Jugoslavijos laikraštis apie Tarybų Sąjungos užsienio prekybos politiką

BELGRADAS, birželio 7 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Privredni Pregled“ išspausdino straipsnį „Tarybų Sąjungos užsienio prekyba ir Jugoslavija“. Straipsnyje nurodoma, kad Tarybų Sąjungos ekonominis išsivystymas įgalino ją teikti žymią pagalbą industrializuojantis Rytų Europos šalims bei Kinijai ir suteikti joms 21 milijardo rublių sumos ilgalaikius kreditus. TSRS taip pat teikia pagalbą kai kurioms silpnai išsivysčiusioms šalims. Tik trims šalims — Jugoslavijai, Afganistanui ir Indijai — TSRS suteikė joms industrializuoti 600 milijonų dolerių sumos ilgalaikius kreditus. Tarybų Sąjungos pasirodymas kai kurių šalių rinkose susilpnino spaudimą iš Vakarų valstybių, kurios savo kainų politika naudodavo sunkumus, kurie šioms šalims kildavo realizuojant savo eksporto prekes. Bendra apyvartos apimtis tarp Tarybų Sąjungos ir ne Europos šalių padidėjo nuo 154 milijonu dolerių 1953 metais iki 195,3 milijono dolerių 1955 metais. Prekių apyvarta su Egiptu per tą laiką padidėjo nuo 13 iki 19,6 milijono dolerių, su Indija - nuo 7,7 iki 10,8 milijono dolerių, su Iranu - nuo 32,3 iki 48,9 milijono dolerių. Savo tarptautiniuose prekybos santykiuose Tarybų Sąjunga naudoja daugiausia tris formas: susitarimus dėl mokslinio ir techninio bendradarbiavimo, susitarimus dėl investicinių ir prekinių kreditų ir susitarimus dėl ilgalaikių kreditų. Jugoslavijos politinių santykių su Tarybų Sąjunga normalizavimas, toliau sakoma straipsnyje, greitai paveikė ir prekių apyvartos tarp jų apimtį. Tai visai suprantama, jeigu atsižvelgsime į pagrindinius principus, kuriais mūsų šalis grindžia tarptautinio bendradarbiavimo vystymą ekonominėje srityje: nesikišimą į partnerių vidaus reikalus, savitarpio naudos principą ir nebuvimą jokios politinės ar ekonominės diskriminacijos. Dėl viso to po prekių mainų nutraukimo laikotarpio jie vėl atgijo ir savo vystymosi tempais žymiai viršija Jugoslavijos prekių apyvartos su kitomis šalimis augimą. 1956 metų pirmajame ketvirtyje Jugoslavijos eksportas į Tarybų Sąjungą ir Rytų Europos šalis augo žymiai spartesniu tempu, negu per tą patį 1955 metų laikotarpį. Vidutiniškai bendras Jugoslavijos eksportas per 1956 metų pirmąjį ketvirtį padidėjo 32,5 procento, o eksportas į Tarybų Sąjungą ir Rytų Europos šalis - 240 procentų. Reikia atsižvelgti į tai, kad iš bendro eksporto į tas šalis 56,5 procento tenka Tarybų Sąjungai. Tarybų Sąjunga, kuri praeitais metais užėmė aštuntą vietą Jugoslavijos eksporte ir keturioliktą vietą importe, dabar užima ketvirtą vietą tiek eksportu, tiek ir importu. Tarybų Sąjungos aktyvumas tarptautinėse rinkose, sakoma straipsnio pabaigoje, sukėlė tam tikrą sąmyšį tose šalyse, kurios į užsienio prekybą žiūri monopolinio rinkos užgrobimo ir monopolinio prekių apyvartos sąlygų diktavimo požiūriu. Atsiradus naujam konkurentui, kuris paskutiniais metais kai kuriose rinkose pasiekė žymius laimėjimus, susidarė sąlygos sumažėti vienašališkai kai kurių šalių priklausomybei nuo tiekimo šaltinių ir realizavimo rinkų. Tuo būdu tos šalys pajėgė gauti žymios naudos iš tarptautinės prekių apyvartos. Ekonominis Tarybų Sąjungos vystymasis ir naujos jos užsienio politikos tendencijos rodo, kad kalbama ne apie kažkokį laikiną reiškinį, o apie naują pažiūrą į tarptautinius ekonominius santykius.


Paskaitos apie krikščionybę ir bolševizmą

Trečiadienį, kovo 19 d., Baltosios Gulbės salėje Kaune Lietuvių katalikų s-gos centro valdyba suruošė dvi paskaitas apie krikščionybę ir bolševizmą. Paskaitų tikslas buvo bešališkai supažindinti mūsų katalikiškąją visuomene su socializmu ir painformuoti apie persekiojimus dėl tikėjimo Rusijoje. Pirmasis kalbėjo kun. prof. A. Maliauskis apie krikščionybę ir bolševizmą. Nupiešęs bolševizmo atsiradimo istoriją prelegentas nurodė į Kautskio tvirtinimą: krikščionybė ir socializmas tiek nesutaikomi, kaip ugnis ir vanduo. Arba socializmas, sako prelegentas, arba kirkščionybė. Socialistai krikščionybę naikina ir griauna, mes turime ją, ginti. Mūsų pakalbėjimų socialistai neišsigąs. Norėdami krikščionybę apginti, turime imtis praktiško veikimo: organizuotis, per spaudą kelti socialistų skelbiamas nesąmones, apie socializmą aiškinti visose mokyklose ir t. t. Po šios paskaitos orkestrui griežiant gedulo maršą atsistojimu pagerbiami tikėjimo kankiniai Rusijoje. Toliau kan. dr. Tumas - Vaižgantas skaitė antrąją paskaitą, „Ar privalo krikščionių pasaulis reaguoti į Rusijoje daromas baisybes“. Susirinkome prisidėta prie protesto dėl persekiojimo tikinčiųjų Rusijoje. Ar tai nebus kišimasis į valstybės vidaus tvarką, ko paprastai valstybių tarpe vengiama. Prasidėjus Rusijoje revoliucijai ir siaučiant matrosams, užsieniai į tai žiūrėjo su panieka ir laukė, kad tos aistros pamažu išnyks, kraštas susitvarkys. Tačiau siautimas ėjo ir toliau. Pradėta organizuoti bendri ūkiai. Pradedama kištis į senosios tvarkos, jų manymu, palikimą, šeimą ir tikybą. Šeima tokia, kokia ji yra, esanti žmogaus laisvės varžtas, susijungti reikią laisvai. Ir padaryta: susijungimas 3 rubliai kaštuoja, išsijungimas 2 rubliai. Prasidėjo didžiausias ištvirkimas, ką rodo ir pačių bolševiku tam tikros ankietos daviniai. Bolševikai veda savo reformą toliau. Šių dienų Rusijos valdovams religija yra kažkieno, monarchizmo ar kito ko, nereikalingas padaras. Ji organizacija, galybė. Reikia ją naikinti. Pradėta nuo ganytojų. Vienus žudo, kitus ištremia. Nelikus ganytojų, žmonės, turėtų iškrypti. Bet liko bažnyčios, kuriose ir be dvasininkų susirinkę žmonės meldžiasi. Imta griauti ir profanuoti bažnyčias, paverčiant jas muziejais, kinais, salėmis. 150.000.000 tauta kenčia, savo širdy protestuoja. Gal daugiau kaip 90% rusų tautos žmonių yra tikybos kankiniai. Sujudo Europos visuomenė, pradėjo nebeiškęsti ir nebegali ramiai žiūrėti, kada pradedama užgauti asmens šventybė, kada pradedama grabaliotis žmogaus širdy. Religija įgimtas ir šventas dalykas. Galima atimti žmogaus turtus, jo rūbus bet kištis į jo sielos dalykus, negalima. Prasidėjo iš visur girdėtis protestai, giliai užjaučiant kentėtojus. Jiems lengviau bus kentėti ir reikiant dėl tikybos mirti, žinant, kad visas pasaulis su jais. Jiems bus lengviau laukti tų kančių galo. Todėl, anot prelegento, nors mūsų valstybė su bolševikų vyriausybė geruose santykiuose, tačiau niekas negali mums uždrausti reikšti savo užuojauta kenčiantiems. Tai nebus kišimasis į valstybės vidaus tvarką. Jokiu būdu negalima džiaugtis kito tikėjimo žmonių kentėjimu, Rusų tikėjimas maža kuo skiriasi nuo mūsų tikėjimo. Nelemta politika buvo supainiojusi pravoslaviją. Jei politikos nebūtų, tos pačios bažnyčios būtų tik rytų ir vakarų apeigos. Kas mums lieka daryti? Svarbiausia melsti Dievo užtarymo kad Jis padėtų rusams išturėti. Pačiu rusų pranašai sako, kad rusai dabar kenčia už savo kaltes. Rusai supras su laiku savo ligą, jau eina tais supratimo keliais. Paskaitų pasiklausyti buvo prisirinkusi salė statiniu. Klausytojai daug kartų plojimu pareiškė savo užuojautą.


Kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas iš Taibėjaus, vakar karinei valdžiai artimi asmenys pareiškė, kad JAV 7-asis laivynas suaktyvino savo veiksmus Taivanio sąsiauryje. Jie pažymi, kad praėjusią savaitę aiškiai padaugėjo patruliuojančių Taivanio pakrantėje Amerikos karo laivų iš JAV operatyvinės grupės.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

SOFIJA SALAGUBAITĖ Rokiškio rajono ligoninės direktorius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas

Tarptautinę moters dieną - kovo 8-ąją Tarybų šalies moterys švenčia ypatingomis dienomis, kada visa tarybinė liaudis su nauju pakilimu ėmėsi vykdyti didingą VI penkmečio programą, priimtą Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavime. Aš dažnai galvoju apie savo kolektyvą – Rokiškio rajono ligoninės darbuotojus. Devynios dešimtosios jų yra moterys. Jau keturiasdešimt dvejus metus 11goninėje dirba medicinos sesuo Barbora Braziulytė. Ji visą savo širdį, visą gyvenimą yra atidavusi ligoninei. Kada Didžiojo Tėvynės karo audros grįžo į vakarus, Braziulytė, likusi viena ligoninėje, saugojo jos turtą. Pasklidus gandams, jog ligoninę užminavo, ji pareiškė: „Čia mano namai, ir aš niekur neisiu“. Dabar ši septynių dešimčių amžiaus senutė, nepaisydama metų naštos, kaip tikra motina slaugo ligonius. Jauna vaikų gydytoja Gražina Žvyrėnaitė ligoninėje dirba tik aštuonerius metus. Tačiau ją gerbia ne tik ligoninės personalas, bet ir visi Rokiškio vaikai. Jeigu kuris nors vaikas dar kartais bijo gydytojų, tai tik ne Gražinos Žvyrėnaitės. Galima paminėti medicinos seseris komjaunuoles Laužadytę, Varnaitę ir kitas. Joms padedant visada ramia širdimi galima ryžtis atlikti pačias sunkiausias operacijas, pačius sunkiausius darbus. Mes, Rokiškio rajono ligoninės moterys, tarybinei liaudžiai, Tėvynei atiduosime viską, ką tik galėsime. Juk Tarybų šalyje pirmą kartą pasaulyje buvo kitaip pažiūrėta į moterį. Tuoj po Spalio socialistinės revoliucijos moteris gavo lygias teises su vyrais; jos kūrybinei iniciatyvai atsivėrė platūs keliai, ji tapo savo likimo ir savo Tėvynės šeimininke. Mūsų šalyje veikia rašyti ir nerašyti įstatymai, suteikią daug pirmenybių moteriai-motinai, aprūpiną ją darbu; tie patys įstatymai rūpinasi ir moters sveikata, jos poilsiu. Tarybų žemėje yra daug įvairių įstaigų, kurios palengvina motinoms auklėti jaunąją kartą. Socializmo šaly moterys aktyviai dalyvauja visuomeninėje-politinėje veikloje. Socialistinė santvarka sudarė sąlygas visapusiškai pasireikšti moters gabumams ir talentui. Ir sunkiausiais šalies industrializavimo bei kolūkinės santvarkos kūrimo metais, ir rūsčiomis Didžiojo Tėvynės karo dienomis tarybinė moteris parodė didžiulį pasiaukojimą ir sugebėjimą atiduoti visas jėgas tam, kas jai šventa, brangu. Tarybinės moterys drąsiai stojo prie staklių, keliavo į tolimas Sibiro taigas ieškoti vis naujų žemių turtų. Joms nusilenkė ir jūrų platybės, ir oro erdvės, ir gilios šachtos. Jų prižiūrimas augo mėlynažiedis linas, brendo sultingi vaisiai. Šimtai jaunųjų patriočių išvyko į Kazachstano stepes auginti šaliai javų, kovoti dėl materialinių gėrybių pertekliaus. Atstatyti šalies miestai, gėlėmis apsodinti karių, kovojusių už tautų laisvę, kapai kalbėte kalba, kad nereikia žmonijai karų, kad reikia susivienyti ir visomis jėgomis kovoti prieš saujelę imperialistų, kurie iš žmonių nelaimių kraunasi sau turtus. Tarybų šalies moterys metė rūstų iššūkį karo kurstytojams. Jas karštai parėmė Lenkijos, Čekoslovakijos, Vengrijos, Kinijos ir kitų liaudies demokratijos šalių, viso pasaulio moterys. Taika reikalinga ir tolimosios Amerikos šachtininko žmonai, ir Prancūzijos dokininko dukrai, ir motinai iš Anglijos, kurios sūnus šiandien išvežtas į tolimas Azijos šalis ir priverstas ginti kolonizatorių interesus. Tačiau užsienio šalių moterys supranta, kad taika pati neateis, kad ją reikia iškovoti. Italijos moterys ruošia masines demonstracijas, pateikia vyriausybei reikalavimus. Ir kurgi nepateiks, jeigu Po upės slėnyje, derlingiausiame visoje Italijoje, viešpatauja skurdas, valstiečiai gyvena lūšnose, neturi ligoninių, kultūrinių įstaigų, mokyklų, jeigu dar vis skiriama daug lėšų ginklavimosi reikalams. Priešingybė kapitalistinio pasaulio tikrovei yra tarybinės liaudies gyvenimas. Jis kasdien vis gerėja, TSKP XX suvažiavimo direktyvose sakoma, kad per penkmetį realusis darbininkų ir tarnautojų uždarbis bus padidintas 30 proc. Perėjimas prie 7 val. darbo dienos taip pat daug ką žada: atsiras daugiau laiko rūpintis šeima, ruošti kultūrines pramogas, savarankiškai mokytis. Žymiai išplėtus ir pagerinus visuomeninį maitinimą, nuo mūsų, moterų, taip pat atkris daug triūso. Be abejo, negalime pamiršti ir to, kad suvažiavimas numatė padidinti plataus vartojimo reikmenų gamybą. Tai reiškia, kad parduotuvėse bus daugiau prekių, kad gyventi bus geriau. Ypač mus, moteris, džiugina tai, kad ir toliau skiriamas vis didesnis dėmesys jaunosios kartos auklėjimui. Maža to, kad partija numatė šiame penkmety panaikinti mokestį už mokslą vidurinėse ir aukštosiose mokyklose, ji numatė įvesti ir privalomą vidurinį apmokymą. Didžiulę reikšmę turi iškeltas klausimas dėl mokyklų – internatų organizavimo. Tarybinė švietimo sistema vis labiau padeda tėvams auklėti vaikus. Visos šios priemonės skatina tarybinę liaudį naujiems darbo žygiams. Ir mūsų respublikos moterys, minėdamos Tarptautinę moters dieną, yra pasiryžusios dar atkaklesniu darbu atsidėkoti partijai ir Tarybinei vyriausybei už begalinį rūpinimąsi jų buitimi, už suteiktas didžiąsias teises.


