęs diktatoriumi pamėgo blizgučius: skrybėles su plunksnomis, auksinius kardus, siuvinėtus mundurus. Italijos fašistų uniforma buvo ne gąsdinanti, o veikiau operetinė: juodi marškiniai, geltonos galife, balti kragai, geltoni batai. Stilius nusistovėjo tik ketvirtojo dešimtmečio pradžioje. Romos imperatorius Musolinis mėgdžiojo vulgariai, tačiau suprantamai: atkišdavo smakrą kaip Neronas, skusdavosi galvą, kad atrodytų kaip nuplikęs Cezaris. Žavėjosi kultūrizmu, mėgdavo pozuoti nuogas iki juosmens. Lakstė motociklu, jodinėjo, skraidė lėktuvu. Mėgo šaltuosius ginklus. Oficialioje biografijoje kalbama apie daugybę dvikovų: fašistai saugojo savo garbę. (Dvikovas Musolinis tikrai mėgo, būdamas 11 metų peiliu perdūrė bendraklasį.) Romos kareiviai kadaise apie Cezarį dainuodavo: “Slėpkite žmonas, vedame į miestą plikį ištvirkėlį”. Musolinis turėjo specialią tarnybą. Ji rūšiuodavo gerbėjų laiškus, tyrinėdavo fotografijas. Norinčios artimiau susipažinti su Musoliniu būdavo rūpestingai patikrinamos policijos. Vėliau Italijoje buvo leidžiami daugybės jo trumpalaikių meilužių prisiminimai. Iš esmės prisiminti nebuvo ko, be to, dučė kažkodėl būdavo labai šiurkštus. Matyt, jis nelabai vertino savo sugulovių jausmus. Tačiau vienai iš jų pavyko suvystyti visagalį diktatorių. Klara Petači puolė jam ant kaklo viduryje gatvės. Teisingiau, greitkelio. Iki pusės išlindusi pro mašinos langą, mergina ekstazės pagauta mojavo vyriausybiniam kortežui. Musolinis įsakė apsisukti ir pasivyti tą mašiną. “Venecijos” rūmuose jai buvo paskirti atskiri kambariai. Dučė slėpė ją, tačiau nelabai rūpestingai. Jis galėjo būti jos tėvas. Iš Musolinio juokėsi visa Italija (išskyrus jo žmoną). Tai buvo tikra itališka aistra - kaip kine. Klara Petači kaltino jį (visiškai teisėtai) neištikimybe, grasino nusižudyti, jeigu jis ją paliks. Po kiekvieno skandalo Musoliniui atsiverdavo opa. Jis kelis mėnesius valgydavo vien ryžių košę, nemiegodavo naktimis, visiškai nupliko. Po dešimties tokio gyvenimo metų išvargintas diktatorius nusprendė: užteks! Vieną gražią dieną sargyba neįleido Klaros į rūmus. Įsiutusi moteris prasiveržė pas Musolinį. Ji raudojo, rovė sau plaukus ir mėgino nagais įsikabinti į Musolinio veidą. Ji norėjo, kad jis ją mylėtų. Dučė pasidavė. Itališkas farsas baigėsi kaip antikinė tragedija. Kai fašistinis režimas žlugo, Musolinis su meiluže mėgino pabėgti į Šveicariją. Mašiną, kuria jie važiavo, sustabdė partizanai komunistai. Musolinis buvo pastatytas prie sienos. Petači iššoko iš mašinos ir puolė prie jo. Jai buvo liepta pasitraukti. Ji apkabino Musolinį. Dučės ir jo meilužės kūnai buvo už kojų pakarti pagrindinėje Milano aikštėje. B.d. Daugiau perestroiku komunistams nebebus Prieš dešimt metų Maskvoje vyko XIX partijos konferencija. Ji nustatė perestroikos garantą: juo turėjo tapti “partinė demokratija”. Paskui paaiškėjo, kad komunistų partija ir “partinė demokratija”nesuderinami dalykai. Tačiau būtent po XIX konferencijos kai kurie žmonės suprato, kad Sovietų Sąjungoje dedasi negeri (t.y. labai geri) dalykai. Atmintis ir tikrovė Žmogaus atmintis pasirenka, ką jai prisiminti. Juk šią konferenciją iš Suvažiavimo rūmų pirmą kartą transliavo televizija, tačiau visi “Itogi” korespondento apklausti politikai ir net istorikai pirmiausia prisiminė draugo Jelcino B.N., SSRS valstybinio statybos komiteto pirmininko pirmojo pavaduotojo, prašymą politiškai reabilituoti jį. Dar karštus ginčus dėl Gdliano ir Ivanovo “Uzbekijos bylos”. Ir dar konferencijos delegatus bei “prijaučiančiuosius” sugluminusią Michailo Gorbačiovo tezę dėl teisės derinti pirmojo sekretoriaus ir sovieto pirmininko pareigas. Dauguma