JAV pradeda branduolinius bandymus atmosferoje

VAŠINGTONAS. III. 3. (TASS-ELTA). JAV prezidentas Kenedis, kalbėdamas per televiziją ir radiją, pareiškė, kad Jungtinės Valstijos balandžio mėnesio pabaigoje pradės branduolinio ginklo bandymų seriją atmosferoje. Kenedis pareiškė, kad šie bandymai bus vykdyti viršum Ramiojo vandenyno ir truks 2–3 mėnesius. Didele JAV prezidento kalba buvo mėginama pateisinti šią agresyvią akciją. Kenedis pažadėjo padaryti viską, kas galima, kad iki minimumo būtų sumažinta žalinga radioaktyvių nuosėdų nuo branduolinių sprogimų atmosferoje įtaka. Kenedis pareiškė, kad surengti seriją branduolinių bandymų atmosferoje esą, reikalaują JAV nacionalinio saugumo interesai. Iškreiptai nurodęs Vakarų ir Rytų derybų nusiginklavimo klausimu ir, konkrečiai, derybų dėl branduolinių bandymų uždraudimo istoriją, Kenedis suvertė Tarybų Sąjungai kaltę, kad nebuvo susitarta dėl branduolinio ginklo bandymų uždraudimo. Prezidentas pareiškė, jog Tarybų Sąjungos laimėjimai gaminant branduolinį ginklą „verčia“ Jungtines Valstijas bandyti savo branduolinį ginklą, kad „būtų galima išlikti po bet kurios staigios atakos ir kirsti triuškinamą smūgį atakavusiems“. Savo kalboje Kenedis taip pat pareiškė, kad, jeigu Tarybų Sąjunga sutiks priimti bendrą Anglijos–Amerikos pasiūlymą sudaryti sutartį dėl branduolinių bandymų uždraudimo ir jeigu tokia sutartis bus pasirašyta bei įsigalios iki balandžio mėnesio pabaigos, tai Jungtinės Valstijos nepradės bandyti branduolinio ginklo atmosferoje. Šiuo atveju Kenedis niekuo nerizikavo, gerai žinodamas, kad Tarybų Sąjunga atmeta JAV ir Anglijos siūlomą inspekcijos sistemą, kaip visiškai nepriimtiną. Prezidentas pridūrė, kad, jeigu Tarybų Sąjunga priims Anglijos–Amerikos projektą, jis ir Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas „laikys esant tinkama susitikti su N. Chruščiovu Ženevoje, kad būtų galima pasirašyti galutinai paruoštą paktą“. Paskelbęs, jog nutarta vykdyti seriją branduolinių sprogdinimų atmosferoje, JAV prezidentas palaikė reikalinga kalbėti apie tai, jog jis ir jo vyriausybė siekia, kad nusiginklavimo derybos būtų sėkmingos. Kenedis pažadėjo, kad Jungtinės Valstijos 18kos valstybių nusiginklavimo komitete, kuris savo darbą pradeda Ženevoje kovo 14 d., pasiūlys seriją nusiginklavimo planų, kuriuos prezidentas pavadino „pagrindinio taikos siekimo“ planais. Tuo pačiu prezidentas, iš esmės, patvirtino nuomonę, kad JAV laiko nusiginklavimo komiteto darbą patogia galimybe sušvelninti neigiamą pasaulio visuomenės pažiūrą į tai, kad Jungtinės Valstijos atnaujina branduolinius bandymus.


Nors Katedros aikštė trečiadienio pavakarę ir nebuvo tokia pilna, kokia būdavo (kaip ir Vingio parkas) 1988 metų vasarą, tačiau Sąjūdžio dešimtmečio minėjimas prie Vilniaus šventovės tapo įvykiu, kuris neabejotinai sukėlė ne tik gausybę prisiminimų tiek scenoje vėl stovėjusiems Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nariams, tiek sceną supusiems tūkstančiams minėjimo dalyvių. Ir vieniems, ir kitiems negalėjo nekilti minčių, kad du kartus įbristi į tą pačią upę iš tikrųjų neįmanoma. “O, šimtas metų!” - buvo girdėti sveikinantis žmones. Kai kurie prisipažino nesimatę nuo 1990-1991 metų. Tada dar ne žili per prabėgusį laiką pražilę, tada dar buvę liaunučiai jaunikaičiai, dabar atsivedę į Katedros aikštę jau savo vaikučius, žinančius apie didžiąją Sąjūdžio bangą tik iš pasakojimų, kaip pasakas. Tada gaudyte gaudę kiekvieną užuominą apie laisvę, dabar jau devintus metus gyvenantys laisvoje Lietuvoje, o vaikučiai ir gimę laisvėje. Tie patys, bet kitokie. Kai į Katedros aikštę iš garsiakalbių pasipylė didžiojo 1988 metų rugpjūčio 23 dienos mitingo įrašo fragmentai, laikas trumpam lyg ir sugrįžo atgal. Žmonės lengvai atspėjo anuomet kalbėjusiųjų pavardes iš jų balsų: “Marcinkevičius!” “Geda!” “Juozaitis!” “Saja!” “Landsbergis!” Į anuos nepaprastus metus nukėlė ir Regimanto Adomaičio perskaitytas steigiamojo Sąjūdžio suvažiavimo Geros valios pareiškimas, kurio daugelis tezių stebėtinai aktualios ir dabar. Vėl grįžus į šiandieną minėjimą vedęs Algirdas Kaušpėdas pakvietė pasisakyti Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narius Julių Juzeliūną, Arvydą Juozaitį, Romualdą Ozolą, Kazimierą Prunskienę, Zigmą Vaišvilą, Alvydą Medalinską, Vytautą Landsbergį. Galop paprašė, kad iš minios į sceną ateitų Prezidentas Valdas Adamkus, ir suteikė žodį Justinui Marcinkevičiui. Poeto perskaitytos 1988 metų eilės skambėjo kaip šiandien rašytos. Žmonės šilčiausiai sutiko Prezidentą Valdą Adamkų ir Vytautą Landsbergį. Šiltai ir Justiną Marcinkevičių, Romualdą Ozolą, Julių Juzeliūną. O kai pradėjo kalbėti Arvydas Juozaitis, Vytautui Landsbergiui teko žmones raminti, kad netriukšmautų ir leistų pasisakyti. Nenorėta klausytis ir Kazimieros Prunskienės. Žmonėms neįsakysi. Vytautas Landsbergis mėgino sušvelninti priešpriešą ir diplomatiškai aiškino, jog esminiu klausimu pasitikėjimo ir pagarbos verta ir šiandien tiek visa iniciatyvinė grupė, tiek tūkstančiai kitų žmonių: “Aš neabejoju, jeigu laisvai Lietuvai iškiltų grėsmė, stotume vėl visi - tie šimtai tūkstančių ir mes trisdešimt penki, kurie kasdienybėje gal pasibarame”. Minėjimas baigtas Lietuvos himnu ir Baltijos kelio daina, priminusia, kad lemtingu momentu iš tikrųjų gebame susiimti už rankų, neklausdami nei vardų, nei pažiūrų.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Šiandien paskelbtas Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nuolatinės valdybos pareiškimas apie socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo Deklaraciją ir Taikos manifestą. Pareiškime pabrėžiama, kad BŽLS, ištikima darbo žmonių interesams, darbininkų ir valstiečių sąjungai, Bulgarijos Tarybų Sąjungos draugystei, socialistinių šalių vienybei, visada ir visomis aplinkybėmis saugos kaip akies vyzdį šventą Bulgarijos komunistų ir žemdirbių vienybę vardan Tarybų Sąjungos vadovaujamos socialistinės stovyklos bendros kovos. Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nariai atiduos visą savo energiją taikai ginti. Suvienytųjų žemdirbių vardu, sakoma pareiškime, Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nuolatinė valdyba visiškai remia šiuos du puikius dokumentus, kurie labai reikšmingi visai pažangiajai žmonijai ir visiems veikėjams bei organizacijoms, atiduodančioms savo jėgas kovai už socializmo pergalę, už taiką.


Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras su dideliu pasitenkinimu sveikina tą faktą, kad Eviano derybose pasirašytas susitarimas nutraukti ugnį ir kiti susitarimai. Šie susitarimai atveria kelią į taiką Alžyre, įgalina užmegzti naujus draugystės ir bendradarbiavimo santykius tarp Prancūzijos ir Alžyro, kuris gali pagaliau tapti nepriklausomas, sakoma Prancūzijos Kompartijos Politbiuro pareiškime. Pareiškime pabrėžiama, kad nuo pirmųjų karo Alžyre dienų Prancūzijos Komunistų partija kovojo už tai, kad būtų pripažinti alžyriečių tautos reikalavimai suteikti jai laisvę. Alžyriečių tautos pergalė, pabrėžiama pareiškime, taip pat yra Prancūzijos darbininkų klasės ir liaudies pergalė, nes jos kovojo už taikų Alžyro klausimo išsprendimą. Tai taip pat viso pasaulio taikingųjų jėgų pergalė. Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras ragina visas taikingąsias jėgas nuolat stiprinti budrumą, kad būtų sužlugdytas bet koks mėginimas sabotuoti Eviane sudarytus susitarimus. Reikia, nurodoma pareiškime, užmegzti tarp prancūzų ir alžyriečių tautų naujus santykius, pagrįstus laisve, lygybe ir savitarpio interesų gerbimu.


Didžioji privatizacija: lūkesčiai ir tikrovė;Dr. Laima Andrikienė;III dalis;Ar reikėjo išradinėti dviratį?

