Šiaurės Kaukazo ir Pietų žemės ūkio darbuotojų pasitarime

Draugai! Labai malonu buvo klausytis kalbėjusių draugų, kurie čia jau trečią dieną svarsto ypač svarbius žemės ūkio produktų gamybos didinimo klausimus. Ketinau paminėti kelis geriausius kalbėtojus, vakar net buvau užsirases 14 pavardes, kad atsiminčiau, bet dabar nesiryžtu tai padaryti, nes tektų paminėti beveik visus kalbėjusius. Gerai kalbėjo kolūkių pirmininkai, tarybinių ūkių ir MTS direktoriai, kiaulininkės, melžėjos ir kiti žemės ūkio pirmūnai. Buvo jaučiama, jog jie gerai supranta iškeltus uždavinius ir yra pasirengę viską padaryti, kad jie būtų įvykdyti. Norėčiau pasakyti apie tai, kaip ėmė staugti imperializmo Sakalai, kai mes TSKP CK 1953 metų rugsėjo Plenume atvirai pranešėme partijai ir tarybinei laudžiai apie mūsų žemės ūkio būklę. Partijos Centro Komiteto 1955 metų sausio Plenume mes pranešėme apie gyvulininkystes būklę ir atskleidėme rimtus trūkumus. Štai tuomet ypatingai ir ėmė staugti šakalai. Apie ką tik jie nestaugė: apie Tarybų Sajungos žemės ūkio krizę, apie mūsų idėjų žlugimą, apie tai, kad kolektyvinis ūkis nesudaras sąlygų iemės ūkio gamybai ir ypač gyvulininkystei vystyti. Imperialistai nesupranta tarybinės santvarkos prigimties, nesupranta, kad jeigu mūsų partija atvirai ir teisingai kalba liaudžiai apie trūkumus, tai tat rodo ne jos silpnybę, o jėgą, gilų tikėjima llaudimi ir glaudų ryšį su liaudimi, kuri, partijos vadovaujama, ne tik nugali trūkumus, bet ir gausina savo šalies turtus. Praėjo tiktai treji metai po TSKP CK rugsėjo Plenumo, ir štai koks „žlugimas” mus ištiko. 1956 metais Tarybų šalis paruošė grūdų milijardu pūdų su viršum daugiau negu 1955 metais. Mes patenkinome ne tik vidaus poreikius grūdams, bet ir sugebėjome suteikti reikalingą pagalba liaudies demokratijos šalims. (Plojimai). Sviesto gamyba tik tai valstybinėse sviesto pramonės monėse palyginti su 1953 metais padidėjo 160 tūkstančių tonų, arba 45 procentais. Ar teisingai mes darome, kai parduodame grüdus arba skoliname juos socialistinėms šalims? Be abejo, teisingai. Mūsų šalies darbininkai ir valstiečiai, partijos vadovaujami, Lenino vadovaujami, paėmė valdžią į savo rankas. Tarybų šalis nuėjo sunkų erškėčiuotą kelią. Mes badavome, mes neturėjome drabužių, mes kovoja me su savo klasiniais priešais, mes kariavome su imperialistiniais interventais ir fašistiniais rykliais. Tuose karuose mūsų liaudis patyrė didelius nuostolius. Be to, Rusija praeityje buvo ekonomiškai atsilikusi šalis. O pažvelkite dabar, kaip išaugo mūsų Tarybų Sąjunga, kokia galinga valstybe ji tapo pasaulyje! Mes žengėme į tokį didelį socialistinio ūkio, savo ekonomikos ir kultūros vystymo kelią, kad stebiname visą pasaulį savo laimėjimais. (Audringi, ilgai trunkantieji plojimai). Draugai! Mes atsimename savo proletarinę pareigą, esame ištikimi marksizmo-leninizmo mokymui, šventai saugojame internacionalizmo principus ir nuolat jais vadovaujamės. Mes patys žinome, kaip sunku būna pirmaislais metais, kai darbininkų klasė ima valdžią į savo rankas. Todėl mūsų liaudis dalinasi viskuo su kitomis socialistinėmis valstybėmis, padeda savo draugams, kurie nuėjo marksizmo-leninizmo keliu, paėmė valdžią į savo rankas ir sėkmingai kuria socialistines valstybes. Tarybiniai žmonės pasirengę broliškai pasidalinti su jais paskutiniu duonos kąsniu. Bet, draugai, mes dalinsimės tiktai su tais, kurie broliškai su mumis elgiasi. (Plojimai). Mes turime stiprinti draugystę tarp tautų, ir visų pirma tarp tautų tų šalių, kur valdžią paėmė į savo rankas darbininkų klase, darbo liaudis. Ir galima tvirtai sakyti, kad mūsų tolesni laimejimai bus užtikrinti. Tai laiduoja tas faktas, kad liaudis supranta savo pareigą, ir kad tas kelias, kuriuo ją veda Komunistų partija, yra teisingas. Šį pasitarimą susirinko rusai, dagestaniečiai, osetinai, čečėnai, ingušai, kabardiečiai, balkarai, kalmykai, adygiečiai. Čia svečiais dalyvauja ukrainiečiai, bet ir pasitarimo dalyvių tarpe nemaža ukrainiečių. Malonu ir džiugu matyti šią vieningą brolišką šeima. Štai iš tikrųjų vaizdi TSRS tautų draugystės demonstracija. Argi čia jaučiamas bent mažas nacionalinės nesantaikos atspalvis? Visi gyvena viena mintimi - stiprinti daugianacionalinę socialistinę valstybę. Osetinai kviečia lenktyniauti kabardiečius, kabardiečiai pradeda lenktyniauti su rusais, rusai kviečia lenktyniauti ukrainiečius. Visi nori lenktyniauti, visi nori vieni kitiems padėti, kad būtų galima savitarpiškai gausinti priešakini patyrimą, kad mūsų ūkis žengtų pirmyn, kad būtų užtikrintas tikras produktų gausumas gyventojams, kad būtų sudarytos visos salygos pereiti is socialistinės produktų paskirstymo formos į komunistinę. (Plojimai). Tai labai džiugu. Bet mūsų tautų draugystė neatėjo savaime. Ji, toji draugystė, - atsirado deka to, kad buvo nuosekliai vykdoma mūsų partijos nacionaline politika, kurios pagrindus padėjo didysis Leninas. Per visus tuos metus mūsų partijos nacionalinė politika vystėsi tuo keliu, kurį nurodė Vladimiras Iljičius Leninas. Ir štai mes su jumis dabar pasitinkame Spalio socialistinės revoliucijos 40-ąsias metines ir nuimame vaisius, kuriuos pasėjo mūsų partija, mūsų didysis Leninas. (Plojimai). Leiskite, draugai, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės vardu pasveikinti jus ir palinkėti jums naujų laimėjimu kovoje už tolesnį žemės ūkio kilimą. (Audringi plojimai). Partijos XX suvažiavimas nubreže grandiozinį pramonės, Žemés ükio, kultūros vystymo planą. Mes esame įsitikinę ir tikri, kad tas planas bus igyvendintas. Pereitų metų gruodžio mėnesį ir šių metų vasario mėnesį įvyko TSKP Centro Komiteto Plenumai. Nutarimai, kuriuos priėmė TSKP CK gruodžio Plenumas ir ypač vasario Plenumo nutarimai dėl liaudies ūkio valdymo pertvarkymo, turės milžiniška reikšmę. Pertvarkymas, kuris bus įvykdytas, sudarys žymiai geresnes sąlygas vadovauti mūsų pramonei ir statybai, igalins paleisti į darbą didžiulius liaudies akio rezervus. (Plojimai). Tai didelis dalykas, draugai. Šiuo metu, kai müsų ukis suskaidytas į įvairias žinybas, susidaro kliūtys, kurios trukdo vystyti ir teisingai išdėstyti gamybą. Paminėsiu tokį faktą. Kur jūs manytumėt, gaminama žymi dalis mūsų kukurūzų kombainų? Kemerovo srityje. O kukurūzai auginami šalies Pietuose. Kokiam žmogui, kyla klausimas, kilo mintis organizuoti kukurūzų kombainų gamybą už tükstančių kilometrų nuo tos vietos, kur jie turės dirbti? Visiškai aišku, kad tokios gamyklos vieta kur nors Krasnodare, Rostove arba Dniepropetrovske, kur nuo senų laikų auginami kukurūzai. Reikia ištirti šį faktą, rasti kaltininkus, patraukti juos atsakomybėn ir pranešti apie tai spaudai. Negalima leisti, kad būtų biurokratiškai žiūrima į mašinų gamybos išdėstymą. Taikant naująją pramonės valdymo sistemą, kurią nubrėžė TSKP CK vasario Plenumas, tokių faktų nebus. Kai atliksime reorganizavimą, sutaupysime milijardus rublių, ir tai turės nepaprastai didelę reikšmę tolesniam mūsų šalies liaudies ūkio vystymui. Pertvarkydama vadovavimą pramonei, partija užsibrėžia tikslą duoti dar didesnę erdvę visų gamybinių jėgų vystymui, geriau išnaudoti mūsų didžiulius rezervus, visokeriopai vystyti plačiųjų darbo žmonių masių iniciatyvą, užtikrinti tolesnį tarybinės liaudies gerovės kilimą. Kodėl partijos Centro Komitetas nutarė surengti pas jus šį pasitarimą? Jūs žinote, kad 1955 metais tokie pasitarimai buvo šaukiami kituose šalies rajonuose. Bet jūsų zonoje to padaryti nepavyko. Tuo tarpu TSKP CK nerimauja dėl žemės ūkio gamybos, ir ypač mėsos bei pieno gamybos, būklės šiame rajone. Šiuo metu, kai šalyje įsavinta dešimtys milijonų hektarų naujų žemių, svarbiausias uždavinys yra kelti žemdirbystės kultilra, kelti derlingumą, gauti daugiau grūdų ir tuo pagrindu visokeriopai didinti mėsos, pieno, sviesto ir kitų gyvulininkystės produktų gamybą. Reikia nukreipti visų partinių ir tarybinių darbuotojų, žemės ūkio organų vadovų, kolūkių pirmininkų, MTS ir tarybinių ūkių direktorių, visų žemės ūkio darbuotojų dėmesį šio itin svarbaus valstybinio uždavinio sprendimą. Pleno gamyba mūsų šalyje kiek pagerėjo. vasaros laikotarpiu miestuose parduodama pakankamai pieno, bet žiemą dar esama sutrikimų. Reikia padaryti galą sezoniškumui, pasiekti tokią padėtį, kad būtų galima per ištisus metus netrikdomai patenkinti miestų ir pramonės centrų darbo žmonių pcreikius pienui ir pieno produktams. Tai visiškai įmanoma, ir tai turi būti padaryta. Kai dėl mėsos, tai čia reikalai blogesni. Mes dar pilnutinai nepatenkiname savo poreikių mėsa!, ir tai stabdo tolesnį tarybinės liaudies gerovės kėlimą. Toliau taikstytis su tokia padėtimi negalima. Kova už socializmą, už sąlygų sudarymą pereiti į komunistinę visuomenę, tai kova už visų produktų gausumą, už visiską valstybės ir liaudies poreikių jiems patenkinimą. Todėl mes dabar norime skirti visos partijos ir visos liaudies dėmesį kuo greičiausiam gyvulininkystės problemos išsprendimui. Tokį uždavinį mes galime išspręsti. Kalbėjusieji šiame pasitarime parodė, kad jie giliai valstybiškai ir komunistiškai supranta šios problemos išsprendimo svarbą. Tai rodo, kad mes ją išspręsime ir išspręsime per artimiausius metus. (Plojimai). Krasnodaro krašte mes lankėmės Korenovskos rajono Lenino vardo kolūkyje ir kalbėjomės su kolūkiečiais. Tai buvo labai įdomus pasikalbėjimas, kolūkiečiai parodė aukštą valstybinių klausimų supratimo lygį. Gyvulinin kystės fermos vedėjas drg. Dynda, kreipdamasis į mane, pasakė: Mes visą laiką kalbame tiktai apie pieną. Apie ji rašoma laikrašciuose, kuriami kino filmai apie melžėjas, žmonės apdovanojami. Tai gerai. Tačiau blogai, kad apie mėsos, ypač kiaulienos, gamybą tylima. Manau, kad drg. Dynda teisus. Mėsos gamybos didinimo klausimai dabar turi būti vieni iš svarbiausių visame mūsų darbe. Reikia apgalvoti konkrečias priemones kiekvieno kolūkio ir tarybinio ükio sąlygomis, plačiai organizuoti kiaulių penėjimą, galvijų, avinų iganymą, paukščių auginimą. Kiekvienas kolukis privalo turėti savo kryptį. Reikia išnaudoti sąlygų įvairumą paukštininkystei vystyti. Tegul viename ükyje augina vištas, kalakutus, kitame, kaip, pavyzdžiui, Kubanėje, be vištų ir kalakutų, galima veisti vandens paukščius ir t. t. - TSKP CK rugsėjo Plenume, – sako N. S. Chruščiovas, – buvo iškeltas uždavinys turėti Simtui hektarų ariamosios žemės, pievų ir ganyklų 20 galvijų, iš jų 10 karvių, gauti šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų 27 centnerius mėsos (skerdžiamo Svorio), pieno – 260 centnerių, padidinti vidutinį pieno primelžimą iš vienos karvės iki 2.500-2.600 kilogramų. Tai - visoje šalyje. Tačiau ar galima manyti, kad pagal šiuos vidutinius skaičius turi lygiuotis visi Tarybų Sąjungos rajonai? Ne, negalima. Man atrodo, kubaniečiai gali įsižeisti, jeigu jie bus orientuojami pagal tokias užduotis. Matyti, įsižeis už tokias užduotis rostoviečiai, stavropoliečiai, ukrainiečiai ir daugelis kitų. Negalima lygiuotis pagal vidutinius skaičius. Jūs turite geresnes žemes, prityrusius kadrus, daug technikos, aukštą žemdirbystės kulturą. Todėl jūs turite parodyti savo galimybes ir mažiausiai du-tris kartus viršyti vidutinius rodiklius. Vadinasi, kiekvienam šalies ra: jonui reikia nustatyti užduotį suitinkamai su jo galimybėmis. Štai tuomet mes ir gausime vidutinius skaičius, apie kuriuos kalbama TSKP CK rugsėjo Plenumo nutarime. Juk net rajone būna įvairių kolūkių. Vienam reikia duoti mažesnį apkrovimą, kitam - didesnį. Žodžiu, reikia visa tai padaryti protingai, sumaniai, apskaičiuoti, pakalbėti su žmonėmis, paruošti tikslų planą ir kovoti už jo įvykdymą. Manau, kad jūs taip ir padarysite. Noriu paminėti skaičius, kurie buvo keliami ir svarstomi Krasnodaro krašto žemės ūkio darbuotojų pasitarime. Kubaniečiai užsibrėžia uždavinį jau 1958-1959 metais padidinti kiaulienos gamybą kolūkiuose iki 60-70 ir net 80 centnerių, o tarybiniuose ūkiuose - iki 90 centnerių šimtui hektarų ariamosios žemės, pieno - iki 350-400 centneriu šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų, vidutiniškai primelžiant iš karvės 3.500-3.800 kilogramų. Matyti, šie skaičiai yra realūs daugeliui Šiaurės Kaukazo, Ukrainos, centrinių juodžemio ir kai kuriu kitų sričių rajonų. Materialinės galimybės šiam uždaviniui išspręsti yra. Viskas priklauso nuo kadrų, nuo jų parinkimo ir teisingo paskirstymo, nuo jų mokėjimo rasti ir paleisti į darbą kolūkių ir tarybinių ūkių gamybos rezervus. Reikia pasiekti tokią padėtį, kad kiekvienas kolūkis, tarybinis ūkis, rajonas žinotų, kiek ir kokios mėsos jis turi gauti, pristatyti ir parduoti, iš kokių šaltinių, iš kur imti pšarų, kokias sėti pašarines kultūras, kas atsako už konkretų gamybos barą. Tuose rajonuose, kur išvystyta avininkystė, mes turime sudaryti dar geresnes sąlygas avių skaičiui ir vilnos bei mėsos gamybai didinti. Žinoma, tuose rajonuose turi būti gaunama ir pieno, ir kiaulienos, bet reikia taip vystyti kiaulininkystę ir pieno gyvulininkystę, kad nenukentėtų avininkystė. Šiaurės Kaukazas ir ypač Stavropolio kraštas, Rostovo sritis, Degestano ATSR ir kitos respublikos turi labai dideles galimybes švelniavilnei avininkystei vystyti, ir jas reikia išnaudoti. Stavropolio kraštas turi labai nedaug karvių šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų. Galima būtų apie tai šiandien nekalbėti, jeigu krašto kolükiai ir tarybiniai ūkiai būtų užtikrinę