Pietiečiai arti Pekino. Reuterio žiniomis, pietiečiai esa 18 mylių nuo Tientsino ir jau perkirto geležinkelį Pekinas Tientsinas. Tientsino padėtis labai rimta. 10 mylių nuo Tientsino svetimšaliai sudarė gynimo liniją. Japono vadovaujamos svetimšalių karo jėgas sudaro: 5.000 japonų, 3.700 amerikiečių, 1.500 anglų, 2.000 prancūzų ir 380 italų. Amerikiečiai pareiškė, veiksią savaimingai. Reuterio žiniomis, III japonų divizijos vadas generolas Yasmitsu paskelbė šiauriečių generolams ultimatumą, kuriuo reikalauja apleisti Šantungo miestą, ir atsitraukti 7 mylias nuo jo. Yra davinių manyti, kad šiauriečiai ultimatumui nusileisią.


JAV neturi teisės vykdyti branduolinius bandymus dideliame aukštyje

Jungtinių Valstijų planuojami branduoliniai sprogdinimai dideliame aukštyje yra labai pavojingos psichozės pasireiškimas, pareiškė šiandien spaudos konferencijoje einąs SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tanas. Jis pabrėžė, kad viso pasaulio mokslininkai griežtai pasmerkė tokius Jungtinių Valstijų planus ir kad todėl JAV neturi teisės jų vykdyti. Kiekvienam žinoma, pasakė jis, kad kosminė erdvė nepriklauso kuriai nors vienai šaliai, ji priklauso visoms šalims. Priminęs, kad SNO Generalinė asamblėja ne kartą yra priėmusi rezoliucijas, reikalaujančias nutraukti branduolinius bandymus, U Tanas pasakė, kad jis visiškai remia šias rezoliucijas ir kad planuojami branduoliniai bandymai dideliame aukštyje „yra dar labiau nepageidautini”, negu tie bandymai, apie kuriuos buvo kalbama Generalinės asamblėjos rezoliucijose.


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Sėkmingai pasibaigus ilgoms deryboms dėl koalicinės vyriausybės sudarymo, reikia kuo greičiausiai išvesti Amerikos ginkluotąsias pajėgas iš Tailando — Laoso kaimyno — teritorijos. Taip pat reikia išvesti šimtus Amerikos „kariniu patarėjų”, kurie yra paties Laoso teritorijoje. Todėl krinta į akis tas faktas, kad išsyk, kai tik buvo sužinota apie vyriausybės sudarymą Laose, oficialūs Amerikos asmenys padarė pareiškimus, kad JAV neketinančios išvesti savo kariuomenės ir patarėjų bent kiek artimesnėje ateityje. Antai, JAV valstybės sekretoriaus padėjėjas Tolimųjų Rytų reikalams Averelas Harimanas, kalbėdamas Ei Bi Si televizijos programoje birželio 12 d. vakare, pareiškė, kad Amerikos kariuomenė nebus išvesta iš Tailando tik todėl, kad Laose sudaryta vyriausybė, nes karinės JAV priemones Pietryčių Azijoje turi „sustiprinti Vakarų galią nekomunistinėse šio rajono šalyse”. Kaip rašo „Niujork taims” korespondentas, Vašingtonas laiko Amerikos kariuomenę Tailande „vienintele potencialia atsvaros jėga prieš Šiaurės Vietnamo partizanus ir tarybines ginkluotąsias pajėgas Laose”. Tai jau nauja tezė Amerikos propagandoje! Juk iki šiol Vašingtonas ironiškai žiūrėjo į Vientiano grupuotės teiginius, kad jos kariuomenė pralaimėjusi prieš „Šiaurės Vietnamo partizanus”, o staiga dabar apie tai imta kalbėti rimtai, net priduriamos mitinės „tarybinės ginkluotosios pajėgos Laose”. Tokių teiginių tikslas aiškia matyti iš to paties „Niujork taims” korespondento pranešimo. Jis rašo, kad, Vašingtono nuomone, Amerikos kariuomenės buvimas Tailande „konkrečiai rodo, jog Vašingtonas suinteresuotas Laoso stabilumu ir neutralumu”, — skaityk: suinteresuotas toliau kištis į Laoso ir kitų šalių vidaus reikalus Pietryčių Azijoje.


Rusijos užsienio reikalų ministras Igoris Ivanovas (kairėje) ir NATO generalinis sekretorius Javieras Solana Rusija ir Šiaurės Atlanto sutarties organizacija trečiadienį paskelbė, jog kitais metais, nepaisydamos nuomonių skirtumų ir retkarčiais kylančių ginčų tam tikrais klausimais, sieks aktyviai plėtoti dvišalį karinį bei politinį bendradarbiavimą. Briuselyje per Rusijos užsienio reikalų ministro Igorio Ivanovo susitikimą su šešiolikos NATO šalių užsienio reikalų ministrais buvo susitarta dėl 1999 m. politinio ir karinio bendradarbiavimo kalendoriaus. “NATO Bendros Nuolatinės Tarybos ir Rusijos veiksmai tik plėsis”, - pasirašęs programą, pareiškė Ivanovas. Teigiamai įvertinęs susitikimo atmosferą, jis pastebėjo, kad ”pasitraukė abipusis įtarumas, užleisdamas vietą konstruktyviam pasitikėjimui”. Ivanovas, tiesa, pakartojo, jog Rusija nesutinka, kad NATO jėga spręstų konfliktus Europoje, prieš tai negavusi JT Saugumo Tarybos mandato. “Pasaulinė tvarka turi būti pagrįsta tarptautinės teisės viršenybės principu” sakė jis. Maskva, be to, esanti kategoriškai prieš organizacijos plėtrą į buvusio Rytų bloko šalių teritoriją. NATO generalinis sekretorius Javieras Solana trečiadienį savo ruožtu pastebėjo, kad naujieji santykiai tarp buvusių šaltojo karo priešų “tapo fundamentaliu naujojo aljanso elementu”. “Net jei mes tam tikrais klausimais nesutariame, tai netrukdo keistis nuomonėmis, o toks pasikeitimas ypač suaktyvėja kilus krizėms, pavyzdžiui, tokioms kaip Kosove. Bendra taryba įrodė savo reikalingumą, nes leidžia aljansui ir Rusijai dirbti išvien, nepriklausomai nuo oro sąlygų”, - sakė NATO pareigūnai. 1999 m. NATO ir Rusijos bendradarbiavimo kalendoriuje yra apie 20 numatytų bendrų veiksmų. Dėl daugelio jų buvo susitarta šiais metais.


Vakarų Vokietijos vyriausybė priėmė VFR civilinių gyventojų darbo prievolės įstatymo projektą. Tai pirinas įstatymo projektas iš serijos nepaprastųjų įstatymų, kuriuos Bonos kabinetas ketina „pagreitintai“ pratempti bundestage. Pagal įstatymo projektą valdžia gali pašaukti darbo prievolei civilius gyventojus nuo 18 iki 65 metų vyrus ir nuo 18 iki 55 metų moteris.