Vyriausybės 1997 m. vasario 11 d. nutarimu Nr. 109 akcinė bendrovė “Klaipėdos smeltė” taip pat buvo įtraukta į sąrašą įmonių, privatizuojamų viešo tarptautinio konkurso būdu. “Klaipėdos smeltės” įstatinis kapitalas buvo 38,028 mln. Lt, valstybei priklausančių akcijų (89,5 proc.) nominali vertė - 34,038 mln. Lt. Bendrovėje dirbo 1150 darbuotojų, pagrindinės veiklos rūšys - trąšų, medienos, maisto produktų, metalo laužo, cemento krova. O didžiausias “Smeltės” turtas - apie du kilometrai krantinės. Bet norint ja efektyviai naudotis būtinai reikia nemažų investicijų prieplaukai gilinti ir infrastruktūrai gerinti. Tačiau po didelio Susisiekimo ministerijos atlikto “aiškinamojo darbo” Vyriausybės kuluaruose ir spaudimo Europos reikalų ministerijai bei viešo konkurso komisijai transporto įmonėms privatizuoti (pirmininkas - Europos reikalų ministerijos Privatizavimo departamento direktoriaus pavaduotojas A. Ramanauskas) 1997 m. balandžio 14 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 443 AB “Klaipėdos smeltė” buvo išbraukta iš sąrašo įmonių, privatizuojamų tarptautinio konkurso būdu. Po to Vyriausybės 1997 m. birželio 25 d. protokoliniu sprendimu Susisiekimo ministerijai buvo pavesta parengti įmonės privatizavimo programą ir skelbti privatizavimo konkursą. Privatizavimą vykdė Valstybinė privatizavimo agentūra. Privatizavimo programa buvo paskelbta 1997 m. rugsėjo 22 d., bet, skirtingai nuo Lietuvos telekomo privatizavimo, skelbimai nepasirodė jokiame užsienio laikraštyje, todėl buvo aišku, jog “Smeltę” ketinama parduoti pirkėjui iš Lietuvos. Susisiekimo ministerijos siūlymu be rimto pagrindimo ir turto vertinimo buvo nustatyta ir pradinė akcijų paketo kaina - 102 mln. Lt. Paraiškos buvo priimamos iki 1997 m. gruodžio 3 d. Nors potencialūs pirkėjai buvo įsigiję 13 informacinių rinkinių, tačiau iki nustatytos dienos negauta nė vienos paraiškos. Nauja “Klaipėdos smeltės” privatizavimo programa buvo paskelbta 1998 m. balandžio 15 d. Pradinė kaina nebuvo skelbiama. Paraiškos buvo priimamos iki birželio 1 d. Ir vėl: nors informacinius rinkinius įsigijo net dvylika galimų pirkėjų, bet paraišką iki nustatytos datos pateikė tik vienas - Vakarų Lietuvos pramonės ir finansų korporacija (toliau - Korporacija), kuriai jau priklauso dalis didžiausių pajūrio įmonių (AB “Klaipėdos mediena”, UAB “Girių bizonas”, AB “Klaipėdos kartonas”, AB “Eglė”; “Vakarų statybos” grupė: Lietuvos ir Rusijos bendra įmonė “Gargždų mida”, “Gargždų statyba”, “Statvita”, “Klaipėdos kranai”, “Klaipėdos monolitas”, ir kitos; per 1992-1995 m. privatizaciją Korporacija įsigijo daugiau kaip 20 buvusių valstybinių įmonių kontrolinius akcijų paketus). Korporacija dalyvavo ir steigiant “Vakarų banką”. Kaip žinia, šios Korporacijos pagrindiniai akcininkai ir valdybos nariai yra S.Paulauskas (Korporacijos valdybos pirmininkas), R.Stonys (buvęs “Vakarų banko” tarybos pirmininkas, dabar - Korporacijos valdybos narys), A.Bosas (Lietuvos ir Rusijos bendros įmonės UAB “Stela Vitae” valdybos pirmininkas, Korporacijos valdybos narys), M.Gusiatinas (“Klaipėdos nafta”), P.Kravtas (buvęs “Vakarų banko” prezidentas ir valdybos pirmininkas) bei kiti. Atkreipsiu dėmesį, kad P.Kravtas šiuo metu yra sulaikytas ir leidžia laiką Lukiškėse, jo akcijos areštuotos. Kadangi AB “Klaipėdos smeltė” aukščiau minėtu Vyriausybės nutarimu buvo išbraukta iš sąrašo įmonių, privatizuojamų tarptautinio konkurso būdu, Vyriausybės pritarimo būsimam kontraktui nereikia. Sprendimui priimti pakanka Privatizavimo komisijos teigiamo sprendimo. Todėl, matyt, “Klaipėdos smeltė” bus parduota tik už 45 mln. Lt Vakarų Lietuvos pramonės ir finansų korporacijai ir už pažadą per artimiausius penkerius metus investuoti dar 75 mln. Lt. Neabejoju, jog Vakarų Lietuvos pramonės ir finansų korporacija viena nebūtų pajėgusi sukaupti tokios apimties investicijų paketo. Todėl jos ketinimai pritraukti vienos iš Norvegijos (ar kitos Vakarų valstybės) bendrovių kapitalą - sveikintini. Kelia abejones viena: kiek buvo galima gauti už “Smeltės” privatizavimą, jei procesas būtų buvęs skaidrus ir viešas, jei jame būtų dalyvavę potencialūs pirkėjai iš užsienio, kurie būtų sudarę bent minimalią konkurenciją. Nes tik konkurencija (dar pridurčiau - sąžininga konkurencija) gali garantuoti gerą privatizuojamo objekto kainą ir pakankamą investicijų apimtį. Nei uždaras konkursas, nei tiesioginės derybos tokių rezultatų pasiekti neleis. Privatizavimo sėkmės neužtikrins ir ministerijos vadovo pareiškimai, kad jis turįs pirkėją, raginimai atsisakyti konkursinio privatizavimo, prisidengiant noru paspartinti privatizavimo procesą ir greičiau parduoti valstybei priklausančias akcijas. Tai ne tik atbaido potencialius tos įmonės pirkėjus, bet kelia abejonių ir dėl visos privatizavimo programos skaidrumo ir realizavimo viešumo. Belieka pridurti, jog jeigu “Klaipėdos smeltė” būtų privatizuojama pagal patikrintas taisykles ir jos privatizavimas būtų buvęs viešesnis ir skaidresnis, tai ir rezultatai būtų buvę geresni. Torių demokratija Skaitantiems šį straipsnį patartina nepamiršti Lietuvos Algirdas Vaitkūnas Kas yra torių demokratija? Torių demokratija, arba Benjamino Disraeli (Dizraelis) konservatizmas, yra glaudžiai susijęs su šio žymaus konservatorių politiko, konservatorių partijos vadovo (1868-1881 m.) vardu. Tačiau nereikėtų manyti, kad torių demokratija jau iš pat pradžių buvo aiškus ir pripažintas terminas. Jis tebėra problemiškas, nors torių demokratijos ir Konservatorių partijos specialistai tvirtina, kad šis terminas yra ne tik visiškai pagristas, bet ir pakankamai lankstus. Torių demokratijos pradžią žymi 1867 m. B.Disraeli iniciatyva įvykdyta rinkimų reforma. Vieni istorikai šią ir kitas B.Disraelio reformas vadina torių demokratija, o kiti - konservatorių politika nuo B.Disraeli iki šių dienų, nors po 1884 m. rinkimų reformos daugumai vyrų gavus rinkimų teisę, Didžioji Britanija tapo demokratine šalimi. Po šios rinkimų reformos vartojant torių demokratijos terminą buvo siekiama labiau pabrėžti, kad tai konservatorių įvykdyti pertvarkymai. Be to, patys konservatoriai į vykdomas reformas žiūrėjo skirtingai. Ministras B.Disraeli ryžtingai ėmėsi 1867 m. rinkimų reformos, o ministras pirmininkas lordas Derbi (Derbis) ją vadino šuoliu į nežinią. Jis labai bijojo, kad rinkimų reforma nesukeltų anarchijos, kad nebūtų pažeistos tradicijos ir šalis neprarastų to, ką sukaupė per šimtmečius. Kita vertus, Konservatorių partija negalėjo ignoruoti gyvenimo keliamų klausimų ir jų nespręsti. Todėl lordas Derbi pritarė, anot jo, rizikingam sumanymui reformuoti rinkimų sistemą. Lordų rūmų narius gąsdino vien torių demokratijos termino vartojimas svarstant 1867 m. rinkimų reformos projektą. Jie bijojo, kad nebūtų įgyvendinti dar anksčiau radikalų ir tredjunionų siūlyti visuotinių rinkimų projektai ir sužlugdyta šalies politinė santvarka. Turėjo praeiti šiek tiek laiko, kad torių demokratija būtų pripažinta. Žymus Konservatorių partijos veikėjas Randolphas Churchillis (Randolfas Čerčilis) palaikė torių demokratiją, kuri numatė pasitelkti senas valstybės institucijas didelėms reformoms. XIX a. 9 dešimtmetyje lordas Georgas Hamiltonas sakė, kad torių demokratija yra labai gražus ir populiarus šūkis einant į priekį, bet ką tai reiškia, jam pačiam nebuvo visiškai aišku. Iš pradžių net kai kurie žymūs konservatoriai, pavyzdžiui, lordas Salisbury (Selisberis), po B.Disraeli tapęs Konservatorių partijos vadovu, torių demokratiją vadino iliuzija. Mat tradiciškai nusiteikę konservatoriai nepasitikėjo demokratija, bijojo jos neigiamų pasekmių. Kitos partijos manė, kad torių demokratija - prasimanytas terminas, kuriuo siekiama užmaskuoti nerealius darbininkų laimėjimus. Iš tikrųjų rūpinimasis žmonėmis, jų gerove tapo Konservatorių partijos galutiniu tikslu. Pradėjus keisti politiką, B.Disraeli, veikiant R.Churchilliui, po to vadovaujant Salisbury, Balfourui (Balfūras) ir kitiems, Konservatorių partija vykdė tikrąją savo paskirtį - tapo tautos partija, siekiančia visų žmonių gerovės ir laimės. Konservatoriai rėmėsi ilgų dešimtmečių gyvenimo praktika ir logikos principais. Be to, Konservatorių partija pagyvino visų valdžios grandžių ir visų politikos sričių veiklą drąsiomis idėjomis. Tuo tarpu torių demokratijos terminas nebuvo vienareikšmiškai suprantamas, net įgavęs įspūdingą formą ir turinį, kai buvo priimta daug svarbių įstatymų ir įvykdytos didelės reformos. Čia svarbios monarchijos institucijos buvo priderintos, kaip beveik visur, prie konstitucinės demokratijos. Ateina torių demokratijos laikas Torių demokratijai turėjo ateiti laikas, atsirasti ryžtingų politikų. Prie to buvo einama naudojantis ankstyvesne partijos patirtimi, remiantis XVIII a. torių reformų šalininkų Bolingbroko’o (Bolingbrokas) ir Pitto Jaunesniojo politika, nors tuo metu buvo vadovaujamasi principu, kad nuosavybė, o ne žmonės turi būti atstovaujami parlamente. Keičiantis visuomenės struktūrai XIX a. pirmoje pusėje radikalai aktyviai reikalavo rinkimų reformos. Jie tvirtino, kad šalies gyventojai turi turėti rinkimų teisę nepaisant jų nuosavybės dydžio. Šią problemą aštrino ir tai, kad parlamentas vaidino svarbiausią vaidmenį politiniame gyvenime, o jo rinkimų tvarka buvo atsilikusi. Todėl XIX a. pirmoje pusėje rinkimų reforma buvo viena svarbiausių Didžiosios Britanijos problemų. Rinkimų tvarką reformuoti reikalavo 1824 m. įteisinti tredjunionai, kurių vadovai buvo linkę spręsti ginčus kompromisais, o ne revoliucinėmis priemonėmis. Tuo tarpu daug bedarbių ir revoliucingai nusiteikusių darbininkų išvyko į Ameriką, Australiją ir kitas šalis. Tuo metu ir vėliau valstybinė Anglikonų bažnyčia vaidino svarbų vaidmenį šalies gyvenime. Tai matydami toriai manė, kad vienas svarbiausių jos uždavinių - derinti atskirų visuomenės grupių interesus, stiprinti šalies socialinę harmoniją. Nors daugelis konservatorių palaikė socialinės darnos ir pastovumo idėją, politinėms institucijoms, jų praktinei veiklai dar trūko darnumo. Kai kurie toriai, ypač rašytojai, vaizdavo visuomenę pagal nusistovėjusią hierarchiją. Bet socialinės harmonijos idėja buvo vienas iš motyvų B.Disraeli ir vėlesniems konservatorių vadovams eiti socialinių reformų keliu. Be to, toriai gaudavo daugiau balsų per rinkimus ten, kur Anglikonų bažnyčios pozicijos buvo stipresnės. Dažnai anglikonų kunigai miestuose netiesiogiai atlikdavo partijos darbą, supažindindami verslo ir kitų sričių specialistus su torių gyvenimo ir darbo stiliumi. Anglikonų bažnyčios moralinė ir kitokia parama stiprino Didžiosios Britanijos politinę santvarką. Nepaisant žymių politikų Castlereaghio (Kasleris), Palmerstono ir kt. priešinimosi, 1832 m. įvykdžius rinkimų reformą, Didžioji Britanija tapo demokratiškiausia Europos valstybe. Todėl joje greičiausiai formavosi parlamentinė santvarka, vyriausybės atsakomybė parlamentui, palengva mažėjo monarchų vaidmuo politiniame gyvenime, didėjo rinkėjų įtaka parlamento sprendimams ir t. t. B.Disraeli suprato šias demokratines tendencijas, bet matė, kad daugelis gyventojų, ypač neturintys rinkimų teisės amatininkai ir darbininkai, yra nepatenkinti 1832 m. rinkimų reforma. Tai aiškiai parodė čartistai, reikalavę kur kas platesnių politinių teisių ir pirmiausia išplėsti rinkimų teisę. Jie ieškojo būdų įgyvendinti darbininkų nuostatą, kad žmogus, neturintis rinkimų teisių, nėra žmogus. B.Disraeli aiškiai skyrė populiarias nuolaidas nuo demokratinių reformų. Bet jis dar nebuvo nusiteikęs pereiti prie demokratijos kaip valdymo formos tikrąja žodžio prasme. Tačiau jis buvo pirmasis iš XIX a. politikų, kreipusių partijos veiklą demokratijos link. XIX a. viduryje konservatorių opozicija Bendruomenių rūmuose veikė vadovaujama B.Disraeli. 1852 m. ruošiantis parlamento rinkimams, konservatoriai paskelbė manifestą, kuriame reikalavo ištirti rinkimų reformos būtinumą. Bet daugelis politikų nuogąstavo dėl to, kaip pasielgs gavę rinkimų teisę amatininkai ir kvalifikuoti darbininkai, nes dar buvo gyvi čartistų veiklos įspūdžiai. Čartistų veiksmai nesiderino su daugelio anglų tradicijomis, politinės veiklos būdais. B.Disraeli laikėsi monarchijos, diduomenės ir darbininkų bendradarbiavimo idėjos. Išaugusių tredjunionų vadovai buvo reformų šalininkai, stengėsi spręsti ginčus kompromisais su darbdaviais ir valdžios atstovais. Matyt, taip buvo dėl to, kad darbininkų ir kitos organizacijos galėjo veikti legaliai, buvo religijos, spaudos ir kitos demokratinės laisvės. Be to, didžiąją Konservatorių partijos narių dalį sudarė amatininkai ir darbininkai. Nė viena partija negalėjo tikėtis efektyvios veiklos be aktyvaus amatininkų ir darbininkų dalyvavimo. Todėl R.Churchillis laukė tų dienų, kai konservatyvūs darbininkai, amatininkai užims vietas parlamente, ir reikalavo daryti viską, kad jie būtų išrinkti į parlamentą. B. d.


Partijos miesto komitetas apie darbą jaunimo tarpe

Lietuvos KP miesto komiteto biuras apsvarstė klausimą apie dviračių gamyklos partinės organizacijos idėjinį-auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe. Ataskaitą padarė partinės organizacijos sekretorius drg. Gureckas. Jaunimas sudaro daugiau kaip 60 procentų visų dirbančiųjų įmonėje. Dauguma jaunuolių ir merginų aktyviai dalyvauja socialistiniame lenktyniavime už garbingą Didžiojo Spalio 40-ųjų metinių sutikimą, įvykdydami ir viršydami pamainos normas. Darbo šaunumo pavyzdį rodo komjaunimojaunimo brigados, kurioms vadovauja drg. drg. Nemanius, Pociūtė ir Banevičiūtė. Daugelis jaunųjų darbininkų yra racionalizatoriai ir išradėjai. Eilė jaunų specialistų ir gamybos novatorių iškelti į vadovaujantį darbą meistrais, barų, pamainų viršininkais. Visuose cechuose sukurtos pirminės komjaunimo organizacijos. Rengiami jaunimo poilsio vakarai. 14-oje sporto sekcijų užsiiminėja daugiau kaip 200 jaunuolių ir merginų. Veikia meninės saviveiklos rateliai. Kartu partijos miesto komiteto biuras atskleidė rimtus trūkumus auklėjant įmonės jaunimą. Partinė ir komjaunimo organizacijos mažai rūpinasi jo idėjiniu užsigrūdinimu, nepakankamai skiepija jaunuoliams ir merginoms meile savo profesijai, kolektyviškumą, draugiškumą. Dalis gamyklos komjaunuolių nesimoko politinio švietimo tinkle. Jaunimui maža skaitoma populiarių paskaitų. Partijos miesto komiteto biuras priėmė nutarimą, kuriame numatytos praktinės priemonės, kaip pagerinti idėjinį-auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe.


Konstitucinis teismas parėmė B.Jelcino nutarimą uždrausti Komunistų partiją, tačiau plačiau nepasmerkė vis dar galingo sovietinio komunizmo palikimo, rašo JAV laikraštis „The New York Times”. Teismo nariai priėjo išvadą, kad prezidento dekretai po sužlugusio pučo buvo teisėti. Tačiau teismas nusprendė, kad nuosavybės klausimas turi būti sprendžiamas civiliniuose teismuose. Šis juridinis sprendimas labai tolimas B.Jelcino šalininkų reikalavimui visiškai uždrausti partijos veiklą. Tolimas jis ir partijos nublankusių idealų bei istorijos reabilitavimui, ko siekė komunistai. Tai faktiškai juridinis kompromisas, kuris nepatenkina nei vienos, nei kitos šalies, bet leido vieniems ir kitiems garsiai pareikšti apie savo pergalę. Tačiau jau dabar aišku, kad šis sprendimas neturės didesnės tiesioginės įtakos politiniams įvykiams šalyje.


Artėjant referendumo dėl Alžyro apsisprendimo dienai, vis labiau didėja Prancūzijos policijos represijos prieš Prancūzijoje gyvenančius alžyriečius. Vienas užmuštas, apie 200 sužeistų — toks maždaug pastarųjų trijų dienų rezultatas. Demokratinės spaudos pranešimais, policija susidoroja su nieku nekaltais alžyriečiais neregėtai žiauriai, mušdama juos šautuvų buožėmis ir guminėmis lazdomis. Prancūzijos komunistų partijos Paryžiaus federacija pareikalavo „nedelsiant nutraukti šias provokacijas”. Senos departamento VDK profsąjungų susivienijimas, Paryžiaus universiteto antifašistinis frontas ir kitos organizacijos pareiškė griežtą protestą ir paragino imtis energingų priemonių, kad tokiam savavaliavimui būtų padarytas galas. Laikraštis „Jumanitė” pažymi, kad Senos departamento policijos prefektas, skųsdamasis, jog trūksta policininkų kovai su žudikais iš OAS, randa pakankamai policininkų kokios nors kavinės užpuolimui organizuoti ir taikiems lankytojams alžyriečiams ten mušti.


Protestai Italijoje prieš valstiečių demonstracijos sušaudymą San-Donačyje

ROMA, rugsėjo 11 d. (TASS-ELTA). Kaip jau buvo pranešta, šiomis dienomis San-Donačio kaime (Brindizio provincija) įvykusios valstiečių protesto demonstracijos prieš įmonininkų — vyno gamintojų ir spekuliantų savivaliavimą metu įvyko rimtas policijos ir valstiečių susirėmimas, kurio metu 3 žmonės buvo užmušti ir 7 sužeisti. Laikraštis „Unita” praneša, kad valstiečių demonstracijos sušaudymas sukėlė pasipiktinimą visoje Italijoje. Daugelyje Apulijos, Kampanijos, Toskanos, Lombardijos ir Pjemonto gyvenamųjų vietovių įvyko protesto manifestacijos prieš policijos vykdomas represijas.


VDR užsienio reikalų ministerijos atstovo pareiškimas

BERLYNAS, birželio 7 d. (TASS-ELTA). Agentūros ADN pranešimu, VDR užsienio reikalų ministerijos specialusis atstovas padarė pareiškimą, kuriuo atsakoma į Adenauerio pasisakymą Vokietijos suvienijimo klausimu ryšium su neseniai buvusia Gi Molė ir Pino kelione į Maskvą. Suvienijimas, pabrėžė atstovas, yra negalimas dėl to, kad Vakarų Vokietija yra Šiaurės Atlanto sąjungos narys. Jis priminė VDR ministro pirmininko O. Grotevolio gegužės 29 dienos pasiūlymus ir nurodė, kad Vokietijai suvienyti reikalingos vidaus ir užsienio prielaidos. Tokiomis prielaidomis būtų suartėjimas ir savitarpio supratimo pasiekimas tarp abiejų Vokietijos valstybių bei kolektyvinio saugumo sistemos sudarymas Europoje. Naujasis Adenauerio manevras, toliau kalbėjo oficialusis atstovas, yra nukreiptas visų pirma prieš sluoksnius, nesutinkančius su Bonos vykdoma karo politika, ir prieš tas jėgas Prancūzijoje, kurios yra už įtempimo švelninimą ir apsiginklavimo mažinimą. Be to, Adenauerio pareiškimo tikslas - atitraukti visuomenės dėmesį nuo derėjimosi dėl Saro. Tos machinacijos, pabrėžiama pareiškime, turi būti atmestos vokiečių tautos interesais.