smarkų avių skaičiaus, vilnos ir mėsos gavybos padidėjimą. Tai butų svarbus stavropoliečių indėlis į bendrąjį šalies gyvulininkystės vystymą ir darbo žmonių poreikių žemės ūkio produktams patenkinimą. Deja, Stavropolio krašte avių skaičius pastaraisiais metais ne tik nepadidejo, o net sumažėjo. Kodel gi tai įvyko? Juk jeigu iš kiekvienos avies būtų gaunamas bent vienas ėriukas, Stavropolio kraštas galėtų kasmet didinti avių skaičių mažiausiai pusantro-dviem milijonais. Krašto vadovai sako, kad krinta daug avių. Bet kas gi tuo kaltas, jeigu ne jie patys? Juk, jeigu kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turėtų pakankamai pašarų, apie jokį kritima negalėtų būti nė kalbos. Reikia, draugai, padaryti galą tai blogybei. Reikia sudaryti pašarų atsargas, pastatyti avių užuoganas, teisingai organizuoti avių priežiūrą ėriavimosi metu, o svarbiausia - reikia turėti gerus avininkystės ūkių kadrus, parinkti protingus, mégstančius savo darbą aviganius, sudaryti jiems geras buitines sąlygas. Tuomet avininkystė sparčiai kils. Stavropolio krašto tarybiniuose ūkiuose šimtui hektarų žemės mukio naudmenų tenka tiktai 39 avys, o kolūkiuose - 61. Šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų vilnos gaunama tarybiniuose ūkiuose - 163 kilogramai, kolūkiuose - 243 kilogramai. Iš vienos avies prikerpama vidutiniškai 4,2-4,6 kilogramo vilnos. Prikirpimas neblogas, bet galima pasiekti ir didesnį. Noriu, draugai stavropoliečiai, pasakyti jums apie Chersono srities Geničesko rajono Stalino vardo kolūkį. Tas ūkis turi, palyginti su jumis, blogesnes sąlygas, tačiau kolūkiečiai šimtui hektarų žemės ukio naudmenų gavo 1956 metais po 343 kilogramus vilnos. Iš vienos avies jie prikerpa 5,5 kilogramų vilnos. Bendras žemės naudojimo plotas kolūkyje 14.512 hektaru, o avių jis turi 11.000. Jūs turite pasitempti, draugai stavropoliečiai, ir rimtai pasitempti. Reikia pasakyti keletą žodžių ir apie rostoviečius. Mėsos gamybos ir paruošų atžvilgiu jus tüpčiojate vietoje, 1956 metais jūsų sritis davė valstybei tiek pat mėsos, kiek duodavo ir prieš trejus metus. Jokios pažangos. Aprūpinant šalį gyvulininkystės produktais didelis vaidmuo priklauso tarybiniams ūkiams. Jų darbo trūkumai ne kartą buvo kritikuojami. Tuo tarpu jie šalinami lėtai. Mes dar turime tarybinių ūkių. kurie nesirūpina savais pašarais, o gyvena valstybės sąskaita. Paimkime Stavropolio krašto „Komunaro” tarybinį ūkį. Jis turi beveik 14 tūkstančių hektarų žemės, iš jos daugiau kaip 11 tūkstančių hektarų ariamosios žemės. 1956 metais šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų tarybinis ükis gavo 54,4 centnerio mėsos, tame kiekyje 33,9 centmerio kiaulienos šimtui hektarų ariamosios žemės. Atrodytų, neblogi rodikliai. Bet išsiaiškinkime, kas tai per kiauliena. Per metus tarybinis ūkis sunaudojo 43,4 tūkstančio centnerių koncentruotųjų pašarų. Iš jų savo pačių gamybos - tiktai 6,4 tūkstančio centnerių. O kiti 37 tūkstančiai centnerių, arba 85 procentai, gauti iš valstybės. Turėti tiek žemės ir neaprūpinti gyvulių savais pašarais - tai nusikaltimas. Negalima toliau leisti, kad būtų tokių tarybinių ūkių, kurie šeria gyvulius atvežtiniais pašarais. Noriu sustoti ties darbo apmokėjimo klausimais. Esamoji apmokėjimo sistema neprisideda prie žemės ūkio gamybos kelimo. Matyti, ji paseno. Būtų gera, jeigu patys tarybinių ūkių ir MTS direktoriai, kolūkių pirmininkai, partijos rajonų komitetų sekretoriai kartu su kolūkiniu aktyvu, o dabar aktyvas labai prityręs, apgalvotų ir pateiktų savo pasiūlymus, kaip pagerinti darbo apmokėjimą. Reikia įvesti tokią apmokėjimo sistemą, kuriai esant būtų atsižvelgiama į pagamintos produkcijos kiekį, ir į jos kokybę, ir į savikainą. Reikia įvesti tuos rodiklius ir pagal juos vertinti MTS, tarybinių ūkių, kolūkių veiklą. Galimas dalykas, reikia įvesti kažkokį vidutinį darbo užmokestį arba minimumą, o po to nustatyti premijinius apmokėjimus priklausomai nuo produkcijos kiekio, kokybės ir savikainos. Esant tokiai sistemai, bus gerai apmokami tie, kurie dirbs protingai, ir nukentės tie, kurie blogai dirba. (Plojimai). Ji skatins vadovus tvarkyti intensyvų ūkį. O dabar vadovas mažai suinteresuotas kokybiniais rodikliais. Suarė tiek ir tiek, pasėjo tiek ir tiek, ir už tai gauna. Ar javai užderėjo ar neužderėjo, ar mėsos yra, ar nėra, jis niekam neatsakingas. Atėjo laikas padaryti kolūkių pirmininkų darbo apmokėjimą ir MTS bei tarybinių ukių direktorių darbo užmokestį priklausoma nuo gaunamos produkcijos šimtui hektarų žemės naudmenų, nuo centnerio grūdų, mėsos, nuo litro pieno, nuo kilogramo vilnos. Reikia, kad ir brigadose, ir tarybinių ūkių skyriuose taip pat butu įvestas diferencijuotas darbo apmokėjimas. Dabar neretai būna taip: viena brigada blogai dirba, kita - gerai, bet viskas suverčiama į bendrą katilą. Ne, taip netinka, apmokėkime darbą ir brigadose priklausomai nuo pagamintos produkcijos kiekio. Jeigu brigada blogai dirba, tai tegul ji ir gauna tai, ką uždirbo. (Plojimai). Vienu žodžiu, reikia parinkti raktus ir užrakinti spynas blogai dirbantiems, kad jie negautų to, kas jiems nepriklauso. Kartu reikia skatinti gerai apmokėti ir gerbti tuos, kurie gerai dirba. Mūsų šalyje, matyti, dar vyks kolūkių stambinimo procesas. Reikėtų ir čia tam tikru mastu isaiškinti darbo apmokėjimą stainbinant ūkius. Jeigu paimsime pirmaujančius kolūkius, tai prie jų visuomet nori prisijungti atsiliekančių artelių kolūkiečiai. Pirmaujančio kolūkio nariai teisingai sako: „Mes pasiaukojamai dirbome, stiprinome visuomeninį ūkį, mūsų darbadienis gerai apmokamas. Susivieniję su atsiliekančiu kolūkiu, mes daug ko neteksime”. Pretenzijos visiškai teisingos. Manau, kad ateityje, jeigu bus stambinami kolūkiai, kurių ekonominio išsivystymo lygis nevienodas, reikia, kad darbadienis bütų apmokamas pagal brigadas. Tai nesunku padaryti. Ekonomiškai silpnas kolūkis paprastai tampa sustambinto kolūkio brigada. Ir kol ta brigada nepasitemps iki bendro lygio, tegul jos kolūkiečiai gauna tiek, kiek jie uždirbo. Mūsų kolūkiuose, mašinų-traktorių stotyse ir tarybiniuose ūkiuose daug etatinių žmonių. Etatines pareigas paprastai eina vyrai, o sunkus darbas kartais suverčiamas moterims. Negalima taikstytis su tuo, reikia peržiūrėti etatus, kad būtų atpalaiduoti gamybiniam darbui tūkstančiai ir šimtai tūkstančių žmonių, visų pirma vyrų. Neretai būna ir taip. Pašalintas iš einamų pareigų už darbo sužlugdymą žmogus metus-dvejus vaikšto be darbo, rašineja pareiškimus, reikalauja įtaisyti ji dirbti, ir žodį „darbas” jis butinai supranta arba kaip kanceliariją, arba kaip pieno priėmimo punktą ir t. t. Laikas liautis globojus tokius žmones ir ieškojus jiems „apsimokančio“ darbo. Eik, brangusis, ir dirbk taip, kaip dirba milijonai tarybinių žmonių, kuriančių liaudžiai materialines vertybes. Negalima remti dykaduonių. (Plojimai). Pas mane kartą atėjo RTFSR miestų ir kaimų statybos ministras drg. Veselovskis ir pradėjo kalbėti apie tai, kad Sočyje reiketų plačiai išvystyti gyvenamųjų namų statybą. Kyla klausimas, kam Sočyje - mieste-kurorte, kur nėra jokios pramonės, statyti daug gyvenamujų namų, įdėti milijonus rublių. Jeigu mes plačiai vystysime čia gyvenamųjų namų statybą, atsiras labai daug norinčių persikelti į Sočį, prie Juodosios jūros, kur šilta, kur amžinai žaliuoja augmenija. Kvallas bus tas, kuris nevažiuos, jeigu drg. Veselovskis pastatys ten namą ir duos butą. Reikia laikyti Soči, o tokių miestų mes turime nemaža, kurortu, kur žmogus važiuoja pailsėti, pasigydyti. Statydami ir skirstydami gyvenamuosius namus, mes negalime galvoti tik taip - jeigu žmogus gyvena, vadinasi, duok jam gerą butą. Reikia pasižiūrėti, ką jis daro, ką jis duoda visuomenei. Mūsų socialistinėje visuomenėje kiekvienas turi kažka duoti bendram liaudies labui, kiekvienam turi tekti tam tikras apkrovimas, tiktai tuomet jis gaus teisę naudotis visuomenės kuriamomis darbo gėrybėmis. (Plojimai). Dabar, draugai, noriu pasakyti apie kukurūzus. Žemės ūkio, taip pat gyvulininkystės, pagrindą sudaro grūdai. Iš kurgimes imsime grüdų, kad pakeltume gyvulininkystę į tą lygį, apie kuri mes čia kalbėjome? Yra du būdai gyvulininkystei kelti. Pirmas būdas yra sumažinti kiekį grudi, kurį valstybė gauna iš paruošų ir supirkimo, ir atitinkamai padidinti gyvulininkystės reikalams skiriamų grūdų kiekį. Bet toks būdas nepriimtinas. Valstybės ir liaudies interesai reikalauja, kad mes visuomet turėtume rezerve reikalingą kiekį grūdų šalies poreikiams patenkinti. Antrasis budas yra - remiantis bendru musų žemdirbystės lygio kėlimu, rasti papildomus pašarų išteklius. Tai teisingas kelias. Juo ir turi žengti kolūkiai, tarybiniai ūkiai ir mašinų-traktorių stotys. Ar mes galime, stoję į šį antrąjį kelią, rasti tokius pašarų gamybos didinimo šaltinius, kurie užtikrins gyvulininkystės produktų gamybos didėjimą? Taip, galime. Svarbiausiąja rezervine kultura aš laikau kukurūzus. Todėl, jeigu mes dabar priimsime gera nutarimą, bet neužtikrinsime, kad būtų išauginami gausūs kukurūzu derliai, darbas nesiseks. Niekas nekrinta iš dangaus gatavas, viską reikia sukurti. Kubanėje pernai buvo gauta, kaip jau buvo pranešta, tiktai 96 centneriai žaliosios kukurūzų masės iš hektaro. O juk Kubanés žemė gali duoti 500-600 ir net 800 centnerių burbuolių ir žaliųjų stiebų iš hektaro. Štai kur mūsų rezervai! Čia kalbėjo drg. Tabakovas - vieno Kubanės kolūkio pirmininkas. Jis – prityręs pirmininkas. Bet ir tas pirmaujantis kolukis turi neišnaudotų rezervų. Kolūkis didesne dalį kukurūzu derliaus nuima grūdams. Jų derlius sudaro 30 centnerių grūdų iš hektaro. Bet juk net ir gaunant tokį derlių pirmaujančiame kolukyje sėti kukurūzus grūdams neapsimoka. Tuomet geriau gauti varpines kultūras, įdėti trigubai mažiau darbo ir duoti tiek pat grudų iš hektaro. Jeigu kukuruzai Kubanės sąlygomis neduos 50 centnerių ir daugiau grūdų iš hektaro, tai jie, kaip grūdine kultūra, nepatrauks prityrusio šeimininko dėmesio. O mes turime buti kultūringi žmonės, sumaniai tvarkyti savo ūkį. Kodėl kolūkiai ir tarybiniai ūkiai išaugina mažą derlių? Todėl, kad augalai nepakankamai tankiai sėjami. Jeigu jus pasėsite kukurūzus kvadratiniu-lizdiniu budu 70X70 centimetrų ir išauginsite po du stiebus lizde, tai net iprastinė veislė duos didžiulį kiekį grūdų iš hektaro. Sėjant minėtu kvadratu, hektare bus 40.800 augalų. Paėmus net po vieną burbuolę, sveriančią vidutiniškai šimtą gramų, net ir tuomet derlius bus 40 centnerių is hektaro. O juk kiekvienas augalas turi po dvi, o kai kurie ir po tris burbuoles. Vadinasi, kai augalų tankumas teisingas ir pasėliai teisingai įdirbami, visuomet galima gauti 50-60 centnerių kukuruzų grūdų iš hektaro. Arba jeigu nuimsite kukurūzus silosui, sulaukę jų pieninio-vaškinio brandumo, gausite mažiausiai 600 - 700 centnerių burbuolių ir stiebų iš hektaro. Ar neaišku, kad kova už mėsos ir pieno gamybos didinimą - tai visų pirma kova už kukurūzus? Norint, kad augalo tankumas bütų normalus, reikia gauti teisingus kvadratus. Jeigu jus pasėsite blogai, jeigu eilutės bus kreivos, jūs įdirbdami neišvengiamai nuplausite stiebus, išretinsite pasėlius, tikrai sumažinsite derlių. Su tuo reikia kovoti. Negailėkite energijos, apmokykite žmones, skatinkite tuos, kurie gauna gerus kvadratus. Aš laikyčiau galimu apmokėti sėjikų ir kitų sėjos darbuose dalyvaujančių žmonių darbą, o taip pat tų, kurie įdirbs kukurūzus, priklausomai nuo augalų tankumo derliaus nuėmimo metu. Reikia įvesti skatinamąji apmokėjimą tiems, kurie, taikydami kvadratinį-lizdinį sėjos būdą ir gavę gerus kvadratus, mechanizavę įdirbimą, tuo pačiu užtikrino gausesnį derlių. Didinti kukurūzų auginimą – esminis klausimas. Aš neneigiu kitų pašarinių kultūrų reikšmės. Reikia auginti liucerną, vikių-avižų mišinį, runkelius, pašarinius arbūzus, moliūgus ir kt. Bet vis dėlto pagrindinė, svarbiausioji kultūra sudarant tvirtą pašarų bazę yra kukurūzai. Esu šalininkas to, kad kukuruzai būtų gerai panaudojami silosui, atskirai silosuojant tiek stiebus, tiek burbuoles. Tai butų teisingiausia. Tačiau silosuoti skyrium - tai procesas, reikalaujantis labai daug darbo, o mašinų mes dar turime mažai. Kokia gi išeitis? Reikia sėti įvairių veislių kukurūzus. Kiaulėms – mažesnio ūgio veisles, kurių burbuolės sveria iki 50 procentų stiebų svorio. Silosą, pagamintą iš tokių kukurūzų, kiaulės noriai és, ypač, jeigu tokie kukurūzai bus silosuojami kartu su moliūgais, bulvemis ir t. t. Tuo tarpu karvėms ir visiems galvijams reikia sėti tų veislių kukurūzus, kurie išauga aukštesni, ir silosuoti stiebus kartu su pieninio vaškinio brandumo burbuolėmis. Kukurūzai, būdami labai linga kultura, duoda daug burbuolių ir stiebų. Norint trumpu laiku pervežti tą masę prie silosavimo bokštų ir tranšėjų, reikia daug transporto priemonių. O automašinų kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose neužtenka, tuo labiau, kad tuo laikotarpiu dirbami kiti neatidėliotini darbai. Analogiška padėtis mums susidarė 1956 metais dirvoninėse žemėse, kai grūdams pristatyti iš kombainų į paruošų punktus derliaus nuėmimo laikotarpiu taip pat neužteko transporto. Tada buvo rasta teisinga išeitis iš susidariusios padėties. Kolūkiai ir tarybiniai ūkiai supylė grūdus is kombainų į lauke paruoštas aikšteles, į laikinas krūvas. Ir tiktai baigus nuimti derlių, visas transportas buvo perkeltas grūdams