Stalino Konstitucija — užtikrina valdžią liaudžiai

Tarybinė valdžia — tikrai liaudies valdžia, pati demokratiškiausia valdžia pasauly. Tai patyrė lietuvių tauta, kai Liaudies Seimas, reikšdamas nustelbiančios tautos daugumos valią, paskelbė Lietuvą tarybų socialistine respublika. Tuose istoriniuose Liaudies Seimo rinkimuose dalyvavo 95,51% rinkėjų, kurių 99,19% balsavo už Darbo Liaudies Sąjungos kandidatus. Penkeri metai praėjo nuo to laiko. Tiesa, iš jų treji metai praėjo vokiečių okupacijoj ir sunkioj kovoj dėl Tarybų Lietuvos išvadavimo. Tačiau ir per tuos dvejus laisvos Tarybų Lietuvos metus mūsų darbo žmonės galėjo praktikoj įsitikinti, kaip teisingas jų pasirinktasis kelias. Stalino Konstitucijos nuostatų pagrindais pati darbo liaudis tiesiogiai dalyvauja valstybės valdžioj. Vos metai praėjo nuo Tarybų Lietuvos išvadavimo, o jau apie 40.000 darbo žmonių atstovų dalyvauja įvairiuose tarybinės valdžios organuose. Apie 21.000 žmonių yra miestų, apskričių, valsčių ir apylinkių vykdomųjų komitetų nariais. Per 20.000 yra komisijų nariais arba dešimtkiemių įgaliotiniais. Renkamųjų valdžios organų narių skaičius dar labiau padidės, kai bus išrinkti visi Lietuvos TSR Konstitucijos numatytieji organai — miestų, apskričių, valsčių ir apylinkių darbo žmonių deputatų Tarybos. Į Liaudies Seimą — Aukščiausiąją Tarybą išrinkta 79 geriausieji Lietuvos liaudies sūnūs ir dukros. Kas tie naujosios Lietuvos atstovai? Ogi 21 darbininkas, 25 darbo valstiečiai, 27 inteligentai ir tarnautojai, 1 amatininkas, 1 kumetis ir 3 kareiviai. Tokia sudėtis parodo, kad Aukščiausioji Taryba yra tikrosios darbo Lietuvos atstovybė. O kas gi kitas, jei ne darbo žmonės, jei ne darbo valstiečiai, darbininkai, darbo inteligentai sudaro Lietuvos liaudies, lietuvių tautos nustelbiančią daugumą? Tuo tarpu mes žinome, kad smetoniškame „seime“, kurį fašistai drįso vadinti „tautos atstovybe“, nebuvo nei vieno darbininko, nei vieno darbo valstiečio — biednioko nei vidutinioko. Bet užtat smetoniškame „seime“ buvo dvarininkai, stambūs buožės, namų savininkai, biznieriai. Smetoniškasis „seimas“, kaip ir visas fašistinis valdžios aparatas, buvo geras pralobimo šaltinis valdančiųjų klikai. Kai Smetona, Tūbelis, Petrulis, Yčas, Karvelis ir kiti atėjo prie valdžios, jų vienintelis turtas buvo tuščios kišenės ir nepadengti vekseliai. O pabuvę prie valdžios keletą metų, jie tuoj pasidarė dvarų, namų, brangių sklypų, fabrikų ir akcijų savininkais, milijonieriais. Visiems buržuazinės Lietuvos valdovams Lietuva buvo lyg jų asmeniškas biznis, ar dvaras, kuriame jie šeimininkavo kaip norėdami. Visas Lietuvos ūkis buvo ugdomas taip, kad jis daugiau naudos duotų turtingiesiems, o darbininkams ir darbo valstiečiams buvo ieškoma vietos Afrikos Angoloje, ar kuriame kitame pasaulio kampe, kad galėtų ten išgrūsti „lietuvių tautos perteklių“, dėl kurio taip sielojosi buržuaziniai valdovai. Tarybinės demokratijos pagrindu yra Stalino Konstitucijoj įrašytasis didysis darbo žmonių laimėjimas — tai, kad gamybos įrankiai ir priemonės, stambiosios pramonės, įmonės, bankai, transportas, ryšių priemonės, o taip pat žemė, jos turtai, miškai — visa tai perėjo į liaudies rankas, panaudojama tik darbo žmonių reikalams. Tuo pačiu buvo panaikinta skaudžiausia Lietuvos darbo žmonių rykštė — dvarininkų ir kapitalistų valdžia, žmogaus išnaudojimas žmogumi, ekonominė krizė ir nedarbas. Tarybų Lietuvoje lietuvių tauta įgijo savo tikrą nepriklausomybę, nes ji nustojo buvusi žaisleliu savų dvarininkų bei kapitalistų ir svetimų imperialistų rankose. Tarybų Lietuva yra suvereninė valstybė. Tarybų Lietuva turi savo Konstituciją, savo aukščiausiąjį valstybės organą, savo vyriausybę, savo teismą, savo įstatymus. Aukščiausiuoju valstybės valdžios reiškėju, jos įstatymų leidžiamuoju organu yra vienų rūmų tautos atstovybė — Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba. Ji renkama visuotiniu, tiesioginiu, lygiu, slaptu balsavimu 4 metams pagal Respublikos Konstitucijos renkamąsias normas. Tarybų Lietuvoj, einant Konstitucija, renkama nuo 15.000 gyventojų vienas atstovas. Prezidentas Tarybų Lietuvoje yra kolegialis — tai Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas. Aukščiausioji Taryba renka Respublikos Vyriausybę — Liaudies Komisarų Tarybą. Laikotarpyje tarp Aukščiausiosios Tarybos sesijų respublikos Vyriausybė yra atskaitinga Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui. Liaudies komisarai skiriami ir atleidžiami Aukščiausiosios Tarybos, o tarp sesijų — Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, paskui patvirtinant Aukščiausiajai Tarybai. Tarybų Lietuva yra savarankė savo valstybinių klausimų sprendime, išskyrus tuos, kuriuos ji laisvu noru, kaip sąjunginė respublika, yra perleidusi bendriems Tarybų Sąjungos organams. Mūsų respublika turi teisę užmegsti tiesioginius santykius su užsienio valstybėmis, sudaryti su jomis sutartis, pasikeisti diplomatiniais ir konsuliariniais atstovais. Raudonosios Armijos eilėse yra lietuviškos tautinės dalys. Tarybų Lietuvos teritorija negali būti pakeista be jos pritarimo. Kiekviena sąjunginė respublika turi teisę išeiti iš Sąjungos, kas yra svarbiausiuoju sajunginių respublikų suverenumo bei vieningumo išreiškimas. Apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse tarybinės valdžios organais yra darbo žmonių Tarybos. Tos Tarybos yra pilnateisiai valstybės valdžios organai, kurie vadovauja kultūrinei politinei ir ūkinei statybai savo teritorijoje, nustato vietinį biudžetą, patikrina valstybinės tvarkos apsaugą, padeda stiprinti gynybinį krašto pajėgumą, užtikrina įstatymų vykdymą ir piliečių teisių apsaugą. Tarybų Lietuvoje vietinės Tarybos dar nėra išrinktos ir vietos organų darbui vadovauja vykdomieji komitetai. Tarybų Lietuvoje lietuvių tauta yra ne tik respublikos šeimininku, bet ir kaip lygus su lygiais dalyvauja visos Tarybų Sąjungos reikalų sprendime. Per savo deputatus TSRS Aukščiausiojoje Taryboje lietuvių tauta turi savo balsą abejuose jos rūmuose — Sąjungos Taryboje ir Tautybių Taryboje. Tuo būdu mažoji Lietuva tarybinėje santvarkoje ne tik išlaikė savo savarankiškumą, bet ir lygiu balsu sprendžia visos didžiosios Tarybų Sąjungos valstybinius reikalus, yra pilnateise dalimi tos milžiniškos valstybės, kuri pasaulinėj politikoj yra įgijusi tokią nepaprastą reikšmę. Šiuo metu lietuvių tauta rengiasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą, kurie įvyks 1946 m. vasario 10 d. Tie rinkimai yra Tarybų Lietuvos suverenumo pažymiu, o kartu pasireiškimu jos glaudaus sąjunginio ryšio su visomis kitomis Tarybų Sąjungos respublikomis. Stalino Konstitucija ne formaliai deklaruoja, kad kiekvienos Tarybų Sąjungos sudėtin įeinančios respublikos teisės yra visos Sąjungos ginamos, bet faktiškai ir įspūdingai tą nuostatą vykdo. Tėvynės karo eiga ir fašistinės Vokietijos bei imperialistinės Japonijos sutriuškinimas ryškiai įrodė, kad Stalino Konstitucijos nuostatas apie Tėvynės gynimą, kaip šventą kiekvieno piliečio pareigą, yra tapęs galinga jėga. Dėka to nuostato, lietuvių tauta šiandien yra ne tik išgelbėta nuo pražūties, kurs grėsė jai nuo vokiškųjų grobikų, bet ir galėjo sujungti po Tarybų Lietuvos vėliava visas lietuviškas žemes su Klaipėda ir Vilniumi. Po Stalino Konstitucijos saule lietuvių tauta tvirtai žengia į vis šviesesnę ateitį, į vis didesnius laimėjimus savo kultūriniame ir ūkiniame gyvenime.


Europos rytų politikos dangus niaukiasi.

Visa eilė faktų rodo, kad Europos rytuose politinis dangus vis labiau niaukiasi. Labai jautriu politiniu barometru yra, be abejo, sovietų spauda, kaipo labiausiai oficiozinė visam pasauly. Taigi, pastaruoju laiku ta spauda rodo didelio nerimo. Priešakin kišama Lenkija ir Vilniaus klausimas. Vedamieji sovietų organai tvirtina, kad T. S. Tarybos rudens sesijoj busiąs padarytas į Lietuvą didelis spaudimas išgauti iš Lietuvos Vilniaus atsižadėjimą. Ir kad Lietuvai atsisakius, būsią bandoma daryti „nasilije nad litovskim narodom“. Drauge su tuo sovietų spauda paėmė nepaprastai aštrų toną prieš Lenkiją. Vedamieji Maskvos organai ,,Izviestija“ ir ,,Pravda“ pilni priešingų lenkams straipsnių, žinių ir karikatūrų. Kiekvienas lenkų politikos žingsnis yra sekamas ir komentuojamas. Ypač paskutinieji Zaleskio pareiškimai Paryžiuj sukėlė didelio triukšmo sovietuose. Dar neseniai buvo kalbama apie lenkų rusų prekybos sutartį ir net apie garantijų bei nepuolimo sutartį. Šiandien visos tos kalbos nutilo. Sovietų spauda faktiną politikos padėtį Europos rytuose konstruoja tokiu būdu. Anglija drauge su Lenkija norinčios rytuose būtinai sudaryti antisovietinį frontą. Tokio fronto sudarymui iki šiol daugiausia kliudžiusi Lietuva. Užtat Lietuvą dabar norima paklupdyti ir priversti įeiti į prieš sovietinį fronta, arba su ja atsiskaityti. Išeinant iš šitos faktų konstrukcijos aiškinama, ir antilietuviška Chamberlaino poziciją Ženevoj. Daug taipogi komentarų ir spėliojimų sukėlė anglų atstovo Berlyne Lindsay kelionė Varšuvon ir ilgas konferavimas su Pilsudskiu. Max Lindsay yra šaukiamas Londonan užimti užsienių reikalų viceministerio vietą. Tiesa, sovietai jau ne nuo šiandien nekenčia anglų ir visur stengiasi matyti jų kerštingą ranką. Žinoma, anglai sovietams gero nenori ir labai pasidžiaugtų, jeigu atsirastų kas bolševikus apkultų. Tačiau sunku tikėti, kad anglai patys panorėtų dalyvauti bet kokiam kare prieš Sovietų Rusiją. Anglų politinės partijos, neskiriant nė pačių konservatorių, mažiausiai turi tam palinkimo. Pastumti ką kitą karan, kaip sovietų spauda mano, žinoma galima, bet niekas nėra tiek kvailas, kad eitų karan su Rusija dėl kieno nors svetimos, nors ir anglų, malonės. Ir lenkai jei eis karan prieš Rusiją, tai ne dėl Londono ar kieno kito malonės, bet tik tada, kaip to reikalaus jų gyvieji reikalai. Sunku tvirtinti, kad ar Varšuva ar Maskva šiandien karo norėtų. Vidaus padėtis ir pas vienus ir pas antrus nėra tokia, kad galėtų lengvai karą pakelti. Tačiau juk žinia, kad dažnai karan įtraukia ne laisvas noras, bet aplinkybės. Kai dėl Sovietų Rusijos, tai reikia nepamiršti, kad šalia karo nenorinčios Maskvos yra Charkovas ir Minskas, kurie karo su lenkais labai laukia. Minske ir Charkove pilna politinių pabėgėlių iš lenkų okupuotos Gudijos bei Ukrainos. Daugelis jų yra ištrūkę iš žiaurių lenkiškų kalėjimų, kur žmonės marinami badu ir kankinami. Visi tie pabėgėliai dega kerštu ir stengiasi sukelti prieš lenkus savo tautiečius. O ukrainiečiai ir taip nieko taip nekenčia kaip lenko. Čia jau veikia amžiais išsidirbusi dar nuo Pavliuko, Nalivaikos, Chmelnickio, Gontos ir Železniako laikų neapykanta. Gudai lenkus išmokė neapkęsti tik pastaruoju laiku. Bet nors ir trumpu laiku lenkai padarė viską, kad gudai jų neapkęstų. Ypač Pilsudskio režimui atėjus, lenkai, „dirba“ okupuotoj Gudijoj ir Ukrainoj išsijuosę. Vien tik šį pavasarį buvo trys didelės politinės bylos: Lucke, Vilniuj (Hromada) ir Baltstogėj, kuriose nueista iš viso apie 400 kaltinamųjų. Iš jų nemažiau kaip pusė iki gyvos galvos. Ilgesniam kalėjimui tik šiemet nuteista iš viso 600 su viršum žmonių. Apie trumpesnes bausmes nėra kalbos. Šiandien lenkų okupuotoj Ukrainoj sunku rasti susipratęs ukrainietis, kuris nebūtų sėdėjęs kalėjime. Visa tai, žinoma, kaip Charkove taip ir Minske neveikti negali ir todėl čia keršto noras liepsnote liepsnoja. Nors politiką veda Maskva, tačiau ir Charkovas su Minsku turi savo balsą. Be to, ir rusai lenkų nekentė ir nekenčia ir Rusijoj jokis karas nebus toks populiarus, kaip karas prieš lenkus. Taigi sakom, kad nors Maskvos interesai karo dabar pageidauti neleidžia, tačiau aplinkybės kartais intereso išrokavimų nežiūri. Iš kitos pusės rusai mato, kad lenkai skubiai ruošiasi karui. Tai jie mato ypač iš karo biudžeto ir iš ginklavimosi. Pernai biudžete karo ministerijai buvo numatyta 620 milionų, o išlaidų padaryta 834 milionų. Vadinasi, 214 milionų vyriausybė išleido savo nuožiūra be jokio seimo sutikimo, nes tai paaiškėjo tik dabar biudžetą svarstant. Įdomu, kad seimas nei vienu žodžiu šito pereikvojimo nepapeikė. Šiemet karo biudžetas padidintas 140 milionų, būtent, skiriama 760 milionų. Jeigu prie to pridėti 40 mil. pasienio korpusui išlaidų, išlaidas militarizuotai policijai ir karo pramonei, tai susidarys daugiau kaip pusė visų išlaidų. Pažymėtina, kad pepesininkai labai solidaringai balsavo už karių biudžetą, o jų atstovas pasakęs iš tribunos, pad pepesininkai balsuosią už karo biudžetą dėl to, kad gresiąs karo pavojus iš Sovietų Rusijos ir ginkluotis esą reikalinga. Visa tai Maskva girdi, mato ir daro savo išvadas. Karų politikoj vaidina svarbų vaidmenį prerentinis karas, šituo pavadinimu vadinama karas tada, jeigu vienas partneris, matydamas kito ruošimąsi, stengiasi išprovokuoti karą pirma, negu priešininkas savo ruošimąsi pabaigė. Tokia preventinio karo politika suvaidino didelį vaidmenį 1914 m., kada Vokietija manė užklupti nepilnai pasiruošusią Rusiją. Lenkija ir Rusija šiandien abi yra dar ruošimosi stadijoj ir sunku būtų pasakyti, kuri iš jų daugiau yra pasiruoširsi. Kai kas spėja, kad Rusija daugiau. Užtat lenkai nesnaudžia. Jie ne tik ginkluojasi, bet atnaujino ir praplėtė neseniai savo sutartį su Rumunija. Taigi, mums rodos, čia ir be anglų sprogstamos medžiagos jau prisirinkę nemaža. O uždegamoji kibirkštis gali atsirasti netikėtai.