Jungtinės Valstijos šiandien įvykdė dar vieną branduolinį sprogdinimą atmosferoje. Kaip nurodoma atominės energijos komisijos pranešime, šis, 23-asis sprogdinimas iš dabartinės Amerikos branduolinių bandymų serijos atmosferoje, buvo vykdytas Kalėdų salos rajone Ramiajame vandenyne.


Niekas taip nėra reikalingas vadovybės, kaip žmonių gyvenimas, ypač tauta. Koks nors gyvas organizmas jau gema suvienytas ir sutvarkytas tam tikrais gamtos įstatymais. Bet žmonės, tauta neturi vienybės, jei neturi geros vadovybės. Mat žmonės, tauta, susideda iš individų, kurių kiekvienas turi savo individualius tikslus. Tiktai gera vadovybė gali suorganizuoti individus ir sukurti bendrą tikslų jų veikimą. Jei pažiūrėsim istorijos, tai matom, kad tautos iškildavo ir nusmukdavo pagal tai — turėjo ar neturėjo gerą vadovybę. Kas iškėlė senąją Lietuvą ir padarė ją galingiausia Europos valstybe? Mindaugas, Gediminas, Algirdas, Kęstutis, Vytautas. Kur tik pažiūrėsim, visur matom, kad jei tauta pakildavo, tai būtinai jos prieky turėjo stovėti gera vadovybė. Šitas dėsnis yra taip aiškus, kad jo įrodinėti nėra reikalo. Bet dabar kyla klausimas, kas gali būti tautos vadovybe. Mūsų laikais tenka išgirsti nuomonių, kad tautai vadovauti gali ne tik žmonės. Dar geriau esą, jeigu tautai vadovaują idėjos. Idėjos daug geriau, negu žmonės, nes idėjos nemiršta ir gali amžinai vadovauti. O žmonės miršta ir dėl to žmonės mažiau tinką į vadus. Žinoma, tauta turi turėti savo idėjas arba ideologiją. Be savo ideologijos tauta negali būti. Bet jokia idėja negali pavaduoti asmens. Idėja yra perdaug abstraktiškas dalykas. Tai dvasinis pasyvus, egzistuojantis tiktai psichiniame pasauly elementas. Reikia, kad būtų kas idėją keltų, rodytų, būtų jos aiškintoju, skelbėju ir praktiškai ją gyvenimui taikintų. Kitaip sakant, greta abstraktiškų dvasinių idėjų tautai dar reikia konkrečių fizinių, gyvų vadų, kurie vestų tautą ir rodytų, kaip tas idėjas reikia gyvenime realizuoti, kurie būtų idėjų interpretatoriais ir vykdytojais. Vargas tautai, jei ji neturi vadų. Tokia tauta — tai organizmas be akių, tai valia be proto. Tokia tauta klaidžioja, išsimuša iš kelio ir labai dažnai žūva anarchijos pelkėse. Nieko tauta taip neturi bijoti, kaip to, kad ji neliktų be vadų. Tiesa, besisiūlančių į vadus niekad nestinga. Tokių yra net labai daug, Deja, maža tėra tinkančių į vadus, ir dėl to tauta turi labai atsargiai rinkti sau vadus. Iš kurių ženklų tauta gali pažinti, kuris vadas iš tikro tinka būti vadu ir kuris ne? Atsakyti į šitą klausimą sunku, nes nelengva nustatyti objektingas gero vado žymes. Bet vis dėlto pabandysim nors kai kurias tokias žymes nurodyti. Pirmoji, mūsų manymu, žymė vadas turi mokėti tautą jungti, vienyti. Kiekvienas, kurs tautą skaldo, į vadus netinka. Tautos vienybė yra jos gyvybės sąlyga. Nustojusi vienybės tauta skursta ir dažnai žūva. Tikras tautos vadas moka surasti tautą vienijančią ideologiją ir išvengti to, kas ją skaldo. Antra žymė — tai ištikimas tautos idėjai tarnavimas. Tikras tautos vadas tiktai savo tautai tarnauja, jos reikalus stato aukščiau viso ko. Jis tautą laiko tikslu, o ne įrankiu. Jis ne savanaudis ir tautos gerovė ir laimė yra ir jo individuali gerovė ir laimė. Bet, žinoma, vado tinkamumas pasirodo tik jo veikime ir dėl to patyrimas yra vyriausias tinkamumo kriterijus. „Iš jų vaisių pažinsite juos“ sako Evangelijos išmintis. Rytoj mes švenčiam mūsų Tautos Vado p. Antano Smetonos šventę. Mūsų tauta ji pripažino savo vadu, nes jame pamatė kaip tik mūsų aukščiau minimus kriterijus. Jis buvo tas, kurs visą savo gyvenimą tarnavo tautos vienybei. Kas netiki tepaskaito kad ir jo neseniai išleistų publicistinių raštų pirmą tomą: „Vienybės gairėmis“. Kai kiti draskėsi dėl pasaulėžiūros, norėdami vienas kitam prievarta užspausti savo pasaulėžiūros akinius ir mūsų tautai grėsė pavojus žūti pasaulėžiūros kovose, jis kūrė tautinę platformą, ant kurios galėtų stoti visi, be pasaulėžiūros, socijalių bei metafizinių skirtumų ir dirbti bendrą tautos darbą. Ir šiandien jis jau gali džiaugtis savo kūrybos vaisiais. Šiandien ant jo sukurtos platformos matom įvairių pasaulėžiūrų, įvairių įsitikinimų žmones ramiai sutartinai dirbančius tautos darbą. Ir vis daugiau mūsų tautiečių stoja ant jo sukurtos platformos. Kovos dėl pasaulėžiūros, dėl socijalių ir metafiziniu skirtumų mažėja. Jo vedama tauta ieško ne to, kas ją skiria, bet to, kas ją vienija! Ir antroji mūsų nurodyta žymė tinka Antanui Smetonai. Jis visą laiką ištikimai savo tautai tarnauja, jos reikalus stato aukščiau viso ko, tik jais rūpinosi, savo tautą laikė ne įrankiu kokioms nors internacijonališkoms idėjoms siekti, bet tikslu. Savo tautos labas buvo ir tebėra jo veikimo vyriausias tikslas. Šitai liudija jo raštai, žodžiai ir veiksmai, — visas jo gyvenimas. Pagaliau pats patyrimas geriausiai rodo, kad tai tikras tautos vadas. Jei šiandien mūsų tauta pripažįsta Antaną Smetoną savo vadu, tai tik patyrimo vedama, matydama ir vertindama jo darbus. Jis sunkiausiu laiku stojo tautos pryšaky. Jis vedė ją, nepaisydamas puolimų ir įtarimų. Jis privedė tautą prie nepriklausomybės. Mes netvirtinam, kad tai vieno žmogaus nuopelnas ir darbas. Visi dirbo. Bet vienas vedė, jis vienas buvo centru, kur susieidavo visi siūlai. Kai vėliau atėjo reikalas, Antanas Smetona vėl stojo tautos pryšaky, imdamas ant savęs visą atsakomybę už netikusių formų laužymą ir naujų kelių ieškojimą. Jis ištvermingai stovi sargyboj, ištvermingai kuria naujas formas ir pamažu jau matom tos kūrybos vaisius.


1998 m. spalio mėnesį Votsono tarptautinių santykių instituto prie Brauno universiteto (JAV) profesorius Dominickas Arielis žurnale “Current History” (“Šiuolaikinė istorija”, įkurtas 1914 m., skirtas tik tarptautinių santykių problemoms) rašė: “Ukraina vis dar priklauso nuo Rusijos energetikos. Tiesa, vieną tūzą savo rankose turi: per jos teritoriją eina Rusijos naftotiekiai ir dujotiekiai. Tačiau Rusija planuoja alternatyvinį dujotiekį per Baltarusiją. Savo ruožtu Ukraina stengiasi rasti alternatyvių energetikos tiekėjų. Buvo svarstoma, kaip gauti naftos ir dujų iš Baku per Odesą, tačiau kol kas jokių apčiuopiamų rezultatų nėra”. Tiktai lapkričio 1 d. Ankaroje Ukrainos vyriausybės delegacija sužinojo, kad Ukraina galėtų gauti tik kelis Kaspijos naftos lašus. Kažkodėl Vakarai teikia pirmenybę naujam naftotiekiui Baku-Džeichanas (per Turkijos teritoriją). Šis naftotiekis bendrovėms “Amocco”, “British Petroleum” ir kitoms atsieitų 4 mlrd. dolerių, o jau esamo naftotiekio Baku-Odesa-Brodai modernizavimas - tik 250 mln. dolerių. Kokios priežastys verčia Vakarus taip išlaidauti? Turbūt Turkija laikoma patikimesne JAV partnere negu Ukraina, vykdanti tradicinę daugiakryptę užsienio politiką. Tų krypčių tiek daug, kad politika darosi neapibrėžta. Be to, dabar Rusijai gresia raudonasis revanšas. Ukraina taip pat gali būti įtraukta į Rusijos jėgos lauką, ypač tuo atveju, jeigu Kijeve 1999 m. į valdžią ateitų kairysis prezidentas. Anot apklausų, Ukrainos orientacijos į Rytus nori dvigubai daugiau rinkėjų. Tai nereiškia, kad ukrainiečiai trokšta dar kartą susijungti su Rusija (apklausų duomenimis, tokių Ukrainos gyventojų yra ne daugiau kaip 30 proc.). Tačiau aišku, kad dauguma Ukrainos gyventojų pritaria neutralitetui: tai leistų Ukrainai balansuoti tarp Vakarų ir Rusijos. Ukraina nori palaikyti gerus santykius su Vakarais nevykdydama reformų. Ji sąmoningai renkasi užsienio politiką, paremtą savo valstybės, kaip tam tikros atsvaros Rusijos jėgai ir įtakai…


VLKIS CK iškilmingame Plenume komjaunimui įteiktas Lenino ordinas

Mūsų šalies jaunimas su nepaprastu džiaugsmu, didžiu dėkingumu Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei sutiko Žinią, kad komjaunimas apdovanotas Penktuoju ordinu - Lenino ordinu. Kovo 1 d. geriausieji iš geriausiųjų, daugmilijoninės tarybinio jaunimo armijos atstovai susirinko Didžiuosiuose Kremliaus Rūmuose į VLKJS CK iškilminga Plenumą, skirtą Lenino ordino įteikimui Visasąjunginei Lenino Komunistinei Jaunimo Sąjungai. Salėje - VLKJS CK nariai. respublikų, kraštų, sričių, Tarybinės Armijos komjaunimo organizacijų atstovai, tik ką pasibaigusio Visasąjunginio pasižymėjusių įsavinant dirvonus ir plėšinius komjaunuolių ir jaunuolių sąskrydžio delegatai, Maskvos komjaunimo aktyvas. Dalyvauja daug buvusių komjaunuolių, kurie šiuo metu dirba partinį, valstybinį, tarybinį ir ūkinį darbą. Svečių tarpe – jaunimo atstovai iš broliškųjų šalių - Kinijos, Bulgarijos, Čekoslovakijos, Rumunijos, Vengrijos, Lenkijos, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos, Vokietijos Demokratinės Respublikos ir VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio tarptautinio paruošiamojo komiteto atstovai. Prezidiume užima vietas draugai N. A. Bulganinas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, K. J. Vorošilovas, G. K. Zukovas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas. Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovus jaunimas sutinka ilgai nenutylančiais plojimais. Į salę įnešama VLKJS vėliava. Visi susirinkusieji vieningai pakyla iš savo vietų. Aidint karštiems plojimams, i garbės prezidiumą išrenkamas Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto Prezidiumas. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius M. P. Georgadzė perskaito TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsaką dėl Visasąjunginės Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos apdovanojimo Lenino ordinu už didelius komjaunuolių ir tarybinio jaunimo nuopelnus socialistinėje statyboje, pasiaukojamą ir vaisingą darbą įsavinant dirvonus ir plėšinius. Prie prezidiumo stalo su vėliava prieina VLKJS delegacija - VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas, Kustanajaus srities Džarkulio MTS komjaunimojaunimo traktorinės brigados brigadininkas Socialistinio Darbo Didvyris I. Budskojus, Donbaso tresto „Krasnoarmeiskugolj“ Dimitrovo vardo šachtos anglies-kombaino mašinistas, garbės šachtininkas A. Kulikas, Čkalovo srities tarybinio ūkio „Tobolskij“ agronomė M. Daškova, Kuznecko metalurgijos kombinato komjaunimo-jaunimo marteno krosnies Nr. 9 plieno lydytojas A. Anisimovas ir kiti. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas teikia legacijai Lenino ordiną. VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas pritvirtina aukštąjį vyriausybinį apdovanojimą prie vėliavos. Griaudžia ovacija. Atrodo, šiomis minutėmis prasiskyrė Didžiųjų Kremliaus Rümų sienos, ir visas mūsų jaunimas – drąsus, narsus, pasiruošęs, kai šaukia partija, bet kuriems žygdarbiams, yra čia, ploja kartu su Plenumo dalyviais. Sutiktas audringais plojimais, jaunimui pasakė didele kalba TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas. Plėšinių įsavintojų, viso kaimo jaunimo vardu už aukštąjį apdovanojimą dėkoja Tarybinei vyriausybei, Komunistų partijai Socialistinio Darbo Didvyris I. Budskojus. Žymusis gamybininkas, garbės Šachtininkas A. Kulikas sako, kad mūsų šalies darbininkų klasės jaunoji karta su didžiuliu džiaugsmu sutiko žinia apie komjaunimo - ištikimojo Komunisto partijos pagalbininko - apdovanojimą. Jausmingas kalbas pasako Bratsko hidroelektrinės statybos komjaunimo-jaunimo brigados brigadininkas G. Kaigorodcevas, Maskvos universiteto studente T. Samoilenko, amatų mokyklos mokinė V. Nitijevskaja, seržantas A. Larinas. VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas iškilmingojo Plenumo dalyvių vardu, 18 milijonų VLKJS narių vardu karštai dekoja Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei už aukštą įvertinimą komjaunimo ir viso mūsų jaunimo nuopelnų socialistinėje statyboje bei sėkmingai įsavinant plėšinius. Jis dėkoja drg. K. J. Vorošilovui už šiltus žodžius apie komjaunuolius ir jaunuolius. Komunistų partija, sako drg. Šelepinas, nurodė tarybiniam jaunimui didį ir aiškų tikslą - komunizmą. Tai yra mūsų jaunimo laimė. Tarybinis jaunimas aktyviai dalyvauja visuose istoriniuose tarybinės liaudies žygiuose. Savo šviesiausias viltis, savo ateitį jis sieja su Tėvynės gerove, su komunizmo pergale. Sąžiningai tarnauti socialistinei Tėvynei, komunizmui, pirmam atsiliepti į partijos šaukimą - tapo komjaunimo gyvenimo įstatymu. Komjaunimo apdovanojimas Lenino ordinu yra ne tik didelis jo veiklos įvertinimas, jo nuopelnų pripažinimas. Tai kartu yra partijos ir liaudies priesakas – žengti pirmyn ir pirmyn, į naujus kovos žygius. Komjaunimas turi ir toliau skatinti jaunimą aktyviai vykdyti partijos ir vyriausybės užduotis, diena iš dienos atkakliai dirbti, įvaldyti žinias, mokslą, techniką, kultūrą. Baigdamas drg. Selepinas pareiškė, kad Lenino Komjaunimas dar glaudžiau susitelks apie Komunistų partiją, ir toliau žengs paskui partiją, rems jos politiką, garbingai vykdys bet kurias jos užduotis. Visasąjunginę Lenino Komunistinę Jaunimo Sąjungą Tarybų Sąjungos jaunųjų pionierių vardu pasveikino Maskvos pionierių delegacija. Šiltai, nuoširdžiai praėjo šis susitikimas. Jaunieji leniniečiai įteikė partijos ir vyriausybės vadovams, prezidiumo nariams gėlių puokštes. VLKJS CK Iškilmingojo Plenumo dalyviai vieningai su dideliu pakilimu priėmė sveikinimo laišką TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, TSRS Ministrų Tarybai ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetui. Sugiedojus partijos himną „Internacionalą“ pasibaigė jaudinantis, nepamirštamas jaunimo susirinkimas.