prisiminė bendrą atmosferą, audringas diskusijas, neįprastas partijos forumams, ir kovos su “istorijos ir tikrovės juodinimu” būtinybe pridengtą viešumo slopinimą. Būdinga tai, kad visi mano, jog gyva diskusija paaiškinama alternatyviais delegatų rinkimais (visi klysta: renkami jie buvo kaip visada). Kai kurie “prisiminė”, kaip Černopyskis užsipuolė Andrejų Sacharovą (tai buvo po metų, per liaudies deputatų suvažiavimą). Niekas neprisiminė nė vienos iš šešių XIX partinės konferencijos rezoliucijų. Neminėsime jų ir mes, nes konferencija buvo svarbi ne “lemtingais sprendimais”, o savo diskusijomis. Karštų ginčų per būsimus liaudies deputatų suvažiavimus tada niekas dar net neįsivaizdavo. Aleksandras Jakovlevas vėliau rašė: “Mes ne viską teisingaiapskaičiavome: pasipriešinimas pasirodė esąs didesnis negu tikėjomės. Tačiau vis dėlto buvo priimta nemaža svarbių rezoliucijų, pavyzdžiui, dėl viešumo, dėl tautinių problemų. Ir iš viso, kad ir kokie buvo geri dokumentai, man atrodė, kad niekas jų nevykdys. Dauguma visiškai nesiruošė jų vykdyti. Mus palaike delegatai, bet ne aparatas ir ne nomenklatūra”. Kontekstas Dabar labai naudinga pavartyti to meto laikraščius. Nustembi: nejaugi tai buvo tik prieš dešimt metų? Labiausiai jaudinusios temos: kova prieš suvienodintą darbo užmokestį ir socialistinio lagerio atnaujinimas. Sovietų Sąjunga tebestovėjo eilėse prie degtinės, nors partija jau buvo pripažinusi, kad kovodama su alkoholiu perlenkė lazdą. Pasirodo įsakas dėl anoniminių signalų ignoravimo. Žiemos pabaigoje iš kandidatų į Politinio biuro narius išbraukiamas B.Jelcinas (1987 m. rudenį, kai jis buvo pašalintas iš Maskvos miesto pirmojo sekretoriaus pareigų, tai padaryti kažkodėl buvo pamiršta), o pavasario pradžioje KPSS CK organe “Sovetskaja Rosija” išspausdinamas Ninos Andrejevos manifestas “Negaliu atsisakyti principų”. Tris savaites demokratai drebina kinkas: nejaugi baigėsi perestroika ir viešumas, juo labiau kad atsigavę partijos biurokratai surengia “vadovaujančių nurodymų” nagrinėjimo kampaniją (tik po Aleksandro Jakovlevo atsakymo “Pravdoje” paaiškėja, kad būna ir “asmeninių nuomonių”). Partinės konferencijos išvakarėse Leningrade prie Kazanės soboro milicija išvaiko demonstrantus, reikalaujančius daugpartinės sistemos, ir vienas iš ”perestroikos šauklių”, rašytojas Danilas Graninas stebisi valdžios nemokejimu kalbėtis su masėmis aktualiomis temomis: “O juk partiniams darbuotojams reikejo eiti ir įrodinėti žmonėms, kad jie neteisūs, diskutuoti, ginčytis”. Audringi ir ilgai trunkantys Konferencija, nors į jos darbotvarkę buvo įtraukti aktualūs klausimai (partine demokratija - perestroikos garantija”, “socialistinis pliuralizmas”), buvo rengiama pagal seną suvažiavimų šabloną: buvo paskelbtos privalomos “Tezes”, sudaryti delegatų sąrašai, o paskui tie delegatai pagal tuos sąrašus “išrinkti” ir t.t. Todėl dauguma konferencijos dalyvių tebebuvo,kaip ir anksčiau, reskomų, obkomų, rajkomų ir partkomų pirmieji sekretoriai, gamyklų direktoriai, aukšti karininkai (tarp jų praktiškai visų respublikų KGB pirmininkai). Kaip visada “masėms” atstovavo brigadininkai, traktorininkai, šaltkalviai ir melžėjos. Žinoma, iš anksto buvo nuspręsta, kas, kada ir apie ką kalbes. Generalinio sekretoriaus kalboje buvo apstu tada įprastų, o dabar jau beveik nesuprantamų štampų: “priimta daug svarbių sprendimų”, “ekonomika pamažu didina apsisukimus”, “kasmetinis gyvenamojo ploto atidavimas”, “tendencija įgavo plėtrą”, “būtina plėtoti ir stiprinti” ir t.t. Ir štai po tokio įprasto pasirengimo ir įprastos “ataskaitinės” pradžios jau pirmą partinio forumo dieną prasidėjo kažkokios neįprastos