Kad Pilsudskis ir nepaskelbė Lenkijos federacijos legionininkų suvažiavime Vilniuje, kaip buvo manęs, tai dar nereiškia, kad jis būtų visai jos išsižadėjęs. Atvirkščiai yra davinių, kad dabar nauja pajėga keliama federacijos idėja ir federacijos paskelbimas dar šiais metais nėra negalimas dalykas. Federacijos priešininkai kelia aliarmą, kad federacijos tendencijos dabartinėse lenkų valdžios sferose vėl sustiprėjusios. Vienas endekų laikraštis rašo: „Lenkų politikoj siaučia federacinės politikos vampyras. Jis buvo prikaltas epušės basliu Rygos traktate, bet matyt ne visai pakankamai, kad vis daugiau šaukiama apie jo pasirodymus“. Čia turima galvoj naujos konstitucijos projektai, kuriuose numatomas fed. Lenkijos susitvarkymas, šių dienų ukrainietiškas ir gudiškas lenkų politikos kursas, Juzevskio pareiškimai ir kt. Toliau tas pats laikraštis tokiais argumentais operuoja prieš federaciją: „Yra žmonių, kurie nieko negali išmokti. Už federacijos politiką 1920 m., už sutartį su Petliura, už žygį į Kijevą užmokėjome finansine krašto ruina, Tešeno Silezipraradimu, Rytų Prūsų mozūrų plebiscito pralaimėjimu, vos - vos ne sienų apkarpymu Lenkijos rytuose ligi Kerzono linijos ir pačio suvereniteto praradimu. Ir po tokių tatai patyrimų, tie patys žmonės (t. y. Pilsudskis su savo šalininkais. Red.) šiandien vėl kelia iš kapo federacijos vampyrą. O tačiau čia reikia suprasti vieną dalyką: arba rusinų giminė nėra visa to žodžio prasme tauta, gebanti sukurti savo valstybę, o tuo atveju skatinimas jų tarpe nacionalizmo yra tik piktų dvasių šaukimas, kuris niekam, o ypač Lenkijai, negali būti naudingas; arba priešingai, yra ukrainiečių tauta, pajėgianti kurti savo valstybę, o tuo atveju naivu būtų manyti, kad ta valstybė nesiektų pirmai progai pasitaikius Valuinės, rytų Galicijos, Poliesės, Podliasės, Cholmo krašto, kad vienu žodžiu ta valstybė nepareikalautų tokios sienos, kuri jai kartą jau buvo pasiūlyta vokiečių, besipiktinant visiems Lenkijos gaivalams… Viename Varšuvos susirinkimų pereitais metais politinis Valuinės vaivados draugas jaunasai p. Sieroševskis šiandien valstybės gynėjo padėjėjas apygardos teisme karštai prabilo, reikalaudamas patenkinti visus ukrainiečių ir gudų reikalavimus. Iš salės pasigirdo balsas: „Bet juk jie pareikalaus nepriklausomybės!“ Tuomet tas kalbėtojas taip atsakė: „Ateis laikas, kad duosime jiems ir nepriklausomybę!“ Tai, ką tuomet iš jaunuoliško neapgalvojimo pasakė p. Sieroševskis, šiandien yra vienintelė federacijos programos konsolidacija. Federalizmas išvestas logiškai ligi galo apkarpo Lenkijos sienas rytuose ligi Kerzono linijos. Yra žinomas Bismarko posakis, kad nepriklausomos Lenkijos sudarymas yra lygus prancūzų armijai ties Visla. Mutatis mutandis galima drąsiai pasakyti, kad nepriklausomųjų Gudijos ir Ukrainos sudarymas Lenkijai yra tas pats, kas vokiečių armijos stovėjimas ties Berezina ir Dniepru, armijos, kuri nulėmusi santykius Lietuvoje, būtų apsupusi Lenkiją nuo Klaipėdos ligi Kamenieco. Federacinės politikos vampyras prikeltas iš karsto vokiečių džiaugsmui gali iščiulpti visą lenkų valstybės kraują“ baigia laikraštis savo tiradą. Deja, tas laikraštis bardamas kitų „jaunuolišką neapgalvojimą“ pats jį parodo. Juk ir nedavus gudams ir ukrainiečiams nepriklausomybės Lenkija su visais savo koridoriais ir šiandien yra apsupta nuo Klaipėdos ligi Kamenieco ir ne tik iš tos pusės, bet nuo Gdynės ligi Krokuvos. Ar čia šiaip šoksi, ar taip, bet tokia padėtis yra ne iš gerųjų ir smurto politika ji niekuomet negalės būti pagerinta.