Johanesburgo gyventojai – negrai kovoja toliau

Johanesburgo gyventojai - negrai toliau boikotuoja miesto transportą. Kaip praneša agentūra Frans Pres, Johanesburge įvyko masinis protesto mitingas prieš rasinę segregaciją ir tarifų padidinimą už važiavimą autobusais. Į mitingo vietą buvo sutraukti policijos būriai. Policija pradėjo šaudyti į mitingo dalyvius. Sužeista 12 negrų.


Paskutinis Tautų Sąjungos tarybos posėdis visoj pilnumoj parodė didžiųjų valstybių pastangas žūt būt suvesti Lietuvą į normalinius santykius su Lenkija. Lietuva, norėdama su visais savo kaimynais gyventi geruoju, nevengia to. Bet visas klausimas, kokiu būdu tai galima atsiekti. Nomalinių santykių negali būti su valstybe, kuri klastingai pagrobė kitos valstybės žemes su sostine. Todėl versdamos Lietuvą užmegsti be jokių salygų normalinius santykius su Lenkija didžiosios valstybės tuo ne tik sankcionuoja lenkų smurtą, bet drauge skatina lenkus ir ateity griebtis tokių pat priemonių jų imperialistinėms užuogaidoms patenkinti. Lenkijoj niekuomet nestigo grupių, kurios svajoja apie didžiulę Lenkiją „nuo jūros iki jūros“. Dabar net valstybės valdžios priešaky stovi žmonės, kuriems istoriškos Lenkijos žemių sujungimas yra realios šių dienų politikos tikslas. Nesivaržydami priemonėmis, tie žmonės konsekventiškai siekia savo tikslų. Tos politikos išdava yra svetimų žemių grobimas. Kaip kadaise Austrijos Vengrijos monarchija, Lenkija dabar visai teisingai užsitarnavo „lopinių respublikos“ vardą. Šiaip lenkų imperialistų pastangos skaudžiai pajuto visi kaimynai. Lietuviai, gudai, ukrainiečiai, – visos šios tautos yra lenkų nuskriaustos. Net toka didelė tauta, kaip vokiečiai yra pajutę lenkų imperializmą. Pagaliau, didžioji rusų tauta neabejojamai laukia valandos, kada ji galės suvesti sąskaitas su lenkais. Žodžiu, su visais savo kaimynais lenkai yra susipykę. Jei vokiečiai ar rusai palaiko su lenkais santykius, tai tik būtino reikalo verčiami. Pagaliau, rusų ir vokiečių santykiai su lenkais toli gražu nėra geri. Ypač su rusais lenkų santykiai labai dažnai įgauna didžiausio įtempimo pobūdį. Lenkai, berods, geriausiai sugyvena su turkais… Ir vis tik tenka stebėtis tomis valstybėmis, kurios ne tik nesistengia pažaboti lenkų imperializmą, bet dar jį palaiko. Gal į kai kurių valstybių planus įeina matyti, jų supratimu, stiprią Lenkiją. Bet kaž kodėl tų valstybių politikai, kalbėdami apie pavojų taikai Rytų Europoj, nenori ar neistengia suprasti, iš kur tas pavojus taikai kyla. Remdamos lenkų imperializmą, tos valstybės tuo pačiu tiesioginai didina pavojų taikai. Bet yra ir kita pavojaus pusė. Tai, būtent pavojus mažosioms kaimynėms tautoms. Lenkai, prisigrobę lietuvių, ukrainiečių ir gudų žemių, tuo dar nesitenkina. Baltijos jūrą jie tėra pasiekę siauru koridoriu. Dancigas – dar ne lenkiškas. Iki Juodosios jūros dar toli. Dar latvių Latgalija ne lenkių rankose. Lenkų dvarininkai Latgalijoj tyčia vengia tartis su latviais dėl atlyginimo už nusavintą žemę. Niekas neabejoja, kas stovi už šių dvarininkų nugarų. Lenkams svarbu neišleisti iš savo rankų kozyrį, kurį jie galėtų panaudoti konfliktui iškelti su Latvija. Pagaliau, Dauguvos kairiajam krante esą šeši valsčiai dar traukia lenkų akį. Lenkų militaristų spauda nekartą yra atkreipusi dėmesio į tai, kokios didelės reikšmės lenkams turi šie valščiai. Kilus ginkluotam susirėmimui su rusais, šie lengvai galėtų per Latviją pereiti per Dauguvą ir pradėti karo veiksmus prieš lenkus iš užpakalio. Todėl lenkų militaristai išvadžioja, kad tokiam pavojui pašalinti sakyti šeši valščiai turėtų būti prijungti prie Lenkijos. Patys latviai iš patyrimo žino, kiek teko pavargti, kol lenkai per karą su bolševikais išsinešdino iš Daugavpilio. Čia miniatiūroj pasikartojo Vilniaus istorija, kada lenkų kariuomenė tik keliomis valandomis pirmiau įžengė į miestą prieš besitraukiančius bolševikus. Net įtakingų lenkų politikų tarpe rasi žmonių, kurie nieku būdu negali dovanoti, kad Liepojos uostas priklauso ne Lenkijai. Pagaliau, ar bereikia atviresnio lenkų planų atidengimo, kaip „vieno lenkų delegacijos nario“ pareiškimas, kad jie, lenkai, sutiktų pasidalinti su rusais Pabaltę. Visa tai faktai, kurie aiškiai liudija, kad lenkų imperializmas siekia paglemžti ne tik Lietuvą. Jei lenkams šiokiu ar tokiu būdu pavyktų užgrobti Nepriklausomąją Lietuvą, lenkai siektų ir Latvijos žemių. Todėl, atkakliai gindamiesi nuo lenkų naujausios agresijos, lietuviai tuo pačiu gina kitas mažąsias tautas, kurias taiko suryti lenkų aras. Štai kodėl lietuvių lenkų ginčas ne tik šių dviejų tautų ginčas. Tai mažujų kaimynių tautų kova prieš lenkų imperializmą.


Anglų laikraščiai, rašydami apie karaliaus Jurgio sveikatą, pažymi, kad vakar buvo pakviestas prie ligonio trečias gydytojas žymus specialistas ir kad tą dieną gydytojai ilgiau negu paprastai, pasiliko prie ligonio ir nuodugniai apsvarstė visą ligos eigą. Laikraščiai mano, kad karaliaus sveikatos stovis surimtėjo. Vienas įtakingas Buckinghamo rūmų asmuo pranešė, kad karaliaus sveikata šiuo metu nepablogėjusi, tačiau jos stovis leidžia bijoti ligos atkritimo. Gydytojai neneigia naujų ligos komplikacijų galimuno. Reuterio pranešimu, šeštadienį vakare išleistas oficialinis biuletenis skelbia, kad per visą dieną karalius Jurgis jautės gana blogai. Jis miegojo gana neramiai ir vakare jautėsi kiek pavargęs. Anglų sosto įpėdinis Valijos princas kreiseriu „Entreprise“ grįžta į Angliją. (Elta).


„Hromados“ byla. Vilniaus kraštas ir rinkimai į lenkų seimą.

Rytų ,,kresams“ pernai teko būti dviejų didelių politinių pogromų arena.. Metų pabaigoj buvo padarytas naikinantis puolimas prieš lietuvių tautinį judėjimą, bet tai jau buvo gerai išbandytų metodų tęsinys. Tų pat metų pradžioj tiek pat žiauriu būdu buvo sunaikinta milžiniška gudų valstiečių organizacija ,,Hromada“. „Hromada“ susiorganizavo 1926 metais. Jos priešakin atsistojo gudų frakcijos seime nariai Taraškevičius, RakMidhajlovskis, Miotla, Vološinas ir Sobolevskis, metusių sodžiun tokius tautiškus ekonomiškus obalsius (kaip lenkų prispaudėjų neigimas, nemokėjimas mokesnių, tikroji žemės reforma ir t. t.), jog ten bematant susirado jiems naši dirva. Atrodė, užmiręs gudų sodžius subruzdo ir „hurtkai“ pradėjo augti, kaip grybai po lietaus. 1926 metų pabaigoj „Hromadoj“ jau buvo į 67.000 narių, iš jų dauguma Disnos, Naugardėlio, Molodečno, Slonimo Stolpcų ir Postavų apskrityse, o 1921 m. sausio m. vidury jų skaičius pasiekė iki 80.000. „Hromados“ laimėjimas lenkams davė ryškų pavyzdį, kad jų namelis pakraščiuose stovi ant vištos kojų, ir buvo nutarta „Hromada“ nusikratyti. Visi „Hromados“ judėjimo vadai buvo suimti ir pasodinti kalėjiman, o skyriai likviduoti. Kaipo kaltinimą „Hromadai“ pirmon galvon lenkai primetė ryšius su komunistiniu internacionalu, šnipinėjimą Sovietų naudai ir net ginkluoto sukilimo ruošimą. Prieš teismą po metų laikymo kalėjime stojo į 50 kaltinamųjų. Be to, į 600 liudininkų. Be jau minėtų seimo atstovų, kaltinamųjų tarpe yra tokių pavardžių, kaip žymus gudų visuomenės veikėjas, buv. gimnazijos direktorius Ostrovskis, toliau Luckevičius, dirbęs gudų tautinėj dirvoj apie 23 metus, bet paskutiniuoju laiku jokiam politiniam darbe nedalyvavęs. Kaip jis pats teisme pareiškė, į kaltinamąjį suolą pasodintas tik dėl to, kad jo kardas surištas su tautiniu gudų judėjimu. Kaltinami paprasti ūkininkai pareiškia, kad jie „Hromada“ žino, kaipo organizaciją, kovojančią už kultūrines ir tautines gudų teises. Visi kaltinamieji pabrėžia, kad ,,faktai, iš kurių sudarytas kaltinamasis aktas, yra grynas melas ir tardymo medžiagoj jų nėra. „Hromada“ ne buvo konspiratyviška, bet masinė organizacija, turėjusi tikslą atgaivinti gudų tautinį judėjimą Vakarų Europoj ir veikusi legaliai. Kaltinimo pusės parodymai dažnai prieštarauja. Pav., teisme paaiškėjo, kad vienas provokatorius Burinas policijai „nušviesdavo“ ,,Hromados“ veikimą dar 1925 metais, tuo tarpu kai „Hromada“ įsikūrė tik 1926 m. Taraškevičius per procesą klausia kaltinimo liudininką policijos komisarą Josinskį, iš kur jis žino kad ,,Hromadai“ vadovavusi komunistų partija. Šis pasiremia kažkokiais „informatoriais“, bet vardų jų nenurodo, nes neturįs „genialinės atminties“. Vienas kaltinamųjų ūkininkų į tai pareiškė, kad jis, kaipo prisiekęs posėdininkas, pasiruošęs patvirtinti, kad Jasinskis, grasindamas kalėjimu, reikalavo iš jo prisipažinti, kad komunistų partija ir „Hromada“ – vienas ir tas pats. ,,Plepiui“ teismo pirmininkas tuoj atėmė balsą. Bylos eiga nekelia jokių abejojimų, kad ji iškelta piktais politiniais tikslais ir tam pirmon galvon panaudota „Hromados“ orientacija į Minską. Lygiagreta su bylos nagrinėjimu persekiojimas vakarų Gudijoj nerimsta. „Hromados“ akcijos priedangoj pereitą savaitę suimta į 200 žmonių. Įdomūs daviniai lenkų seimo rinkimų vaisių Vilniaus krašte. Vilniaus, Lydos ir Švenčionių apygardose, pasirodo, iš apie 750.000 balsų, pilsudskininkai surinko tik 140.000, t. y. kiek daugiau, negu penktadalį. Nežiūrint to, Pilsudskis savo kandidatams parūpino iš tų apygardų net 8 mandatus iš bendro skaičiaus 18. Viena to priežasčių, tai masinis naikinimas tų sąrašų, kurie galėjo pilsudskininkus nuneigti. Nebalsavo Vilniaus krašte (be Gardino) 250.000 rinkikų. ,,Lietuviškas“ Cijūnėlio sąrašas, kaip praneša „Vilniaus Aidas“, surinko 678 balsus, kas sudaro 27 dalį mandato. Taigi, Vilniaus krašto lietuvių liaudis, kaip matyti, parodė daug tautinio susipratimo.


TOMSKAS. Tomsko Politechnikos institutas šiais metais duos šaliai daugiau kaip 500 kalnakasybos inžinierių. Visuose kalnakasybos fakultetuose pasibaigė praktika. Diplomantai dabar ruošia diplominius projektus. Diplomų temos skirtos anglies pramonės įmonėms, o žymi jų dalis ruošiama pagal šių įmonių užsakymus. Didelė diplomantų grupė diplominiam darbui pasirinko „Leninugolj“ ir „Molotovugolj“ trestų šachtų kompleksinio mechanizavimo temas, anglies telkinių kasybos hidrauliniu būdu klausimus. Didelę praktinę reikšmę turi studento Volkovo projektas, kuriame ruošiama kovos su požemio gaisrais sistema.


NIUJORKAS, rugsėjo 18 d. (TASS-ELTA). Atvykęs į Niujorką, Omano imamo atstovas Muhamedas el-Harsis pareiškė spaudos atstovams, kad jis ketina atkreipti SNO Generalinės Asamblėjos dėmesį į Anglijos agresiją Omane. Harsis pranešė, kad liepos mėnesį anglų reaktyviniai lėktuvai bombardavo keturis Omano miestus. Omane vis dar vyksta partizanų karas, pasakė jis, ir anglų karininkų vadovaujama kariuomene tame rajone tebevykdo agresyvius veiksmus.


Nauji parlamentai ir Prancūzų-Vokiečių santykiai.