kalbos. Procesą pradėjo pats Gorbačiovas: jo pranešime buvo ne tik ritualinių užkeikimų, bet ir blaivių vertinimų - reikalai prasti. Iš įpratimo kai kurie oratoriai - Kemerovo obkomo pirmasis sekretorius Vadimas Bakatinas, Maskvos gorkomo sekretorius Valerijus Belijanovas - mėgino, kaip anksčiau, viešai gėrėtis pranešeju, “praturtinusiu” ir “atsakiusiu į visus klausimus bei išsklaidžiusiu abejones”, šie mėginimai greitai buvo nuploti, o prezidiumas gavo raštelių, reikalaujančių “kalbėti iš esmės”. Akademikas Leonidas Abalkinas tuoj po Belijanovo deklaracijų parengė salei šaltą dušą: parodė, kad penkmečio plano koncepcija yra neįgyvendinama, o ką tik Michailo Gorbačiovo pareikšta mintis sujungti partkomo pirmojo sekretoriaus ir sovieto pirmininko pareigas - ciniška. Pabaigoje akademikas pritrenkė salę klausimu: “Ar mes, išlaikydami sovietinį visuomenės organizavimą ir vienpartinę sistemą, galime garantuoti demokratini visuomenės gyvenimo organizavimą?” Dabar tai skamba retoriškai, o prieš dešimt metų kilo baisus triukšmas. Nuploti Per tas keturias dienas buvo daug plojama. Ir tiems, kurie reikalavo reformų, ir tiems, kurie jas neigė. Rašytojo Jurijaus Bondarevo, palyginusio perestroiką su lektuvu, kuris pakilo ir nežino kur nusileisti, o viešumą - su ekstremizmu ir dvasios ištvirkimu, žodžius salė palydėjo audringomis ovacijomis, o jo kolegą Grigorijų Baklanovą, mėginusį prieštarauti, nuplojo, ir tokiais pat audringais aplodismentais sveikino Sviatoslavo Fiodorovo repliką: “Jis (Bondarevas) gal ir nežino, kur nusileisti. Jis - rašytojas. O, pavyzdžiui, aš žinau”. Plojo “nuskriaustam” Borisui Jelcinui, kai šis pasiūlė pašalinti iš Politinio biuro“senąją gvardiją”, stabdančią perestroiką, kai kritikavo Gorbačiovo idėją sujungti pareigas. Plojo, kai paprašė “politinio reabilitavimo”, kai iš jo visaip buvo tyčiojamasi (“Borisai, tu neteisus”). Pritarė vieninteliam buvusį KPSS Maskvos gorkomo pirmąjį sekretorių užtarusiam kažkurio Sverdlovsko partkomo sekretoriui Vladimirui Volkovui, plojo, kai buvo perskaitytas Sverdlovsko obkomo pirmojo sekretoriaus Leonido Bobykino raštelis, kad “Sverdlovsko delegacija nieko neįpareigojo daryti tokį pareiškimą”. Visais atvejais plojo tie patys žmonės. Tai rodė, kokia padėtis tiek partijoje, tiek visoje Sovietų Sąjungoje: žmonės niekaip negalėjo suprasti, kas yra ta perestroika. “Itogi” teigia, kad XIX partijos konferencija suteikė jėgų perestroikos šalininkams ir nuliūdino jos priešininkus, tačiau joks partijos dekokratizavimas taip ir neprasidejo. (To ir negalėjo būti.) Vieni konferencijos delegatai taip ir nesuprato, kad partija pasikeisti negali, kiti pasmaugė visas idėjas, kurios teoriškai (laimei, tik teoriškai) galėjo atnaujinti KPSS. Partinės konferencijos išvakarėse vienas iš ”perestroikos šauklių”, dramaturgas Aleksandras Gelmanas, raše: “Jeigu mes vėl būsime nublokšti atgal, sveikos jėgos išeis iš partijos. Ir tada viskas nebeteks prasmes. Tada partija virs bedvase, iš esmės reakcinga jėga, kuri nuves šalį jau ne į sąstingį, o į visišką krizę. Tad mūsų partijai ši perestroika yra lemiama, mūsų partija privalo šią perestroiką vykdyti iki galo, dar vienos, naujos perestroikos mūsų partijai nebebus”. Šie žodžiai buvo pranašiški. Tačiau geriausiai apie XIX partinę konferenciją pasakė Andrejaus Sacharovo našlė Elena Boner: “Konferencija sukrėtė savo atvirumu, galų gale mes per televiziją galėjome pamatyti praktiškai viską, kas ten vyko. Paskui paaiškėjo, kad visa tai - šnipštas! Tačiau tada tai neatrodė šnipštas. Man labai svarbu tada buvo tai, kad partijos konferencija tapo impulsu rinkti parašus dėl draugijos “Memorial” įkūrimo”.