Ar Izraeliui naudinga vykdyti tarptautines taikos sutartis

Pirmadienį Izraelio parlamentas pasisakė už pirmalaikius rinkimus. Stebina tai, kad už jų surengimą balsavo 81 parlamentaras, 31 buvo prieš. Už opozicinės Darbo partijos projektą balsavo ir dalis valdančiosios ”Likud” partijos atstovų. Opozicinės darbo partijos atstovas pareiškė, kad valdančioji partija prarado žmonių ir Kneseto pasitikėjimą, ”atėjo galas siaubingai ministro pirmininko Benjamino Netanjahu politikai”. Šiame sakinyje reikėtų įsidėmėti žodį ”siaubingai”. Iš tikrųjų Netanjahu politika nebuvo siaubinga, tik nacionalistinė. Žydai kol kas neapsisprendė, ką daryti su Izraelio valstybėje gyvenančiais 2,5 mln. arabų: juos asimiliuoti ar nuo jų atsiskirti. Problema nėra paprasta, kai kuo primena mūsų sesės Latvijos rusų daugumos problemą, atsiradusią dėl to, kad sovietmečiu komunistinė latvių etninė nomenklatūra buvo silpnesnė už rusiškąją. Izraelyje žydų yra apie 5 mln., todėl asimiliuoti 2,5 mln. arabų yra sunku. Šiuo atžvilgiu Latvijos padėtis yra geresnė: jos rusakalbiai lojalesni Latvijai negu Izraelio palestiniečiai Izraeliui. Nežinant konkrečių faktų, sprendžiant tik iš naujienų agentūrų pranešimų, sunku įsivaizduoti bent vieną palestinietį, lojalų Izraelio valstybei, nebent jis būtų Mosado agentas ar koks nors mankurtas. Izraelio valstybė, pasirašiusi Vai Milso sutartį ”teritorija už taiką”, įsipareigojo netrukdyti palestiniečiams įkurti savo valstybę. Tuo atveju Palestina būtų amorfinė valstybė, sudaryta iš dviejų teritorijų: Gazos ruožo ir Vakarų kranto. Šios teritorijos būtų visiškai izoliuotos, tarp jų būtų Izraelis. Kartu Izraelis ir JAV slaptai propaguoja Palestinos valstybės konfederaciją su Jordanija. Ši idėja kol kas nepriimtina Izraeliui, nes daugelis žydų mano, kad arabus galima išvyti iš Izraelio. Deja, tam reikia laiko. Dėl to ir sukelta Izraelio politinė krizė. Netanjahu vyriausybė atsistatydina. Praeis pusė metų. Per tą laiką Vai Milso sutartis nebus vykdoma. Izraeliui to ir reikia.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

BUDAPEŠTAS, gruodžio 24 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Nepakarat“ šiandien spausdina Anglijoje esančių vengrų pabėgėlių laišką. Laiške rašoma, kad pabėgėliai pasielgė neapgalvotai, paklausę Vakarų radijo stočių propagandos. Tačiau dabar jie savo patyrimu įsitikino, kad toji propaganda melaginga, ir dabar imasi reikalingų priemonių grįžti į tėvynę.


Lenkų pastangos įrodyti savo „taikingumą“.

Lenkų laikraščiai įdėjo pasikalbėjimą su lenkų pasiuntiniu Maskvoj Pateku, kurs atvyko į Varšuvą padaryti pranešimą ir aptarti kai kuriuos projektus dėl Lenkijos Sovietų Rusijos santykių vystymo. Pasak Pateko, paskutiniuoju metu lenkų rusų santykiuos pastebima tam tikras sustingimas, kurį iššaukią kai kurie dar nesutvarkyti klausimai. Kai jie būsią sutvarkyti, išsisklaidysiąs abiejų valstybių tarpusavio nepasitikėjimas. Pateko žodžiais, nepasitikėjimui nesą gilesnių priežasčių, nes Lenkijos politika esanti taikinga.