gabenti. Matyti, reikia šį patyrimą panaudoti ir silosuojant kukurūzus, kad transporto trūkumas nestabdytų silosavimo darbo. Tikslinga užraugti kokią dalį siloso tiesiog ties to lauko, kuriame nuimami kukurūzai, riba, taikant atvirąji antžeminį silosavimo būda. Toks būdas igalins greičiau nuimti kukurūzų derlių ir laiku atiduoti laukus žieminėms kultūroms sėti. Silosuojant kukurūzus tiesiog lauke, toje vietoje, kur jie nuimami, bus galima vykdyti minėtą darbą turint žymiai mažiau transporto ir panaudoti tam reikalui arklius. Ypatingai svarbus mūsų uždavinys yra kelti žemės ūkyje darbo našumą. Mechanizuojant, protingai tvarkant ūkį reikia pasiekti, kad įdėto darbo vienetui būtų gaunama daugiau produkcijos, ir tuo pačiu užtikrinti nenukrypstamą socialistinio žemės ūkio vystymąsi, Tarybų šalies visuomeninio turto didėjimą. Visuomet ir visur reikia apskaičiuoti, kas labiau apsimoka ir kas mažiau apsimoka, kas duoda didesni ekonominį efektą ir kas duoda mažesnį ekonominį efektą. Kiek yra reikalingas toks apskaičiavimas, rodo TSRS Žemės ūkio ministerijos paruošti palyginamieji duomenys apie darbo naudas ruošiant pašarus vienam centneriui pieno ir mėsos gauti. Tie duomenys rodo, kaip svarbu, kad mūsų vadovaujantieji kolūkiniai kadrai, žemės ūkio specialistai įsigilintų į kolūkių, tarybinių ūkių ekonomiką, kovotų už produkcijos išeigos didinimą įdedant kuo mažiausiai darbo. Apskaičiavę, kiek pašarinių vienetų duoda kiekviena kultura idėtai žmogaus dienai, gausime tokius duomenis: Pieninio-vaskinio brandumo kukurūzai, nuimami silosui, - 441; Kukurūzai subrendusiems grudams - 140, arba trigubai mažiau; Cukriniai runkeliai (šaknys plius lapai) -68, arba 6 kartus mažiau, negu duoda pašarinių vienetų pieninio vaškinio brandumo kukuruzai, nuimti silosui. Dabar, sušėrus gyvuliams minetus pašarus, gautus vienai žmogaus dienai, galima turėti tokį kiekį gyvulininkystės produktų: sušėrus pieninio-vaškinio brandumo kukurūzus, nuimtus silosui, mėsos - 80 kilogramų, pieno - 401 kilogramą, arba sviesto - 17,4 kilogramo; sušėrus subrendusius kukuruzų grudus: mėsos - 25,5 kilogramo, pieno - 127 kilogramus, arba sviesto - 5,5 kilogramo; sušerus cukrinius runkelius (šaknis ir lapus): mėsos - 12,4 kilogramo, pieno - 62 kilogramus, arba sviesto 3 kilogramus. Štai, draugai, kokia išeina aritmetika, todėl nustatant, kiek darbo reikalauja kultūra, reikia vadovautis visų pirma tuo, kuri kultura geriausiai atlygina darbą, kuri iš jų pajamingiausia konkrečiomis salygomis. Jeigu kolūkio pirmininkas arba tarybinio ūkio direktorius, kurio ūkyje įdedama daug darbo produkcijos vienetui gauti, patektu į kapitalistines sąlygas, kur viską diktuoja rinka, toks ukis nusigyventų. Bet jeigu kapitalistas skaičiuoja darbo sąnaudas, tai mes, socialistinė valstybė, tuo labiau turime tai daryti. Mūsų socialistinė ūkio sistema igalina gaminti žymiai daugiau produkcijos vienetui įdėto darbo. Noriu paminėti Kalinovkos kaimo kolūkio patyrimą. Tas kolūkis yra Kursko srities šiaurės vakaruose ir yra pasiekęs didesnius už jūsų, draugai kubaniečiai, rodiklius, gamindamas mėsą ir pieną šimtui hektarų žemės. Jis jau pasiekė tą lygi, kurį jūs planuojate artimiausiems dvejiems trejiems metams. Kaip jūs manote, o Kalinovkos Polesjes žemės gali kokiu nors mastu konkuruoti su jūsų žemėmis? (Balsai iš salės: Ne, Kubanės žemė geresnė – tai juodžemis, saulės čia daugiau). Sutinku su jumis. Tačiau tose blogesnėse žemėse kalinovkiečiai pasiekė štai kokius rezultatus. Turėdamas 1.300 hektarų žemės, 1953 metais kolūkis buvo nupenejes tiktai 26 kiaules, o 1956 metais - 655. Kiaulienos gauta šimtui hektarų ariamosios žemės. 1953 metais - 1,8 centnerio, o 1956 metais - 50 centnerių. Iš viso gauta mėsos šimtui hektaru žemes ukio naudmenų: 1953 metais - 9,8 centnerio, o 1956 metais - 60 centnerių. Pieno primelžta iš vienos karvės: 1953 metais - 1.164 kilogramai, o 1956 metais - 3.726 kilogramai. Per pastaruosius dvejus metus pieno primelžimas iš vienos karvés padidėjo 2.412 kilogramų. Padidėjo ir karvių skaičius. Jeigu 1953 metais kolūkyje šimtui hektarų žemės naudmenų buvo 3,6 karvės, tai dabar yra 11 karvių. Kolūkiečiai įsipareigojo 1957 metais primelžti iš kiekvienos karvės 4 tūkstančius kilogramų pieno, nupenéti 780 kiaulių ir gauti po 60 centnerių kiaulienos šimtui hektarų ariamos žemės, o iš viso 78 centnerius mėsos šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų. O jeigu aš jau pradesiu savo žemiečius graudenti, tai garantuoju, kad jie ateis i pagalbą ir 1958 metais gaus po šimtą centnerių mėsos šimtui hektarų žemės ūkio naudmenų. Ar galima tai pasiekti? Galima. Tiesa, aš sakau „galima“ be šeimininkų, pasitikėdamas savo žemiečiais. Kalinovkoje laimėjimą nulėmė kukurūzai. 1953 metais kolūkyje nebuvo kukurūzų. 1954 metais jais buvo užsėti 49 hektarai, o 1956 metais - 290 hektarų. 1953 metais kolūkis užraugė 120 tonų siloso iš įvairių žolių ir piktžolių, o 1956 metais - 4.480 tonų siloso iš kukurūzų burbuolių ir stiebų. Štai jums pienas ir mėsa. Vienam darbingam žmogui Kalinovkoje buvo gauta grudų: 1953 metais – 15 centnerių, o 1956 metais - 53 centneriai. Visų rūšių mėsos: 1953 metais - 35 kilogramai, o 1956 metais - 205 kilogramai, tame kiekyje kiaulienos atitinkamai - 6 kilogramai ir 152 kilogramai. 1953 metais vienam darbingam žmogui buvo gauta 178 kilogramai pieno, o 1956 metais - 690 kilogramų. Kolūkio piniginės pajamos 1953 metais sudarė 687 tūkstančius rublių (1952 metais jos sudarė 382 tūkstančius rublių), o 1956 metais - 5.558 tūkstančius rublių, arba 4.260 rublių iš kiekvieno hektaro žemés. O jūsų kolūkyje, drauge Lyskinai, kreipiasi N. S. Chruščiovas į kolūkio „Rosija“ pirmininką, tiktai 1.190 rublių, ir vidutiniškai Stavropolio krašto kolūkiuose - jos sudarė tiktai 253 rublius iš hektaro. Kolūkis pristatė valstybei: mėsos 1953 metais - 84 centnerius, o 1956 m. - 425 centnerius, pieno – atitinkamai 501 ir 1.877 centnerius, grūdų - 1.549 ir 3.100 centnerių. Padidės įplaukos, kurias valstybė gauna iš kolūkio mokesčių ir draudimo mokėjimų pavidalu. 1953 metais jos sudarė 54.500 rublių, o 1956 metais - 533.816 rublių. Tai gerai. Reikia ir mokestį mokėti. Ta sąlyga turtėja ir valstybė. 1956 metais kolūkiečiai vieningai nutarė atskaityti į nedalomąjį fondą 30 procentų piniginių pajamų, arba 1.654 tūkstančius rublių. O 1953 metais į nedalomąjį fondą buvo atskaityti tiktai 137 tūkstančiai rublių. Galima užtikrintai sakyti, kad Krasnodaro krašte nėra nė vieno kolukio, kuris negalėtų pasiekti tokių rodiklių, kokius pasiekė kalinovkiečiai. Reikia pažymėti, kad Kalinovka neturi pakartotinų pasėlių. O jūs, kubaniečiai, galite turėti pakartotinius pasėlius. Jus galite sėti žieminius miežius, nuimti jų derlių ir tame pačiame plote išauginti gerą kukurüzų derlių. Jūs galite, net nuėmę žieminių kviečių derlių, pasėti kukurūzus ir išauginti juos iki pieninio vaškinio brandumo. Jūs turite milžiniškas galimybes. Šiuo metu kukuruzų derliui nuimti pieninio vaškinio brandumo laikotarpiu mums neužtenka mašinų. Mes plėsime jų gamybą. Bet, matyti, reikia žengti ir kitu keliu – prailginti derliaus nuėmimo laiką, sėjant kukurūzus įvairiu laiku, o taip pat sėjant anksti bręstančias ir vélai bręstančias veisles. Keletas žodžių apie laistomąsias žemes. Žinoma, reikia plėsti laistomąsias žemes, kiek mes galime. Bet man atrodo, kad laistomosiose žemėse reikia užveisti vynuogynus ir sėti ryžius. O kukurüzus jūsų sąlygomis galima sėkmingai auginti ir nelaistomosiose žemėse. Reikia kurti mašinas sodams ir vynuogynams įdirbti, taip pat tokias, kurios galėtų dirbti kalnų atšlaitėse ir terasose. Mūsų kolūkiai dabar turtėja. Atėjo laikas, kad jie turėtų nedideles gamyklas daržovėms, vaisiams, vynuogėms perdirbti, vaisius ir daržoves reikia konservuoti tiek savo pačių vartojimui, tiek ir pardavimui valstybėse ir rinkoje. Šiame pasitarime maža dėmesio buvo skiriama žemės ūkio mokslui. Ir tai nenormalu. Siekdami nenutrūkstamai vystyti ūkį, mes turime remtis mokslu, mokslo duomenimis. Panaudodami mokslą kolükiai ir tarybiniai üklai turi kaip reikiant organizuoti seklininkystę, gerai sutvarkyti veislininkystę, įvesti taisyklingas sėjomainas, sumaniai organizuoti darbą, mechanizuoti daug darbo reikalaujančius procesus. Žemės ūkio ministerija ir Tarybinių ūkių ministerija turi reikiamai rūpintis tais mokslininkais, kurie yra glaudžiai susiję su gamyba, įneša savo indėlį į visos liaudies kovą už žemės ūkio pakėlimą. Iki šiol neteisingai paskirstyti müsų mokslininkų kadrai, mokslinio tyrimo įstaigų išdėstymas šalyje neatitinka žemės ūkio interesų. Čia kalbėjo Paukštininkystės mokslinio tyrimo instituto direktorius drg. Tretjakovas. Kur, manote, yra tas institutas? Prie Maskvos, Zagorsko mieste. Ir, norėdamas matyti tikrus paukščius, drg. Tretjakovas turi važinėti į Pietus, į Stavropolio arba Krasnodaro kraštą, o tai valstybei nepigiai kainuoja. Reikalo interesai reikalauja, kad būtų geriau organizuojama ženés ūkio propaganda. Neretai kai kurie draugai priešakinio patyrimo nagrinėjimą apriboja kelionėmis į geriausius kolūkius ir tarybinius ūkius. Kartais važinėjama už tūkstančių kilometrų. Žinoma, keliones į pirmaujančius kolūkius galima praktikuoti. Bet tai reikia daryti daugiausia savo rajono, srities ribose. Kartu reikia atminti, kad yra ir kitų propagandos formų, kurias turi naudoti kiekvienas kultūringas žmogus. Leidžiami laikraščiai, knygos, žurnalai, demonstruojami kino filmai, veikia radijas. Visos šios priemonės turi tarnauti žemės ūkio propagandai ir, tuo būdu, padėti masėms įsisąmoninti priesakinius darbo būdus ir metodus, mokslo pasiekimus. Reikia surinkti rajono, srities ribose pirmi. ninkus, brigadininkus, kurie vienodomis sąlygomis skirtingai dirba, ištirti, kodėl vieniems darbas sekasi gerai, kitiems blogai. Reikia pertvarkyti žemės ūkio kadrų rengimo sistemą, steigti žemés ükio technikumus tiesiog kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, kad žmonės dirbtų ir mokytųsi. Čia kalbėjo kolūkietė iš Kabardos - Balkarų ATSR drg. Orazajeva. Ji dirba melžėja kolukyje ir neakivaizdiniu būdu studijuoja penktajame instituto kurse. Tai teisingas kadrų rengimo būdas. Tiktai tas specialistas gali būti pilnavertis, kuris atėjo į instituta, sukaupęs gyvenimo ir praktikos patyrimą. Galima tvirtai tikėti, kad drg. Orazajeva, baigus institutą, bus penkiomis galvomis aukštesnė už tą zootechniką, kuris atėjo į aukštąją mokyklą tiesiog iš mokyklos. Mes turime skiepyti pagarbą darbui. Darbo žmogus vertas pagarbos. Reikia visokeriopai skatinti tuos, kurie stoja į institutą iš gamybos, sukaupę praktinį patyrimą. Turėdamas toki patyrime, žmogus tvirtai jausis aukštojoje mokykloje ir, baigęs ją, taps tikru specialistu. Kaip tik tokie specialistai mums reikalingi. Norėjau atkreipti jūsų dėmesį dar į vieną klausimą. Buvo labai malonu girdėti, kai kalbėjusieji pateikė darbadienio didelio apmokėjimo kolūkyje pavyzdžius. Bet didžiausias darbo apmokėjimas ne visuomet yra protingiausias. Man yra tekę matyti kolukių, kuriuose už darbadieni duodama daug produktų ir pinigų. Tuo pačiu metu kaimas neturi klubo, vaikų darželio, radijo mazgo, pirties. Reikia teisingai naudoti kolūkiečių darbu sukurtus turtus. Jeigu kolūkis turi gerai isvystytą visuomeninį ūkį, pakelé savo ekonomiką, jis gali panaudoti lėšas kaimui tvarkyti. Kodėl jis negali pastatyti geros mokyklos, jeigu turite mokyklą, pastatykite internatą kolūkiečių vaikams. Tuomet motinos ramiai dirbs, žinodamos, kad jų vaikai pavalgydinti, pagirdyti, gerai auklėjami. Steikite poilsio namus arba senyvų žmonių namus, kad žmogus, dorai padirbėjęs, galėtų pelnytai ilsėtis arba ramiai nugyventi savo senatvę. Geriausias kolukis ne tas, kuris geriausiai apmoka už darbadienius, o tas, kuris metai iš metų didina produktų gamybą ir pristatymą valstybei, gausina visuomeninį turtą, sudaro geriausias sąlygas, kad klestėtų materialinės ir dvasinės kolūkiečių jėgos. Žymią savo kalbos dalį drg. Chruščiovas skiria vadovavimo kolūkiams, MTS ir tarybiniams Okiams gerinimo klausimams, vietinių partinių organizacijų vaidmens stiprinimui vadovaujant žemés ükiui. Jis sako, kad reikia ir toliau stiprinti kolūkius ir tarybinius ūkius prityrusiais kadrais, dovauti joms kovoje už smarkų mėsos, pieno ir kitų žemės ūkio produktų gamybos didinimą. Manau, sako drg. Chruščiovas, kad, išsiskirstę į namus, į savo stanicas, savo kaimus ir aūlus, jus visapusiškai, dalyvaujant plačiosioms masėms, apsvarstysite kiek vieno kolūkio, tarybinio ūkio, mašinų-traktorių stoties galimybes smarkiai padidinti mėsos gamybą. Esu tikras, jog jūs pada rysite viską, kad kiek galint greičiau išspręstumėt uždavinį visiškai patenkinti darbo žmonių poreiklus mėsai, pienui ir kitiems produktams. Baigdamas savo kalbą, N. S. Chruščiovas sako: - Ko bijo dabar marksizmoleninizmo priešai, buržuaziniai teoretikai, imperialistiniai vadeivos? Jie bijo, kad kasmet stiprėja Tarybų socialistinė valstybė ir visa socialistinė stovykla, kad Tarybų Sąjungoje nepaliaujamai kyla liaudies gyvenimo lygis, kuo džiaugiasi ir didžiuojasi visų šalių darbo žmonės. Juo labiau mes kelsime liaudies gyvenimo lygituo stipriau prasiskverbs į visų kapitalistinių šalių tautų sąmonę socializmo idėjos, idėjos apie visuomenės socialistinį pertvarkymą marksizmo-leninizmo teorijos pagrindu. (Ilgai trunkantieji plojimai).