Lietuvos reikalai Ženevoje;P. Zauniaus linija aiški

Šioje Tautų Sąjungos asamblėjos ir tarybos sesijoje Lietuvą palietė keletas klausimų. Su nekantrumu laukė mūsų visuomenė, kas bus su tranzito komisijos raportu, koks pagaliau bus tas raportas, kaip į jį pažiūrės Tautų Sąjungos taryba. Nemažai domėtasi ir Lietuvos vyriausybės skundu Tautų Sąjungai dėl nuolatinių incidentų, kurių lenkai yra sukėlę paliai administracijos liniją. Mūsų delgacija, ypač jos pirmininkas užsienių reikalų min. Dr. Zaunius, vykdamas į Ženevą maždaug numatė, kokia linkme šie du klausimai Tautų Sąjungos taryboje nueis. Pasirodė, kad jo apskaičiavimai buvo gana tikri. Lietuvių-lenkų santykių klausimas iš technikinės plotmės vėl yra grąžintas į politinę, kurioje jis iš tikrųjų buvo ir yra ir ko mūsų vyriausybė norėjo. Gana netikėtai vokiečių Reicho vyriausybė parėmė Klaipėdos krašto kai kurių vokiečių skundą prieš Lietuvą. Šio žygio Lietuvos visuomenė iš Vokietijos pusės nelaukė ir nesitikėjo. Ir ne tik, kad į Vokietiją visą laiką žiūrėjo kaip į Lietuvai draugingą valstybę, bet ir todėl, kad nematė ir nemato nei teisinio, nei politinio pagrindo Lietuvos vyriausybę dėl santykių Klaipėdos krašte kaltinti. Tiesą pasakius, dėl šio vokiečių vyriausybės žygio mūsų visuomenė neparodė ir jokio didesnio susijaudinimo. Ji gerai žino, jog Klaipėdos krašte Lietuvos vyriausybė nėra padariusi jokio tokio žingsnio, kuris dienos šviesos bijotų, dėl kurio Lietuvai galėtų būti gėdos, svarstant jį tarptautiniame forume. Mes buvome kiek nustebę, kai juristų komisija pripažino, kad Vokietija, Tautų Sąjungos taryboje paremdama quasianoniminį Klaipėdos krašto vokiečių skundą, šiame žygyje nerado prasilenkimo su procedūra panašiems skundams kelti. Bet mes esame visai patenkinti p. Zauniaus pareiškimu pereito šeštadienio tarybos posėdyje. Lietuva, visai nebijodama to skundo svarstymo iš esmės, betgi negali sutikti, kad panašia tvarka nuolat galėtų būti skundai prieš Lietuvą arba ir kurią, nors kitą valstybę keliami. Juk tokiu būdu, kuris nors Tautų Sąjungos tarybos narys, savo sumetimais norėdamas pasaulio akyse diskredituoti vieną ar kitą valstybę, galėtų gana dažnai įvairius anoniminius skundus prieš tą valstybę palaikyti. Tegu galutiname rezultate tie skundai ir būtų atmesti, bet pasaulio opinijoj susidarytų įspūdis, kad nekaip ta valstybė tvarkosi, prieš kurią taip dažnai yra keliami skundai. Mes manome, kad šie sumetimai ir buvo svarbiausias p. Zauniaus protesto motyvas prieš tokią skundų kėlimo procedūrą. Čia mūsų užsienių reikalų ministeris parodė savo didelį apgalvojimą ir ateities numatymą. Šiandie mes dar neturime žinių, kokį raportą paruoš p. Hambro ir koks bus galutinas skundo likimas. Bet Lietuvos delegacijos nusistatymas šiame reikale mums atrodo visai tikslus. Šia proga norime pabrėžti, kad paskutiniuoju metu vokiečių spauda Klaipėdos reikalams yra pasidariusi liguistai jautri. Ji visur iš adatų stengiasi vežimus skaldyti. Ir ne tik dalykus iš esmės svarsto, bet asmeniškai atakuoja ir mūsų užsienių reikalių ministerį, nekalbant jau apie gubernatorių P. Merkį.


Rugsėjo 12 dieną antram skrydžiui pakilo JAV erdvėlaivis „Endeavour”. Jo ekipaže - Mei Džimison, pirmoji afrikietiškos kilmės astronautė. Mokslininkė, dirbanti medicinos ir inžinerijos srity, mokanti, be anglų, dar suachili, japonų ir rusų kalbas, į savo turtingą biografiją įsirašo ir kosminį puslapį. Trisdešimt penkerių metų astronautė AP korespondentui nuoširdžiai papasakojo, kad ji suvokia nebūtinai esanti pirmoji tarp spalvotųjų ar turinti ypatingą talentą, ypatingus troškimus, tarp jų - ir tapti astronaute, tiesiog NASA turėjo pasirinkti vienintelę moterį. Mei supranta didžiulę simbolinę savo skrydžio prasmę Amerikos ir viso pasaulio spalvotosioms moterims. Pasaulis turi pajusti, kad visų tautų ir rasių žmonės yra talentingi, tereikia leisti jų gabumams pasireikšti. Jos misija svarbi ne tik augančioms juodosioms mergaitėms, bet ir suaugusiems baltaveidžiams vyrams, nuo kurių sprendimo priklauso tų mergaičių likimas. NASA sąraše - 92 astronautai, penki jų - afrikiečių kilmės. Įskaitant ir Mei. Šeštasis - Ronaldas Mak Nairas - žuvo 1987 metais „Chalanger” katastrofoje. Mei Džimison mokėsi Stanfordo ir Kornelio universitetuose, abiejų įstaigų bakalaurė. Už sveikatos apsaugos tyrimus Kenijoje buvo apdovanota. Dirbo Tailando pabėgėlių stovyklose. 1983-1985 metais - Taikos korpuso tarnautoja Siera Leonės ir Liberijos regione. Buvo atsakinga už misijos ir diplomatų sveikatą. Sėkmė ją lydėjo Los Andželo medicinos centre. „Endeavour” skrydyje Mei atlieka mokslinius eksperimentus. Tyrinėja „kosminę ligą” sukeliančius reiškinius, kaulų ląstelių mažėjimą kosminėje aplinkoje. Laive yra keturios Pietų Afrikos varlės. Bus bandoma apsėklinti jų kurkulus, stebima, kaip vystysis buožgalviai. Erdvėlaivio tyrimų programą parengė JAV ir Japonijos mokslininkai. Įgula - 7 kosmonautai. Tarp jų yra ir daugiau pionierių. Pirmąkart į kosmosą pakilo sutuoktinių pora - Markas Li ir Džein Deivis. Mamoru Mokris - pirmasis amerikiečių laivu skriejantis japonų astronautas.