JAV valstybės sekretorius L.Ilgbergeris paragino Izraelį repatrijuoti 414 palestiniečių musulmonų fundamentalistų, išsiųstų praėjusią savaitę. Interviu televizijai jis pasakė, kad Izraelis turi rasti būdą šiai problemai išspręsti. Jis pažymėjo, kad šie žmonės lieka teritorijoje tarp Izraelio ir Libano kariuomenės, neturėdami išeities. JTO Saugumo Taryba irgi pasmerkė Izraelio veiksmus ir pareikalavo išsiųstuosius repatrijuoti.


Vilniaus lietuvių telegrama dėl mokyklų. Laikinasis Vilniaus lietuvių komitetas pasiuntė Tautų Sąjungos gen. sekretoriui Sir Drummondui tokią telegramą dėl „Ryto“ draugijos seminarijos: „Lenkijos valdžia 1927 metais politinės represijos keliu prieš lietuvius uždarė vienintelę lietuvių mokytojų seminariją Vilniuje, ir šiems metams neleidžia atidaryti. Mokiniai lieka be mokslo, lietuvių visuomenei neduodama galimumo ruošti mokytojų pradžios mokykloms, lietuvių liaudies mokyklos yra uždarytos neva dėl nekvalifikuotų mokytojų. Mes prašome sekretoriatą susirūpinti lietuvių mokyklomis Vilniaus krašto, labiausia „Ryto“ draugijos lietuvių seminarija Vilniuje. „Ryto“ draugija užsiima tik švietimo darbu.“ Telegramą pasirašė Vilniaus lietuvių komiteto pirmininkas K. Stašys ir sekretorius R. Mackevičius. (Elta).


Draugai! TSKP CK lapkričio Plenumas skyrė didelį dėmesį partinės valstybinės ir visuomeninės kontrolės sustiprinimui ir tobulinimui. Kaip žinoma, V. Leninas teikė labai didelę reikšmę kontrolės ir vykdymo tikrinimo organizavimui nuo viršaus iki apačios. Šie lenininiai partinės valstybinės kontrolės organizavimo principai buvo pažeisti asmenybės kulto laikotarpiu. Susiformavusi pirmaisiais Tarybų valdžios metais kontrolės sistema buvo pakeista biurokratiniu kontrolės aparatu. Buvo pakeistas vieningos partinės valstybinės kontrolės principas, faktiškai buvo nušalintos nuo dalyvavimo kontrolės organų veikloje darbo žmonių masės. Priemonės, kurių partija ėmėsi pastaraisiais metais, įgalino šiek tiek pagerinti kontrolės organų darbą užtikrinant partijos ir vyriausybės nutarimų vykdymą, stiprinant valstybinę drausmę. Tačiau nebuvo iki galo pašalinti stambūs trūkumai organizuojant kontrolę, nebuvo atkurta partinės ir valstybinės kontrolės organizacinė struktūra, kaip ją suprato Leninas. Valstybės kontrolė geriausiu atveju užfiksuodavo piktnaudžiavimus arba nusikaltimus, tačiau negalėjo imtis pakankamų priemonių, kurios užkirstų kelią tokiems reiškiniams atsirasti. Antai, respublikos Valstybės kontrolės komisija dar 1959 metais nustatė stambius trūkumus, grūdų ir miltų grobstymus duonos produktų įmonėse. Siekdami pašalinti trūkumus, Lietuvos KP CK Biuras ir Ministrų Taryba priėmė nutarimus šiuo klausimu. Tačiau, nesant efektyvios šių nutarimų vykdymo kontrolės, grūdų ir miltų saugumas Vyriausiosios grūdų produktų valdybos sistemoje tebėra nepatenkinamas. Neorganizuota nuolatinė sisteminga įmonių ir organizacijų veiklos kontrolė vietose. Aktyvas įtraukiamas į tikrinimus tik retkarčiais. Nesant nuolatinės kontrolės, daugelis labai svarbių partijos ir vyriausybės nutarimų lieka neįvykdyti. Šie trūkumai būdingi ir partinių organizacijų darbui. TSKP CK lapkričio Plenumas pripažino būtinu reorganizuoti kontrolės sistemą šalyje, imant pagrindu V. Lenino nurodymą dėl partinės ir valstybinės kontrolės sujungimo, dėl vieningos nuolat veikiančios kontrolės sistemos sudarymo, dalyvaujant