Lenkų triukšmas dėl „nulenkinto“ Mickevičiaus

Kaip jau mūsų laikraščiai pranešė, šiomis dienomis Lenkijoje buvo kilęs savotiškas triukšmas dėl tariamojo Adomo Mickevičiaus raštu, išleistų lietuvių kalba, „nulenkinimo“. Triukšmui pradžią davė žinomo mokslininko (telšiškio) Mykolo Brenšteino „Przegląd Wspolczesny“ lapkričio 30 d. įdėtas straipsnis, antrašte „Mickiewicz odpolszczony“. Savo straipsnyje M. Brenšteinas sugretina lenkišką tekstą ir lietuviškus vertimus, kuriuos savo laiku padarė prof. M. Biržiška. Iš to sugretinimo paaiškėję, kad „p. Biržiška ne tik vertė, bet kartu ir atlenkino Mickevičių ir atvaizdavo jį lietuviams skaitytojams kaipo lietuvį, nieko bendro neturintį su lenkystę, išskyrus kalbą“. Girdi, tas uždavinys nebuvęs lengvas. Bet p. Biržiška sau galvos nelaužęs: Pono Tado vertimuose išmetęs žodžius „Lenkija“, „lenkas“ arba pakeitęs juos kitais, kaip tėvynė, mūsiškis, kareivis. Kur to nebuvę galima padaryti, jis iškraipęs arba išleidęs ištisus teksto tarpus. Viso labo jis paminėjęs Lenkiją tik vienui vieną kartą — toje „Pono Tado“ dalyje, kur kalbama … apie lenką renegatą, kyšininką majorą Plutą. M. Brenšteino straipsnis sukėlė tikrą audra Lenkijoje. Į jame paskelbtas „reveliacijas“ reagavo beveik visa lenkų spauda, bet, tur būt, smarkiausiai „Kurjer Wilenski“, kuris įdėjo platų straipsnį. Jame autorius (kažkoks Wladyslaw Adolph) pasisako nedarysiąs „moralinės“ p. Biržiškos žygio kvalifikacijos. Esą svarbiau išnagrinėti tą dvasinį nusistatymą, kuris padarąs galimus panašius žygius. Na, ir pradeda ir gražiai prifilosofuoja apie intelektą, apie patriotizmą, tautinį egoizmą, tautinę neapykantą ir t. t. Bet galop vis dėlto pritina prie… unijos ir prie Lietuvos ir Lenkijos valstybinės ir kultūrinės unifikacijos, kuri esą vykusi visą laiką nuo unijos pradžios ir 18 šimtmetyje pasibaigusi lietuvių, gudų ir lenkų perdirbimu į vieną politinę tautą, taip kad Mickevičiui lietuvio sąvoka buvo tolygi lenko sąvokai, o Lietuva buvusi tik… geografinis terminas, be jokios politinės reikšmės, Mickevičiaus lietuviškas patriotizmas turėjęs regionalinį pobūdį grynai lenkišku jausminiu pagrindu. Tuo niekas iki šiolei neabejojęs nei iš lenkų nei svetimšalių mokslininkų. Tačiau M. Biržiška kitaip pažiūrėjęs į tą dalyką. Jo intelektas, „neperšviestas tiesos dvasios“ ir „pasidavęs neapykantos jausmui“, negalėjęs pastebėti „objektyvių istorinių faktų“. M. Biržiškai trijų tautų sutapatėjimo procesas nebuvęs natūralus „aukštesnės lenkų kultūros“ persisunkimo į žmonių, sielas procesas, bet smurto aktas. M. Biržiškai pasirodę, kad istoriją galima atsukti kaip filmą kinematografe. Jis, „suklastodamas“ Mickevičių, padaręs dvasinėje sferoje baustiną, nusikaltimą, kuriam kasdieniniam gyvenime atlieptų svetimo daikto suklastojimas pasisavinimo tikslams. Tiesos ir meilės dvasios nepersunktas patriotizmas vedas prie klastos, apgaulės ir smurto. Toks patriotizmas esąs mūsų laikų prakeikimas. Toks patriotizmas užkertąs kelią, kuris vedąs prie tos tautų bendruomenės, kur kiekviena, išlaikydama savo individualumą, nes į bendrą iždą savo dvasios elementus naujajam žmogui sukurti, kuriam būsiąs artimas kiekvienas žmogus, nežiūrint jo kalbos, religijos ir rasės. Toks smerktinas kaip tik esąs ir M. Biržiškos patriotizmas. (Lenkiškasis, žinoma, yra visiškai priešingas — jų tiesos dvasia rykšte rykšta iš jų istorikų „neklastotos“ istorijos, o meilė — iš jų paskutinių žygdarbių Ukrainoj!) Prie straipsnio dar yra pridėtas ilgokas prierašas. Jame laikraščio bendradarbis Testis polemizuoja su „Vilniaus Rytojumi“, kuris paskelbė, kad jau prieš karą lenkai „nulietuvino“ Mickevičių ir neturi kuo piktintis. Pasak Tesčio, esąs didelis skirtumas tarp tų dviejų atsitikimų. Lenkai, girdi, „nulietuvinę“ Mickevičių ne politiniais motyvais, bet dėl tam tikro obskurantizmo lenkų poezijos lietuviškų elementų pažinimo srityje. Be to, „nulietuvintojai“ nepriklausę prie tos kategorijos inteligentijos, prie kurios priklausas M. Biržiška — nebuvę nei „Mickevičiaus mylėtojai“, nei profesoriai, nei aukštesnės dvasinės kultūros žmonės. Testis M. Biržiškos „antikultūralinį“ žygi aiškina ne jo neapykanta lenkams, bet ta „nesveika atmosfera, kurioje žmonės gyvena ir dirba Lietuvos Respublikoje“.


Paskutiniai Zaleskio nepasisekimai didžiojoje politikoje sukėlė lenkų opozicijos spaudoje smarkų puolimą visos dabartinės lenkų užsienių politikos. Tautiškų demokratų spauda ypač daro priekaištų dabartinei lenkų vyriausybei, kad ji nukreipusi visą savo dėmesį į rytų politiką, užsiėmusi pragaištingais federacijos projektais ir pamiršusi daug svarbesnę vakarų politiką, kur vokiečiai neva sudarą didžiausią pavojų Lenkijai šiuo metu. „Dziennik Pomorski“ rašo: „laipsniškas vokiečių galybės ir įtakos atgavimas, aiškiai kreipiamas savo smaigaliu prieš Lenkiją, sukelia tarp mūsų „sanatorių daug mažiau budėjimo ir susirūpinimo, negu koks nors tautinių demokratų susirinkimas… Ir tai darosi tuomet, kai nuo Berlyno eina ant Lenkijos sujungtas pokarinių vokiečių frontas, kuris savo vyriausiu uždaviniu stato mūsų vakarų sienų išgriovimą. Tai jie atvirai ir aiškiai pareiškia kiekvienai progai pasitaikius… O lenkų politika neorganizuoja pasipriešinimo, nejungia tautos, nekelia budrumo, nekaupia pajėgų ties vakarine mūsų siena, neįspėja prieš pavojų, nežadina miegančiųjų, bet klaidžioja kažin kur po rytų pakraščius, vokiečių magikų suhipnotizuota. Be svyravimo galima pasakyti, kad mūsų politikos rytų kryptis gali tik vokiečių naudai išeiti. Troškimas nusilpninti Rusiją atplėšiant jos vakarų kraštus nėra lenkų federalistų „išradimu“, bet angloprūsišku sumanymu. Atsirado jis dar 1854 metais ir buvo užmirštas ligi didžiojo karo, kai buvo vokiečių vėl iškeltas, kad tuo būdu sužavėti lenkų vaizduotuvė ir mesti juos prieš rytus…“ Toliau atpasakota smulkiau federacijos plano kilmė, iškelta anglų, kad tuo būdu patrauktų vokiečius į savo pusę, pažadėjus dinastijos princą įkurdinti naujai atplėštos iš Rusijos srities karalium.


Šauniais patriotiniais žygdarbiais, pasiaukojimu ir didvyriškumu tarybinė liaudis, laimėjusi didžiąją Pergalę prieš grobikus vokiečius ir japonų imperialistus, garbingai įprasmino Stalino Konstitucijos žodžius: „Tėvynės gynimas yra kiekvieno Tarybų Sąjungos piliečio šventa pareiga“. Didžiules medžiagines ir žmonių aukas paskyrė tarybinė liaudis savo Tėvynės gynimo ir galutinės pergalės iškovojimo reikalui. Taikios statybos ir ramaus kūrybinio darbo laikotarpis atėjo pas mus per didvyriškųjų Tėvynės gynėjų — Raudonosios Armijos kovotojų rūsčiomis Tėvynės karo dienomis iškentėtą vargą, kančias ir pralietą, kraują. Todėl tarybinė liaudis reiškia beribę meilę ir dėkingumą Tėvynės gynėjams — Raudonosios Armijos kovotojams. Grįžtančius į savo gimtąsias vietas demobilizuotuosius karius tarybinė liaudis sutinka su nepaprastu džiaugsmu, pakilimu ir pagarba. Nuoširdų ir didelį rūpinimąsi Tėvynės gynėjais parodė mūsų partija ir tarybinė vyriausybė, tuo reikalu išleistaisiais įstatymais suteikusi demobilizuotiesiems medžiaginio ir buitinio aprūpinimo lengvatas. Tėviška globa, sukūrimą, geriausių sąlygų demobilizuotiesiems tapo valstybiniu mastu organizuotas visos tarybinės liaudies reikalas. Prie jo sėkmingo išsprendimo turi ko aktyviausiai prisidėti partijos, tarybiniai ir ūkiniai organai. Pirmiansia reikalinga sklandžiai aprūpinti demobilizuotuosius reikalingais dokumentais, suteikti jiems butus, parūpinti pagal jų įgytą patyrimą ir specialybes atitinkamą darbą, suteikti įstatymo numatytas lengvatas. Tačiau iki šio laiko kai kurie mūsų apskričių, miestų ir valsčių vykdomieji komitetai per mažai prisidėjo prie demobilizuotųjų buities sutvarkymo, ir rūpinimosi demobilizuotaisiais klausimas buvo paliktas savieigai. Štai Vilniaus miesto vykdomasis komitetas nieko nepadarė, kad būtų iš anksto pasirūpinta sudaryti tam tikrą fondą butų demobilizuotiesiems, ir iki šio laiko tik labai maža dalis demobilizuotųjų yra aprūpinta butais. Kaip biurokratiškai ir nepaslankiai rūpinasi demobilizuotaisiais Kauno miesto vykdomasis komitetas, rodo tas faktas, jog iš 287 į Kauną atvykusiųjų demobilizuotųjų iki šio laiko tik keliolika tegavo butus, ir tuos beveik netinkamus gyventi. O Švenčionių apskrityje, kur nėra jaučiamas joks butų trūkumas, dėl vietos vykdomojo komiteto tiesiog nusikalstamo nerangumo, demobilizuotieji yra priversti nuomoti butus pas buožes, mokėdami jiems plėšikišką kainą. Neleistinoje padėtyje yra demobilizuotųjų miestuose aprūpinimas kuru. Nepakankamai rūpinasi demobilizuotųjų buities reikalais daugelio įstaigų ir įmonių vadovybės. Kai kurie biurokratai leidžia sudaryti tokias sąlygas, kad demobilizuotieji yra aprūpinami įstaigos tarnautojams skirtomis prekėmis paskutinėje eilėje. Prekybinės organizacijos turėtų pirmiausia be ypatingų formalumų suteikti sąlygas grįžusiems iš Raudonosios Armijos kovotojams įsigyti namų apyvokos daiktą ir plataus vartojimo gaminių. Lygia greta su demobilizuotaisiais turi būti rūpinamasi Raudonosios Armijos kovotojų šeimomis, Tėvynės karo invalidais bei šeimomis žuvusiųjų kovoje su lietuviškai vokiškųjų nacionalistų gaujomis. Reikia išplėsti ir pagyvinti miestų, aps. socialinio aprūpinimo skyrių veiklą taip, kad asmenys, kuriems įstatymais yra užtikrinta parama, ją pilnutinai galėtų pasinaudoti. Šiuo atžvilgiu aktyvią veiklą ir gražų pavyzdį kitiems skyriams parodė Raseinių apskrities soc. aprūpinimo skyrius. Šioje apskrityje per paskutiniuosius 8 mėnesius karių šeimoms tvarkingai išmokėta nustatyta suma pašalpų, Tėvynės karo invalidų ūkiams išdalinta 3.430 ms statybinės medžiagos trobesiams atstatyti, 500 karių šeimų aprūpinta drabužiais, 603 raudonarmiečių šeimos aprūpintos kuru. Maža iniciatyvos rūpintis Tėvynės gynėjais ir jų šeimomis teparodė Trakų apskrities vykdomasis komitetas. Iki šio laiko čia dar nei viena Raudonosios Armijos kovotojo šeima neperkelta iš blogesnio buto į geresnį. Rūpinimasis demobilizuotaisiais, Raudonosios Armijos karių šeimomis, Tėvynės karo invalidais yra visos liaudies reikalas. Todėl visų partinių ir tarybinių organizacijų pareiga ryžtingai kovoti, kad Tėvynės gynėjams ir jų šeimoms valstybės skiriama globa ir parama pilnutinai būtų įgyvendinta.