Užsienių spauda dėl lietuvių lenkų derybų.

,,Le Temps“, rašydamas dėl T. S-gos tarybos posėdžių, paliečia ir lietuvių lenkų konfliktą. Laikraštis rašo: „Kai dėl lietuvių lenkų ginčo, tai yra lengviau, kai Kauno vyriausybė pranešė Varšuvai, kad ji nusistačiusi pradėti derybas kovo 30 d., vis tiek ar su T. S-gos atstovo dalyvavimu, ar be jo, Karaliaučiuj“. „Izviestija“ tuo pat klausimu rašo: ,,Voldemaro atsakymo nota į Zalsekio notą, be abejo, įneša tam tikro nuraminimo į rytų Europos situaciją“. Toliau laikraštis nurodo motyvus, dėl kurių Lenkijos spauda silpnai reagavusi į Lietuvos notą. Esą, lenkai rodę didelio susidomėjimo konfliktu su Lietuva tol, kol buvo galima kelti triukšmą ir kaltinti Lietuvą derybų atidėliojimu. Kai tik Lietuvos vyriausybė pastatė klausimą dėl derybų termino, išnykę progos lenkams šūkauti savo taikingumu. „Lenkų lietuvių konfliktas jau negali būti objektu Lenkijos demaršams Ženevoj ir diplomatinės prekybos dalyku T. S-gos tarybos posėdžiuose“ – pabrėžia „Izviestija“.


JTO Saugumo Tarybos nariai - JAV ir Europos atstovai svarsto galimą rezoliuciją dėl karinės jėgos panaudojimo prieš Serbijos lėktuvus, pažeidžiančius draudimą skraidyti virš Bosnijos. Manoma, kad tokia rezoliucija nebus priimta iki Serbijos prezidento rinkimų, kurie įvyks sekmadienį. JTO duomenimis, Bosnijos oro erdvė pažeidžiama iki 50 kartų per savaitę, ir tai daugiausia daro Bosnijos serbai.


Vokiečių spauda po senovej kreipia daug dėmesio į įvykius Klaipėdos krašte. Savo išvadžiojimus įvairiais Klaipėdos kraštą liečiančiais klausimais vokiečių spauda riša su bendra Rytprūsių padėtimi ir rytų sienos revizijos reikalais. Kai kurie Rytprūsių spaudos balsai turi niekuo nepridengtų išsišokimų pobūdžio. Tai rodo tuos balsus inspiruojančių sluoksnių tam tikrą nervingumą. „Tilsit Allg. Zeit.“ 282 Nr. iš gruodžio mėn. 1 d. straipsnyje: „Litauen meckert“ pasisako dėl Lietuvos pasiuntinio Berlyne p. Sidzikausko pareikšto Vokietijos vyriausybei protesto prieš tam tikrų Rytprūsių sluoksnių vedamą propagandą už Klaipėdos krašto grąžinimą Vokietijai. Čia laikraštis pažymi, kad Dancigo koridoriaus klausimu jau esanti sukelta tarptautinė diskusija. Tą patį, girdi, reikėtų padaryti ir dėl Klaipėdos. Čia Vokietijos vyriausybė permaža daranti. „Koen. Allg. Zt.“ 564 Nr. iš gruodžio mėn. 2 d. deda straipsnelį tuo pačiu reikalu, pavadindamas jį „Unerhörte litauische Provokation“. Paduodamas žinių, kad p. Sidzikausko protestas sukėlęs Berlyno politiniuose sluoksniuose nusistebėjimo, šis laikraštis pastebi: „Nejaugi tik nusistebėjimo. Mes manome, kad šis lietuvių žygis reiškia akiplėšiškumą, kurs yra vertas visai kitokio atgarsio, o ne vien nusistebėjimo. Po Versalės sutarties Vokietijoje įprasta visur stebėtis. Tačiau šitai mums atrodo tokiu dalyku, kad jau ir vokiečių Mikelis turi nustoti kantrybės“. „Tils. Allg. Zt.“ 282 Nr. iš gruodžio mėn. 1 d. deda ilgą straipsnį, pavadintą: „Der Korridor — das Memelland“. Šitame straipsnyje atpasakotas pranešimas, padarytas tuo klausimu Tilžėje „Ostdeutschs Heimatdienst“ sąjungos susirinkime. Čia, be ko kito, paliestas ir lietuvių tautinis judėjimas Rytprūsiuose. Laikraštis pažymi, kad dėl nedidelio lietuvių skaičiaus Rytprūsiuose judėjimas ypatingo pavojaus stipriai vokiečių kultūrai nesudaręs. „Ostpr. Zt.“ 324 Nr. iš gruodžio m. 1 d. deda eilės Rytprūsių organizacijų susirinkimo Karaliaučiuje rezoliuciją, kuri reikalauja visų rytų sienų revizijos. Rezoliuciją laikraštis deda po antrašte: „Cebt Wehrfreiheit und Grenzrevision“. Daug dėmesio kreipia vokiečių, ypač Rytprūsių, spauda į einančias Klaipėdoje derybas dėl direktorijos sudarymo. Beveik visi Rytprūsių laikraščiai yra įdėję apie tų derybų eigą komunikatą, kurs buvo sutartas tarp gubernatoriaus ir seimelio daugumos atstovų. Tačiau kai kurie Rytprūsių laikraščiai nuo savęs pridėjo komentarų, kaltinančių gubernatorių už derybų nepasisekimą. Pav., „Ostpr. Zt.