joje plačiosioms darbo žmonių masėms. Šios priemonės yra visiškai teisingos. Dabar, kaip niekuomet anksčiau, svarbu užtikrinti gerą viso ūkinio ir tarybinio aparato darbą, besąlygišką partijos ir vyriausybės direktyvų vykdymą, teisingą šalies piniginių ir materialinių išteklių panaudojimą. Būtina užkirsti kelią bet kokiems žinybinių ir vietininkiškų tendencijų pasireiškimams, kurie prieštarauja bendravalstybiniams interesams. Atskleisti ir panaudoti vidinius rezervus gamybai išplėsti pramonėje, statyboje ir žemės ūkyje, produkcijos kokybei pagerinti, jos savikainai sumažinti ir darbo našumui didinti – yra vienas iš labai svarbių partinės-valstybinės kontrolės uždavinių. Būtina sustiprinti kovą prieš tokius ydingus reiškinius, kaip apgaudinėjimas, prirašinėjimai, kyšininkavimas, išlaidumas, Socialistinės nuosavybės grobstymai ir t. t. Mes vis dar reikiamai nekovojame, kad būtų užkirstas kelias priežastims ir sąlygoms, kurios įgalina įvykdyti šiuos nusikaltimus. Ryšium su tuo vis dar pasitaiko stambių grobstymų ir valstybės lėšų bei materialinių vertybių išeikvojimų. Kaip jau ne kartą buvo pažymima, prasiskverbę į mėsos kombinatus sukčiai eilę metų grobstė valstybinę nuosavybę. Jie pagrobė iš valstybės materialinių vertybių iš viso maždaug milijono rublių sumai. Tai dažnai atsitinka todėl, kad dar pasitaiko klaidų parenkant, paskirstant ir auklėjant kadrus ir ypač kadrus materialiai atsakingoms pareigoms, nepakankamai rūpinamasi, apskaitos sutvarkymu, žaliavos naudojimo normavimu, silpnai organizuotas kontrolės ir revizijos darbas. Lietuvos KP CK birželio Plenumas (1961 m.) pareikalavo pašalinti iš pareigų, susijusių su materialia atsakomybe, asmenis, kurie nekelia pasitikėjimo, susikompromitavo ankstesniame darbe. Šis reikalavimas dar iki šiol ne visur įvykdytas. Šiuo metu vedamas tardymas dėl socialistinės nuosavybės grobstymo Kapsuko rajone, kur sukčiai mėsos kombinato priėmimo bazėje grobstė mėsą ir pardavinėjo ją parduotuvėje. Grobstytojų grupės veikė materialinio-techninio tiekimo bazėse, statybinėse organizacijose. Draugas N. Chruščiovas pranešime TSKP CK Plenume nurodė, kad šiuo metu tiriama byla apie stambius grūdų ir grūdų atliekų grobstymus atskirų sąjunginių respublikų ir eilės Rusijos Federacijos sričių ūkiuose, o taip pat ir Lietuvos TSR ūkiuose. Tai yra mums gėdinga, nes partiniai, tarybiniai ir kiti organai nekontroliavo, o vertelgos ir perėjūnai stambiu mastu spekuliavo grūdais, neteisėtai įgytais Kazachstane. Taip buvo visų pirma Kauno, Prienų rajonuose. Neteisėtai gavo grūdus Kazachstane ir kai kurie Šakių rajono kolūkiai; apie tai buvo rašyta „Pravdoje“. Šie faktai turi būti didelė pamoka partiniams ir tarybiniams organams. Jie rodo, jog mes dar menkai kovojame su valstybinės drausmės, tarybinių įstatymų pažeidimais. Naujai sudaroma partinės ir valstybinės kontrolės sistema turi užtikrinti visas sąlygas, kad šitokių gėdingų reiškinių nebūtų. Respublikos administraciniai organai turi labiau kovoti prieš nusikalstamumą, visų pirma remdamiesi visuomene, imtis efektyvesnių priemonių, kurios padėtų išaiškinti visus nusikaltimus, likviduoti nusikalstamus reiškinius jų užuomazgoje. Reikia taip pat žymiai padidinti įmonių, įstaigų ir organizacijų vadovų asmeninę atsakomybę už socialistinės nuosavybės saugojimą. Draugai! TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimas sudaryti