(Mūsų Paryžiaus korespondento). Nieko nėra stebėtino, kad Prancūzų viešoji opinija laukia iš Reichstago ir būsimos vokiečių vyriausybės dar labiau „lokarninės politikos, nei kad pirmiau būta. Tačiau Vokietija į Prancūziją ir Prancūzija iįVokietiją vis dar žiūri su kai kuriuo nepasitikėjimu. Vokiečiai mano, kad jie perdaug nusileidžia prancūzams, o prancūzai atbulai, nors P. Briando ir Strezemanno politikoj buvo stiprios kolaboracijos. Kairiųjų laimėjimas Vokietijoj tokį bendradarbiavimą tegali pagilinti. Nekantriai laukiama p. Hermann Müller sudarytos naujos vyriausybės ir jos programos. P. Loebe (socialdemokratas), kuris buvo išrinktas ir naujo parlamento pirmininku, savo Reichstago atidarymo kalboj pasakė: ,„užsienių politikoj Reichstagas sieks įvairių tarptautinių susiartinimų“. Bet prancūzai ir į socialdemokratus žiūri šiek tiek su nepasitikėjimu. Tasai pats p. Loebe yra didžiausias šalininkas Austrijos Anschluss'o. Vokietiją gerokai erzina tas faktas, kad trejetai metų praėjus po Lokarno sutarties aliantai vis dar yra okupavę Reinaniją. Ne taip seniai, kada vokiečųu buvo norėta išplėsti Rüsselsheimo stotį, jie sulaukė antantos protesto. Bet daugiausia vokiečius ir prancūzus suerzino p. Zaleskio įsikišimas, kuris „pasipriešino“ priešlaikinei Reino pakraščių evakuacijai, nurodydamas, kad tuo liečiamas ir Lenkijos saugumas. Tuo reikalu p. Zaleskis padarė pareiškimų Paryžiaus spaudai ir iššaukė didelio pasipiktinimo Vokietijoj. Reinanijos okupacijoj lenkai mato ir jų saugumui didelį laidą, nors Lokarno sutartis tokios garantijos lenkams neduoda. Ir Paryžiuje ir Briusely lenkai varė akciją, kad be jų pritarimo nebūtų Reinanijos evakuacijos, reikalaudami teisės net dalyvauti pačiose derybose tuo reikalu. Be abejo, kai kuri ryšį tarp Lenkijos saugumo ir Reinanijos okupacijos norint galima būtų surasti, bet šiuo momentu p. Zaleskio įsikišimas gerokai nuodija taikos atmosferą ir gerokai paardė lenkų vokiečių santykius. P. Zaleskis ir dar p. Titultsco išrodo tam tiktai ir daro po Europa keliones, kad iškilmingai pareikštų: „Negali būti kalbos dėl 1919 metų taikos sutarties revizijos! Sutartis mes laikome neliečiamomis“. Reinanijos okupacija gali tęstis daugiausia penkioliką metų ir vargu yra daug prasmės jąją prancūzams tęsti. Mes neabejojame, kad prancūzai tučtuojau imtųsi evakuacijos, jeigu jie iš Reicho gautų tam tikrų finansinių kompensatų. Prancūzams reikalingas pinigas, nes po Lokarno sutarties saugumo klausimas čia galėtų būti pašalintas. Mes neabejojame, kad p. Zaleskio „pasipriešinimas“ nėra daromas be prancūzų žinios. Evakuacijos klausimas norima labiau sukomplikuoti, kad prancūzai daugiau pinigų galėtų išsiderėti. Šiuo metu Reinanijos evakuacijos klausimas ne tiek „saugumo“ klausimas, kiek pinigo. Nuo tinkamo šio klausimo išsprendimo pareina ir vokiečių prancūzų santykių gerėjimas ir būsimo p. Hermanno Müllerio ministerių kabineto pasisekinas. Viena aišku, kad „už dyką“ Reinanijos prancūzai neevakuos. P. Zaleskis čia pasirodė vien prancūzų politikos pastumdėlis ir gerokai jis pakenkė vokiečių lenkų santykiams.


Priėmimas Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Ambasadoje

Birželio 18 d. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius surengė priėmimą Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento Josipo Broz-Tito garbei. Priėmime dalyvavo: Josipas Broz-Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis su žmona, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, Respublikos Prezidento Generalinis sekretorius Jožė Vilfanas, Valstybės vidaus reikalų sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Valstybės sekretoriaus pavaduotojas Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, Respublikos Prezidento Protokolo šefas Slovenas Smodlaka, Vyriausiojo Kariuomenės Vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas generolas majoras Milanas Žeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Cobeličius ir kiti Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos nariai. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas su žmona, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, N. A. Muchitdinovas, J. A. Furceva, N. M. Švernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas A. P. Volkovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai S. R. Rašidovas, K. M. Ozolinis, O. V. Kusinenas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojai V. A. Kučerenko, V. V. Mackevičius, M. V. Chruničevas, RTFSR Ministrų Tarybos pirmininkas M. A. Jasnovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius N. M. Pegovas, Tarybų Sąjungos Nepaprastasis ir Igaliotasis Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firibinas, TSRS ir RTFSR Ministrai, Tarybų Sąjungos maršalai, ministrų pavaduotojai, TSRS ir RTFSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, Tarybinés Armijos Priėmime buvo viešintis Maskvoje Indijos Respublikos Viceprezidentas dr. S. Radhakrišnanas. Priėmime taip pat dalyvavo Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybinės ekonominės delegacijos nariai su JFLR Sajunginės vykdomosios večės nariu, Sąjunginiu valstybės sekretorium finansų reikalams Avdo Humo. Svečių tarpe buvo diplomatinių atstovybių vadovai, akredituoti TSR Sąjungoje, ambasadų ir misijų bendradarbiai. Prieš prasidedant priėmimui, buvo atlikti TSRS ir JFLR valstybiniai himnai. Dalyvaujantiems priėmime buvo surengtas didelis simfoninis rusų, tarybinių ir jugoslavų kompozitorių kūrinių koncertas.


Darbo žmonių padėtis Jungtinėse Amerikos Valstybėse

Profsąjungų laikraštis „Leibors Deili” išspausdino interviu su Meri Dreik — prekybos kompanijos „H. L. Grin” darbininke. Paklausta, ką ji galvojanti apie Amerikos ekonomikos „klestėjimą”, darbininkė atsakė: „Iki mūsų jis neatėjo”. Matyti, ironiškai pastebi „Leibors Dei1i”, Dreik neskaito laikraščių ir todėl ji neįtaria gyvenanti „JAV klestėjimo eroje”. Ji gauna 24 dolerius per savaitę, o oficialus pragyvenimo minimumas yra 86 doleriai per savaitę. Tokioje padėtyje, kaip Meri Dreik, yra žymi dalis JAV darbo žmonių. Kaip apskaičiavo profsąjungų spauda, daugiau kaip 9 milijonai šeimų gauna mažiau kaip 2 tūkstančius dolerių per metus, t. y. 2—3 kartus mažiau už oficialų pragyvenimo minimumą. Praeitais metais JAV profsąjungos pasiekė daliai darbininkų, daugiausia pagrindinėse pramonės šakose, kad buvo priimtas federalinis įstatymas, kuriuo nustatomas valandinio atlyginimo minimumas 1 doleris. Šalia to, kad šis įstatymas dažnai pažeidinėjamas, maždaug pusei visų darbininkų jis aplamai netaikomas. 40,5, 56,7 cento per valandą — įprastiniai milijonų Amerikos darbininkų uždarbiai. Daugiau kaip 5 milijonai mažmeninės prekybos darbuotojų gauna nuo 24 iki 25 dolerių per savaitę. „Vaizdas miško pramonėje, — rašo „Lelbors Deili”, — nelinksmas”. Amerikos profsąjungų spaudos duomenimis, skalbyklų, viešbučių, restoranų ir panašių įmonių darbininkai gyvena skurde”. Ypatingai mažai uždirba žemės ūkio darbininkai. Žemės ūkio darbininkų profsąjungos duomenimis, 750 tūkstančių darbininkų, kurie dirba Pietų ir Pietvakarių fermose, gauna nuo 8 iki 17 dolerių per savaitę ir tik nedaugelis uždirba daugiau kaip 20 dolerių. Jungtinėse Amerikos Valstybėse taip pat yra 1,5 milijono fermerių šeimų, kurių pajamos neviršija tūkstančio dolerių per metus. „Milijonų mažai apmokamų darbininkų padėtis Jungtinėse Amerikos Valstybėse, — pažymi profsąjungų laikraštis „Federeisn Nius”, — tikrai tragiška”. 9,5 milijono vaikų, sakoma nacionalinio komiteto vaikų darbo klausimams pranešime, priklauso šeimoms, kurių savaitinės pajamos — mažiau kaip 40 dolerių. „Nereikia didelio įžvalgumo, — pareiškia laikraštis, — kad įvertintume, kokias pasekmes sukelia toks skurdas šioms šeimoms ir jų vaikams”. Laikraštis „ADF — GPK Nius” pažymi, kad „mažai apmokami darbininkai negali normaliai maitintis, neturi pakenčiamų butų ir atitinkamos medicinos pagalbos”. Tuo pačiu metu kompanijos gauna milžinišką pelną. Pavyzdžiui, kompanijos „Ameriken Telefon end Telegraf Kompani” pajamos, sumokėjus mokesčius, laikotarpiu nuo 1949 metų iki 1956 metų padidėjo nuo 241 milijono iki 777 milijonų dolerių.


Guanduno provincijoje kovo 7 d. pakrantės patrulis Čžucziano upės žiočių rajone sulaikė džonką su čankaišistais. Apie tai praneša agentūra Sinchua. Džonką lydėjusi motorinė valtis spėjo pasislėpti Aomyne. Sučiuptųjų banditų parodymais, pasprukusi motorinė valtis priklausė čankaišistų klikos agentams Aomyne. Kovo 7 d., paėmusi grupę čankaišinių banditų ir šaudmenų, ji plaukė į KLR pakrantės zoną vykdyti diversinės užduoties. Guanduno provincijos užsienio reikalų valdybos viršininkas pareikalavo, kad portugalų valdžia Aomyne atkreiptų rimtą dėmesį į įvykusį incidentą ir imtųsi efektyvių priemonių neleisti, kad čankaišistų klikai būtų suteiktos galimybės iš Aomyno varyti diversinę-ardomąją veiklą.


Pas mus viešėjo graži Latvijos žurnalistų ir rašytojų delegacija. Gražia tenka šią delegaciją pavadinti dvejopu atžvilgiu: ji buvo galia gausinga, atstovaujanti visą Latvijos spaudą, ir perdėm rimta. Trumpai sakant, Latvijos viešosios nuomonės vadovybė pagerbė mus, pasiųsdama tikrąjį savo elitą. Mes ne tiktai tikime, ką mums mūsų kolegos iš latvių žemės sakė, bet ir patys žinome, kad tokia stipri latvių krašto spaudos darbininkų delegacija pirmą kartą iš Latvijos pas kaimyną į svečius nuvažiavo. Mums tai labai malonu konstatuoti. Juk tai rodo, kad mūsų darbo kolegos latviai pas mus važiavo su ypatingu atsidėjimu, — ne tik pas mus šiek-tiek paviešėti, bet ir draugiškai asmeniškai išsikalbėti. Kas turėjo malonumo su svečiais daugiau bendrauti, išsikalbėti, tas konstatavo, kad tai buvo giminių susitikimas, kuris visada yra mažiau oficialus, daugiau širdingas. Kraujo instinktai yra galingesni už kitus. Jie greičiau nustumia į šalį distanciją, kuri paprastai skiria svetimus žmones. Savo tarpe žurnalistai kai kada mėgsta didžiuotis tokiu posakiu: „pasiuntiniai ir ministeriai yra vyriausybių delegatai, o mes esame pačių tautų atstovai, nors jų ir nerinkti“. Žinoma, toks posakis gali būti tik iš dalies teisingas. Dalį teisingumo jame galima matyti tik tada, kada turima galvoj begalinę spaudos reikšmę visuomenės nuomonei sudaryti. Viena ar kita nuomonė, ypač politinė, pasidaro populiari, jei laikraščiai ją išgarsina. Čia ir glūdi pati didžioji spausdinto žodžio reikšmė. Tą suprantame ne tik mes, žurnalistai, — tą puikiai jaučia valdžios, organizacijos ir pati neorganizuotoji visuomenė. Spauda sudaro viešąją nuomonę, kuri galutinai nulemia vieną ar kitą viešojo pobūdžio reikalą. Neginčytina yra spaudos įtaka kraštų vidaus politiniam, socialiniam ir ūkio gyvenimui. Ne mažesnės reikšmės ji turi ir tarptautiniams santykiams. Dažnai ji gali net gerus kaimynus supykdinti ir jų santykius sugadinti. Taip pat ji gali labai daug prie santykių pagerėjimo prisidėti. Pavyzdžių tokiam tvirtinimui paremti mes galime rasti daugybę kad ir iš paskutinio didžiojo karo. Todėl visos tautos, visos valstybės labai brangina spaudos gerus patarnavimus ir labai reaguoja į jos kartais tyčia ar netyčia sėjamą piktą sėklą. Grįžkime prie mūsų temos. Visi lietuviai, kuriems šiomis dienomis teko su Latvijos svečiais susidurti, išnešė vieną įspūdį: latviai jaučia giminystės, ir tai netolimos, ryšius su lietuviais! Mums tai smagu pastebėti, nes mes iš savo pusės giminystę su latviais visada jautėme. Mes, kaip ir latviai, jautėme ir tebejaučiame, kad artimesnių giminių visai neturime. Didesnės yra slavų, germanų arba romanų tautų šeimos. Daug giminių turi, sakysime, čekai, vokiečiai, prancūzai. O ką turime mes? Ką turi kaip savo giminę latviai? Atsakymas labai trumpas ir aiškus: latviai turi gimines lietuvius, lietuviai — latvius. Sakoma, kad tarp giminių dažnai pasitaiko vaidų, kad giminėms nepatartina perdažnai susieiti ir perdaug artimai susidėti. Taip kalbama apie žmonių šeimas. Bet, juk, ir šeima šeimai nelygi, ir giminė giminei. Juk daugiau rasime giminių, kurios tarp savęs gražiai sugyvena, o ne pešasi. Kalbant apie giminių santykius sakoma, kad jie ir susipešę greitai tarp savęs susitaiko ir neleidžia svetimiems į savo tarpą kištis. Lietuviai ir latviai yra laimingi tuo atžvilgiu, kad amžių bėgyje vieni kitų neteriojo, nenaikino, — vieni kitiems ir nepavydėjo, vieni kitų kraujo neliejo ir pavergti nenorėjo. Ir dabar, kada karo griuvėsiuose teko neprikausomos valstybės atstatyti, vieni kitiems ne tik nekenkė, bet kaip galėdami padėjo. Vadinasi, gana laimingu būdu išvengta istorijos bėgy broliškų tautų tarpusavio žudymosi, išvengta skriaudų, kurių paprastai ilgai neužmirštama. Tai yra gera psichologinė bazė abiejų tautų draugiškiems santykiams dabar ir ateity. Tokios mintys ir įspūdžiai atėjo į galvą draugiškai su latviais besikalbant. Jei ligšiol lietuvių-latvių santykiai politinėje plotmėje ne visada atatiko gerus giminystės instinktus ir norus, tai čia daugiau bus kaltos kai kurios nelaimingai susidėjusios apystovos, kartais vieno ar kito politiko klaidingas žestas, o ne abiejose tautose glūdį nuoširdūs norai. Kalbant politiniu liežuviu, mums atrodo perdidelė latvių orientacija į Varšuvą. Ji mums atrodo priešinga geriems santykiams su Lietuva ir pačiai Latvijai nešanti daug riziko. Tą mato ir supranta pačių latvių daugumas. Bet kol kas jie nedrįsta to viešai pasakyti. Rusiškos invazijos baubas, matyt, kai ką Rygoje yra užhipnotizavęs. Mūsų politikai šioje srity buvo ir yra kitokios nuomonės. Mums bent atrodo, kad rusų noras pagrobti Pabaltijo valstybes yra gerokai išpūstas, iš dalies pačių lenkų išgalvotas. Iš kitos pusės mes visai netikime, kad Lenkija galėtų nuo rusų latvius ir estus apginti. Bet čia yra jau gryna eventualių karo problemų sritis, kurios šį kartą nenorime liesti. Šį kartą mes tik norėjome pasidalyti su mūsų skaitytojais tais įspūdžiais, kurių gavome, besikalbėdami su mūsų svečiais latviais. Trumpai juos gali išreikšti iš latvių išėjęs, mūsų labai palankiai sutiktas noras, kad tarp lietuvių ir latvių spaudų būtų vienybės šilkis, nors raštais ir nesuformuluotas; bet praktiškame gyvenime vykdomas. Tai turi būti šio gražaus abiejų tautų laikraštininkų susitikimo vaisius, — kol kas gana kuklus, bet su didesnėmis viltimis ateičiai. Ši gana kukliai išreikšta mintis tuo yra brangesnė, kad ji ne perdaug nori iš karto apžioti ir tuščiu pasižadėjimu likti. Tai gražus principas, kurį visai nesunku gyveniman įkūnyti. Jei tarp lietuvių ir latvių spaudos bus tam tikra vienybė, galėsime, esant reikalui, vieni kitiems tiesos žodį pasakyti, bet pasistengsime, kad jis priderančiai būtų ištartas. Metams bėgant, tai prisidės prie abipusiškos pagarbos išauklėjimo. Tada nei lietuvis nei latvis nedrįs apie brolių tautą kaip nors netinkamai išsitarti. Baigdami pabrėžiame, kad latvių kolegų atsilankymas mums paliko geriausių įspūdžių, mūs įtikino jog tarp abiejų yra įgimti ryšiai, kurie abiejų tautų ateičiai turės labai didelės reikšmės. Gal tai mūsų kraštų santykiuose naujo glaudesnio etapo pradžia ?…