I. Gurskis LKP(b) Šakių apskrities komiteto sekretorius agitacijos ir propagandos reikalams

Partizanų grupės dalyviai mylėjo ir gerbė savo vadą Dimindavičių Balį. Jis visur buvo pirmas, jis drąsiai kovojo prieš vokiškuosius okupantus ir už tai buvo apdovanotas Tėvynės karo I laipsnio ordinu. Dabar Dimindavičius Balys valsčiaus partorgas. Ir nors jis dirba valsčiuje visai neseniai, tačiau buvęs partizanas komunistas Diminavičius jau spėjo įsigyti darbo valstiečių meilę ir pagarbą. Anksčiau Paežerėlių valsčiuje (Šakių apsk.) nebuvo komunistų. Ten retai kas atsilankydavo, neišaiškindavo darbo valstiečiams jų pareigų valstybei, nemobilizavo jų partijos ir vyriausybės nutarimams vykdyti. Iki partorgo atvykimo dar nei vienas kg grūdų nebuvo pristatytas valstybei. Drg. Dimindavičius visų pirma pasistengė geriau susipažinti su darbo valstiečiais. Jis buvo visose apylinkėse, visur pravedė susirinkimus, susipažino su valstiečių reikalais, išaiškino jiems šios dienos pagrindinį uždavinį — greičiau atlikti privalomus pristatymus. Su naujakuriais jis pravedė susirinkimus atskirai, tarėsi taip pat su valsčiaus inteligentija. Tie susirinkimai padėjo drg. Dimindavičiui arčiau susipažinti su valsčiaus ir apylinkių aktyvistais ir dabar daugelis jų jam padeda darbe. Taip, pav., artimiausiais partorgo pagelbininkais visame jo darbe yra naujakuriai: drg. Sadauskas, drg. Stračkaitis — buvęs valsčiaus žemės komisijos pirmininkas, dabar vykdomojo komiteto pirmininkas, ir kit. Drg. Dimindavičius gerai supranta politinio masinio darbo vaidmenį. Valsčiuje nebuvo gerai įrengto klubo skaityklos. Drg. Dimindavičius atrado vokiečių sugriautą namą, kuris dabar atstatomas, ir jame bus valsčiaus klubas. Valsčiuje buvo daug išmėtytų, neprižiūrimų raudonarmiečių kapų. Partorgo iniciatyva šie kapai buvo perkelti į vieną vietą ir papuošti. Mitinge prie išvaduotojų kapo valsčiaus darbo valstiečiai išreiškė savo padėką Raudonajai Armijai ir tarybų valdžiai, pasižadėdami savo darbu atsidėkoti už išvadavimą. Apie šitą mitingą ilgai kalbėjo valsčiaus darbo valstiečiai, ir dabar sąžiningai vykdo savo pažadus. Per trumpą laiką jie pristatė valstybei 62 to grūdų ir 100% įvykdė šieno pristatymų planą. Pilnu tempu valsčiuje vyksta rudens sėja. Jau užsėta apie 150 ha žemės. Dabar į Paežėrėlių valsčių atvyko dar keletas komunistų. Greit ten bus sudaryta valsčiaus pirminė partinė organizacija. Partinė organizacija, drg. Dimindavičiaus vadovaujama, suvaidins dideli vaidmenį valsčiaus gyvenime.


Londonas VI 25 Elta „Evening Standart“ įdėjo italų ministerio pirmininko Mussolini straipsnį, kuriame pareiškia, kad Briando pasiūlymas sudaryti Jungtines Europos Valstybes galėtų būti įgyvendintas tik po taikos sutarčių revizijos ir po vokiečių ir vengrų skundų išsprendimo. Taip pat prieš tai turi būti įvykdyti Italijos reikalavimai suteikti jai kolonijų. Baigdamas Mussolini pareiškia abejojimų, ar Briando idėja galės būti įvykdyta nedalyvaujant Sovietų Rusijai. Krikščionybės sukaktuvės Švedijoj Stokholmas VI 25 Elta Vakar Švedijoj buvo iškilmingai švenčiamos 1100 metų sukaktuvės nuo šiaurės krikščionybės apaštalo Šv. Ansgaro įžengimo į Švediją, kur jis įvedė krikščionybę. Šv. Ansgaras buvo pranciškonų vienuolis, kuris atvertęs į krikščionių tikėjimą danų karalių Haraldą, priėmė Švedijos karaliaus Bjoerno kvietimą atvykti, kaipo misionierius, į Švediją. Jis atvyko kito vienuolio lydimas į mažą Bjoerkoe salą, kurioj jis ir pradėjo savo veikimą sename Birka mieste. Po kelių sunkaus darbo metų įvedęs krikščionybę Švedijoj, jis grįžo į Hamburgą, kur buvo paskirtas vyskupu. Šv. Ansgaras mirė 863 m. Vakar Bjoerkoe saloj buvo iškilmingai atidaryta koplytėlė, pastatyta jo atminimui pagerbti. Iškilmėse dalyvavo Švedijos karalius ir karališkoji šeima, atplaukė minininku. Visose Stokholmo bažnyčiose iškilmių metu buvo skambinama varpais. Dar vienas lenkų prasimanymas Taip jie išnaudoja progas lietuviams šmeižto Kaunas VI 25 Elta Vilniaus lenkų spauda — „Slovo” 137 Nr., „Dziennik Wilenski“ 138 Nr. rašo apie Veronikos Blažonytės mirtį. Esą, ji, turėdama leidimą, norėjo aplankyti gimines Salake. Tačiau perėjus jai šiapus administracijos linijos, ją puolę lietuvių sargybiniai (?), atėmę iš jos liudymą, išžaginę ir revolverio šūviu nužudę (??). Po to, esą, lietuviai grąžinę jos lavoną tėvams, aiškindami, kad ji esanti užmušta netyčia. Lenkai paduoda šią versiją, visaip komentuodami šį „faktą“, kalba apie „barbariškus Kauno pasienio sargybos metodus“ ir t. t. Atsitiko gi tikrumoj šitaip: Veronika Blažonytė aplankė savo ištekėjusią seserį Salake. Ten giminių Vaitkevičių tarpe ji norėjo praleisti kurį laiką. Tačiau ją ištiko nelaimė. Mažasis 6 metų amžiaus pasienio sargybos viršininko Vaitkevičiaus sūnus rado tėvo revolverį ir, paspaudęs gaiduką, netyčia pataikė į Blažonytę. Ji krito žemėn ir, vos suspėjusi surikti: „Ką tas vaikas padarė“, numirė. Jos kūnas atiduotas tėvams.


Lenkijos draugiškumas Lietuvai gimsta ne iš praeities sentimentų

Pastaruoju metu suduotas rimtas smūgis provakarietiškai ir prolenkiškai Lietuvos orientacijai Jerzys Giedroycas, Zbignievas Brzezinskis ir Janas Nowak-Jezioranskis - trys žymiausi lenkų išeivijos veikėjai, turintys didelę reikšmę Lenkijos užsienio ir vidaus politikai. Mums, lietuviams, itin svarbu, jog šie žmonės palankiai atsiliepia apie Lietuvą ir, nebijodami tarti kritišką žodį Lenkijai, dažnai paremia mūsų valstybę. Ilgametis “Laisvosios Europos” radijo lenkų redakcijos vadovas J. Nowak-Jezioranskis nors gyvena Amerikoje, Varšuvos radijuje turi savo valandėlę. Paskutinė jo laida buvo skirta Lietuvai. Be to, per Varšuvos radiją pasakytą J. Novak-Jezioranskio kalbą išspausdino Lenkijos dienraštis ”Rzeczpospolita”. Lenkijos spauda nesidomi rezoliucija Dėl nežinomų priežasčių Lenkijos žiniasklaida nesusidomėjo Amerikos lenkų kongreso direktorių tarybos rezoliucija, priimta spalio mėnesį, tad būtina visa rezoliuciją išspausdinti, - sako Jezioranskis. “Atsakydama į daugelį Lietuvos Vyriausybės, Seimo bei visuomenės kreipimusi į Lenkiją ir užsienio lenkus, Amerikos lenkų kongreso direktorių taryba spalio 29-30 d. posėdyje Čikagoje pareiškė ryžtingą paramą Lietuvai, norinčiai tapti NATO nare kitame plėtros etape. Lenkija ir Lietuva dabar yra dvi nepriklausomos valstybės, bet jas taip pat sieja bendra praeitis. Užsienio lenkai rėmė Lietuvą, kai ji 1990 m. metė drąsų iššūkį sovietiniam milžinui ir buvo pavyzdys visoms Sovietų Sąjungos tautoms, kovojančioms už laisvę. Lietuvos saugumu yra suinteresuotos ir JAV, ir Europa. Esam įsitikinę, kad Amerikos lenkų visuomenė, ištikima šūkiui “Už mūsų ir jūsų laisvę!”, rems Lietuvos priėmimą į NATO su tokiu pat entuziazmu, kokį ji parodė kovodama už mūsų tėvynės Lenkijos prijungimą prie aljanso.” Šią rezoliuciją galima pavadinti istorine. Ji buvo priimta dalyvaujant Lietuvos ambasadoriui Stasiui Sakalauskui, kuris atvyko iš Vašingtono, kad Lietuvos Prezidento Valdo Adamkaus vardu iškilmingai garantuotų, jog Prezidentas nepasirašys naujojo Lietuvos administracinio padalijimo įstatymo, jeigu jis lenkų daugumos gyvenamuosiuose rajonuose apribos jų teises. Ambasadorius informavo Amerikos lenkų tarybą, kad Lietuvos Seimas tikriausiai nepriims šio įstatymo. Ambasadoriaus pareiškimas nuramino Amerikos lenkus. Lenkų draugiškus jausmus Lietuvai diktuoja ne politiniai ar ekonominiai interesai, bet praeities sentimentai. Tačiau į juos negalima neatsižvelgti. Kas tada yra tėvynės meilė - valstybės ir jos piliečių veiklos varomoji jėga? Lietuva buvo mūsų didžiausio dainiaus A. Mickevičiaus, T. Kosciuškos bei J. Pilsudskio tėvynė. Ji taip pat yra vieno didžiausių mūsų dabartinių poetų, Nobelio premijos laureato Cz. Miloszo, gimusio senoje lietuvių šeimoje Šateiniuose, tėvynė. Lenkija nesiekia dominuoti Dabartinė Lenkija nesiekia dominuoti nei Lietuvoje, nei Ukrainoje ar Baltarusijoje. Ir yra pasirengusi teikti nesavanaudišką paramą. Būtent dėl to Lenkija patraukli savo rytų kaimynams. Tokiu būdu, kaip pastebiu bendraudamas su Amerikos politikų elitu, Lenkija stiprina savo poziciją bei įvaizdį pasaulyje. Stiprėjanti Lenkijos pozicija kelia tiesiog maniakišką buvusio sovietinio, o dabar rusų politinio elito susierzinimą ir baimę. Rusijos spauda atvirai kaltina Lenkiją, neva ji nori atkurti prieš padalijimą egzistavusią valstybę ir susilpninti Rusijos įtakos sferas. Yra įrodymų, liudijančių apie slaptą KGB veiklą prieš Lenkiją tarptautinėje bei regioninėje sferoje. Tai pasireiškia antagonizmo su ukrainiečiais, lietuviais ir žydais kurstymu. Ne tik sentimentai skatina užtarti Lietuvą tarptautiniuose forumuose. Kaip pabrėžia Lenkų kongreso rezoliucija, dėl Lietuvos priėmimo į NATO yra suinteresuota ne tik Lenkija, bet ir Amerika. Rusija turbūt netaps Amerikos bei savo kaimynų partnere tol, kol jos elitas nesusitaikys su imperijos žlugimu. O tai gali įvykti tik tada, kai NATO išplėtimas nebeleis dominuoti kaimyninėse šalyse. Lietuvą priimti į NATO kitame etape yra būtina, jeigu norima įveikti rusų siekį visą buvusios Sovietų Sąjungos teritoriją traktuoti tik kaip Maskvos įtakos zoną. Kol kas reikėtų priimti tik Lietuvą, nes dabar Kongresas nepritartų dėl visų trijų Baltijos valstybių priėmimo į NATO vienu metu. Senatorius stebina Varšuvos pozicija Amerikos senatoriai neseniai lankėsi Varšuvoje ir negalėjo suprasti, kodėl aukštas valdžios pareigūnas jų klausė, kokius šansus dėl NATO narystės turi Slovėnija. Senatoriai stebėjosi, kodėl jų neklausė apie dvi artimiausias Lenkijos kaimynes Lietuvą ir Slovakiją. Iš pradžių Slovakiją pirmąją iš keturių Vyšegrado šalių buvo ketinta pakviesti į NATO bloką, tačiau dėl Mečiaro autokratiškos valdžios bei jo prorusiškos orientacijos kol kas buvo nutarta nepriimti. Per rinkimus slovakai pašalino Mečiarą, tikėdamiesi, jog demokratija atvers jiems duris į ES bei NATO. Jeigu tos viltys žlugs, jų orientavimasis į Vakarus gali susilpnėti ir vėl atsiras galimybių prorusiškiems Mečiaro šalininkams grįžti į valdžią. Jeigu Lenkijos pietinis kaimynas kada nors atsidurtų Rusijos įtakos sferoje, tai gerokai pablogintų Lenkijos strateginę padėtį. Jau ir taip iš Šiaurės ją supa Kaliningrado rusiška anklava, paversta karinės bazės placdarmu. Tokios yra priežastys, dėl kurių tiek Slovakijos, tiek Lietuvos priėmimas į NATO Lenkijos saugumui yra labai svarbus dalykas. Kwasniewskio santūrus kalbėjimas Tačiau pastaruoju metu kai kurie įvykiai sudavė rimtą smūgį provakarietiškai bei prolenkiškai lietuvių orientacijai ir Prezidentui V. Adamkui Lietuva buvo išbraukta iš derybų su Europos Sąjunga, nors į derybas buvo pakviesta ne tik Estija, bet ir Latvija. Taigi ES nepaisė fakto, jog Lietuva per pastaruosius dvejus metus padarė ekonomikos pažangą, stiprinančią laisvosios rinkos sistemą. Vilnius dėl to itin sunerimo, tačiau Lenkijos valdžia į tą ES nuosprendį atsakė tyla. Lenkijos prezidentas A. Kwasniewskis, neseniai viešėdamas Lietuvoje taip pat vengė išreikšti paramą Lietuvai, kalbėjo miglotai, bendrais bruožais, jog durys į NATO turi būti atviros. Jis akcentavo, kad Europos saugumas neįsivaizduojamas be Rusijos ir Ukrainos. Keista, kad A. Kwasniewskis iki šiol buvo laikomas pagrindiniu kovotoju už draugystę bei suartėjimą su Lenkijos kaimynais. Mano bičiuliai lietuviai klausia, ar nesusilpnėjo kaimynės Lenkijos parama Lietuvai. Dėl tolesnės NATO bloko plėtros stadijos dar nepriimti jokie galutiniai sprendimai. Tebevyksta debatai tiek administracijoje, tiek tarp sąjungininkų. Tuose debatuose turi skambėti ir Lietuvos balsas.