“ 331 Nr. iš gruodžio mėn. 8 d. minėtą komunikatą deda po antrašte: „Verschleppungstaktik des Memelgouverneurs“. „Koen. Allg. Zt.“ 573 Nr. iš gruodžio mėn. 7 d. komunikatą įdėjo po antrašte: „Merkys sucht einen Präsidenten. Drei Wochen ergeznislose Verhandlungen in Memel“. Rytprūsių spauda piktai atsiliepė dėl p. E. Galvanausko paskaitos Kaune Klaipėdos reikalais. „Koen. Allg. Zt.“ 575 Nr. iš gruodžio mėn. 12 d. žinutę apie šią paskaitą pavadino: „Litauischer Scharfmacher. Kämpfe mit Deutschland unvermeidlich“. „Ostpr. Zt.“ 332 Nr. iš gruodžio mėn. 9 d. įdėjo tuo pačiu reikalu straipsneli, pavadintą: „Litauische Kampfansage an Deutschland“. „Ostpr. Zt.“ 328 Nr. iš gruodžio m. 5 d. randame smulkų aprašymą Klaipėdos seimelio posėdžio, kuriame buvo iškeltas vokiečių grupių protestas dėl direktorijos pirmininko įsakymo atstatyti iš tarnybos policijos inspektorių Riechertą, išrinktą į seimelio narius. Laikraštis įrodinėja, kad toks įsakymas esąs neteisėtas ir kad p. Riechertas galįs būti kartu ir policijos inspektorium ir seimelio nariu. Toliau tenka dar pažymėti pasirodžiusį kai kuriuose Rytprūsių laikraščiuose (pav. „Tilsit, Allg. Zt.“ 289 Nr. ir „Koen. Allg. Zt.“ 576 Nr. iš gruodžio mėn. 9 d.) laišką neva tai klaipėdiškio, paimto šįmet į Lietuvos kariuomenę. Iš laiško tono ir jo turinio matyti, kad jis yra sufabrikuotas tam tikrais sumetimais. Laiške tariamas klaipėdiškis skundžiasi blogu maistu, nuo kurio kylančios vidurių ligos, gyvulišku puskarininkų pasielgimu (viehische Behandlung), „rusišku“ susisiekimu Lietuvoje ir apskritai sunkia padėtimi, „kurią atsiminus baisu darosi“. Laiške nurodyti tariamieji atsitikimai, kada „puslaukiniai aziatiški“ puskarininkiai nemėgiamus memellenderius visaip kamantinėję. Suprantama, kad, fabrikuodami skelbdami tokius laiškus, Rytprūsių laikraščiai turi tikslą sukelti klaipėdiečių karių šeimose neramumo ir neapykantos prieš Lietuvą. Pro tokius provokacinius spaudos žygius negalima tylomis praeiti.


Derybos prasidėjo vakar 12 val. dieną. Delegacijų pirmininkų kalbos. Pirmoji derybų diena. (Mūsų korespondento). Mūsų delegacija su Ministeriu Pirmininku priešaky išvažiavo iš Kauno daug kariškių ir nekariškių lydima. Išvažiavus iš Eitkūnų, kyšt lenkų „Kurjer Warszawski“ korespondentas p. Kodź. Žinoma, interwiu kausimu. Dr. Zaunius pageidaujamą interwiu suteikia. Tik suskubo traukinys išjudėti iš Įsručio, tuoj į kupe, kurioje važiavo Ministeris Pirmininkas, įgriuvo vikri, apsukri panelė, Klaipėdos laikraščių korespondentė Aranhauzaitė. Pradėjo čiulbėti prancūziškai. Iš karto sunku buvo suprasti, kad ji laikraščių korespondentė. O ji pirma laikraštininkų pavasario kregždutė. Pati įsipiršus, tuo užrekomendavo laikraštininkų grupę, net iš Karaliaučiaus atvažiavusią mūsuų delegacijos pasitikti ir šį tą savo laikraščiams sumedžioti. Čia mūsų „Jidiše Štime“ korespondentas, čia Rygos ,,Segodnia“ Orečkinas, čia ,,Izvestija“ Varšuvos korespondentas, čia keli Varšuvos laikraščių korespondentai. Visi jie apspito Ministerį Pirmininką, klausimais apibėrė: kokios derybų su lenkais perspektyvos, kokia derybų dienotvarkė? Prof. Voldemaras jiems aiškina, kad lenkai pirmoj savo notoj nurodė net 4 punktus arba 4 klausimus, bet jų nekonkretizavo. O derybų dienotvarkės nustatymas pareina nuo abiejų šalių susitarimo. Visiems žinoma, kad ginčytini tarp Lietuvos ir Lenkijos klausimai nebus liečiami. Taip pat visiems žinoma, kad 1920 metais yra mūsų nustatyta siena su Sovietų Rusija. Bet lenkai prisispyrę laikosi demarkacijos linijos. Laikraštininkas klausia: o kaip su Želigovskio žygiu? Ar bus reikalaujama, kad jis būtu atlygintas? – Taip. Bus reikalaujama, – sako Ministeris Pirmininkas, – nes Želigovskio klausimas neginčytinas. Juk lenkai Želigovskį buvo paskelbę „nepaklusniu“ generolu, net jo išsižadėjo, o iš Tautų Sąjungos šis žygis buvo pasmerktas. Paklausus, kuo derybos gali baigtis? Ar jose kas bus pasiekta, ar ne? – Ministeris Pirmininkas atsakė: – pareis visa nuo geros valios. Tik skubo įkyrūs ir greit nemėgstą paleisti savo aukos