ARABŲ Rytai vėl tapo atviros imperialistų agresijos objektu. Šį kartą angliškųjų kolonizatorių užpuolimo auka yra Omano — mažos šalies Arabijos pusiasalio pietryčių dalyje liaudis. Rugpiūčio 21 d. paskelbtame TASS’o pareiškime dėl įvykių Omane piešiamas tikslus, nenuginčijamais faktais pagrįstas tipiško kolonijinio plėšimo paveikslas — tai plėšia angliškieji grobikai, siekdami numalšinti Omano liaudies nacionalinio išsivadavimo judėjimą. Anglijos valdžia neturėjo ir neturi jokio teisinio pagrindo įsikišti į Omano reikalus. Kaip tik todėl Anglija su savo kolonijinio plėšimo partnerio — Amerikos parama neleido įtraukti į Saugumo Tarybos dienotvarkę klausimo dėl įvykių Omane. Provokacijų objektu vis labiau virsta ir kita arabų valstybė — Sirija. Jungtinėse Valstybėse vis įnirtingiau plečiama priešsiriška kampanija, kuria mėginama sudaryti ideologinę priedangą šios šalies užpuolimui. Amerikos Imperialistai jau pereina prie veiksmų. Koncentruojami Amerikos 6-ojo laivyno laivai karinėms operacijoms prieš Siriją patogiose vietose. Įtartinai suaktyvėjo Izraelio ginkluotosios pajėgos Izraelio—Sirijos pasienyje. Amerikos laikraščio „Krisčen Sajens Monitor” Vašingtono korespondentas Stenfordas praneša, kad „įvykiai Sirijoje” (turimi galvoje Amerikos žvalgybos organizuoto antivyriausybinio sąmokslo Sirijoje sužlugimas ir priemonės, kurių ėmėsi dėl šio sąmokslo Sirijos vyriausybė) sukėlė Vašingtone „pasitarimų karši aukštosiose sferose, pasenusios jėgos politikos, kokios neteko matyti nuo krizės Jordanijoje momento, stiliaus užkulisinius manevrus“. Dabartiniuose savo veiksmuose prieš Arabų Rytų tautas angliškieji ir amerikiniai kolonizatoriai veikia sutartinai. Jų sąmokslas pagrįstas bendru suinteresuotumu nuslopinti nacionalinio išsivadavimo judėjimą. Imperialistiniai grobuonys šiuo atveju susitarė dėl „darbo pasidalijimo”. Dar rugpjūčio pradžioje, kaip pranešė Anglijos laikraštis „Sandi Ekspres”, Dalesas, būdamas Londone, pareikalavo, kad Anglijos vyriausybė imtųsi naujų pastangų numalšinti sukilimą Omane. Jis įspėjo, kad, jeigu anglai dels imtis tokių priemonių, sukilimas gali išplisti į kitas naftos turtingas šalis Persų įlankos rajone. Omanas tapo Anglijos ginkluotųjų pajėgų karo veiksmų lauku Jungtinėms Amerikos Valstybėms žinant ir aiškiai sutinkant. Mainais Anglija parėmė JAV veiksmus prieš Sirijos liaudį. Neatsitiktinai Anglijos spauda, išreikšdama Anglijos valdančiųjų sluoksnių požiūri, prisijungė prie Amerikos laikraščių varomos piktos priešsiriškos propagandos ir kartoja visas šios propagandos tezes. Laikraščio „Daili Meil“ apžvalgininkas Džordžas Merėjus tiesiog ragina Jungtines Valstybes nusiųsti prie Sirijos krantų savo Viduržemio jūros laivyną. Kad anglų ir amerikiečių kolonizatoriai yra susimokę, rodo ir tat, jog Jungtinės Valstybės remia Anglijos reikalavimą, kad Omaną klausimas nebūtų svarstomas Saugumo Taryboje. Tiesa, balsuojant šį klausimą JAV formaliai „susilaikė”, kad bent šiek tiek išsaugotų arabų tautų „bičiulio” kaukę, kurią JAV mėgina užsidėti. Bet JAV „susilaikė” tik įsitikinusios, jog Amerikos diktatui paklusnių šalių atstovų balsų užtenka, kad būtų sukliudyta Tarybai apsvarstyti Omano įvykius. Šlykštų JAV veidmainiškumą ypač aiškiai atskleidžia tas faktas, kad, kaip pranešė agentūra Junaited Pres, dar rugpiūčio 15 d., t. y. esant daug laiko prieš Saugumo Tarybos posėdį, Anglijos ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstybėse G. Kačia painformavo einantį JAV valstybės sekretoriaus pavaduotojo pareigas R. Merfį, jog „Didžioji Britanija nenori, kad Saugumo Taryba svarstytų Omano klausimą, ir Merfis sutiko, kad būtų geriau, jeigu Saugumo Taryba šio klausimo nesvarstytų“. Tad yra aiškus dviejų imperialistinių valstybių sąmokslas bendrai veikti prieš arabų tautas. Bet tai — sąmokslas, sudarytas dviejų grobuonių, kurie yra pasiruošę kibti vienas antram į gerklę, kai sprendžiama, kaip pasidalyti grobi, kam turi priklausyti Arabijos pusiasalio „juodasis auksas”. Kaip savo laiku pareiškė JAV prezidentas Eizenhaueris, „Viduriniuosiuose Rytuose yra apie du trečdalius dabar žinomų pasaulinių naftos telkinių”. Eksploatuodami šiuos telkinius, amerikiniai ir angliškieji kolonizatoriai gauna negirdėtą pelną. Štai kodėl JAV ir Anglija taip įnirtingai kovoja už arabų naftą. Amerikos naftos monopolijos be atvangos išstumia savo konkurentus anglus. Kaip pareiškė šių metų kovo 1 d., svarstant JAV senate „Eizenhauerlo doktriną“, senatorius I. Kefoveris, 1946 metais Amerikos kompanijoms priklausė 35,3 procento Artimųjų Rytų naftos. 1953 metais Amerikos kompanijos jau turėjo 58,4 procento. Anglų dalis per tą laiką sumažėjo nuo 49,9 iki 28,4 procento. „Tuo būdu, — pasakė Kefoveris, — Amerikos naftos kompanijų interesai Artimuosiuose Rytuose yra gana įspūdingi, ir jų įtaka vyriausybės politikai yra didžiulė ir lemiama”. Nafta Omane buvo rasta neseniai, 1955 metais. Bet ji iš karto patraukė tiek Anglijos, tiek Amerikos naftos kompanijų dėmesį. Pakanka pažvelgti į žemėlapi, kad suprastume, jog Omanas strateginiu atžvilgiu yra tarsi raktas į visus milžiniškus Persų lankos rajono naftos turtus. Ir kai ištikimas Anglijos agentas — Maskato sultonas koncesiją Omano naftai suteikė kompanijai „Petroleum Development Oinan Limited“, kurioje viešpatauja Anglijos kapitalas, tai sukėlė nerimą Amerikos naftos kompanijos „Aramko“ šeimininkų tarpe. Ši kompanija yra užgrobusi ir eksploatuoja naftos telkinius Saudo Arabijoje, į vakarus nuo Omano. „Aramko“ verteivos vadovaujasi tuo, kad, pasiglemžę Omaną, jie galėtų užvaldyti labai gausius naftos šaltinius Buraimio oazėje, šiaurę nuo Omano, ir pradėti kovą už anglų išstūmimą iš Kuveito, kur 1956 metais buvo išgauta daugiau kaip trečdalis visos Artimųjų Rytų naftos. Štai kodėl JAV, ragindamos Angliją kuo greičiausiai likviduoti liaudies sukilimą Omane, tuo pačiu metu vykdo slaptas intrigas, siekdamos pasinaudoti Anglijos pastangų vaisiais ir patenkinti Amerikos naftos karalių pretenzijas į Omaną. Savo agresyvius veiksmus prieš arabų tautas amerikiniai ir angliškieji kolonizatoriai mėgina dangstyti nurodymais į komunistinę grėsmę ir vėl mėgina iškelti melagingą ir nuskarusią „antikomunizmo“ vėliavą. Arabų tautos pasipiktinusios atmeta Amerikos—Anglijos propagandos prasimanymus, kuriais siekiama rasti pretekstą pateisinti savo įžūliam kišimuisi į Sirijos, Omano ir kitų Artimųjų Rytų šalių reikalus. Taikingoji viso pasaulio visuomenė protestuoja prieš naują imperialistų pasikėsinimą į Artimųjų Rytų tautų laisvę ir nacionalinį turtą. Maža didvyriška Omano liaudis ir Sirijos liaudis semiasi iš šio solidarumo naujų jėgų kilniai ir teisingai kovai už savo laisvę ir nepriklausomybę.


Savanaketo grupuotė sabotuoja susitarimus Laose

Kaip praneša agentūros Sinchua korespondentas, Patet Lao radijo stotis paskelbė Neo Lao hak sato pirmininko, princo Sufanuvongo pareiškimą. Princas Sufanuvongas pabrėžė, kad susitarimas sudaryti nacionalinės vienybės vyriausybę buvo didi pergale visai Laoso liaudžiai ir sudarė teisinį pagrindą taikiai išspręsti Laoso klausimui. Bet, pasakė Sufanuvongas, nespėjo išdžiūti šių susitarimų parašų rašalas, kai Jungtinės Valstijos ir jų liokajai ėmė jį sabotuoti: Amerikos lėktuvai ir toliau mėto banditus ir ginklus išvaduotus rajonus; Jungtinės Valstijos kaip ir anksčiau tebelaiko kariuomenę Laose ir pareiškė, kad ir toliau teiks karinę pagalbą Nosavano klikai; Jungtinės Valstijos ir Nosavano klika ketina pateikti trijų princų susitarimą balsuoti „nacionaliniam susirinkimui”, Po to, pasakė Sufanuvongas, kai maištininkai užgrobė 1960 metų pabaigoje Vientianą, „nacionalinį susirinkimą” ėmė visiškai kontroliuoti Savanaketo grupuotė, ir jis virto Amerikos imperialistų įrankių. Teisėta Laoso vyriausybė, Neo Lao hak salas ir Laoso liaudis nebepripažįsta šio nacionalinio susirinkimo”. Nutarimu pateikti naująjį susitarimą svarstyti „nacionaliniam susirinkimui” tik mėginama įteisinti šį susirinkimą ir primesti jį koalicinei vyriausybei. Šiuo žingsniu siekiama kontroliuoti naująją vyriausybę — sutinkamai su Amerikos imperialistų planu. Laoso liaudis niekada neleis Savanaketo grupei pasinaudoti savo nacionaliniu susirinkimu”, kad būtų sužlugdytas susitarimas, kurį sudarė trys šalys.


Jungtinės Sirijos — Egipto karinės vadovybės pasitarimas

KAIRAS, rugsėjo 12 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, vakar čia įvyko jungtinės Egipto ir Sirijos karinės vadovybės pasitarimas. Pasitarime dalyvavo žymūs Egipto ir Sirijos ginkluotųjų pajėgų vadovaujantieji veikėjai. Egipto spauda pabrėžia didelę dviejų šalių karinių vadovų pasitarimo reikšmę. Laikraščiai pažymi, kad pasitarimas sušauktas tuo momentu, kai imperialistai rezgia sąmokslus prieš Siriją, grasindami jos nepriklausomybei. Laikraštis „Al-Achram“ rašo, kad Egipto ir Sirijos karinės vadovybės atstovai „apsvarstė klausimą, kaip koordinuoti Sirijos ir Egipto gynybos planus“.


Respublikinio jaunųjų kukurūzų augintojų sąskrydžio dalyvių KREIPIMASIS į respublikos komjaunuolius ir jaunuolius