Anglija nemananti atnaujinti prekybos derybų su Rusija.

„Daily Herald“ politinis korespondentas rašo, kad nėra nė trupučio teisybės Beaverbrooko laikraščio pranešime, kad anglų vyriausybė artimiausioj ateity mano atnaujinti prekybos derybas su Sovietų Rusija. Vienas artimus ryšius su ministerių kabinetu palaikąs asmuo pareiškė korespondentui, kad tas klausimas visiškai nebuvo svarstomas ir tuo tarpu nėra vilties, kad artimoj ateity būt svarstomas. Ministerių kabinetas tvirtai laikosi savo nusistatymo dėl Sovietų Rusijos ir nežada diskutuoti santykių su Sovietų Rusija, bet kai kurie konservatorių partijos atstovai žemuosiuos rūmuos pareiškia gailesį, kad buvo nutraukti santykiai su Sovietų Rusija. Jaunas konservatorių partijos atstovas Boothby ruošiasi pasakyti kelias kalbas provincijoj, per kurias ragins vyriausybę, kad ji pradėtų derybas su Sovietų Rusija dėl santykių atnaujinimo. Boothby esąs privatinis parlamentarinis finansų ministerio Churchillio sekretorius. Kitas konservatorių atstovas pripažino, kad jis ir dar keli kiti darė žygius, kad vyriausybė atnaujintų derybas su Sovietų Rusija. Paskutinę Litvinovo kalbą jis pavadino alyvų taikos šakele. Dėl atnaujinimo santykių su Sovietų Rusija panašiai esančios nusistačiusios ir kai kurios pramonės įmonės.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Agresoriai nerimsta GRUODŽIO 22 d. vakare iš Port-Saldo išėjo paskutinės anglų ir prancūzų kariuomenės dalys. Agresija prieš Egiptą gėdingai pasibaigė, ir egiptiečių tauta turi teisę didžiuotis savo didžiąja pergale, kurią ji iškovojo, visų taikingų tautų aktyviai remiama. Tačiau tai, kad agresorių kariuomenė išvesta iš Egipto teritorijos, anaiptol nereiškia, kad anglų ir prancūzų imperialistai atsisakė savo grobikiškų planų Egipto ir kitų arabų šalių atžvilgiu. Kalbėdamasis su tarybiniais korespondentais, Egipto prezidentas Abdelis Naseras pasakė, kad kolonizatoriai ir ateityje sieks įgyvendinti savo agresyvius tikslus. Kaip tik todėl arabų visuomene stiprina savo budrumą ir savo vienybę naujų galimų agresyvių intrigų grėsmės akivaizdoje. Didžiuli egiptiečių tautos pasipiktinimą sukelia tas faktas, kad Izraelis, kuris buvo anglų ir prancūzų imperialistų įrankis sukeliant agresiją, nesirengia išvesti savo kariuomenės iš Egipto teritorijos - iš Gazos rajono. Užsienio spauda pagrįstai yra tos nuomonės, kad Vakarų valstybės vėl nori panaudoti Izraelį naujų konfliktų iniciatoriumi ir kurstytoju Artimuosiuose Rytuose. „Izraelio paskelbtas ketinimas neišelti iš Gazos rajono, - rašo Amerikos laikraštis „Niujork Uorld Telegram end San“, - gali sukelti grandininę reakciją. Be to, Izraelis užėmė Ir pavertė kariniu rajonu didelę dali demilitarizuotos zonos, kuri yra tarp Izraelio ir Sirijos, – tai taip pat gali sukelti komplikacijų“. Izraelio kurstytojišką vaidmenį rodo ir kitas faktas, kuri mini Egipto spauda. Izraelio kariuomenė trukdo žengti pirmyn SNO ginkluotosioms pajėgoms, kurios pagal Generalinės Asamblėjos nutarimą turi užimti Sinajaus pusiasalyje paliaubų liniją tarp Egipto ir Izraelio. Kaip pranešė Egipto laikraštis „Al-Achram“, Izraeliečiai suardė pusiasalyje daugiau kaip 900 kilometrų kelių ir užminavo juos. Izraelio kariuomenė gabena iš Sinajaus pusiasalio čia prisiplėštas žaliavas ir įvairias medžiagas. Laivus, kuriais gabenamos tos medžiagos, lydi ir saugoja anglų karo laivai. Daug Egipto turto išsivežė ir angliškieji-prancūziškieji grobikai. Egipto MENO agentūros korespondentas pranešė, kad, prieš išeidami iš Port-Saido, okupantai apvogė daugiau kaip tris tūkstančius miesto butų ir visuomeninių pastatų. Egipto vyriausybė teisingai reikalauja, kad Anglija, Prancūzija ir Izraelis kompensuotų nuostolius, kuriuos Egiptui padarė jų agresija. O tie nuostoliai labai dideli: vien Port-Saide agresoriai sugriovė apie 9 tūkstančius gyvenamųjų namų, daug visuomeninių pastatų ir įmonių. Okupantai labai smarkiai apgriovė Sueco kanalą ir jo įrenginius, apgadino uostus, aerodromus, fabrikus bei gamyklas ir t. t. Egipto delegacija Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pateikė Generalinei Asamblėjai apsvarstyti rezoliucijos projektą, kuriame reikalaujama, kad būtų visiškai kompensuotas agresorių padarytas Egipto valstybei nuostolis. Anglija ir Prancūzija padėjo nemažai pastangų, kad galėtų dalyvauti valant Sueco kanalą. Agresoriai, matyti, tikėjosi, kad, nusiuntus kanalo valyti savo kariuomenę, jiems pavyktų čia įsitvirtinti. Tačiau Egipto vyriausybė kategoriškai atmetė Anglijos ir Prancūzijos „pagalbą“. Kolonizatoriai neatsisako minties atgaivinti buvusi viešpatavimą Sueco kanale. Prisidengdami kanalo „internacionalizavimo“ vėliava, jie norėtų vėl pagrobti šią svarbią vandens arteriją ir gauti iš jos didžiulius pelnus. Bet egiptiečių tauta kitaip žiūri į šį klausimą. „Kai dėl Sueco problemos išsprendimo, - pareiškė Naseras, - mes sutinkame su tarptautiniu bendradarbiavimu, bet esame prieš bet kieno viešpatavimą, tame tarpe ir „tarptautinio valdymo“ priedanga. Tarptautinis valdymas ir kontrolė yra nauja kolonializmo forma - kolektyvinis kolonializmas“. Atsikračiusi nuo užsienio įsigalėjimo, egiptiečių tauta visomis jėgomis saugo savo laisvę ir nepriklausomybę, ir ji niekam neleis jai vėl uždėti kolonializmo jungą. Anglų kolonizatorių manevrai Kipro saloje ANGLIJOS buržuazinė spauda ilgą laiką uoliai reklamavo naują Kiprui paruoštą konstituciją. Konstitucijos projektas dar nebuvo baigtas ruošti, kai jau buvo reiškiamas įsitikinimas, kad tas dokumentas suvaidins „konstruktyvų“ vaidmenį stabilizuojant padėti Kipro saloje. Šiomis dienomis minėtas projektas, kurį paruošė anglų „ekspertas“ lordas Redklifas, buvo viešai paskelbtas. Jis sukėlė visai ne tokią reakciją, kokios tikėjosi Anglijos valdantieji sluoksniai. Graikijos delegacijos suvienytųjų Nacijų Organizacijoje apibūdino „konstituciją“ esant „nauja kolonijine chartija“. Kipro liaudis atsakė į anglų kolonizatorių „konstitucines priemones“ masinėmis protesto demonstracijomis ir streikais. Konstitucijos projektas numato sudaryti Kipro saloje vyriausybę ir įstatymų leidimo susirinkimą iš 30 renkamų ir 6 skiriamų deputatų. Tačiau tie organai visiškai nesavarankiški, nes saloje paliekama Anglijos gubernatoriaus valdžia. Gubernatoriui suteikta teisė kontroliuoti įstatymų leidimo susirinkimo veiklą, tvirtinti įstatymus ir atšaukti juos, šalinti ministrus ir t. t. Gubernatoriaus žinioje yra užsienio politikos ir gynybos klausimai, jis įsakinėja policijai, be jo vietiniai valdžios organai negali Imtis Jokių priemonių. Nesunku suprasti, kad tokio pobūdžio „konstitucijos“ tikslas, yra įamžinti Kipro saloje kolonijinį režimą, palikti salą Anglijos karine baze. Dar prieš pasirodant konstitucijos projektui Anglijos laikraštis „Taims“ rašė, kad konstitucija turi būti „plataus pačios salos gynybos ir aplamai Viduržemio jūros gynybos plano dalis“. Kitaip tariant, anglų kolonizatoriai laiko Kiprą kariniu placdarmu, atramos tašku agresyviems veiksmams Artimuosiuose Rytuose. Yra žinoma, kad iš Kipro salos anglų ir prancūzų agresoriai klastingai užpuolė Egiptą. Dabar kolonizatoriai vėl telkia saloje kariuomenę ir karinę techniką, siekdami nuolat grasinti Arabų Rytų tautoms. Graikijos vyriausybės pasiūlymu Kipro klausimas įtrauktas į SNO Generalinės Asamblėjos XI sesijos dienotvarkę. Kolonijinės valstybės yra labai susirūpinusios dėl būsimųjų debatų šiuo klausimu. Agentūros Junaited Pres korespondentas šiomis dienomis pranešė iš Vašingtono: „Čia bijoma, kad diskusijos Kipro klausimu metu, Afrikos ir Azijos blokas, komunistinio bloko remiamas, pareikalaus, kad bet koks šio klausimo sprendimas užtikrintų salos demilitarizavimą…“ Ilgus metus Kipro liaudis pasiaukojamai kovoja už apsisprendimo teisę. Ji nori kartą visiems laikams padaryti galą neapkenčiamam kolonijiniam viešpatavimui ir savarankiškai, savo nuožiūra nulemti savo likimą. Šią jos teisingą kovą remia visa pažangioji žmonija. Anglų kolonizatoriai atkakliai siekia pavaizduoti reikalą taip, tarytum Kipro saloje veiktų tiktai… „teroristų grupės“. Tačiau iš tikrųjų prieš kolonijinę priespaudą kovoja visa Kipro liaudis. Kaip tik ši aplinkybe privertė Anglijos gubernatorių saloje Hardingą prieš metus įvesti Kipre nepaprastąjį stovį, kuris tebėra iki šiol. Anglų baudžiamieji būriai užpuldinėja salos gyvenamąsias vietoves, vykdo gaudynes, suiminėja daug žmonių, uždaro Kipro patriotus į kalėjimus ir koncentracijos stovyklas. Neseniai Graikija pateikė Suvienytųjų Nacijų Organizacijai dokumentus apie anglų žvėriškumus Kipro saloje. Juose vaizduojamos balsios piktadarybės ir protestuojama prieš kolonizatorių savavaliavimą. Didvyriškai gindama savo apsisprendimo teisę, Kipro liaudis neabejoja, kad anksčiau arba vėliau jos teisinga kova bus laimėta.


Lietuvos Respublikos piliečių chartijos žurnalistų klubas („Kovo 11”, 1991, Nr.30)

„Apgailėtina, kad šią politinę demagogiją remia dalis TVR žurnalistų bei Žurnalistų sąjungos vadovai, prisidedantys prie spaudos streiko, kurio tikslas - priešintis Lietuvos Vyriausybės politikai ir ją diskredituoti pasaulio visuomenės akyse”.