korespondentai atsisveikinti su Ministeriu Pirmininku, kai atvažiavom į Karaliaučių. Stoty delegaciją sutinka mūsų konsulas Karaliaučiuje Budrys, Oberregierungo viceprezidentas d-ras Herbst, kurs savo automobiliu nuveža Ministerį Pirmininką į Central Hotel, kur sustojo mūsų delegacija, Regierungsratas Lehmann, Policijos prezidentas d-ras Tietze, kurs savo automobiliu veža kitus mūsų delegacijos narius. Stoty vėl apspinta žurnalistų pulkas, fotografai. Lenkijos delegacija atvažiavo penktadienį pusiau dešimtos. Apie dešimtą vizituoja Ministerį Pirmininką Karaliaučiaus policijos prezidentas. Lygiai vienuoliktą valandą atvažiuoja p. Zaleskis. Aukštas vyras su ilgoka smaila nosimi, grynai lietuviškas tipas. Jis eina truputį lazda pasiramščiodamas. P. Zaleskio vizitas truko 25 minutes. Kalbėjo apie technišką posėdžių sutvarkymą. Tuoj po p. Zaleskio vizito buvo Ministerio Pirmininko jam atiduotas revizitas. Ministeriui Pirmininkui išėjus iš p. Zaleskio, jį sulaiko viena lenkų laikraščių bendradarbė ir lenkiškai klausia: kas naujo? Prof. Voldemaras jai atsako: pavasaris. Lenkė korespondentė, nepatenkinta tokiu atsakymu, sako: vadinasi, lietuviai nepalankūs lenkams. Bet tuoj susigriebus, pastebi, kad pavasaris yra žiemos nugalėjimas. Į tai lenkei žurnalistei Ministeris Pirmininkas atsako lietuviška patarle: moterų balso Dievas neklauso. Išvertus šią lietuvišką patarlę, žurnalistai labai nudžiunga ir tuoj ją pranešė savo laikraščiams. Žurnalistų begalės. Daugiausia iš Varšuvos. Bet yra ir amerikoniškų, vokiškų, rusiškų, latviškų laikraščių atstovai. Yra ,,Letos“ direktorius. Lenkų net kelios agentūros yra atstovaujamos – oficialinės ir privatinės. Lenkų spaudos atstovų šefo, užsienio reikalų ministerijos referento pavardė – Litauer. Kai kurie laikraštininkai juokaudami sako, kad aš turėčiau vadintis – Polen. P. Litauer'is atvažiavo su visu vagonu literatūros. Kontinental viešbuty jis pasisamdė net tris kambarius. Pas jį spaudos atstovų centras. Jis visiems noriai dalina gausią literatūrą, kurią atsivežė. Propaganda didelė. Lenkai moka panaudoti kiekvieną progą. Kiek šis mokėjimas proga naudotis sekasi – visai kitas klausimas. Pirmas viešas posėdis, spaudos atstovams dalyvaujant, paskirtas penktadienį ketvirtą valandą po piet. Posėdis prasidėjo 4 ½ po piet. Atidarymo posėdy šalia abiejų pusių delegatų dalyvavo ir spaudos atstovai. Pirmas labai trumpą kalbą pasakė d-ras Herbst, Prūsų Oberregierungsrato pavaduotojas. Jis vokiečių vyriausybės vardu pasveikino abiejų šalių Lietuvos ir Lenkijos atstovus – ir palinkėjo gero darbui pasisekimo. Po d-ro Herbsto pasveikinimo žodžio, pirmas prancūziškai pasakė kalbą prof. A. Voldemaras.


Pavojingai pažeidžiami Ženevos susitarimai

Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybė paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, jog tarptautinės kontrolės ir stebėjimo komisijos narių — Indijos ir Kanados atstovų išvada, kad Vietnamo Demokratinė Respublika vykdo „agresijos ir diversijos aktus” Pietų Vietname, prieštarauja tiesai ir pažeidžia 1954 metų Ženevos susitarimus. Pietų Vietnamo liaudis sukilo prieš fašistinę politiką, kurią vykdo Ngo Din Djemo vyriausybė, naudojanti kariuomenę teroristinėms operacijoms ir žvėriškiems patriotų bei dorų žmonių persekiojimams. Tai jos šventa, neginčijama teisė. Atlikdamos savo pareigą tautiečiams pietuose ir Tėvynei, vietnamiečių tauta ir Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybė vėl ir vėl reikalauja, kad Pietų Vietnamo vyriausybė nutrauktų savo išdavikiškus veiksmus ir vykdytų Ženevos susitarimus ir kad Amerikos Vyriausybė nutrauktų savo pavojingą intervenciją Pietų Vietname ir gerbtų įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė 1954 metų Ženevos pasitarime. Pareiškime raginama, kad 1954 metų Ženevos pasitarimo pirmininkai atmestų dviejų komisijos narių pranešime esančius teigimus, nes jie prieštarauja tiesai ir padeda dangstyti agresyvius ir karingus Amerikos imperialistų veiksmus.