Šaunusis tarybinis jaunimas atiduoda visas savo jėgas kovoje už Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės iškeltos komunizmo statybos programos įgyvendinimą. TSKP XX suvažiavimas mūsų žemės ūkio darbuotojams, visai tarybinei liaudžiai iškėlė didingus uždavinius: pasiekti, kad artimiausiu laiku kas metai būtų surinkta ne mažiau kaip 180 milijonų tonų grūdų, padidinti gyvulininkystės produktų gamybą 2 kartus. Mūsų respublikoje 1960 m. reikia gauti grūdų 4,2 karto, mėsos - 1,9 karto, pieno – 2,2 karto daugiau negu 1955 m. Šie skaičiai reiškia naują mūsų socialistinio žemės ūkio suklestėjimą, jie akivaizdžiai rodo nenuilstamą mūsų Komunistų partijos rūpinimąsi tolesniu liaudies ūkio išvystymu, darbo žmonių gerovės pakėlimu. Siekiant sėkmingai vystyti gyvulininkystę, reikia visų pirma pakankamai turėti įvairių pašarų, nes be jų negalima pakelti gyvulininkystės produktyvumo. Pirmaujančių respublikos kolūkių patyrimas rodo, koks puikus pašaras gyvuliams yra kukurūzai. Jiems priklauso lemiama reikšmė aprūpinant gyvulius koncentruotais ir sultingaisiais pašarais. Kukurūzai - tikrai nuostabus augalas, gausios grūdų ir gyvulininkystės produktų gamybos laidas. Vienas šio nuostabaus augalo grūdelis, išaugintas darbščiomis, rūpestingomis rankomis, duoda dvi, o kartais ir tris pilnavertes burbuoles, tai yra virš pusantro tūkstančio grūdelių, o taip pat iki 4-5 kg žaliosios masės. Tai reiškia pusantro-du litrus pieno arba 60-80 g sviesto. Nėra kito tokio augalo, kuris savo derlingumu galėtų prilygti kukurūzams, kuris galėtų duoti iš 1 ha vidutiniškai iki 7-8 tūkstančių pašarinių vienetų, o esant aukštiems derliams – iki 16 tūkstančių pašarinių vienetų iš hektaro. Dar neseniai mūsų respublikoje buvo kalbama apie kukurūzus, kaip apie pietų augalą, kurio Lietuvos dirvožemio ir klimatinėse sąlygose auginti negalima. Labai retai šio augalo stiebus buvo galima pamatyti mėgėjų daržuose. Bet dabar kukurūzai peržengė senas ribas. Jie auga tiek mūsų šalies pietuose, tiek ir šiaurėje: kukurūzai sėkmingai auginami Pamaskvėje, Latvijoje, Molotovo, Kirovo, Vologdos, Leningrado srityse. Kukurūzai pasiekė net Baltąją jūrą - jie auginami Archangelsko srityje. Plačiai paplito kukurūzų pasėliai ir mūsų respublikoje. Vykdant VLKJS CK III plenumo nutarimą, paskelbusį kukurūzus jaunimo kultūra, tūkstančiai respublikos komjaunuolių ir jaunuolių su jaunatviška energija ėmėsi auginti šią puikią kultūrą. Praėjusiais metais jaunimo jėgomis buvo pasėta 38.000 ha kukurūzų. Daugelis komjaunimo-jaunimo grandžių gavo aukštus kukurūzų derlius. Anykščių rajono „Paryžiaus komunos“ kolūkio grandininkės drg. Kaušpėdaitės vadovaujama grandis 5 ha plote gavo po 780 cnt žaliosios masės ir po 21 cnt burbuolių iš ha, Pagėgių rajono „Jūros“ kolūkio komjaunuoliai ir jaunimas 14 ha plote gavo puikų kukurūzų derlių – po 856 cnt žaliosios masės iš ha. Troškūnų rajono Troškūnų tarybinio ūkio komjaunimo-jaunimo grandis, vadovaujama Taraškevičiūtės Felicijos, 18 ha plote gavo po 525 cnt žaliosios masės iš kiekvieno ha. Respublikiniame jaunųjų kukurūzų augintojų socialistiniame lenktyniavime nugalėtoju tapo Šalčininkų rajono jaunimas, išauginęs kukurūzus 584 ha plote. Dar didesnį užmoji kukurūzų auginimas igaus šeštame penkmetyje. TSKP XX suvažiavimo direktyvose numatyta: „Įdiegti kukurūzus, kaip derlingiausią kultūrą, ir 1960 metais padidinti kukurūzų pasėlių plotus kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose ne mažiau kaip iki 28 milijonų ha“. Šiame penkmetyje kukurūzai turi užimti tvirtą vietą mūsų respublikos kolūkių ir tarybinių ūkių laukuose. Respublikinio jaunųjų kukurūzų augintojų sąskrydžio dalyviai kviečia visą kaimo jaunimą aktyviai dalyvauti auginant kukurūzus. Komjaunuoliai, jaunuoliai ir merginos! Siekite aukštų kukurūzų derlių! Vieningai, su komjaunuolišku užsidegimu imkitės šio darbo, įtraukite į kovą už gausius kukurūzų derlius visą kolūkių, tarybinių ūkių ir MTS jaunimą. Kartu su kolūkių, MTS, tarybinių ūkių partinėmis organizacijomis ir kolūkių valdybomis bei MTS ir tarybinių ūkių vadovais organizuokite jaunimo grandis aukštiems kukurūzų derliams gauti, iškelkite grandžių vadovais pačius energingiausius, darbščiausius, autoritetingiausius jaunuolius ir merginas, numatykite tinkamiausius žemės sklypus kukurūzams sėti ir organizuokite vietinių trąšų sukaupimą: aktyviai dalyvaukite gaminant mėšlo-durpių kompostą, rinkite pelenus bei kitas vietines trąšas. Pasirūpinkite sėkla, laiku parsigabenkite ją į kolūkinius sandėlius, organizuokite tinkamą jų saugojimą, prieš sėją būtinai patikrinkite jos daigumą, paruoštą sėklą būtinai beicuokite. Organizuokite grandžių apmokymą kukurūzų auginimo agrotechnikos, susipažinkite su naujausiomis žemės ūkio mašinomis, propaguokite pažangųjį patyrimą jaunimo tarpe, ruoškite reikalingą inventorių kukurūzų sėjai. Atlikę sėją, organizuokite nuolatinę pasėlių priežiūrą, tuo tikslu plačiai išnaudokite MTS techniką. Jaunieji gyvulių augintojai, auginkite kukurūzus žaliajam pašarui prieferminiuose sklypuose! Studentai ir moksleiviai! Aktyviai dalyvaukite renkant vietines trąšas, padėkite kolūkiams ir tarybiniams ūkiams auginti kukurūzus. Organizuokite talkas, skirtas kukurūzų sėjai ir priežiūrai. Jaunieji mechanizatoriai ir žemės ūkio specialistai! Studijuokite kukurūzų auginimo agrotechniką, laiku paruoškite žemės ūkio inventorių pavasario sėjai, gerai įsisavinkite kvadratinį-lizdinį kukurūzų sodinimo metodą, maksimaliai išnaudokite MTS ir tarybinių ūkių techniką prižiūrint ir nuimant kukurūzų derlių! Brangūs draugai! Įsijunkime į socialistinį lenktyniavimą! Tegul lenktyniauja grandis su grandimi, kolūkis su kolūkiu, rajonas su rajonu. Nepagailėkime jėgų, kad šiemet išaugintume po 500 cnt žaliosios masės ir po 70 cnt burbuolių vidutiniškai iš kiekvieno ha. Respublikos jaunųjų kukurūzų augintojų sąskrydis įsitikinęs, kad visi kolūkių, MTS, tarybinių ūkių komjaunuoliai ir merginos, aukštųjų ir vidurinių mokyklų moksleiviai, įkvėpti istorinių partijos XX suvažiavimo nutarimų, aktyviai dalyvaus sprendžiant partijos ir vyriausybės iškeltus uždavinius žemės ūkyje. Jaunimas drauge su visa liaudimi aktyviai dalyvaus kovoje už šios naujos žemės ūkio kultūros aukštus derlius ir tuo prisidės prie stiprios pašarų bazės gyvulininkystei sudarymo. Į žygį už aukštus kukurūzų derlius, jaunieji draugai!


Nors mūsų pakrantes skalauja Baltijos banga, žvejybą tikrąja prasme Tarybų Lietuvoje reikia laikyti nauja pramonės šaka. Juk tik po Didžiojo Tėvynės karo Klaipėda apsirūpino tvirtais žvejybiniais traleriais, plaukiojančiomis bazėmis. Šiandien Lietuvos žvejus sutiksi žvejojant ne tik Baltijoje, bet ir Atlante, prie Kanados, Gvinėjos krantų… Grįžkime į netolimą praeitį. Statistika praneša, kad 1940 metais danai sužvejojo apie 100 tūkstančių tonų žuvies. Lietuvoje tais metais buvo pagauta daugiausia žuvies per visus prieškarinius metus, bet jos kiekis siekė tik 1,2 tūkstančio tonų. Taigi 1940 metais žvejybos srityje Lietuva nuo Danijos atsiliko 83 su viršum kartų! Ryšium su tuo, kad Danijai vis sunkiau sekasi tarptautinėje rinkoje prekilauti gyvulininkystės produktais, žvejyba čia pastaruoju metu buvo plečiama gana smarkiai. Šiandien danai pagauna žuvies septynis kartus daugiau, negu 1940 metais. Na, o Lietuva? Ji per tą patį laikotarpį padidino žvejybos produkciją 117,5 karto. Tai milžiniškas šuolis. Kaip praneša žvejų raportai, šiemet Lietuvoje bus sugauta apie 140 tūkstančių tonų žuvies, t. y. jau tik penkis kartus mažiau, negu Danijoje. Nuo 83 kartų ligi 5 kartų! Pagal žuvies sugavimą kiekvienam gyventojui šis skirtumas sumažėja iki trijų kartų. Be to, skaitytojui reikia priminti, kad žūklavimo sąlygas Danija turi nepalyginamai geresnes, negu Lietuva. Keli tūkstančiai kilometrų pakrančių linijos, daugybė užutėkių, įlankų, Šiaurės jūros, Atlanto artumas, jūros uostų gausumas – visa tai, be abejo, skatina žvejybą. Tegu danai dar žymiai pralenkia Lietuvą žvejybos srityje, bet Lietuvos žvejų žingsnis yra aiškiai spartesni


Šiandien Džakartoje prasidėjo, armijos štabo viršininko Nasutiono vadovaujama, sausumos pajėgų vyresniųjų vadų konferencija. Pasitarime dayvauja karo apygardų ir karo zonų vadai. Kaip praneša spauda, vienas pagrindinių konferencijos klausimų — nepaprastosios padėties įstatymo vykdymo klausimas. Šiandien vakare konferencijos posėdyje kalbės respublikos prezidentas ir ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas Sukarno.


Dvi dienas truko Mažeikių apskrities darbo valstiečių suvažiavimas.

Pranešimo apie būtinumą gerai pasirengti sėjai padarė LKP(b) Mažeikių apkomo 1-sis sekretorius drg. Kondratas. — Tam mūsų valsčiui, — pareiškė sekretorius, kuris geriausiai (vykdys sėją, paskirta pereinamoji Raudonoji Vėliava. Suvažiavime kalbėjo apie 40 darbo valstiečių, gyvai aptardami aktualius reikalus. Tarybiniai naujakuriai, mažažemiai, gavę papildomai žemės, karštais žodžiais dėkojo tarybų valdžiai ir pasižadėjo gerai atlikti sėją. Valstiečiai pareiškė, kad apskrityje yra daug buožių, kurie ir dabar slepia gyvulius, grūdus ir pro pirštus žiūri į pavasario sėjos reikalus. Drg. Vasiliauskas iš Ilakių valsč. pareiškė: — Per silpnai mes patys prižiūrime buožes. Ir dabar dar jų daugelis vargingųjų valstiečių bijo. Daugiau energijos, daugiau drąsos, draugai valstiečiai!.. Viekšnių valsč. Krakių apylinkės vykd. komiteto pirmininkas drg. Anužis pasakė: — Buožės mano apylinkėje slėpė grūdus ir nenorėjo kulti. Reikėjo atlikti valstybines prievoles, tačiau visi te stambžemiai apie tai ir galvoti nenorėjo. Tada aš pats organizavau kūlimo brigadą. Netrukus iš savo apylinkės pristačiau 9,5 to grūdų ir dar apie 11 to pristatysiu. Mano apylinkė guli prie Ventos upės. Čia ilgai stovėjo frontas, vokiečiai padarė daug nuostolių, bet vis dėlto energingai dirbant galima privalomus pristatymus atlikti. Ir sėjai mums patiems sėklos pakaks. Neturintiems paskolins turintieji. Drg. Anužis pabrėžė ir tai, kaip galima sumaniai išnaudoti metalo laužą. — Prie mano kaimo buvo pamuštas vokiečių tankas. Aš nuardžiau metalines tanko dalis ir dabar geležies neturintiems valstiečiams duodu pasidaryti noragus ir kitką… Kiti kalbėtojai pabrėžė, kad anglių kalvėms gali kiekvienas valstietis pats pagaminti. — Išimkime iš savo krosnies anglį ir savo įrankiams atremontuoti jų pilnai užteks. Galima pasinaudoti ir konkorėžiais, kurių pilni miškai. Tarybinio ūkio dir. drg. Grebliauskas papasakojo, kaip jis šeimininkauja. — Atvykau į ūkį… Inventorius išnešiotas, gyvuliai išvaryti. Dabar surinkau jau inventorių, baigiu remontuoti, taipgi pilnai turiu sėklos ir pavasarį visus larkus apsėsiu be kitų pagalbos. Ruzgų taryb. ūkių direktorius drg. Sungaila pareiškė, kad blogai dirba Židikių MANP ir blogai ruošiasi pavasario darbams. Šiame punkte arklių nėra. Visi jie išvedžioti po kiemus ir vedėjas nesistengia jų surasti ir atšerti. Blogai dirba ir pats Židikių valsč. Vykd. Komitetas. Jei ir nusprendžiama iš kurio nors buožės paimti inventoriaus perteklių, tad tas buožė apie tai prieš kelias dienas sužino ir kad nuvyksti paimti — nieko neberandi. Mažeikių apskr. valstiečiai nutarė iššaukti soclenktynių Telšių apskritį, už geriausią pavasario darbų pravedimą. Taip pat priimtas ir kreipimasis į visus apskrities darbo valstiečius, tarybinių ūkių, MTS ir MANP darbininkus, į visus žemės ūkio darbuotojus, kad pavasario sėja būtų laiku įvykdyta pagal visus agrotechnikos reikalavimus. Kreipimasis išspausdintas spaustuvėje ir plačiai paskleistas po apskritį. Dideliu pakilimu ir karštais plojimais priimtas sveikinimo laiškas draugui Stalinui. Suvažiavimo pabaigoje buvo pranešimas apie tarptautinį padėti. Abi suvažiavimo dienas valstiečiai buvo maitinami šiltu maistu, be to, buvo surengtas kino seansas. Skirstydamiesi namo valstiečiai kalbėjo: — Vokiečiai norėjo mus išžudyti, o dabar, prie tarybų valdžios, mes esame savo krašto šeimininkai.