vieningą TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos partinės-valstybinės kontrolės organą ir atitinkamus vietinius organus turi didžiulę reikšmę spartinant mūsų žengimą į komunizmą. Kontrolės organai kartu su partiniais komitetais, partinėmis ir tarybinėmis organizacijomis turi aktyviai padėti įgyvendinant partijos Programą, gerinant vadovavimą komunistinei statybai, vykdant TSKP XXII suvažiavimo nutarimus. TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimai, kuriems vieningai pritarė partija ir liaudis, suvaidins didžiulį vaidmenį toliau keliant socialistinę ekonomiką. Partinio vadovavimo liaudies ūkiui pertvarkymas, o taip pat įgyvendinimas priemonių tobulinant partinę-valstybinę ir visuomeninę kontrolę padidins mūsų partijos, mūsų liaudies jėgas kovoje už komunistinės visuomenės sukūrimą. Visa tarybinė liaudis vieningai pritaria taikingai Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės politikai, turinčiai tikslą užtikrinti taiką visame pasaulyje ir kartu sąlygas sėkmingai komunizmo statybai. Tarybiniai žmonės karštai sveikina tai, kad buvo taikiu būdu sureguliuota krizė Karibų jūroje, kilusi dėl JAV reakcijos agresyvių veiksmų prieš Kubą. Jie sveikina Tarybinės vyriausybės ir asmeniškai draugo N. Chruščiovo iniciatyvą ir pastangas, kurių dėka buvo apsaugota taika, užkirstas kelias naujam karui. Kova už taikos išsaugojimą ir sustiprinimą reikalauja iš mūsų įtempti visas jėgas, visokeriopai stiprinti Tarybų valstybės galią. Būtent į tai ir nukreipti TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimai. Įgyvendinant TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimus, mūsų šalis dar sėkmingiau nuties kelius į visos žmonijos šviesią ateitį – komunizm


Politinės aistros yra didžiausia kliūtis objektingai klausimui spręsti. Tinkamai klausimui spręsti kliudo ir antras dalykas – per daug didelis racionalizmas, pereinąs į paprasčiausią talmudizmą. Talmudizmas neleidžia į dalyko arba bylos esmę įsigilinti: talmudizino dėmesys telkiasi dalyko arba bylos paviršiui, geriau, juridiniuose kableliuose. Norėtumėm pastebėti dar vieną dalyką, kurs labai trukdo kartais net ir labai aiškios bylos eigą. Tas dalykas yra atvirumą, širdingumą stelbianti įtarinėjimų tendencija. Šiuos visus dalykus, ne iš dausų pagautus, bet patyrimo patiektus, reikia turėti prieš akis, kalbant apie lietuvių lenkų ginčą. Nuo pat ginčo pradžios nelojalumas buvo ir yra ne lietuvių pusėje. Lietuvai spaudą dar neatgavus, lietuviškus raštus spausdinant dar Prūsuose ir iš ten slapta į Lietuvą juos gabenant, lietuviai jau buvo lenkų skaudžiai įtarti, net apkaltinti. Lietuvai kuriant nepriklausomą valstybę, lenkai pasiskubino mus apkaltinti tada labai ne madoj santarvės akyse buvusiais bošų arba vokiečių ir bolševikų simpatikais. Nežiūrint į įvairiausius trukdymus, daugiausia iš mūsų artimiausių kaimynų pusės ėjusius, vis tiek nepriklausoma Lietuva susikūrė didžiausiomis kilniausių Lietuvos sūnų pastangomis. Per tą palyginti neilgą valstybės gyvenime laikotarpį lenkai visokiais būdais norėjo priversti Lietuvą nusileisti, norėjo Lietuvą užuolankų šuntakiais priblokšti prie Lenkijos. Jeigu Lietuvos netolimos praeities diplomatai važinėjo į Varšuvą, Briusselį, Kopenhagą, Luganą, jeigu dabartinės opozicijos žmonėse buvo pasireiškęs noras priimti Hymanso projektą, jeigu mūsiškiai nedovanotinai neapsižiūrėję