Opozicinės Šiaurės sąjungos pajėgos mėgina susigrąžinti Afganistano šiaurėje esantį Mazari Šarifo miestą, kurį talibai užėmė šeštadienį. Praėjusią parą vyko mūšiai pietinėse šio strategiškai svarbaus miesto prieigose. Šiame mieste įsitvirtinę talibai galėtų išstumti opoziciją iš šiaurinių šalies rajonų. Šiaurės sąjungos atstovai teigia, kad jų pajėgoms pavyko įsitvirtinti keliuose Mazari Šarifo kvartaluose ir net pasistūmėti centro link. “Talibano” vadovai neigia šiuos pranešimus, sako, kad jie visiškai kontroliuoja 500 tūkst. žmonių miestą. Talibai per radiją ragina miesto gyventojus laikytis rimties ir neiti į gatves, o savo priešus - sudėti ginklus. Jie įsakė išmesti iš namų į gatvę televizorius ir sunaikinti alkoholio atsargas. Kovos suaktyvėjo ir į šiaurę nuo Kabulo. Maždaug už 25 km nuo Afganistano sostinės esantys opozicijos vado Ahmado Sacho Masudo daliniai sėkmingai atrėmė talibų mėginimus priversti juos pasitraukti iš užimamų pozicijų. Jeigu talibams pavyktų užimti kelius į Pandšero tarpeklį ir šiaurę, iš esmės pasikeistų karinė strateginė padėtis jų naudai. Tačiau Masudo kariuomenė toliau išlaiko savo pozicijas ir gali raketomis apšaudyti Kabulo oro uostą, iš kurio talibai permeta pastiprinimą į Mazari Šarifo rajoną. Tadžikistanas stiprina sieną su Afganistanu Tadžikistano vyriausybė kartu su Kolektyvinių taikos palaikymo pajėgų ir Rusijos pasienio kariuomenės Tadžikistane vadovybe imasi skubių priemonių sienai su Afganistanu stiprinti. Kovos parengtis paskelbta šalies jėgos struktūrų daliniuose. Šių priemonių imtasi todėl, kad talibai aktyvina kovos veiksmus Afganistane ir artėja prie sienos su Tadžikistanu. Jėgos struktūrų duomenimis, kai kuriuose ruožuose “Talibano” judėjimo daliniai yra už 20-40 km nuo sienos su Tadžikistanu. Mūšiai Mazari Šarifo oro uoste Šiaurės sąjungos pajėgos atkovojo iš talibų Mazari Šarifo oro uostą. Tai atsitiko naktį iš sekmadienio į pirmadienį. Dabar Šiaurės sąjungos pajėgos siekia išstumti talibus iš viso miesto, pareiškė Šiaurės sąjungos atstovas. Kiti šaltiniai šios informacijos kol kas nepatvirtino. Visą naktį aplink buvusią Šiaurės sąjungos sostinę vyko sunkiosios technikos ir artilerijos mūšiai. Vakar kautynės tebevyko. Ypač jos atkaklios už 1220 km į vakarus nuo Mazari Šarifo, kur abi šalys naudoja tankus ir šarvuočius. JAV ambasadas susprogdino teroristai savižudžiai? Bent jau vieną iš teroro aktų prie JAV ambasadų Afrikoje įvykdė teroristas savižudis, pirmadienį teigia Tanzanijos spauda. Ligi šiol nepatvirtintais duomenimis, tokia išvada peršasi ištyrus prie JAV ambasados Dar es Salame įrengtų apsaugos vaizdo kamerų filmuotą medžiagą. Teroristas į ambasados teritoriją nepastebėtas atvažiavo vandenvežiu. Čia per praėjusį penktadienį nugriaudėjusį sprogimą žuvo 10 žmonių. Beveik tuo pat metu nugriaudėjusio sprogimo prie JAV ambasados Kenijos sostinėje Nairobyje vykdytojas, kaip pirmadienį rašo “Washington Post”, į ambasados patalpas, atrodo, pateko pro galinius vartus. Anot vieno iš ambasados darbuotojų, nepanorusio nurodyti savo pavardės, bombą vežusio automobilio vairuotojas pirma sustojo prie pagrindinių ambasados vartų, tačiau jam buvo pasakyta važiuoti už namo. Čia jis sviedė mažiausiai vieną rankinę granatą ir prasiveržė pro apsaugą, o paskui susprogdino pagrindinį sprogstamąjį įtaisą. Per pasikėsinimą Nairobyje, naujausiais duomenimis, žuvo 199 žmonės. JAV ekspertai mano, kad abu teroro aktus surengė islamo ekstremistų grupuotės. Izraelio ministro pirmininko Benjamino Netanjahu biuro atstovas Davidas Bar-Ilanas sekmadienio vakarą pareiškė net neabejojąs, kad atsakomybė už teroro aktus tenka radikalioms islamo organizacijoms. Anot šio pareigūno, Izraelis savarankiškai tiria sprogdinimus prie JAV ambasadų. Sekmadienio vakarą Kaire telefonu atsakomybę už abu pasikėsinimus prisiėmė ligi šiol nežinoma islamo šventųjų vietų išlaisvinimo armija. Artimųjų Rytų ekspertai, tiesa, spėja, kad sprogdinimų kaltininkė greičiau yra “Džihad” grupė, veikianti Egipte. Anot “Washington Post”, “Džihad” praėjusį ketvirtadienį arabiškame “Al Hayat” laikraštyje išspausdino pareiškimą, kuriame pagrasino JAV atkeršyti už trijų islamo kovotojų suėmimą ir deportavimą iš Albanijos. Prancūzijos žiniasklaida spėlioja, kad teroro aktus galėjo užsakyti Saudo Arabijos milijardierius Osana bin Ladenas. Pasak sekmadieninio laikraščio “Le Journal du Dimanche”, šis 40-metis turtuolis yra pagrindinis įtariamasis. Tokiai nuomonei pritaria ir Prancūzijos valstybinė televizija. Sprogdintojų ieškoma Albanijoje Po sprogimų prie dviejų JAV ambasadų Afrikoje Albanijos policija apklausė šalyje gyvenančius arabų kilmės piliečius, sekmadienį paskelbė šios Balkanų valstybės vidaus reikalų ministerija. Sprogstamieji įtaisai prie JAV ambasadų Kenijoje ir Tanzanijoje buvo susprogdinti kitą dieną po to, kai Egipto karingoji islamo grupė “Džihad” pagrasino atkeršyti JAV už tai, kad Vašingtonas tariamai prisidėjo prie septynių jos narių suėmimo Albanijoje bei kitoje Rytų Europos šalyje ir išdavimo Egipto valdžiai. Praėjusią savaitę Albanija Egiptui išdavė keturis “Džihad” grupės narius, tarp jų ir vieną iš jos lyderių Ahmedą Ibrahimą al Sajedą al Nagarą. 35 metų Nagaras 1997 metais Egipto aukščiausiajame karo teisme už fundamentalistinės propagandos skleidimą užsienyje buvo nuteistas mirti. Albanijos vidaus reikalų ministro pavaduotojas Iliras Canas sekmadienį per spaudos konferenciją pranešė, kad siekiant sustiprinti JAV ambasados Tiranoje apsaugą, čia pradėjo patruliuoti specialiosios paskirties dalinio policininkai. Papildoma apsauga skirta ir ambasadorės Marisos Lino rezidencijai. Vietos policija nedelsdama pradės griežčiau tikrinti visus į Albaniją atvykstančius užsieniečius, pasakė Canas. Anot kai kurių šaltinių policijoje, po praėjusių metų sukilimo Albanija tapo viena iš populiariausių šalių tarp vietos pasislėpti ieškančių tarptautinių nusikalstamų organizacijų narių. Čečėnijos prezidentas ieškos kompromisų su Rusija Aslanas Maschadovas ketina ieškoti kompromisų su Rusija, išskyrus reikalavimą, kad Čečėnijai būtų suteiktas tarptautinės teisės subjekto statusas. Dėl šio principo negali būti jokio kompromiso, pareiškė Čečėnijos prezidentas, susitikęs sekmadienio vakare su Rusijos žurnalistais Vašingtone. Tačiau čečėnai pasirengę kurti savo diplomatinius santykius su užsienio šalimis, galbūt net konsultuodamiesi su Rusija, sakė jis. Maschadovas pareiškė, kad jis visiškai kontroliuoja politinę padėtį Čečėnijoje net būdamas Amerikoje ir kad pilietinio karo Čečėnijoje niekada nebus. Vyriausybės nariai, kurie nesutinka su mano politika, pasitraukia, o su neigiamais reiškiniais Čečėnijoje aš susidorosiu pats, pažymėjo prezidentas. Čečėnijoje bus kuriama islamo valstybė, bet savito modelio. Tai, ką siūlo kraštutinės ir radikalios islamo srovės, Čečėnijai nepriimtina. A.Maschadovas įsitikinęs, kad čečėnai nepritars nei vahabizmui, nei fundamentalizmui, nei ekstremizmui. Kol kas anksti kalbėti apie teokratinės valstybės kūrimą Čečėnijoje. Čečėnų mentalitetui artimesnė demokratija. Musulmonų valstybės labai domisi Čečėnija ir jis sieks užmegzti su jomis ryšius, pareiškė prezidentas.


Suvienyti Prancūzijos demokratines jėgas

Čia gruodžio 13–14 d. d. įvykusiame Prancūzijos Komunistų partijos CK plenume pranešimą tema „Parlamento rinkimų pamokos ir partijos uždaviniai vystant darbininkų ir demokratinių jėgų vienybę“ padarė PKP generalinio sekretoriaus pavaduotojas Valdekas Rošė. Pagrindinė rinkimų į Nacionalinį susirinkimą pamoka, pabrėžė Rošė, yra ta, kad antrajame rate savo vienybės dėka sėkmingai pasireiškė demokratinės jėgos. Rinkimų rezultatai taip pat rodo, kad šalies reakcinės jėgos susigrupavo apie de Golio partiją JNR, kai tuo tarpu paties generolo de Golio įtaka gyventojų masėse, kaip parodė spalio 28 d. referendumas, sumažėjo. Kompartijos sėkmę galima paaiškinti tuo, kad ji visada kovojo prieš asmens valdžios režimą, tuo, kad jos programa atitinka liaudies lūkesčius ir interesus, tuo, kad partija nuolat siekė suvienyti visas darbininkų ir demokratines jėgas. Kompartija yra pagrindinė opozicijos asmens valdžios režimui jėga. Toliau pranešėjas plačiai papasakojo, kaip Kompartija praktiškai kovojo rinkimuose už visų respublikinių ir demokratinių jėgų vienybę, prieš kandidatus reakcionierius. Tikrai mes galime tai konstatuoti, pasakė pranešėjas, jeigu palyginsime Prancūzijos Socialistų partijos programoje numatytas priemones su priemonėmis, kurios yra mūsų partijos programoje. Priminęs, kad kai kuriais klausimais komunistai ir socialistai nesutaria, kaip, pavyzdžiui, pažiūros į „Bendrąją rinką“ klausimu, Valdekas Rošė pabrėžė, kad abi partijos šiandien gali rasti dirvą susitarimui, kuris įgalins jas bendrai kovoti už taiką. Mes niekuomet nereikalavome ir nereikalaujame Prancūzijos išstojimo iš Atlanto pakto ir „Bendrosios rinkos“ kaip sąlygos socialistų ir komunistų veiksmų vienybei kovojant už taiką, pasakė pranešėjas. Mūsų šūkis daugiau, negu kada nors, yra: pašalinti visa, kas mus skiria, ir palikti visa, kas mus jungia. Toliau pranešėjas demaskavo socialinę de Golio režimo demagogiją. Jis parodė, kad pats prezidentas de Golis ir Pompidu vyriausybės ministrai yra tiesiogiai susiję verslo ar giminystės ryšiais su didžiausiomis kapitalistinėmis šalies monopolijomis. Po to pranešėjas kalbėjo apie liūdną liaudies švietimo būklę. Jis pasakė, kad vyriausybė neskiria lėšų valstybinėms mokykloms ir tuo pat metu eikvoja milžiniškas sumas nelemtai išgarsėjusiai „atominei smogiamajai jėgai“ kurti. Kovojant, kad būtų patenkinti ekonominiai, socialiniai ir kultūriniai reikalavimai, toliau kalbėjo jis, reikia nepamiršti, jog turime ginti demokratinių laisvių likučius nuo naujų asmens valdžios režimo pasikėsinimų. Suklastojęs liaudies atstovavimą ir apkarpęs Nacionalinio susirinkimo teises, de Golis dabar, pavyzdžiui, ruošiasi paversti senatą jam paklusniais korporatyviniais rūmais ir pulti vietinius renkamuosius savivaldos organus bei profsąjungų laisves. Komunistai energingai sieks veiksmų vienybės su socialistais, visų respublikinių jėgų vienybės, tuo pačiu ruošdami asmens valdžios pralaimėjimą ir respublikos, laisvės bei taikos pergal


Radio žiniomis iš Londono, Airijoj susektas sąmokslas, kurio tikslas buvo apginkluoti automatiniais revolveriais respublikonų kariuomenė. Tuos ginklus vežant į paskyrimo vietas, viena dėžė iš vežimo iškrito ir tuo būdu sąmokslas iškilo aikštėn.