Buvo ir tokių, ypač tarp kairiųjų, kurie anaiptol nenorėjo suvažiavimo šaukti ir stengėsi jį sugaišinti. Atsišaukimas buvo paskelbtas už mėnesio prieš nustatytą jam vykdyti laiką. Kiek lūkterėjęs, aš „Vilniaus Žiniose“ paskelbiau šitokį štai savo „Prisiminima“: „Lapkričio 11 d. didžiai būt geistinas ir naudingas daiktas, kad į rengiamąjį lapkričio 21 ir 22 (gruodžio 4 ir 5) d. Vilniuje Lietuvių tautos susirinkimą atvyktų kuo daugiausiai lietuvių iš visų Lietuvos kraštų. Bet ypač pageidautinas inteligentiškosios mūsų tautos dalies apsilankymas, nes čionai bus labai reikalingos tariančiosios pajėgos. Tačiau galima iš anksto pasakyti, kad ne visi tie asmens galės Vilniun paskirtu laiku atvykti, kurie nusimano galį padėti savo plytelę į pamatą pradedamojo statyti didžio laisvos Lietuvos rūmo. Taigi malonu būtų, kad tie lietuviai ir lietuvės, kurie iš anksto žino, jog negalės susirinkiman atvykti, kad tie, sakau, savo plytelę teiktųsi susirinkimui raštu priduoti. Lai kiekvienas iš tų asmenų pasiskiria kurį iš paminėtų, arba ir nepaminėtų aiškiai. Atsišaukime (žiūr. „V. Ž.“ Nr. 254), punktų ir apdirba jį raštiškai pagal savo pajėgas ir pažiūras; paskui tokį raštą arba referatą, teiksis atsiųsti „Organizacijos Komitetui“ per „Vilniaus Žinių“ redakciją. Tuo būdu galės susirinkti apstus pluoštas plačiau ar trumpiau apdirbtų referatų, kurie bus susirinkime perskaityti ir tuo būdu galės suteikti diskusijoms naujos medžiagos ir padės aiškiau išgvildenti pakeltuosius klausimus apie mūsų krašto reikalus. Geistina taipo pat būtų, kad ir tie, kurie tikrai rengiasi atvykti Vilniun, taip pat pristatytų pagal išsigalėjimą sistematiškai išdėstytas nuomones apie įvairius Lietuvos reikalus arba ir platesnius referatus iš kurių aplamai užbrėžtos „Atsišaukime“ programos dalies ir pavesti juos susirinkimui apsvarstyti. Ta proga primenu dar tą svarbią aplinkybę, kad lapkričio 20 (gruodž. 3 ) dieną Vilniuje bus ir lietuviškas vakaras, kurį rengia naujai įsteigtoji „Vilniaus Kanklininkų Draugija“ — kuri aplinkybė be abejo sutrauks Vilniun aspčiai svečių iš visų Lietuvos kraštų, kurie galės lukterti rytojaus ir dalyvauti susirinkime. Susirinkimas bus miesto salėje, netoli Aušros Vartų, šalia „Vilniaus Žinių“ knygyno ir prasidės lapkričio 21 (gruodžio 4) d. iš ryto. Taigi reikia atvykti Vilniun būtinai bent sekmadienio vakare“. Iš visuomenės „Vilniaus Žinioms“ buvo atsiųsta dar keletas paraginimų lankytis Vilniaus suvažiavime. Visa tat labai sužadino Lietuvos žmones. Visuose kampuose suniko tartis važiuoti į Vilnių. Caro valdžia tada jau buvo pametusi galvą, tad žmonės valsčiuose ir parapijose beveik visur laisvai išrinko iš savo tarpo delegatus. Kairiosios partijos, kaip sakyta, buvo priešingos suvažiavimo šaukimui ir įniko provincijoje agituoti prieš suvažiavimą. Mat, jos ruošėsi visus Lietuvos žmones, revoliucijai įsigalėjus, sutraukti po sava vėliava ir tikėjosi įvesiančios Lietuvoje savo tvarką. Todėl patriotų sušauktą suvažiavimą jie laikė priešingu jų tikslams ir darė kliūčių, kad jis neįvyktų. Bet jų agitacija nuėjo niekais. Žmonės tikėjo „Vilniaus žiniomis“ ir klausė jų balso. Suvažiavimas įvyko. Jis turėjo prasidėti pirmadienyje. Tad dar sumaniau sekmadienio vakare suruošti atvykusiems svečiams vakarėlį su vaidinimu ir dainomis, kurs labai gerai pavyko ir puikiai nuteikė Tautos atstovus. Vakarėliui pasibaigus socialdemokratai mėgino suruošti toje pat salėje savo mitingą, gal norėdami atbaidyti suvažiavusiuosius nuo ryto dienos turinčio prasidėti susivažiavimo. Vienas buvo užšokęs ant scenos ir pradėjo blevyzgoti, bet jį tuojau pašalino; kitas mėgino kalbėti užsilipęs ant kėdės salės viduryje. Aš stovėjau greta jo ir nukėliau jį nuo kėdės. Taip ir nepavyko nė ta jų demonstracija. Pirmadienio rytą apie 10 valandą d-ras Basanavičius neilga, bet rimta ir širdinga kalba pradėjo suvažiavimą. Jo kalba kai kuriuos tautos atstovus labai sugraudino. Rodėsi, jog posėdžiavimas eis labai rimtai ir ramiai. Bet veikiai salėje iškilo tikra audra. Pasirodė, kad boikotavusieji suvažiavimą socialdemokratai ir kai kurie šiaip kairieji ne tik patys kuo gausingiausiai jame dalyvauja, bet yra susitelkę visą gaują trukšmininkų gaišinti suvažiavimo posėdžiams. Didžios kantrybės ir taktingumo reikėjo turėti suvažiavimo prezidiumui suvaldyti tiems trukšmadariams. Kada buvo duotas žodis man ir aš užžengiau ant estrados, trukšmadariai iš visų kampų pagavo šaukti: „provokatorius, provokatorius! Šalin, šalin!“ Ir šaukė be galo. Nieko nepadėjo nė pirmininko skambutis, nė jo prašymas žodžiu nutilti ir leisti man kalbėti. Trukšmadariai nesiliovė šūkavę bei rėkavę, kol aš neatsitraukiau nuo estrados. Mat, kairieji, ypač socialdemokratai man tuo būdu atkeršijo už tai, kad aš, kaipo suvažiavimo sumanytojas ir vienas iš stropesniųjų jo sušaukėjų, jiems, griežtiems to suvažiavimo priešininkams, buvau tuo būdu labai nusidėjęs. Tuoj po mano fiasco išėjo kalbėti Mažosios Lietuvos atstovas p. Vanagaitis. Jis kvietė visus susirinkusius laikytis vienybėje šitoje rimtoje valandoje ir bendrai paistengti padirbėti tėvynės labui. Vargais negalais pirmininkaujantieji didžia savo kantrybe numalšino reksnius ir iškeltieji bėgyje 2 dienų klausimai buvo apsvarstyti iš visų pusių ir pagaliau išnešti nutarimai. Štai jie: 1) Dabartinis padėjimas Rusijoje ir Lietuvoje. Pripažindami, jog dabartinė rusų vyriausybė yra didžiausias mūsų prispaudėjas, jog prieš tą vyriausybę pasikėlė visi Rusijos kraštai, jogei geresnio gyvenimo tegalėsime susilaukti tiktai nugalėję senąją valdžią, susirinkusieji čia lietuviai nutarė: Šviestis, jungtis ir stoti į kovą drauge su sukilusiais visų Rusijos tautų žmonėmis. II. Lietuvos autonomija: 1) Kadangi Lietuvos gyventojų reikalai tėra galima aprūpinti, kaip reikiant, tiktai gavus kraštui autonomiją, — norima, kad visos tautos, kurios gyvena Lietuvoje, galėtų pilna laisve naudotis, — Lietuvių suvažiavimas nusprendė: reikalauti Lietuvai autonomijos su Seimu Vilniuje. Į tą Seimą rinks atstovus visi Lietuvos žmonės lygiu, tiesiu ir slaptu balsavimu. Toji autonomiškoji Lietuva bus sudėta iš tos žemės, kur dabar gyvena lietuviai, Lietuvos branduolys, ir iš tų Lietuvos pakraščių, kurie dėl kokių nors priežasčių traukia prie to branduolio, ir kurių gyventojai norės prie jo priklausyti: 2) Kadangi susirinkusieji Vilniuje lietuvių suvažiavime Suvalkų gubernijos lietuviai visi vienu balsu išrodo reikalinga kovoti drauge su kitų gubernijų lietuviais už Lietuvos autonomiją, tad jie, suvalkiečiai, ir su jais visais lietuvių suvažiavimas nutarė, kad Suvalkų gubernijos lietuviai reikia priskirti prie visos autonomiškosios Lietuvos. Santykiai su kitomis Rusijos šalimis turi būti paremti ant sandaro pamatų: visos šalys bus lygios, gyvens vienybėje, visos jos darys vieną galingą valstybę. III. Kokiu būdu iškovoti autonomiją: 1) Jei norime įgyti autonomiją, turime pirmučiausia sugriauti dabartinę mūsų tautos prispaudėjų tvarką. Tam tikslui reikia, kad iš vieno eitų visi Lietuvos politiniai būriai (visos partijos) ir atskirieji mūsų žmonės. Susivienijus savo krašte, reikia jungtis su visomis kitomis Rusijos tautomis, kurios padeda griauti tą tvarką. Tuo tarpu, kol kas bus, reikia nemokėti jokių mokesčių, uždaryti monopolius, neleisti vaikų į rusiškąsias pradedamąsias mokyklas, neiti Kauno, Vilniaus ir Gardino gub. (ten, kur gyvena lietuviai), į valsčiaus teismus, į visas kitas valdžios įstaigas, neleisti savo brolių kareiviauti; prireikus, streikuoti visiems darbo žmonėms miestuose ir sodžiuose. IV. Valsčiai ir mokyklos. 2) Visuose Lietuvos valsčiuose, visame jų reikalų vedime (susirašinėjimuose ir susižinojimuose turi būti vartojama prigimta žmonių kalba. Kadangi dabartinė mokykla tėra tik nutautinimo ir ištvirkimo įrankis, tad reikia visos tokios mokyklos paversti grynai tautinėmis, tik kad mokslas jose būtų dėstomas žmonių kalba; be to, mokytojus tokioms mokykloms turi rinktis patys žmonės“. Tokie buvo suvažiavimo nutarimai. Jie, matomai, yra grynai politiniai. Apie ekonomiką nėra juose nė paminėjimo. Aistringoje nuotaikoje ekonomika tapo visai pamiršta. Vyriausias suvažiavimo nutarimo taikinys buvo caro valdžios nuvertimas ir įgijimas savos autonominės valdžios.


„Amerikos balsas” skelbia, kad Armėnijos prezidentas L.Ter Petrosianas kreipėsi į JTO ir NATO valstybes, prašydamas suteikti humanitarinę pagalbą. Dėl kaimyninių šalių - Azerbaidžano, Turkijos ir, iš dalies, Gruzijos - blokados Armėnijoje baigiasi maistas, medikamentai ir degalų atsargos. „Svoboda” duomenimis, Azerbaidžano Agdamo miesto prieigose, netoli Kalnų Karabacho sienos, įsiplieskė nauji mūšiai. Pasak Azerbaidžano gynybos ministerijos, Armėnijos pajėgos, remiamos tankų, artilerijos ir reaktyvinių sviedinių „Grad” ugnies, puola Nachičevanės kaimo kryptimi.


KREIPIMASIS į visus Lietuvos Liaudies ūkio tarybos pramonės įmonių darbininkus, darbininkes, inžinierius, technikus ir tarnautojus

Brangūs draugai! Tarybiniai žmonės su didžiuliu entuziazmu įgyvendina TSKP XX suvažiavimo nutarimus. Visose įmonėse plačiai išsivystė socialistinis lenktyniavimas už 1957 metų valstybinio plano įvykdymą pirma laiko, už įžymiosios datos Tarybų valstybės gyvenime Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių prideramą sutikimą. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos iniciatyva reorganizuotas pramonės ir statybos valdymas visur visų darbo žmonių plačiai paremtas. Nauja organizacinė pramonės ir statybos valdymo struktūra, pagrįsta lenininiais demokratinio centralizmo principais, sudarė sąlygas darbo žmonių kūrybinei iniciatyvai plačiai išvystyti, atveria naujas liaudies ūkio augimo perspektyvas. Lietuvos darbo žmonės, kaip ir visi tarybiniai žmonės, su didžiu pasitenkinimu pritarė TSKP CK birželio Plenumo nutarimui, kuriame buvo demaskuota antipartinė Malenkovo, Kaganovičiaus, Molotovo ir prie jų prisidėjusio Šepilovo grupė, kuri mėgino pakeisti XX suvažiavimo nubrėžtą mūsų partijos politinį kursą ir atkakliai priešinosi, kad būtų reorganizuotas pramonės ir statybos valdymas. Tarybinė liaudis dar glaudžiau susitelkė apie TSKP lenininį Centro komitetą ir dar atkakliau, su didesne energija kovoja už tai, kad būtų įgyvendinama Komunistų partijos generalinė linija sėkmingai statant komunizmą. Pustrečio mėnesio darbo patyrimas parodė naujos gamybos valdymo formos gyvybiškumą, patvirtino mūsų partijos išmintingumą, partijos, kuri nubrėžė šias naujas valdymo formas, užtikrinančias dar spartesnius gamybos augimo tempus ir besąlygiška įvykdymą pramonės bei statybos uždavinių, kuriuos šaliai iškėlė TSKP XX suvažiavimas. Vykdydami šeštojo penkmečio antrųjų metų programą, Tarybų Lietuvos darbo žmonės išsivysčiusio socialistinio lenktyniavimo pagrindu 1957 metais pasiekė pramonės, statybos, žemės ūkio ir kultūros tolesnio pakilimo. Lietuvos Liaudies ūkio tarybos pramonės įmonės aštuonių mėnesių planą įvykdė 108 procentais. Viršytas darbo našumo kėlimo planas. Panevėžio cukraus fabriko, Akmenės cemento gamyklos, elektros skaitiklių gamyklos, Naumiesčio linų apdirbimo fabriko, Šiaulių mėsos kombinato, Panevėžio pieno kombinato, Klaipėdos konservų fabriko, Tralerių laivyno valdybos, Klaipėdos jūrų žvejybos uosto ir daugelio kitų įmonių kolektyvai pagal 1957 metų antrojo ketvirčio darbo rezultatus pripažinti Visasąjunginio socialistinio lenktyniavimo nugalėtojais įteikiant jiems antrąsias ir trečiąsias pinigines premijas. Pažymėtas geras 36 Lietuvos Liaudies ūkio tarybos įmonių darbas. Kartu pramonės įmonių darbe yra rimtų trūkumų, kuriuos sukėlė silpnas gamybos organizavimas, neoperatyvumas įdiegiant priešakinę techniką bei technologiją, tiekimo organizacijų darbo sutrikimai. Mes turime daug dirbti, kad šie trūkumai būtų pašalinti. Draugai! Priimdami Baltarusijos ir Latvijos Liaudies ūkio tarybų kolektyvų kvietimą, apskaičiavę savo galimybes, Lietuvos TSR Liaudies ūkio tarybos įmonių kolektyvai Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms pažymėti prisiima tokius įsipareigojimus: 1957 metų valstybini planą pagal visus rodiklius įvykdyti iki gruodžio 15 d. ir duoti viršplaninės produkcijos už 350 milijonų rublių. Viršyti svarbiausių rūšių dirbinių gamybos planą ir esant aukštai jų kokybei pagaminti virš plano: cemento — 20 tūkstančių tonų, plytų — 10 milijonų, parketo — 15 tūkstančių kvadratinių metrų, metalo plovimo staklių — 250, elektros motorų — 12 tūkstančių, elektros skaitiklių — 120 tūkstančių, odinės avalynės — 150 tūkstančių porų, vilnonių audinių — 60 tūkstančių metrų; siekiant kuo greičiausiai išspręsti partijos ir Tarybinės vyriausybės iškeltą uždavinį — artimiausiais metais pavyti Jungtines Amerikos Valstybes pagal mėsos, pieno ir sviesto gamybą vidutiniškai vienam gyventojui 1957 metais duoti virš plano 3500 tonų sviesto ir 3500 tonų mėsos bei mėsos gaminių; 1957 metais įsavinti naujų tobulesnių mašinų, prietaisų ir statybinių medžiagų gamybą: universalinių pašarų smulkintuvų „DKU-M”, linų šukavimo mašinų, linų kuliamųjų „MLP-1,6”, durpių rinkimo mašinų „Tumkar”, turbosiurblių „PT-35-30” ir PT-15 -60”, dviejų tipų šachtinių malūnų, dviejų tipų traukimo-pūtimo mašinų, naujo tipo kompresoriaus ekskavatoriui, šildymo katilų „Universal” tipų „TSD-500”, „TSD-1000” ir „TSD-2000”, suvirinimo transformatorių su distanciniu valdymu, spalvotų silikatinių plytų, dažyto šiferio, putų silikato statybos detalių gamybą; patenkinant darbo žmonių poreikius, įsavinti naujų maisto produktų rūšių ir plataus vartojimo pramoninių prekių gamybą: 155 modelių avalynės, 20 rūšių audinių, 8 tipų aukščiausios klasės baldų gamybą ir pasiruošti gaminti 1958 metais 11 pavyzdžių sekcinius baldus, naujus elektrinius magnetofonus; pasiekti, kad palyginti su planu 3,5 procento būtų padidintas darbo našumas; taupiai naudojant žaliavą ir medžiagas, mažinant valstybinių lėšų naudojimą ir mažinant darbo sąnaudas sumažinti produkcijos savikainą ir sutaupyti virš plano 20 milijonų rublių; atiduoti eksploatuoti 52700 kvadratinių metrų gyvenamojo ploto; užtikrinti, kad pirmoje eilėje būtų pilnutinai įvykdomi kooperuojamieji tiekimai kitų ekonominių rajonų įmonėms. Lietuvos TSR Liaudies ūkio tarybos pramonės įmonių aktyvas įmonių darbininkų, inžinerijos-technikos darbuotojų ir tarnautojų kolektyvų, partinių, profsąjunginių ir komjaunimo organizacijų vardu priima Baltarusijos ir Latvijos liaudies ūkio tarybų įmonių kolektyvų kvietimą socialistiškai lenktyniauti ir yra tos nuomonės, kad lenktyniavimas padės toliau smarkiai didinti pramonės gamybą, plačiai keistis patyrimu, kaip darbo žmonės dalyvauja pramonės valdyme, įdiegti priešakine techniką bei technologiją, paskleisti geriausių gamybos novatorių patyrimą, stiprinti mūsų Tėvynės broliškųjų tautų draugystę.