Prieš vienuolika metų, 1934 m. gruodžio mėn. 1 d., Lenino Stalino partija neteko vieno savo mylimiausiųjų vadovų, artimo didžiojo Stalino bendradarbio ir draugo, šaunaus Leningrado bolševikų vadovo Sergiejaus Mironovičiaus Kirovo. Niekšinga fašistinio žmogžudžio ranka nutraukė karšto kovotojo ir įžymаus organizatoriaus gyvenimą, ligi galo perpildytą nenuilstamą kovą dėl darbo žmonių laimės ir džiaugsmo, dėl Lenino – Stalino reikalo, dėl komunizmo reikalo. Sergiejus Mironovičius Kirovas, didis rusų tautos sūnus, karštas revoliucijos tribūnas buvo labai mylimas tarybinių žmonių. Jis atidavė visas savo jėgas, visą savo gyvenimą kovai dėl mūsų Tėvynės galios sustiprinimo, dėl didžiųjų socializmo laimėjimų, dabar įkūnytų Stalino Konstitucijoje. Aštuoniolikos metų jaunuolis S. M. Kirovas įstojo į bolševikų partijos eiles. Dalyvis ginkluotos kovos Tomske 1905 m. revoliucijos metu, partinio komiteto narys ir nelegalios spaustuvės vadovas, geležinkelininkų vienas revoliucinio streiko organizatorius, darbo Kaukaze vadovų, ilgus metus iškentėjęs kalėjimuose — toks šaunus S. M. Kirovo kelias ligi 1917 m. Spalio. Po Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalės jis — ginkluotosios kovos dėl tarybinės valdžios Kaukaze organizatorius ir vadovas. Lenino ir Stalino įsakymu Kirovas vadovauja Astrachanės gynybai. Jo vadovaujami, Raudonosios Armijos pulkai apgynė šią svarbią tarybinę tvirtovę. Kirovas aktyviai dalyvauja sutriuškinant Denikiną, atstatant tarybinę valdžią šiauriniame Kaukaze ir Baku. Įžymus organizacinis Kirovo talentas, begalinis jo atsidavimas komunizmo reikalui, neišsemiama jo energija ir ryžtingumas kovoje su liaudies priešais įgijo jam karštą meilę ir didelį autoritetą partijos ir visų darbo žmonių eilėse. Tarybiniai žinonės meiliai ir šiltai vadino brangųjį Kirovą „Mironovičium“. X-tame partijos suvažiavime Kirovas buvo išrinktas kandidatu į Centro Komiteto narius, o XI suvažiavime — partijos Centro Komiteto nariu. Nuo 1930 metų Kirovas — VKP(b) CK politbiuro narys, o nuo 1934 m. politbiuro narys, VKP(b) CK sekretorius. Kirovas buvo nesutaikomas kovotojas dėl Lenino – Stalino reikalo, dėl komunizmo reikalo. Jis buvo negailestingas partijos priešams ir masėse skiepijo neapykantą liaudies priešams. 1921 — 1924 m. m., būdamas Azerbaidžano komunistų partijos CK sekretorium, jis atliko didžiulį organizacinį darbą tarp Baku bolševikų. Vykdydamas Lenino – Stalino politiką, S. M. Kirovas nenuilstamai kovojo su partijos priešais, su trockininkais, nacionalistiniais nukrypėliais. Teisingas tautinės politikos vykdymas ir nacionalistinių nukrypėlių sutriuškinimas Azerbaidžane sudarė būtinas salygas Užkaukazės respublikoms susivienyti į Užkaukazės federaciją. Kartu su draugu Stalinu, drauge su visa partija Kirovas XIV partijos suvažiavime negailestingai demaskavo kontrrevoliucinę zinovjevininkų opoziciją. Leningrado bolševikų vadovo poste Sergiejus Mironovičius su bolševikišku nuoseklumu, didžiule energija ir nenuilstama valia kovoja dėl partijos linijos. Leningrado bolševikai, vadovaujami Kirovo, sutriuškino visus trockininkų ir zinovjevininkų mėginimus organizuoti kovą prieš partiją. Kirovas atidavė visas savo jėgas, visą savo verdančią energiją stalininiam šalies industrializacijos planui įvykdyti. Jo vadovaujama Leningrado pramonė pravestos rekonstrukcijos rezultate, tapo priešakiniu socialistinės industrijos būriu, o Leningrado sritis kolektyvizacijos pasėkoje iš vartotojos virto viena stambiausių Tarybų Sajungos žemės ūkio gamybos sritimi. Užvaldymas tarybinės šiaurės, Murmansko pavertimas stambiu pramonės ir kultūros centru — visa tai didžiulo organizacinio Sergiejaus Mironovičiaus darbo rezultatai. Jo iniciatyva buvo pradėta Kandalakšos (Kirovsko) šiaurinio ruožo elektrifikacija, jam vadovaujant buvo statoma nauja Svirės elektros jėgainė, nuostabiu greitumu buvo kasamas Baltosios — Baltijos jūrų Stalino vardo kanalas. S. M. Kirovas skyrė didelį dėmesį gynybos pramonės išplėtimui, Raudonosios Armijos ir Karo Jūrų Laivyno kovingumo galios sustiprinimui. Jis augino ir grūdino mūsų kadrus ir auklėjo juose begalinę meilę ir ištikimybę Tėvynei. Sergiejus Mironovičius nenuilstamai ragino liaudį ruoštis negailestingam triuškinančiam atkirčiui prieš fašistinius žmogžudžius, kurie ruošė karinio mūsų šalies užpuolimo planus. Jis pranašingai kalbėjo 1934 m. sausio mėnesio partinėje Leningrado konferencijoje: „Mūsų šalis pakėlė kovos pajėgumą į tokią aukštumą, kad mes dabar sugebėsim organizuoti pilnutinį bet kokios šalies, kuri išdrįs pažeisti didžiosios Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos sienų neliečiamybę, ginkluotųjų pajėgų sutriuškinimą“. Jis mokė tarybinį jaunimą ir partinius bei nepartinius bolševikus stiprinti mūsų tarybinės Tėvynės galią, ištikimai tarnauti savo liaudžiai, įsisavinti marksistinį – leninistinį mokslą. Kirovas be galo buvo atsidavęs ir jautė didelę meilę didžiajam darbo žmonių vadui, mokytojui ir draugui Stalinui. Nekenčiami niekšai - fašistiniai agentai -- trockininkai ir bucharininkai nutraukė šį ryškų įžymaus rusų tautos sūnaus, masių organizatoriaus ir nesitaikstomo kovotojo dėl komunizmo reikalo gyvenimą. Kai Lenino miestas — socialistinės revoliucijos lopšys — buvo blokuotas hitlerinių gaujų ir ryžtingi leningradiečiai pakėlė visas negirdėtas apsupimo kančias, juos įkvėpė šviesus nuostabaus Sergiejaus Mironovičiaus Kirovo pavyzdys. S. M. Kirovo gyvenimas ir kova įkvėpia tarybinę liaudį naujiems žygiams mūsų Tėvynės garbei. Karštas revoliucijos tribūnas, drasus kovotojas dėl šviesių žmonijos idealų, dėl komunizmo, S. M. Kirovas amžinai gyvuos mūsų liaudies ir viso pasaulio darbo žmonių atmintyje.


Šventiškai atrodė senoji Lietuvos sostinė. Jau iš pat ankstaus ryto prie rinkiminių būstinių didelis judėjimas. Rinkiminė apylinkė Nr. 11, įsikūrusi keturaukščiuose elektrotechnikos technikumo rūmuose, Petro Cvirkos gatvėje. Šie rūmai per praeitus rinkimus į vietines Tarybas buvo tik statomi. Ir dabar čia visur aplink matyti naujos statybos: vienoje pusėje statomas technikumo moksleiviams bendrabutis, kitoje - daugiaaukščiai namai geležinkeliečiams ir plataus vartojimo elektrotechnikos reikmenų gamyklos darbininkams. Daugelis šioje rinktiminėje būstinėje balsuojančių rinkėjų taip pat neseniai gyvena šiame sostinės rajone. Didžiulis gyvenamasis namas geležinkellečiams Stalino prospekte ir kitinmai, pastatyti vos prieš porą metų. Biuletenį gauna garvežių depo darbininkas Kazys Makoveckas. Jo kaip ir daugelio kitų tarybinių žmonių gyvenime per paskutinius pora metu įvyko dideli pasikeitimai: jis vedė ir prieš metus atšventė įkurtuves naujame bute. Prie rinkiminės urnos vienas po kito eina darbininkai, tarnautojai, studentai. Biuletenius gauna ir pagyvenę žmonės, ir pirmą kartą balsuoją jaunuoliai bei merginos. Daug visko pergyveno ir matė personalinis pensininkas Auto transporto ir plentų ministerijos tarnautojas Norbertas Mališevskis. Septynioliktaisiais metais jis rinko atstovus į pirmąsias darbininkų ir kareivių deputatų tarybas Dniepropetrovske, vėliau su ginklu rankose gynė Tarybų valdžią nuo Kolčako gaujų, kovojo su buržuaziniais nacionalistais Ukrainoje. 1919 metais Mališevskis, kaip Utenos apskrities revoliucinio komiteto igaliotinis, aktyviai dirbo, nacionalizuojant dvarus Anykščių, Tauragnų ir Debeikių apylinkėse. „Elfos“ gamyklos tekintojas Jonas Verseckas balsuoja pirmą kartą. Jo, buvusio vargingo Varėnos rajono valstiečio sünaus, gyvenime per paskutinius porą metų įvyko tikrai dideli pasikeitimai. Jis tik pereitais metais balgé amatų mokyklą Vilniuje ir pradėjo savarankišką gyvenimą. - Balsuoju už dar geresnį ir šviesesnį gyvenimą, - pareiškė Jonas. Neįprastai sekmadienį gyva buvo studentų bendrabutyje Liepos 21-osios gatvėje. Jo gyventojai skubėjo į rinkiminę būstinę atiduoti savo balsų už liaudies kandidatus. Štai laiptais nuo ketvirto aukšto nuskubėjo du Istorijos-filologijos fakulteto studentai draugai Vladas Motiejūnas ir Ceslovas Juršėnas. Tai būsimieji žurnalistai. Jie balsuoja pirmą kartą. Abu gimė neturtingų valstiečių šeimose, ir jei ne Tarybų valdžia, jie savo „mokslus“ būtų pradėję piemenėliais ir užbaigę bernais. Šiandien kas kita. Juk je aukštosios mokyklos studentai, jiems ne tik kad mokslas nemokamas, bet dargi patiems mokama stipendija, aprūpinti patogiu bendrabučiu. Ir visa tai tik dėka Tarybų valdžios, dėka Komunistų partijos. Tiek Vladas, tiek ir Ceslovas už tai stengiasi visokeriopai atsidékoti: jie ne tik kad gerai mokosi, bet ir aktyvūs visuomenininkai. Kas gi Istorijos-filologijos fakultete nežino satyrinio žurnalo „Plunksnos smaigaliu“? Juk tai jų iniciatyva jų atkakliu darbu šis žurnalas pasirodė ir pradėjo negailestingai kovoti prieš visas fakulteto negeroves. Vladas su Ceslovu šiandien skuba į rinkiminę apylinkę Nr. 12, ir nori kuo greičiau atiduoti savo balsus už nepartinių ir komunistų bloko kandidatus. Pirmą kartą gavo teisę balsuoti ir Teisės m. fakulteto III kurso studentas Zenonas Juozenas, ir Ekonomikos m. fakulteto II kurso studentas Lašas. Tai ne tik geri studentai, bet ir nepamainomi visuomenininkai. Antai Lašas, pats kilęs iš valstiečių šeimos ir kurį laiką dirbęs kolūkyje sąskaitininku, dabar nuo pat pirmo kurso besimokąs tik labai gerai. Arba kas nežino universiteto komjaunimo patrulių štabo viršininko, teisininko Juozeno. Visi jie, atsidėkodami Tarybinei vyriausybei ir Komunistų partijai už mokslą, už bendrabučius ir už šviesesni rytojų, taip pat vieni iš pirmųjų atėjo prie rinkiminės urnos. Tokių studentų sąrašą būtų galima pratęsti ir toliau. Tai Teisės mokslų fakulteto studentai Juknevičiūtė, Greičius, Jatulevičius, Civalytė, Rasimavičius, filologai Simkūnaitė, Cereška, Stankevičius, Mačiulytė, Merčaitis, Bielinis, Kumpys, Aleliūnas ir kiti. Universitete yra studentų, kurie ne tik balsavo už nepartinių ir komunistų bloko kandidatus į vietines Tarybas, bet ir patys į jas buvo renkami. Pavyzdžiui, Teisės mokslu fakulteto V-to kurso studentas Pranas Rasimavičius. Šis labai gerai besimokas studentas, apdovanotas LLKJS CK Garbės raštu už visuomeninę veiklą, vakar buvo renkamas į Vilniaus miesto Lentno rajono darbo žmonių deputatų Tarybą. LTSR Revoliucijos muziejus Cia įsikūrusioje apylinkėje Nr. 49, dar prieš šešias susirinko daug rinkėjų. Prasideda rinkimai. Per kelias minutes gauna biuletenius daugiau kaip 70 žmonių. Ateina vis nauji ir nauji rinkėjai. Balsuoja buvusi pogrindininkė drg. M. Chodosaitė, universiteto Istorijosfilologijos fakulteto dekanas drg. J. Palionis, neseniai grįžusi iš Pietų Amerikos, „Elfos“ gamyklos vyniotoja Domé Grebenkoviené. Gausu čia ir jaunosios kartos auklėtojų – mokslininkų. Balsuoja Lietuvos TSR Mokslų akademijos tikrieji nariai J. Balčikonis, D. Budrys, A. Jucys, Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto profesorius, biologijos mokslų daktaras J. Dagys, medicinos mokslų daktaras V. Girdzijauskas, Vilniaus Pedagoginio instituto dėstytojas, filologijos mokslų kandidatas Vl. Grinaveckas ir kt.


TEL-AVIVAS, rugpiūčio 5 d. (TASS-ELTA). Izraelio gynybos ministerijos generalinis direktorius Peresas vakar padarė karingą pareiškimą. Laikraštis „Kol Haam” vedamajame straipsnyje rašo, kad Peresas vėl iškėlė šūki: „Jėgos ir ginklavimosi varžybų politika vienintelė taikos garantija”. Šie žodžiai, nurodo laikraštis, sukelia liūdnus prisiminimus apie laikotarpį prieš užpuolant Egiptą.


Akroje toliau dirba tarptautinė asamblėja „Pasaulis be bombų”. Prieš prasidedant vakarykščiam plenariniam posėdžiui, žinomas Tarybų Sąjungos visuomenės veikėjas J. Paleckis perskaitė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo laišką asamblėjos dalyviams, kurie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo laišką sutiko audringais plojimais. Laikraštis „Ivning nius” antrašte „Chruščiovas sveikina taikos asamblėją” išspausdino visą laišką.


Rumunų karalius Karolis, kaip buvo manoma, pasiūlė sudaryti naują vyriausybę buv. ministeriui pirmininkui Maniu. Tačiau tas, pasitaręs su savo partijos vykdomuoju komitetu, atsisakė priimti jam pavedamą misiją. Kalbama, kad Maniu atsisakęs todėl, kad Karolis norėjo atiduoti finansų ministerio vietą naujame ministerių kabinete savo artimam draugui buv. valstybės sekretoriui Manulescu. Maniu pasiūlė karaliui sudaryti koncentracijos kabinetą su generolu Presonu pryšaky. Prancūzų laikraštis „Matin“ paskelbė specijalų pasikalbėjimą su Karoliu. Karolis pareiškė, didžiausios padėkos prancūzų tautai ir vyriausybei už jų vaišingumą ištrėmimo metu, paskui ašaromis pasruvusiomis akimis aprašė entuzijastišką rumunų tautos sutikimą, jam sugrįžus. Toliau Karolis iškėlęs savo brolio Mikalojaus nuopelnus, — esą, tik jo dėka Karolis vėl sėdęs į sostą. Paskui, paliesdamas politinius klausimus, Karolis pareiškė, kad rumunų užsienio politikos aksijoma paliks draugingumas su Prancūzija. Tačiau Karolis žadąs labiausiai atsidėti Rumunijos ekonominio atstatymo ir neišnaudotų resursų eksploatavimo reikalams. Sovietų spauda vis komentuoja Karolio paskelbimą karalium. Visi laikraščiai reiškia nuomonės, kad tai buvęs prancūzų „coup dʼétat“, o oficijozas „Izviestija“ pareiškia, jog esąs labai galimas daiktas, kad prancuzų imperijalistai pasodinę Karolį į sostą už tai, kad jis pažadėjęs, lenkų rusų karui kilus, tuoj įsibrauti į Pietų Rusiją, per Besarabijos sieną. Toliau „Izvestija“ tvirtina turinčios tikrų žinių, kad prancūzai išgavę iš Karolio pažadą, kad jis pastatys strateginį geležinkelį lenkų rumunų susisiekimui pagerinti. Laikraštis baigia tvirtinimu, kad Rumunija brangiai užmokėsianti už malonumą turėti suaugusį karalių, turėdama pristatyti Prancūzijai ir Lenkijai patrankoms maisto.