E. ŠEVARDNADZE GRUZIJOS VALSTYBĖS TARYBOS PIRMININKAS

Praėjusį antradienį gana netikėtai Gruzijos politinė konsultacinė taryba bei Karinė taryba vietoje pastarosios įsteigė Valstybės Tarybą ir jos pirmininku vienbalsiai išrinko Eduardą Ševardnadzę. Valstybės Tarybai suteikti įstatymų leidimo, vykdymo ir kontrolės įgaliojimai. Jos prezidiume, be E. Ševardnadzės, - pirmininko pavaduotojas Džabas Joselianis, premjeras T. Sigua bei jo pavaduotojas Tengizas Kitovanis, kiekvienas jų turi veto teisę. Į Tarybą ketinama priimti ir Abchazijos, Adžarijos autonomijų bei nacionalinių mažumų atstovus. Nors Gruzijos konstitucijoje toks organas nenumatytas, pasak Valstybės Tarybos nario Julijane Chaindravos, šiuo metu, neturint jokios rinktosios valdžios, naujosios struktūros įsteigimas neturėtų stebinti. Buvęs TSRS užsienio santykių ministras sugrįžo iš Maskvos į Tbilisį praėjusios savaitės pabaigoje. Paskutinį kartą E. Ševardnadzė lankėsi tėvynėje 1989 metų balandį, netrukus po to, kai TSRS kariškiai susidorojo su Tbilisio demonstrantais. Nors Maskvos diplomatų vadovas nebuvo įsivėlęs į tragiškuosius įvykius, dauguma gruzinų tuo metu žvelgė į jį visų pirma kaip į supervalstybės interesų gynėją. O kai Gruzijos prezidentu buvo išrinktas Zviadas Gamsachurdija, respublikos spaudoje E. Ševardnadzė ne kartą vadintas tautos priešu ir išdaviku. Tuomet, ko gero, daugelis gruzinų, nors ir pripažindami buvusio respublikos komunistų partijos vadovo diplomatinius sugebėjimus, nelaukė jo sugrįžtant. Tačiau šiemet situacija Gruzijoje gerokai pakito. Po Naujųjų metų stovėta ties pilietinio karo riba, o sunkiai užgydomos Tbilisio mūšių žaizdos ir šiandien juoduoja Rustavelio prospekte. Nors pradėtos ekonomikos reformos, Gruzijos pramonė tebeklimpsta krizėn, kurią didina pabėgusio Z. Gamsachurdijos šalininkų diversijos, ypač - Abchazijoje. Pasak Užkaukazės geležinkelio apygardos viršininko, po prezidento nuvertimo čia buvo keliolika sprogimų. Tbilisyje dėl elektros energijos stokos neveikia metro, beveik nebūna karšto vandens. Lig šiol valdžiusiai Karinei tarybai pavyko pasiekti šiokio tokio Gruzijos gyvenimo stabilumo, tačiau svarbiausia - įtikinti tarptautinę bendriją savo gerais ketinimais: prezidento diktatoriaus nuvertimas vis dėlto nebuvo teisėtas aktas. Neatsitiktinai Gruzija lig šiol (vienintelė iš buvusios TSRS respublikų) neįstojo nei į Jungtinių Tautų Organizaciją, nei į Europos saugumo ir bendradarbiavimo forumą, jos valstybingumo dar nepripažino dauguma šalių. Tad ne tik nudienos Tbilisio politikai, bet, kaip rodo apklausa, ir sostinės gyventojai ne be pagrindo mano, kad E. Ševardnadzė, beje, sveikinęs Z. Gamsachurdijos nuvertimą, geriau, nei kuris kitas diplomatų, galįs palenkti užsienio vadovų nuomonę Gruzijos naudai ir užmegzti tarptautinius santykius. Nepamirškime, kad Gruzija - taip pat vienintelė iš buvusios TSRS respublikų, negavusi plačiai reklamuotos JAV humanitarinės pagalbos. Antra vertus, laikinosios vyriausybės premjeras Tengizas Sigua Tbilisyje ne kartą pabrėžęs, kad vasarį E. Ševardnadzė kelionės po Jungtines Valstijas metu didžią laiko dalį skyrė lėšų Gruzijos reikmėms rinkimui, o sostinės atstatymo fondui paaukojo 100 tūkstančių dolerių. Tai liudija, kad E. Ševardnadzės sugrįžimui rengtasi senokai, tuo labiau kad birželį jis ketinąs dalyvauti Gruzijos parlamento rinkimuose kaip demokratų sąjungos lyderis. Pasak užsienio apžvalgininkų, prisikelti iš mirusiųjų politikoje taip pat sunku kaip ir gyvenime. Ar E. Ševardnadzei tai pavyko? Ar tai išties ta asmenybė, kuri pajėgs suvienyti besiriejančius, netrukus pamatysime.


PJERAS MORUA – SOCIALISTŲ INTERNACIONALO PIRMININKAS

Socialistų internacionalo XIX kongresas naujuoju Internacionalo pirmininku išrinko Prancūzijos socialistų partijos pirmąji sekretorių Pjerą Morua. Jam 64 metai, 1981-1984 metais jis buvo Prancūzijos premjeru. Pirmąja Socialistų Internacionalo vicepirmininke išrinkta dabartinė Norvegijos premjerė Gro Harlem Bruntland. O iš viso pavaduotojų yra net 25.


Lietuvos vyriausybės atsakymas Lenkijai.

Prof. Voldemaras – derybų delegacijos pirmininkas. Atsakydama lenkų noton iš kovo 14 d. Lietuvos vyriausybė per Lietuvos pasiuntinybę Berlyne pranešė lenkų vyriausybei, kad Lietuvos delegacijai būsiančiose kovo 30 d. derybose Karaliaučiuj pirmininkaus ministeris pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras.


Delio radijo pranešimu, Indijoje, išskyrus keletą tolimų rajonų Himalajuose, pasibaigė rinkimai į Indijos parlamento liaudies rūmus ir valstijų įstatymų leidimo susirinkimus. Paskelbti rinkimų rezultatai 154 vietoms liaudies rūmuose, kuriuose yra 498 vietos. Indijos nacionalinio kongreso partija gavo 117 vietų; liaudies socialistų partija — 10; Indijos komunistų partija — 6; nepriklausomieji — 21. Indijos nacionalinio kongreso partija gavo absoliučią daugumą vietų Utar Pradešo, Madraso, Andchros, Maisoro, Asamo, Madchja Pradešo ir Pendžabo valstijų įstatymų leidimo susirinkimuose. Komunistų partija gavo daugumą vietų Keralos valstijoje — 49; Indijos nacionalinio kongreso partija čia gavo 37 vietas; liaudies socialistų partija — 8 ir nepriklausomieji — 11. Balsai skaičiuojami toliau.


Generalinė Asamblėja priėmė į šią organizaciją dar aštuonias buvusios TSRS respublikas: Moldovą, Kazachstaną, Kirgistaną, Uzbekistaną, Armėniją, Tadžikistaną, Turkmėnistaną, Azerbaidžaną, taip pat San Marino Respubliką. Prašymo įstoti kol kas nepateikė tik Gruzija.


Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą… Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį… į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus. Kaip lenkai eina prie santykių su Lietuva. Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą… Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį… į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus.


„Prancūzijos darbininkų klasė, kuri atkakliai kovojo už ugnies nutraukimą Alžyre, džiaugiasi. Dabar atsivėrė kelias į taiką ir bendradarbiavimą tarp nepriklausomo Alžyro ir Prancūzijos, tarp Alžyro ir Prancūzijos tautų ir darbininkų klasės“, sakoma laikraštyje „Jumanitė“ paskelbtame VDK vadovybės pareiškime. VDK pabrėžia, kad dabar skubiausias uždavinys – padaryti nežalingus tuos, kurie nori priešintis taikos atkūrimui. VDK ragina visas savo organizacijas pareikalauti: – likviduoti OAS ir padaryti nežalingus jos vadovus bei bendrininkus ir sunaikinti šią žudikų organizaciją; išvalyti nuo fašistinių elementų armiją, policiją, valdžios organus ir visą valstybinį aparatą. VDK ragina darbininkus stiprinti visų profsąjungų, visų partijų ir demokratinių organizacijų, visų antifašistų vienybę kovoje prieš OAS mėginimus pažeisti taiką.


PARYŽIUS, kovo 21 d. (TASS). Paryžiaus spaudos pranešimais, į Alžyrą permetami nauji prancūzų kariuomenės kontingentai ir karinė technika. Į Alžyro uostą Bono ir Filipvilio rajoną nusiųsti du karo laivai. Kaip pranešė laikraštis „Oror“, šiuo metu Šiaurės Afrikoje sutelkta 334 tūkstančiai kareivių, o tai, pasak laikraščio, sudaro pusę Prancūzijos sausumos pajėgų. Vakar į Alžyrą atvyko Prancūzijos gynybos ministras Buržes-Monuzis. (ELTA). PARYŽIUS, kovo 21 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Frans Pres, vakar Alžyro parlamento delegacija aplankė Prancūzijos prezidentą Renė Koti ir jam pareiškė, kad „Alžyro problemos išsprendimas yra anaiptol ne jėgos naudojimas“, o jai išspręsti reikia „atsižvelgti į gilius ir vieningus lūkesčius visos tautos, kuri, pagal Prancūzijos konstituciją, nori demokratiniu būdu tvarkyti savo reikalus“.