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Amerikos monopolijos jau laiko kosmosą aukso gysla. „Privatusis biznis pirmą kartą žengia į kosmosą“, – rašo „didžiojo biznio“ garsiakalbis žurnalas „Junaited steits nius end vorld riport“. Kelią į kosmosą jam tiesia kongreso priimtas ir JAV prezidento pasirašytas „Ryšių palydovų įstatymas“. Įstatymas numato suvienyti korporacijoje didžiausias kompanijas, kurioms iš esmės kosmosas ir išnuomojamas. Iki šiol lėšos kosminės erdvės tyrimams Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo įmamos iš Amerikos mokesčių mokėtojų kišenės. Už milijardus dolerių, gautų iš mokesčių mokėtojų, buvo, konkrečiai, sukurta raketa, kuria kompanija „Ameriken telefon end telegraf“ išvedė į orbitą „Telestaro“ palydovą. Šis palydovas jau teikia kompanijai „Ameriken telefon end telegraf“ daug pelno iš juo transliuojamų reklamos laidų. Kai lėšos, surinktos iš mokesčių mokėtojų, pradėjo duoti apčiuopiamų rezultatų, į sceną įžengė monopolijos. Vyriausybė parėmė jų iniciatyvą. Ji ne tik pripažino jų teisę lobti iš kosmoso tyrimo bei naudojimo, bet ir pasiūlė įstatymo projektą, dabar tapusį įstatymu, apie kosmoso naudojimo perdavimą privačioms kompanijoms. Apie kosmoso naudojimo korporacijos ateitį papasakojo laikraštis „Volstrit džornel“. Jis pranešė, kad vyriausybė svarsto klausimą, kam pavesti organizacinius „kosminės korporacijos“ steigimo rūpesčius. Kaip labiausiai tikėtinas kandidatūras „Volstrit džornel“ mini buvusį JAV karo ministrą, didžiausios tabako monopolijos „Reinolds tobako“ direktorių tarybos narį Gordoną Grėjų, buvusį gynybos ministrą, vieną iš bankininkų firmos „Braun brazers Hariman end Ko“ savininkų Robertą Lovetą, bankininką Robertą Flemingą, kompanijos „Divelopment end riserč korporeišn“ valdybos pirmininką ir dar dviejų korporacijų – „Ameriken komers barž“ ir „Minerals end kemikls“ – direktorių Devidą Lilientalį, buvusį JAV valstybės sekretorių, dabar vieną iš žymiausių privačių advokatų Diną Ačesoną. Paskutinėmis žiniomis, į korporaciją įstos tokios žymiausios monopolijos, kaip „Ameriken telefon end telegraf kompani“ ir jos filialai „Pres vairles“, „Ar si ei komiunikeišns“ ir kitos. „Kosmoso naudojimo korporacija, – rašo „Volstrit džornel“ – padarys daug įtakos didžiulių ryšių koncernų ateičiai“. Visa tai atveria kelią, kad korporacijoje galėtų monopoliškai šeimininkauti kapitalo šulai ir žymiausi akcijų savininkai. Apie tai tiesiog pareiškė kongresmenas Rajanas, kai šių metų rugpjūčio 27 d. „Ryšių palydovų įstatymo“ projektas buvo svarstomas atstovų rūmuose. Įstatymo projektas, pasakė Rajanas, sudarytas taip, kad galiausiai „Ameriken telefon end telegraf kompani“ rankose, matyti, bus sutelkta kone 99 procentai visų akcijų. Visa tuo siekiama įsteigti privatų monopolį, kuris nuims didžiulių vyriausybės, t. y. mokesčių mokėtojų, išlaidų derlių. Be to, šis monopolis galutinai sutraiškys bet kokią konkurenciją ryšių srityje. Rajanas taip pat pažymėjo, kad privatus kosmoso naudojimo monopolis, iš esmės, figūruos kaip antvyriausybinis organas bet kuriose būsimosiose tarptautinėse derybose dėl kosmoso naudojimo tarpžemyniniams ryšiams. Vyriausybė atsisako atsakomybės gyvybiškai svarbių Amerikos užsienio politikos interesų srityje. Tai neturįs precedentų atsitikimas, pareiškė Rajanas. „Ryšlų palydovų įstatymo“ istorija ryškiai rodo, kaip JAV vyriausybė, dangstydamasi „liaudies kapitalizmo“ iškaba, tarnauja monopolijoms. Ji rodo, kaip monopolistinis kapitalas suaugęs su JAV valstybės valdymo organais. Ne be reikalo žurnalas „Junaited steits nius end vorld riport“ jau skaičiuoja pelną, kuris teks kosmoso naudojimo korporacijos dalyviams. Kai kas pranašauja, rašo žurnalas, kad ryšių priemonių biznis kosmose žada milijardus peln