Žiniomis iš Karaliaučiaus, ten su dideliu susidomėjimu laukiama prasidėsiančių penktadienį lietuvių lenkų derybų. Juk tai pirmą kartą susitiks lietuvių ir lenkų politikos vadai betarpiškai svarstyti abi valstybes liečiančias problemas. Suprantama tad, kad į Karaliaučių dabartiniu metu kreipia akis didžiosios Europos sostinės ir Ženeva. Netrūksta gandų ir spėliojimų dėl derybų eigos ir pasisekimo. Bendrai manoma, kad šios derybos turėsiančios tik preliminarinio pobūdžio. Jokių svarbesnių nutarimų nebūsią padaryta. Iš lenkų šaltinių tenka patirti, kad p. Zaleskis vis dėlto nenorėtų grįžti tuščiomis rankomis Varšuvon, bet pasitenkintų, kad ir mažu „laimėjimu“. Tačiau kokios rūšies turėtų būti tos „laimėjimas“ ligšiol nėra paaiškėję. Lenkų nuomone, kadangi dabar jau nesą karo stovio tarp abiejų valstybių, tai bendrai derybos turėtų eiti tik santykių užmezgimo plotme, neliečiant teritorialinio klausimo, kurs jiems atrodo „baigtas“. Ką ištikrųjų lenkai mano – parodys, žinoma, derybos. Į Karaliaučių jau yra atvykę daug vokiečių ir užsienių laikraštininkų. Ypač gausingi yra lenkai. Vietinė Karaliaučiaus spauda kiekvieną dieną svarsto būsimųjų derybų galimybes.


Jungtinės Valstijos šiandien įvykdė dar vieną branduolinį sprogdinimą atmosferoje. Kaip nurodoma atominės energijos komisijos pranešime, šis, 23-asis sprogdinimas iš dabartinės Amerikos branduolinių bandymų serijos atmosferoje, buvo vykdytas Kalėdų salos rajone Ramiajame vandenyne.


Ferencas Miunichas apie Vengrijos piliečių grįžimą į Tėvynę

BUKAREŠTAS, gruodžio 25 d. (TASS-ELTA). Laikraščiai šiandien spausdina Budapešte esančių rumunų korespondentų pasikalbėjimą su Vengrijos Revoliucinės darbininkų-valstiečių vyriausybės ministro pirmininko pavaduotoju bei ginkluotųjų pajėgų ir visuomeninio saugumo ministru Ferencu Miunichu. Kalbėdamas apie Vengrijos piliečius, kurie perėjo sieną per pastaruosius du mėnesius, jis pasakė, kad grįžtančiųjų į tėvynę skaičius sparčiai auga. Oficialiais duomenimis, į Vengriją jau grįžo beveik 7 tūkstančiai piliečių. Dauguma tų, kurie paliko Vengriją ir dabar nori grįžti, pareiškė Munichas, tai dori žmonės, daugiausia jaunuoliai ir vaikai, kurie nori kaip galima greičiau grįžti į Vengriją. Vengrijos Revoliucinė darbininkų-valstiečių vyriausybė, patenkindama Vengrijos Liaudies Respublikos visuomenės reikalavimą, ėmėsi priemonių savo piliečių grįžimui į tėvynę palengvinti. Tačiau Vengrijos vyriausybės pastangos susiduria su keista pozicija, kurios laikosi Austrijos vyriausybė, atsisakanti duoti sutikimą, kad Vengrijos misijos Vienoje atstovai praneštų Vengrijos piliečiams apie jų grįžimo į tėvynę galimybes. Vengrijos visuomenė su pasipiktinimu sužinojo apie mėginimus paskelbti „politiniais pabėgėliais“ 12-14 metų vaikus arba 15-18 metų amžiaus jaunuolius, mėginant tuo būdu sukliudyti jiems grįžti į Vengriją.


Lietuvių-ukrainiečių draugijos metinis susirinkimas

Šeštadienį, kovo mėn. 29 d., Šaulių sąjungos salėje buvo sukviestas lietuvių - ukrainiečių draugijos narių metinis susirinkimas. Susirinkimui vadovauti pakvietus p. Lapiną, draugijos pirmininkas prof. Biržiška padarė pranešimą apie draugijos daromas pastangas LIETUVIŲ - UKRAINIEČIŲ SUSIARTINIMUI. Draugija vykdydama savo tikslus stengėsi daugiau dirbti šioj pusėj — nepriklausomoj Lietuvoj. Tikroji Ukraina padalyta į keturias dalis ir dėl sunkios politinės padėties su ukrainiečiais negalima sueiti į glaudesnius santykius. Varomas šioj pusėj lietuvių - ukrainiečių susiartinimo darbas, plačiu mastu išplėsti nesą galima, nes ukrainiečių pas mus neperdaugiausia. Tačiau visi esantieji Lietuvoj jau koncentruojami. Svarbiausias reikalas yra PAŽINTI VIENIEMS KITUS. Draugija stengėsi aiškinti bendrus, pagrindinius duomenis Ukrainos tautos, siekiančios nepriklausomybės. Pati Ukraina yrą suinteresuota kovoj dėl savo teisių rištis su kraštais, turinčiais vienus bendrus ir aiškius priešus. Lietuviams nesvarbu ir jie nesikiš į Ukrainos santvarką — kaip jie susitvarkys viduje ir todėl prie reikalo prieinama tik iš tos puses, kiek tai paliečia bendrus siekius. LIETUVIŲ - UKRAINIEČIŲ SUSIARTINIMO PROPAGANDA pernai buvo vedama per spaudą, radio ir gyvu žodžiu. Spaudoj buvo nušviečiami pagrindiniai ir kasdieniniai politiniai bei kultūriniai įvykiai; teikiamos ukrainiečiams tikslios informacijos. Jos dažniausiai, dėl politinių palinkybių, buvo spausdinamos ukrainiečių emigrantų leidiniuose. Pernai buvo įsteigtas radio pusvalandis, kuriuo naudotasi tiems pat tikslams. Kasmet minima didžiojo Ukrainos dainiaus Ševčenkos sukaktis: pernai buvo suruošta ukrainiečių diena karo muziejuj: suruošta keli koncertai ir t. t. Dar pernai Vilniui vaduoti sąjunga išleido Ukrainos laisvės kovotojų knyga vaizdžiai iliuostruojančią nūdieninės Ukrainos liūdną būklę. Ateity manoma išleisti daugiau tokių leidinių ir patobulinti, paįvairinti ukrainiečių radio pusvalandį. Pranešėjo kalba buvo sutikta nenurimstančiu plojimu. Toliau sekretorius ir iždininkas p. Daudzvardas papildė prof. Biržiškos kalbos dalį liečiančią pernai d-jos nuveiktus darbus. Išrinkta penkių žmonių valdyba. Ją sudarė: prof. Vailionis, dr. Purickis, prof. M. Biržiška, p. Daudzvardas ir p. Bertavičius. Revizijos komisija išrinkti p. p. Vaitiekūnas, Lavrikas ir Maciukevičius. P. Daudzvardas painformavo susirinkimą apie ŠEVČENKOS MINĖJIMĄ, kuris įvyks balandžio mėn. 5 d. Šaulių sąjungos salėj. Paminėjime būsią skaitomos paskaitos lietuvių ir ukrainiečių kalbomis deklamacijos, solo padainuosią lietuviškai ir ukrainiškai p. Nagrodskis ir p-lė Nekrašaitė.


Gruodžio 9 dieną laikinai einantis Lietuvos Respublikos prezidento pareigas A.Brazauskas priemė žinomo nepriklausomos Lietuvos laikų Japonijos ambasadoriaus Sugiharos sūnų Hore Sugiharą su žmona ir jį lydinčius asmenis. Svečias pasveikino A.Brazauską išrinkus jį į garbingą postą, palinkėjo sėkmingo darbo ir įteikė Japonijos imperatoriaus laišką. Vizito tikslas - įvertinti padėtį Lietuvoje ir nuspręsti, kuo Japonija galėtų padėti, pavyzdžiui, žemės ūkio mašinomis fermeriams. Tačiau japonai kol kas nežino, kaip jas atgabenti. Japonai neatsisakytų padėti ir medicinos aparatūra, instrumentais, teikti kitą labdaros pagalbą. Pasak H.Sugiharos, galima ir tokia parama, kuri turėtų įtakos Tarptautiniam valiutos fondui, nes Japonijos vaidmuo šioje organizacijoje labai didelis.


Prezidentas Sukarnas pareiškė, kad Indonezija pasirengusi vėl pradėti derybas su Olandija Vakarų Iriano klausimu, bet tik tuomet, kai Haga aiškiai pritars principams, numatantiems perduoti Džakartai Vakarų Iriano valdymą, sutelkiant vietos gyventojams laisve pasirinkti. Šis pareiškimas yra prezidento atsakyme į einančio SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tano kreipimąsi. U Tanas praėjusią savaitę pranešė, kad Olandija esą, sutinkanti apsvarstyti Amerikos diplomato Bankerio pasiūlytus principus. „Faktiškai nematau Jokių priežasčių toliau atidėlioti derybas”, — sakoma Sukarno atsakyme. „Tačiau, antra vertus, atvirai kalbant iki šiol aiškiai neįsivaizduoju Olandijos vyriausybės pozicijos”.


„Journal de Genéve“ apie mūsų santykius su lenkais.

Vienas palankiausių lenkams laikraščių ,,Journal de Genève“ 344 nr. įdėjo vedamąjį straipsnį apie lietuvių lenkų santykius. Čia paduodame jo vertimą. „Ar nori lenkai pabaigos ?“ „Lenkų lietuvių byla dar kartą stojo prieš tarybą tokiam pat padėjime, kokiam taryba ją paliko. Po paskutinės sesijos Karaliaučiuj įvyko derybos, ir jų rezultatai buvo menki. Pasirašyta pasienio susisiekimo konvencija, kuri apsiriboja esamos būklės konstatavimu; svarbesnis klausimas tranzito, geležinkelių, pašto, telegrafo susisiekimo, prekybinių santykių tarp abiejų kraštų ir t. t. nepadaryta ne vieno žingsnio priekin. Pagaliau, kas dėl politinių problemų, paprastai konstatuota, kad Lenkija ir Lietuva abi surištos Kelogo paktu. Tautų Sąjungai ši byla yra tikrai nemaloni. Korfu įvykio metu buvo pasakyta, kad Italija yra didelis kraštas, kad Tautų Sąjunga yra naujai susidariusi ir trapi. Praėjo daug laiko, ir Tautų Sąjunga atsistojo prieš mažiausią Europos valstybių. Jei taryba jaučiasi suparaližuota prieš p. Voldemarą, tai kuomet galima tikėtis matyti ją veikiant? Nėra sunkumo patirti, kas reikėtų daryti. Pažymėtina, kad šioj jau daugiau negu metus vilkinamoj byloj, dar nebuvo kreiptasi patarimų į techniškas sekretariato tarnybas, kurios, mes tai žinom, turi minčių dėl galimo šios bylos išsprendimo. Tarptautiniame gyvenime problemos jau būna pusiau išspręstos, jeigu joms nustatyta tinkama procedūra. Taryba šioj srity gali autoritetingai pasireikšti. Bet būtų visai nenaudinga priiminėti rezoliucijos, jeigu nebūtų nutarta priversti Lietuvą būtinai priimti jas. Tam neturinčios tiesioginio veikimo priemonių tarybos autoritetas yra per mažas. Tam reikėtų labai stiprių diplomatinių ir ekonominių spaudimų. Labai dažnai buvo bandoma pateisinti tarybos nuolatinių narių buvimas tuo, kad didžiausios valstybės gali patiekti Tautų Sąjungos dispozicijon jų politinę įtaką. Štai mes esame akivaizdoj atvejo, kur įtaka labai reikalinga. Ar ji vykdoma? Deja, yra daug priežasčių į ši klausimą atsakyti neigiamai. Pirmiausia reikia pripažinti, kad sėkmingas spaudimas Lietuvos atžvilgiu yra sunkus. Tai beveik neprieinamas mažas kraštas, neturįs nei finansinių nei ekonominių rūpesčių, gerai apsaugotas Sovietų kaimynyste, jei ne draugingumu. Be to, didžiosios valstybės neatsargiai ir lengvai nustojo vienintelio užstato, kurį jos turėjo lietuvių atžvilgiu: Klaipėdos. Kas rimčiau, kuomet reikia sužinoti, kas stos priešaky, visi šalinasi. Nereikia pasitikėti Vokietija, kuriuos politika šioj byloj yra viena neaiškiausių. Ji visados pasirengusi sustabdyti rimtą konfliktą, galintį blogai pasibaigti, bet ne galutinai pabaigti su pavojinga būkle. Kitos didžiosios valstybės dėl indeferentiškumo Lenkijos atžvilgiu, pagarbos Vokietijai ar baimės prieš Rusiją yra taip pat ištižusios. Bet yra ir artimesnių tiesioginai suinteresuotų valstybių: Latvija kenčia nuo nutraukimo susisiekimo su Liepojos uostu, ir visos Pabaltijo valstybės žino, kad Vilnius kuomet nors galės sukelti karą, kuriame Sovietai vaidins pirmą vaidmenį, o jos bus pirmosios aukos. Kas aiškiai pastebima šioj byloj, tai Lenkijos diplomatinis izoliavimas. Kur jos draugai? Kur jos sąjungininkai. Visi pripažįsta, kad Vilnius yra lenkų miestas ir kad yra svarbu užpildyti ši spraga Europos sienoj. Bet daugumos kraštų viešoji nuomonė negali užmiršti, kad lenkai paėmė Vilnių ginklų jėga ir priešingai Tautų Sąjungai. Šis atminimas naudingas lietuviams, kurie tarp kita ko ne nusipelnė jo, nes padarė taip Klaipėdoj. Tačiau lenkai apsiriktų, darydami Tautų Sąjungą atsakingą už jos nepasisekimą: jų padėtis nebūtų geresnė, jų izoliavimas nebūtų mažesnis, jeigu Tautų Sąjunga neegzistuotų. Reikia pripažinti, kad Lenkija šioj byloj parodė nepaprastą kantrumą. P. Zaleskis prie tarybos stalo prieš p. Voldemarą yra didžiausio ramumo atvaizdas. Kai kurie išveda, kad lenkai tikrumoj nenori greito ir galutinio


AMERIKOS GINKLUOTŲJŲ PAJĖGŲ MANEVRAI FILIPINUOSE

Kaip praneša agentūros Frans Pres korespondentas, šiandien šiaurinėje Filipinų dalyje prasidėjo dideli Amerikos ginkluotųjų pajėgų manevrai. Juose dalyvauja apie 60 tūkstančių žmonių, atvežtų čia daugiausia iš Amerikos bazių Japonijoje, dešimtys laivų ir apie 400 lėktuvų. Pranešime nurodoma, kad dabartiniai manevrai yra didžiausi Ramiajame vandenyne nuo antrojo pasaulinio karo laikų.


BEIRUTAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Spaudos pranešimais, Izraelio ginkluotosios pajėgos vykdo netoli Sirijos sienos plačius karinius manevrus, kuriuose dalyvauja parašiutininkų, tankų ir artilerijos dalys. Spauda pažymi, kad manevruose yra Vakarų valstybių karo atašės. Taip pat pranešama, kad kartu visu Sirijos pasieniu „manevrų” dingstimi toliau koncentruojama turkų kariuomenė. Turkijos ir Izraelio kariuomenės manevrai, rašo Sirijos laikraščiai, kelia nerimą Sirijoje. Spauda praneša, kad Jordanijos radijas pradėjo kampaniją prieš Siriją. Jis ragina Sirijos karius ir civilius gyventojus kilti prieš dabartinę Sirijos armijos vadovybę ir prieš teisėtą Sirijos vyriausybę.