Mūsų opozicijos spauda, negalėdama užginčyti, kad mes tautos ūkio ir finansų srity sparčiai progresuojam, pradėjo tvirtinti kad dabar dėl seimų ir mitingų nebuvimo prasidėjęs reikštis mūsų tautoj kažkoks politinis, kultūrinis ir dorinis sunykimas. Šitas sunykimas esąs seimo ir mitingų nebuvimo tiesioginė pasekmė ir vienintelis kovos su juo būdas — tai kuo greičiausiai grįžti prie seimo ir mitingų. Dėl kultūros, tai mes jau šitoj pačioj vietoj neginčijamais faktais esam įrodę, kokią pažangą per trejis pastaruosius metus yra padaręs tautos mokslinimas (L. A. nr. 44). Todėl kalbėti apie kultūrinį smukimą yra bergždžias faktų ginčijimas. Čia dar galiu nurodyti į faktą, kad ne tik tautos mokslinime padaryta didelė pažanga, bet ir bendras tautos švietimasis šiandien stovi daug aukščiau negu seimų laikais. Nebijom suklysti tvirtindami, kad, nepaisant visų tendencingų kalbų apie tariamą spaudos varžymą, laikraščių sodžius šiandien skaito ne mažiau, kaip tris kartus tiek, kaip 1926 metais. Tai yra tokios milžiniškos reikšmės faktas, prieš kurį turi susigėsti ir nutylėti visi prasimanymai apie tariamą kultūrinį nykimą. Mūsų tauta gal niekad taip sparčiai nepažengė kultūroj, kaip per šiuos pastaruosius trejis metus. Dėl tvirtinimo, esą, tauta pradėjusi doriškai nykti, mūsų jau buvo atsakyta šitoj pačioj vietoj faktais (L. A. nr. 50). Tie faktai rodo, kad ne tik nėra jokio nykimo, bet tautos doriškasis lygis per pastaruosius trejus metus žymiai pakilo, Seimų laikais nusikaltimų buvo beveik dvigubai tiek, kaip pastaraisiais trejais metais. Taigi ir tvirtinimas apie doriškąjį tautos nupuolimą palyginus su seimų laikais yra prasimanymas, kurį faktai visiškai išgriauna. Jeigu kalbėti apie dorišką nupuolimą, tai ši kvalifikacija greičiau tinka seimų laikams, o ne dabarčiai. Pagaliau pilietinis sunykimas. Opozicionierių spauda tvirtina esą be seimo ir mitingų pilietinė sąmonė išnyksianti. Girdi „piliečiai netekę progos tiesiogiai dalyvauti organizaciniuose ir kūrybiniuose valstybės darbuose, nukreipia savo energiją ir savo rūpeščius į grynai asmeninius reikalus“. Šitaip sako mūsų oponentas iš dešinės „Rytas“ (nr. 51). Mes norėtumėm paklausti koki buvo tie organizaciniai ir kūrybiniai valstybės „darbai“, kuriuose piliečiai seimų laikais dalyvavo, o šiandien nedalyvauja. Tur būt mitingai, nes kitų „valstybės darbų“, kuriuose tada piliečiai dalyvavo, o šiandien ne, rodos, nėra. Tiesa, mitinguose ėjo „kūryba“, tik labai savotiška kūryba. Tai buvo šmeižto, melavimo ir koliojimosi kūryba. Tegu „Rytas“ pavarto savo anų laikų komplektus jis ten ras nemaža savo priešininkų mitingų aprašymų. Ar sulig tais aprašymais daug galima pasakyti apie mitingų kūrybinį valstybės darbą? Jeigu vėl paimsimi „Ryto“ priešininkų spaudą rasim tą patį apie „Ryto“ bendraminčių mitingus. Mitingų „kūrybinis“ ir „organizacinis“ darbas būtų greičiausiai mus atvedęs ar prie visiškos suirutės ir naminio karo, arba greičiausia mitingų „kūryba“ būtų sukūrusi pas mus trečią internacionalą. „Rytas“ nesidrovi dabartinius laikus vadinti „liūnu“, kuriuo neva tapo aptraukta mūsų tauta. Jis randa paguodos žodžius sakydamas, esą, buvę blogiau „kad nei žodžio nei rašto neleido erelis suspaudęs sparnais“. Jeigu girdi pro aną liūną prasimušė tauta, tai prasimušianti ir pro dabartinį „liūną“. Kad dėl „Ryto“ dabartinis laikas yra tik liūnas, su kuriuo, anot jo, reikia kovoti, kaip su carų despotija, mes dėl to nesistebim ir nepykstam. Kol „Ryto“ bendraminčiai sėdėjo ministerių kėdėse, jokio liūno nebuvo, nors buvo ir po gruodžio įvykių ir buvo tie patys suvaržymai. „Liūnas“ atsirado kaip tik po to, kai „Ryto“ bendraminčiai pasitraukė. Jeigu šiandien tie patys bendraminčiai būtų pakviesti valdžion, tai ir padėčiai nė kiek nepasikeitus, „liūnas“, žinoma, išnyktų. Mes daug nekalbėsim, o paliksim patiems skaitytojams spręsti, kada daugiau viešpatavo asmeniniai reikalai: seimų laikais, ar šiandien? Taip pat visuomenei paliekam spręsti, kur tikras liūnas. Mums rodos, ten, kur išdygo visoki kenksmingi parazitiniai augalai, kur atsirado visokios negražios dvokiančios bylos, ten yra liūnas. Kitas laikraštis mano esą mūsų kitą kartą pabrėžtas faktas, jog žmonės dabar visiškai nesidomi nei seimu, nei mitingais — blogas ženklas. Anot jo, tai miegas, tai politinis ir dvasinis marozmas, kuris nieko džiuginti negalįs. Jo manymu būtų geriau, jeigu valstietis nusimanytų ne tik apie karvių bei arklių rūšis, bet ir apie savo tėvynės vidaus ir užsienių padėti. Ir mes linkim mūsų valstiečiui, kad jis netik nusimanytų, bet ir interesuotųsi savo tėvynės vidaus ir užsienių reikalais. Bet jei valstietis nesiinteresuoja seimu ir mitingais, tai dar tas visai nereiškia, kad jam tėvynės reikalai vistiek. Valstietis nesiinteresuoja seimu ir mitingais dėl to, kad jie jam nieko nėra davę, o atimdavo daug laiko, užnuodydavo ramumą, ji demoralizuodavo. Valstietis pamatė, kad be seimo ir mitingų galima gyventi nė kiek ne blogiau kaip ir su jais. Dėl to jis daugiau jais ir nesidomi. Kad valstietis šiandien domisi savo tėvynės reikalais nemažiau, kaip ir seimų laikais, matom iš to, jog jis skaito trigubai daugiau politinių laikraščių negu seimų laikais. Šitas nepaprastas politinės periodinės spaudos išaugimas rodo, kad valstietis šiandien net daugiau domisi politiniais savo tėvynės ir kitų valstybių reikalais negu anksčiau. Mitingai ne tik neauklėdavo pilietinio valstiečių susipratimo, bet jį užmušdavo. Valstietis mitinguose girdėdavo tik šmeižtą, koliojimąsi, savęs gyrimą ir kitų peikimą. Jis nekartą matė, kaip mitingai baigdavosi muštynėmis. Jis matė, kad ir mitinguose ir seime kalbėjo partinis egojizmas, kova už valdžią. Jis matė, kad čia kovojama ne už valstybės labą, bet už šiltas pelningas vietas. Ir šitai matydamas valstietis pradėjo įsitikinti, kad valstybė, tėvynė tai pelningas biznis, tiktai ne jam, o partijoms.


Lietuvos Respublikos AT pirmininkas V.Landsbergis rugsėjo 28 dieną kalbėjo JTO Generalinės Asamblėjos 47-ojoje sesijoje. Jis papasakojo apie Lietuvos neprievartinį išsivadavimo karą dėl šalies nepriklausomybės, priminė, kad remėme Armėniją, Gruziją, Moldovą ir islamiškas buvusios TSRS tautas, siūlydami taikius problemų sprendimus. Blogio imperija nyksta, toliau kalbėjo V.Landsbergis, bet dar nėra išnykusi. Lietuva, Latvija ir Estija turi didelį kaimyną, o ta kaimyno spauda, kuri paveldėjo senos imperijos seną mąstymą, pastaruoju metu kultivuoja antibaltizmą, tikrą naujo „Šaltojo karo” politiką, kuri turi įtakos ir oficialių asmenų pareiškimams, sakė AT pirmininkas. Mes nenorėtume matyti, kaip Rusijos taikos palaikymo pajėgos virsta pajėgomis, „artimame užsienyje” primetančiomis „Rusijos taiką”, kalbėjo V.Landsbergis. Jis sakė, kad norėtume matyti, kaip pasaulio bendrija padeda visoms iš raudonojo maro kylančioms gyventi tautoms, kaip pasaulio bendrija padeda Rusijai ekonomiškai, kuriant demokratiją bei siekiant teisingumo. Kalbėdamas apie JTO struktūrinius atnaujinimus, V.Landsbergis pažymėjo, kad galėtų būti padaryti struktūriniai atstovavimo pakeitimai, jeigu Juntinėse Tautose atsirastų mažoji Europa. Tai būtų mažųjų Europos valstybių grupė su savu specifiniu tarptautiniu problemų matymu ir panašiomis identiteto išsaugojimo problemomis. AT pirmininkas pasakė, kad Saugumo Tarybą galėtų papildyti trys nauji nuolatiniai nariai: Japonija, Vokietija, Indija, veto teisę nuo tos dienos turėtų ne bet kuris, o mažiausiai du nuolatiniai Saugumo Tarybos nariai, pareiškiantys bendrą veto būtinai kartu.


Žiniomis iš Pekino, Nankino provincijos gubernatorius pareiškė, kad pietų Kinijos vyriausybė pradės Kinijoj kovą prieš komunizmą, norėdama įrodyti, kad jie nepritaria komunizmui.


Nors posėdis ir prasidėjo nuo pareiškimų, tačiau audros nežadėjo. Deputatas A.Patackas teigė, jog ši diena labai svarbi. Vienas etapas, pavadintas „Atgimimu”, pasibaigė ir prasidėjo kitas etapas, kuris dar neturi jokio pavadinimo. Deputatas B.Genzelis perskaitė LDDP Tarybos prezidiumo pareiškimą „Dėl išpuolių ir galimų provokacijų prieš LDDP”. Po to deputatas nuo savęs dar pridėjo porą sakinių dėl vakarykštės karikatūros „Lietuvos aide”, kurioje pavaizduotas KGB, laikantis šunį - LDDP. „Valstybės laikraščiui vadovaujate jūs, Aukščiausiosios Tarybos pirmininke”, - sakė B.Genzelis. „Netiesa! Gėda!” - replikavo iš vietos V.Landsbergis… Aistros, žinoma, užvirė. Priėjęs prie mikrofono LDDP frakcijos pirmininkas A.Brazauskas pasakė, kad kolegai B.Genzeliui buvo pavesta perskaityti tik pareiškimą, o deputatas B.Genzelis nuo savęs asmeniškai tarė žodžius, kurių viešai Parlamente sakyti nederėtų. Paragino savo frakcijos ir kitus deputatus susilaikyti nuo spontaniškų, emocionalių pareiškimų. Tačiau „Lietuvos aido” karikatūros, teigė A.Brazauskas, peržengė bet kokias ribas. Po to kalbėjo AT pirmininkas V.Landsbergis. Jo nuomone, LDDP neatsiribojo nuo savo kolegos žodžių ir kaltinimų jam. Todėl, kol netars savo nuomonės Mandatų ir etikos komisija, kol neatsiribos nuo deputato B.Genzelio pareiškimo LDDP, jis negalįs būti šioje salėje. Paskui AT pirmininką išėjo iš posėdžio dauguma dešiniosios pusės deputatų. Buvo paskelbta neeilinė pertrauka. Deputatai gyvai diskutavo. Daugelio nuomone, smerktini nepagrįsti kaltinimai vieni kitiems, ir tokios karikatūros valstybės laikraštyje… Ir vis dėlto, kas gi pradėjo tą nepagrįsta kaltinimų ir šmeižtų laviną Lietuvoje? Kas išmokė klijuoti etiketes, dalinti žmones į agentus - patriotus, išdavikus, „šunaują”?.. Po pertraukos deputatas B.Genzelis nespėjo atsiprašyti, nes Mandatų ir etikos komisijos nutarimu buvo pasiūlyta jį pašalinti iš salės. Vertėtų prisiminti, kad prieš ketvertą metų B.Genzelį buvo mėginama išprašyti iš kitos auditorijos - LKP CK plenumo - už „išpuolį” prieš R.Songaila… Deputatė V.Jasukaitytė solidarizavosi su kolega B.Genzeliu ir taip pat paliko salę. Centro frakcijos vardu pareiškimą šiuo klausimu perskaitė deputatas A.Sakalas, Sąjūdžio koalicijos vardu - deputatė R.Rastauskienė. LDDP frakcijos vardu deputatas A.Brazauskas atsiribojo nuo kolegos B.Genzelio kaltinimų AT pirmininkui, nes bet kokie kaltinimai turi būti pagristi. LDDP pirmininkas taip pat paprašė V.Landsbergio, kad ir jis panagrinėtų karikatūrą vakarykščiame „Lietuvos aide”, kuri yra ne kas kita, kaip šmeižtas partijai ir frakcijai. AT Prezidiumas mažų mažiausiai turėtų įpareigoti laikraštį atsiprašyti LDDP. Posėdis pamažu grįžo į normalią vagą. Deputatas J.Tamulis supažindino kolegas su frakcijų atstovų pasitarimo rezultatais. Tarpfrakcijinė derinimo komisija Rinkimų įstatymo pakeitimo metmenis turėtų pateikti jau kitą antradienį. Buvo parengtas specialus AT deputatų pareiškimo projektas, kuriame numatoma surengti rinkimus į Aukščiausiąją Tarybą (Seimą) rugsėjo pabaigoje - lapkričio pradžioje. Deputatas K.Antanavičius pastebėjo, kad „dvišalis” susitarimas nevyko. Niekas nekvietė į konsultacijas LDDP, Lenkų frakcijų atstovų, neprisijungusių deputatų, o dabar siūlo balsuoti net neredaguojant… Dauguma deputatų AT pareiškimui pritarė. Į tribūną baigiamajam žodžiui pakilo premjeras G.Vagnorius. Jis trumpai apžvelgė Vyriausybės veiklą. Ministro pirmininko nuomone, nors Vyriausybė ir dešiniųjų, demokratinių jėgų suformuota, ji nebegali dirbti ir priversta atsistatydinti. Vakar po pietų vyko slaptas balsavimas, ar patenkinti ministro pirmininko G.Vagnoriaus pareiškimą atsistatydinti. Atidarius balsadėžę, rasti 74 deputatų biuleteniai: 59 deputatai balsavo už tai, kad būtų patenkintas premjero prašymas atsistatydinti, 12 - nepatenkintas ir 3 biuleteniai negaliojantys. Reikėjo 65 balsų už premjero pareiškimo patenkinimą. Pakartotinis - atviras - balsavimas padėties nepakeitė: už atsistatydinimą balsavo 51 deputatas, prieš - 46, susilaikė - 5 (reikėjo 54 balsų, kad ministro pirmininko pareiškimas būtų patenkintas). Taigi G.Vagnorius kol kas lieka ministru pirminink


„Izraelio valdžia visai neseniai įvykdė seriją agresijos aktų prieš Sirijos Arabų Respublikos ir demilitarizuotosios zonos teritoriją“, – pranešama čia paskelbtame Sirijos Arabų Respublikos nuolatinio atstovo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje laiške Saugumo Tarybos pirmininkui. Naktį iš kovo 16 d. į 17 d., sakoma laiške, Izraelio ginkluotosios pajėgos apšaudė iš artilerijos arabų Nukebo kaimą. Po kurio laiko Izraelio šarvuotieji transporteriai apšaudė sirų karinį postą Ed-Dougoje. Izraelio artilerija uraganiškai apšaudė Sirijos Skofijos kaimą. Šaudymas truko apie tris valandas. 5 valandą ryto Izraelio karo lėktuvai bombardavo Sirijos pozicijas El-Alyje, Al-Fikyje ir Zakyje. 5 valandą 45 minutės ryto Izraelio aviacija bombardavo Al-Himos rajoną. Sirijos Arabų Respublikos Vyriausybė atkreipia Saugumo Tarybos narių dėmesį į tai, kad dėl šių Izraelio agresijos aktų susidariusi padėtis yra rimta.


JAV SPAUDA APIE NEPAVYKUSĮ BANDYMĄ PALEISTI DŽP

„Niujork Herald Tribiun” korespondentas Donovenas praneša iš Vašingtono, kad Vašingtonas nepaprastai nusivylė ir nusiminė, nepavykus paleisti raketą „Avangard”. Kadangi iki NATO pasitarimo Paryžiuje teliko tik 10 dienų, Vašingtono nusiminimą padidina būkštavimai, kad tai padarys blogą įspūdį užsienyje. Vašingtone nemanoma, rašo korespondentas, kad sprogimas Keip-Kanaverale yra pasaulio galas, bet čia tikrai manoma, kad jis galutinai likvidavo bet kurį pagrindą nerūpestingumui mūsų šalies mokslo laimėjimų atžvilgiu. Senato komisijos ginkluotųjų pajėgų reikalams pirmininkas Ričardas Raselis pareiškė: „Tai labai rimtas ir sunkus smūgis krintančiam mūsų tarptautiniam prestižui”. Jis įspėjo gynybos ministeriją, kad ji nemėgintų paleisti „mažytį daiktelį, kuris atrodo, kaip žaisliukas” palyginti su tarybiniais palydovais. Agentūros Asošieited Pres diplomatinis korespondentas Vašingtone Haitaueris rašo: „Šiandieninis nesėkmingas Jungtinių Valstijų mėginimas paleisti dirbtinį Žemės palydovą kirto nepaprastą smūgi Amerikos prestižui visame pasaulyje… Žinia iš Keip-Kanaveralo (Florida) apie nevykusį raketos paleidimą buvo valstybės departamentui savotiškas pritrenkiantis smūgis. Departamento pareigūnai jau dvi ar tris dienas stebėjo, kaip Europoje juokiamasi iš šio palydovo paleidimo. Visų geriausia, ko jie galėjo tikėtis, buvo tai, kad, paleisdami palydovą, kuris buvo pernelyg mažas ir pernelyg pavėluotas palyginti su stambiais tarybiniais palydovais, besisukančiais orbitomis, Jungtinės Valstijos bent parodys, kad jos dalyvauja lenktynėse. Raketos-nešėjos sprogimas išsklaidė ir čia viltį artimiausiam laikui. Tai buvo klaida, kuri vargu ar galėjo įvykti blogiausiomis aplinkybėmis”.


B. PAVELCEVAS, J. CERKIZOVAS („Komsomolskaja pravda“)

Prancūzų mokslininkas Roze Garodis savo knygoje „Bažnyčia, komunizmas ir krikščionys“ pasakoja, kad Vatikanas „Jungtinėse Valstybėse turi 35 milijardus frankų kapitalo įdėjimų, o kai kuriose kitose šalyse - 60 milijardų frankų. Garodžio pateikiamais duomenimis, Vatikanas į Italijos pramonę įdėjo 550 milijardų ikikarinių lirų. Didžiulės lėšos plaukia į Vatikaną iš JAV. Pastaruoju metu katalikybė yra uoli engėjų gynėja. Tam tikslui bažnyčios kunigaikščiai suraizgė painų organizacijų voratinklį. Štai viena jų: ji vadinasi „Italijos katalikų veikimas“. Šios organizacijos pagridinis uždavinys – apsaugoti kapitalistine santvarką nuo būsimų sukrėtimu: juk butent jaunimas bus rytdienos šeimininkas. Turistai, einantieji prie šventojo Petro katedros, nekreipia dėmesio į kuklią lentelę, pranešančią, kad šios organizacijos centrinis prezidiumas yra name Nr. 1 Končiljacjonės gatvėje. Pro namo langus gerai matyti siluetas šv. Angelo pilies, kuri kažkada buvo paversta kalėjimu popiežiaus inkvizicijos aukoms laikyti. Čia, kur ribojasi tarptautinis katalikybės centras - Vatikanas ir Italijos respublikos sostinė - Roma, yra pagrindinis trestas stambios katalikų organizacijos, kurią bažnyčia įsteigė kovai prieš demokratines visuomenės jėgas. „Katalikų veikimas“ darbuojasi ne tik jaunimo tarpe: šio „veikimo“ sudėtyje yra gydytojų-katalikų asociacija ir katalikų sporto centras, katalikų reklamos biuras ir katalikų televizijos centras. Veikia ir įmonininkų-katalikų sąjunga. Tačiau vis dėlto pagrindinį dėmesį katalikų viršünė skiria jaunimui. Žinoma, ne atsitiktinai antruoju asmeniu „Katalikų velkimo“ vadovybėje yra jaunimo susivienijimo prezidentas.„Būdinga, kad ši susivienijimą sudaro keletas organizacijų, pritaikytų dirbti darbininkų, valstiečių, moksleivių tarpe. Žinoma, kad bažnyčios kunigaikščiai pavydulingai saugo savo viešpataujantį vaidmenį jaunųjų katalikų judėjime. Kai 1955 metų pradžioje jaunųjų Prancūzijos katalikų tarpe kilo ginčas dėl bažnyčios ir „Katalikų veikimo“ savitarpio santykių. Prancuzijos kardinolų ir arkivyskupų asambleja ne juokais sunerimo ir paskelbe specialų pareiškimą šiuo klausimu. Šis pareiškimas priminė katalikų jaunimui, kad bet kuris bažnyčios nurodymas turi įstatymo galią. Klausykite, kas jums sakoma, ir būkite paklusnūs! - reikalavo iš jaunimo gerbiami bažnyčios tėvai. Prieš kurį laiką laikraštis „Uolstrit džornel“ išspausdino įdomų skelbimą: „… Ieškau žmogaus sielų ganytojo vietos pramonėje. Būdai, kurių pagalba keliu moralinį darbininkų lygį, sutaupys jūsų įmonei šimtus tūkstančių dolerių! Nepagailėkite viešpačiui dievui 10.000 dolerių kasmet, kad jis padėtų jums išsivaduoti nuo visokių rūpesčių su darbininkais!“ Šiuolaikinis jaunuolio „katalikybės idealas“ niekuo neprimena dievobaimingo ir paklusnaus paauglio, visą laisvalaikį skiriančio maldai. Katalikų ganytojams dabartinis idealas – tai jaunuolis-sportininkas, mokas derinti maldą su boksu, lankyti mišias ir aktyviai kautis politiniuose disputuose. Dvasininkai mėgina išskirti paauglius, turinčius organizacinių gabumų ir autoriteto amžininkų tarpe. Įdėmiai, nė minutės neišleisdamas jų iš akiračio, dvasininkas stebi išrinktųjų auklėjimąsi. Jie siunčiami į specialius kursus, kuriuose mokomi vadovavimo „technikos“. Naujausių psichologijos ir pedagogikos pasiekimų žinojimas laikomas būtinu dalyku kataliku jaunimo organizacijos lyderiui. Pagaliau, iškilmėse, kurios turi ilgai išlikti jaunuolio atmintyje, jis duoda ištikimybės Vatikanui priesaiką. Praeis metai, ir, galimas dalykas, kokiame nors laikraštyje vėl pasirodys skelbimas: „… Ieškau žmogaus sielų ganytojo vietos. Nepagailėkite viešpačiui dievui 10.000 dolerių (arba frankų, arba lirų)“. Bažnyčia nesigaili nei pastangų, nei lėšų jaunimo vadovams parengti, dažnai pasirinkdama juos iš darbininkų tarpo. Stengdamasis užverbuoti numatytą kandidatą, parapijos dvasininkas įtaiso ji į žymiai lengvesnį ir labiau apmokamą darbą. Jei nepavyksta papirkti, griebiamasi grasinimų. Būdinga, kad dabar Italijoje jaunuolis, norintis įstoti į vieną ar kitą fabriką, turi pristatyti specialią rekomendaciją iš parapijos dvasininko. Darbo jaunimo sąmoningumo kilimas verčia katalikų bažnyčią išradinėti naujus taktikos būdus, imtis vis naujų propagandos priemonių. Spausdinama tūkstančiai tonų literatūros - Šventųjų gyvenimo aprašymų ir brošiūrų apie gamybos automatizavimą, instrukcijų, kaip susirasti jaunąją ar kaip veikti jaunųjų valstiečių tarpe, jausmingų romanų merginoms ir pavyzdingų sporto centrų aprašymų. Žmogaus kančios ir džiaugsmai, milijonų žmonių žuvimas nuo bado ir naujų stipriai veikiančių vaistų išradimas - visa tai bažnyčios propagandinė mašina perdirba į dvasinius nuodus. Prieš kurį laiką draugija „Paks Kristi“ išleido brošiūrą „Aš alkanas…“ Jos autoriai nesigaili spalvų, piešdami tragišką daugelio tautų padėtį. Jie primena, kad kasmet dėl maisto stokos žūna 60 milijonų žmonių, kad du trečdaliai pasaulio gyventojų patiria chronišką badą, kad kai kuriose priklausomose ir kolonijinėse šalyse blogėja padėtis. Kur išeitis? Autoriai ryžtingai smerkia bet kurias socialines priemones. Iš puslapio į puslapį liejamas saidžiausias aliejus. Ir kartu autoriai nejučiom įtikina skaitytoją, kad „nepriklausomybė neužtikrina pertekliaus“, kad iš agrarinių reformų „būtų tuščias dalykas laukti visų gyventojų maitinimosi pagerėjimo“. Bažnyčia stengiasi įtikinti jaunimą, kad vienintelis kelias į suklestėjimą ir laimę - moraliniame visuomenės tobulinime. „Šalin klasinę neapykantą!“ - reikalauja „Anglijos krikščionių jaunimo asociacija“. O štai ką rašo laikraštis „Militant“, kuris leidžiamas „Prancūzijos jaunųjų moterų, darbininkių“ aktyvistems: „Sunki jaunųjų darbo žmonių padėtis - didelių nuodėmių, asmeniškų nuodėmių, tavo artimųjų nuodėmių, visuomenės nuodemių pasekmė. Tos nuodėmės - išdidumas, egoizmas, baimė, pinigų troškimas, siekimas malonumų. Kad būtų palengvintas darbo jaunimo gyvenimas, reikia kovoti prieš nuodėmes visame pasaulyje“. Šie veidmainiški raginimai kovoti prieš šiuolaikinės visuomenės „nuodėmingumą“ dabar veikia silpniau, negu bet kada. Todėl žymiai dažniau dvasininkai naudoja kitą būdą – jie kelia triukšmą dėl jaunimą jaudinančių atskirų privačių problemų, spausdina brošiūras ir atsišaukimus ir kalba, kalba apie labdaringumą. Rezultatas - kalnas pagimdo pelę. Pavyzdžiui, pernai Prancūzijoje katalikų jaunimo judėjimo veikėjai išliejo jūras rašalo, aprašydami sunkią darbininkų padėtį. Bet kai atėjo laikas veikti, ginti jaunojo darbininko darbo atlyginimą, katalikų organizacijų lyderiai dingo, kaip nebuvę. Neseniai reakcinga „Katalikų veikimo“ vadovybė priekyje su kardinolais Pjacu ir Otarjiniu privertė atsistatydinti Italijos vyrių jaunimo asociacijos pirmininką Mario Rosį. Rosis buvo apkaltintas, kad jis ir jo draugai linkę įsiklausyti kairiųjų jaunimo organizacijų raginimų dėl bendros kovos prieš skurdą, už teisę į darbą. Tuomet, protestuodami prieš susidorojimą su Rosiu, atsistatydino visi 25 organizacijos centrinio prezidiumo nariai. Nei grasinimai, nei bauginimai negali sustabdyti katalikų jaunimo siekimo bendradarbiauti su demokratinėmis jėgomis. Priešingai bažnyčios kunigaikščių norui, daugelis Prancūzijos, Italijos, Belgijos ir kitų šalių katalikų drauge su pažangiuoju jaunimu kovoja dėl taikos, dėl geresnės ateities.


Prezidentas de Golis vakar per radiją ir televiziją pasakė kalbą, tuo būdu pradėjęs pasiruošimo balandžio 8 d. referendumui kampaniją. Siūlydamas prancūzams pritarti jo pateiktam įstatymo projektui, prezidentas reikalauja naujų nepaprastųjų įgaliojimų. Pasak jo, šie įgaliojimai jam reikalingi igyvendinti visoms priemonėms, kurios numatytos kovo 19 d. vyriausybės pareiškimuose dėl Eviano susitarimų. Jos liečia ugnies nutraukimą Alžyre ir jo apsisprendimą. Prezidentas pareiškė nuomonę, kad nė vienas sveikai protaujantis žmogus negali nepritarti taikos įvedimui Alžyre. „Kadangi Prancūzija panorėjo, kad Alžyras pats tvarkytų savo likimą, – toliau kalbėjo jis, – kadangi Prancūzijos armija užtikrino savo viešpatavimą teritorijoje, kadangi buvo nutarta, kad mainais į mūsų pagalbą naujasis Alžyras gerbs mūsų šalies interesus ir duos reikalingas garantijas Alžyro gyventojams prancūzams, karas nebeturi jokios prasmės“. Tuo būdu de Golis pamėgino įteigti savo klausytojams, kad Alžyro liaudis iškovojo taiką ir teisę apsispręsti ne savo didvyriška kova, o gavusi jas kaip „dovaną“ iš Prancūzijos vyriausybės. Jis teigė, kad Alžyras „nė iš ko“ negali gauti tokios „didelės ir nuolatinės pagalbos“, tik iš Prancūzijos, ir ragino būsimąją Alžyro valstybę bendradarbiauti su Prancūzija. Baigdamas savo kalbą, de Golis pažymėjo, kokia rimta yra dabartinė padėtis Alžyre, kur „nusikaltėliai mėgina pasikėsinimais primesti savo valią valstybei ir pajungti naciją“. Jis pareiškė, kad „šie nusikaltėliai neturi kitos ateities, tik bausmę“.


Šiandien Anglijos spauda atvirai pareiškia, kad JAV yra betarpiškai įsipainiojusios KLR karinės aviacijos pajėgų numušto čiankaišistų lėktuvo „U-2“ šnipinėjamojo skridimo istorijoje. Šnipinėjimo lėktuvų atsiradimą pas Čian Kai-ši pavadinęs JAV „beprotybės ir visiško neatsakingumo aktu“, laikraštis „Deili herald“ smerkia JAV nutarimą „leisti sąjungininkui vykdyti tuos provokacinius veiksmus ir pranešinėti rezultatus Vašingtonui“. Laikraštis pataria Kenedžiui dar kartą „rūpestingai apsvarstyti visą šią pavojingą „U-2“ skridimų politi“. Amerika ne tik pati organizuoja tuos nepaprastai provokacinius skridimus, pareiškė „Deili vorker“, bet ir duoda tuos lėktuvus savo talkininkam


Esminė ligšiolinės politikos klaida ta, kad nepriklausomybė buvo suvokiama vien kaip atsiskyrimas nuo imperijos ir tarptautinis Lietuvos pripažinimas. Ignoruojant ekonominės nepriklausomybės sąlygas, atsikurianti valstybė pasiliko priklausoma tiek nuo Rytų žaliavų, tiek nuo Vakarų malonės. Nesugebėjome įtvirtinti teisėtumo, nemokėjome demokratiškai tvarkytis, nenorėjome girdėti kitokios nuomonės, nesutelkėme krašto intelekto ir nuvedėme Lietuvą į ekonominį bei dvasinį nuosmukį. Tą matydama LDDP tapo opozicine partija, kuri nevengė atviro ir tiesaus žodžio, konstruktyvios kritikos. Turime pasakyti, kad mūsų nuogąstavimai, deja, pasitvirtino. Visuomenės orientavimas į nostalgišką praeities restauravimą, smetoninės Lietuvos idealizavimas, bendrų pasaulio ekonomikos ir politikos raidos dėsnių nepaisymas sustabdė mūsų krašte ūkio ir demokratijos plėtotę, apsunkino valstybės atkūrimą. Mes ne tik kritikavome valdžios veiksmus, bet nuolat siūlėme konkrečius projektus, programas valstybei bei ūkiui reformuoti. Mes parengėme ir paskelbėme parlamentinės respublikos Konstitucijos ir Konstitucinio Teismo projektus, suformulavome valstybingumo atkūrimo gaires, teikėme įvairius siūlymus pramonės ir Žemės ūkio reformavimo, kultūros, švietimo, medicinos, mokslo, nacionalinių santykių, užsienio politikos ir kitais klausimais. Ši rinkimų į Seimą programa yra natūralus mūsų partijos politikos tęsinys. Mes remiame: Pirma. Nuoseklią konstitucinę ir teisinę reformą, tikrą įstatymų leidybos, vykdomosios ir teisminės valdžių atskyrimą, žmogaus teisių bei laisvių įtvirtinimą, valdžios tarnavimą žmogui. Antra. Racionalią ekonomikos reformą, kuri kurtų socialiai orientuotą rinką, modernią gamybą, užtikrintų Lietuvai palankias užsienio investicijas, skatintų visas ūkininkavimo formas. Trečia. Tautinių interesų derinimą, santarvę ir susiklausymą. Ketvirta. Subalansuotą mūsų valstybės Vakarų bei Rytų užsienio politiką, karinį neutralitetą.


BERLYNAS, rugsėjo 21 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra ADN, Vokietijos Demokratinėje Respublikoje įsteigtas pasipriešinimo fašizmui kovotojų komitetas kreipėsi į visus taikinguosius Rytų ir Vakarų Vokietijos vokiečius, ragindamas susivienyti kovoje prieš Vakarų Vo-


DRAUGYSTĖS SUSITIKIMAS BULGARIJOS – JUGOSLAVIJOS PASIENYJE

SOFIJA, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Vakar Kiustendilio okolijos Slavčeto kaime Bulgarijos – Jugoslavijos pasienyje įvyko tradicinis Bulgarijos ir Jugoslavijos pasienio zonos gyventojų draugystės susitikimas. Septintą valandą ryto iš abiejų pusių buvo atidaryta siena, ir tūkstančiai žmonių pasileido vienas kito pasitikti. Susitikime dalyvavo Bulgarijos statybos ir statybinių medžiagų ministras Radenko Vidinskis, Serbijos Liaudies skupščinos narys Vlado Mitovas, abiejų šalių masinių ir politinių organizacijų atstovai. Nuoširdžiai vykęs susitikimas padėjo sustiprinti Bulgarijos ir Jugoslavijos tautų draugystę.


Šiandien Ženevos Spaudos namuose TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Zorinas surengė spaudos konferenciją, kuri nepaprastai sudomino žurnalistus. Spaudos konferencijos pradžioje V. Zorinas padarė pareiškimą. Priminęs Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje vykstančių derybų dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo istoriją, jis skyrė ypatingą dėmesį 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbui. Pradėjęs kovo 14 d. savo darbą 18-kos valstybių komitetas, pažymi Zorinas, pradėjo vykdyti jam iškeltą uždavinį. Kovo 15 d., kaip žinoma, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko pateikė komitetui svarstyti tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą, kuriame konkrečiai įkūnyti TSRS ir JAV suderinti ir Generalinės Asamblėjos aprobuoti visuotinio ir visiško nusiginklavimo principai ir kuriame yra detali tokio nusiginklavimo programa, paskirstyta į tris etapus ir apskaičiuota įgyvendinti per ketverius metus, esant griežtai tarptautinei kontrolei kiekviename šios programos etape. Visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas yra vienintelis konkretus dokumentas, kuris apima visus nusiginklavimo etapus ir kuriame kiekvienam etapui numatytos visai konkrečios nusiginklavimo priemonės, susijusios tiek su įprastinio tipo ginklais, tiek ir su raketiniu-branduoliniu ginklu; be to, kontrolės priemonėmis siekiama, kad valstybės tiksliai vykdytų savo įsipareigojimus kiekvienos nusiginklavimo priemonės atžvilgiu. Tarybų Sąjungos delegacija, pareiškė V. Zorinas, suprantama, yra pasiruošusi, kad, svarstant šį projektą, būtų išnagrinėti ir kiti pasiūlymai, kaip išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, taip pat JAV pasiūlymai. Tarybų Sąjungos delegacija, toliau kalbėjo V. Zorinas, taip pat mano, kad ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį, tik jai nepakenkiant, komitete gali būti apsvarstytos priemonės, kaip sumažinti tarptautinį įtempimą ir sėkmingai išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, priemonės, kurios gali būti įgyvendintos dar prieš sudarant tokio nusiginklavimo sutartį. Tuo būdu visos šios priemonės, kaip ir tos, kurias siūlo JAV už visuotinio ir visiško nusiginklavimo ribų, gali būti apsvarstytos lygiagrečiai, sprendžiant pagrindinį komiteto uždavinį – parengti visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. O branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu, pabrėžė jis toliau, Tarybų Sąjungos delegacija yra pasiruošusi sutikti, kad būtų sudarytas iš TSRS, JAV, Anglijos ir Prancūzijos atstovų pakomitetis. Suprantama, jeigu Prancūzija nesutiks dalyvauti šiose derybose bandymų klausimais, tai mes sutiksime, kad dalyvautų trys valstybės – Jungtinės Valstijos, Anglija ir Tarybų Sąjunga.


Pagerbiant nemirtingąjį Čekoslovakijos liaudies didvyrį

Ankstų sekmadienio rytą į Vilniaus geležinkelio stotį atvyko LTSR Taikos gynimo komiteto pirmininkas, Lietuvos TSR liaudies poetas T. Tilvytis, Lietuvos Draugystės ir kultūrinių ryšių su užsienio šalimis draugijos pirmininkas P. Rotomskis, LKP CK skyriaus vedėjo pavaduotojas V. Zenkevičius, respublikos kultūros ministro pavaduotojas V. Jakelaitis, LLKJS CK sekretorius V. Morkūnas, LKP Vilniaus miesto komiteto sekretorius P. Griškevičius, visuomeninių organizacijų atstovai, žurnalistai, gausus vilniečių būrys. Į Vilnių iš Maskvos atvažiuoja Čekoslovakijos Taikos gynėjų komiteto pirmininko pavaduotoja Gusta Fučikova. Liepsningojo Čekoslovakijos laudies patrioto-komunisto Julijaus Fučiko, žuvusio šventoje kovoje prieš fašizmą, vardas puikiai žinomas visai planetai. J. Fučiko „Reportažas su kilpa ant kaklo“ išverstas į daugiau kaip 80 pasaulio kalbų, jų tarpe ir į lietuvių. Ši nedidelė knygutė suteikė ir suteikia dvasinės tvirtybės tūkstančiams kovotojų už laisvę. Ypač artimas J. Fučikas tarybiniams žmonėms. Jis karštai mylėjo Tarybų šalį, čia gyveno, parašė daug karštų žodžių apie pirmąją socialistinę valstybę. Todėl labai nuoširdūs buvo G. Fučikovos susitikimai su maskviečiais. Šiltai viešnią iš Čekoslovakijos sutiko ir vilniečiai. Gusta Fučikova susipažino su senuoju ir naujuoju Vilniumi. Tarybų Lietuva – tai ir suklestėjusi kultūra, išsivystęs mokslas. Vakare viešnia aplankė Vilniaus V. Kapsuko vardo universiteto studentus. Scena papuošta gėlėmis, šūkiu: „Tegyvuoja Čekoslovakijos – Tarybų Sąjungos tautų draugystė!“ Pasirodžius salėje G. Fučikovai, visi atsistoja, pilnutėlėje salėje aidi plojimai, studentai skanduoja: „Mūsų draugystė amžina!“. Čekoslovakijos nacionalinio didvyrio žmoną, draugę, bendražygę sveikina universiteto rektorius profesorius J. Kubilius. Vėl kyla ovacijos, kai tribūnoje pasirodo Gusta Fučikova. Beveik dvi valandas ji pasakoja savo atsiminimus apie Julijų Fučiką. Susirinkusieji sužinojo daug naujo apie neužmirštamąjį čekų patriotą, ypač jo gyvenimą ir kovą fašistinės okupacijos metais. Baigdama ji sako: – Iš viso pasaulio aš gaunu laiškų. Julijaus balsas – tai visų žuvusių kovoje prieš fašizmą, už taiką balsas. Tad atminkim jo priesaką ir budėkime! Budėkime taikos sargyboje! Studentai Gusta Fučikovą apriša lietuviška tautiška juosta, įteikia jai studentišką kepuraitę. Universiteto Garbės svečių knygoje viešnia įrašo: „Brangūs draugai! Nuolat testiprėja mūsų draugystė komunizmo pergalės vardan!“