buvo sutikę prašyti Ambasadorių konferencijos išvesti tarp mūsų ir lenkų sieną, einant kuria mūsų tikroji sostinė visai nepateisinamai atateko lenkams, jeigu mūsiškiai, niekeno neklausydami, sutiko pasirašyti Klaipėdos konvenciją, tai tas parodo, kad spaudimas iš lenkų pusės visados buvo labai didelis. Bet tai parodo ir kitą dalyką, būtent, kad iš mūsų buvusiųjų diplomatų pusės atsparumo arba visai nebūta, arba jo permenko tebūta. Prieš praėjusių metų gale buvusias Ženevos derybas lenkai, pastebėję dabartinės mūsų vyriausybės atsparumą ir žinodami buvusiųjų mūsų vyriausybių nuolaidumą, panorėjo geriau kalbėti su buvusiųjų Lietuvos koalicinių vyriausybių atstovais, negu su prof. Voldemaru. Ypatingu būdu supuolęs spaudimas iš lauko ir iš vidaus – štai tas faktas, kurs nesunku buvo pastebėti net ne diplomatui ir ne politikui prieš praėjusių metų lapkričio 26 dieną. Kai kurių mūsiškių viešai spaudoj pareikšti karšti norai, coût que coût sudaryti plačiosios koalicijos vyriausybę; vieši ir nepaslėpti mūsiškių koalicininkų troškimai nuvažiuoti į Ženevą ir atsiimti dabartinės mūsų vyriausybės prieš lenkus įteiktą skundą – štai nepaprastas mūsiškių nuolaidumas, lenkų jau nuo dvidešimtų metu išmėgintas. Su buvusiomis vyriausybėmis mes susikalbėsim! Štai šūkis: kurs buvo lenkų paleistas prieš praėjusių metų Ženevos derybas. Bet... buvusiosios vyriausybės tada nebegrįžo ir lenkams susikalbėti buvo kur kas sunkiau, negu kad jie manė. Reikėjo pasižadėti, kad iš Vilniaus srities lenkų išguiti be mažiausio reikalo lietuviai turės būti atgal įsileisti. Reikėjo pasižadėti, kad Plečkaičio Lydoj laikoma armija bus likviduota; kad klastingas Varniuose nesamų lenkų mokytojų skundas bus ištirtas. Tai visa lenkų Ženevoj pasižadėta. O kas ištesėta? Tiesa, iš Vilniaus išguitiems lietuviams neva buvo leista grįžti atgal. Bet nesamas Varnių koncentracijos stovykloj lenkų mokytojų skundas nebuvo norimas ištirti. Matyt, jis nepatogu buvo lenkams tirti. Dar blogiau: pažadėti Plečkaičio legionai iki šiol dar nepanaikinti. Vadinasi, pas lenkus dar ir dabar ta pati tendencija, kaip kad ir anksčiau: pasirašė Suvalkų sutartį, bet tuoj ją patys ir sulaužė. Ženevoje pasižadėjo Plečkaičio armiją panaikinti, bet jos nepanaikino. Pažadėti ir neištesėti – labai nekoks dalykas. Toks nepageidaujamas dalykas prie liudininkų konstatuojamas – labai nemalonu girdėti. Ar tik ne dėl šios priežasties lenkai tiek kratėsi, tiek nenorėjo, kad lietuvių lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas. Lenkų nenaudai susidėjus konjunktūrai įsileisti Tautų Sąjungos atstovą – tikrai nepatogu. Visi tai gerai supranta. Bet noras šiuos aiškius, visiems suprantamus dalykus užmaskuoti, arba net kitus kaltinti – daugiau negu ne džentelmeniška. Ir tokį nedžentelmėnišką kelią noriai renkasi lenkai. Pilsudskiui labai artimas laikraštis: „Gazeta Warszawska“ (5. III. 1928) nedviprasmiškai rašo: Lietuvos noras, kad lietuvių - lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas, yra noras lietuvių lenkų klausimą sujungti su Tautų Sąjunga. Nurodytas lenkų laikraštis nesidrovi iškelti net motyvą, dėl kurio lietuviams yra pageidaujamas lietuvių lenkų derybose Tautų Sąjungos atstovas. Tas motyvas yra štai koks: Tautų Sąjungoj yra vokiečiai. O be vokiečių Ženeva net žingsnio žengti negali. Šiam Pilsudskiui labai artimos lenkų spaudos nušvietime vokiečių vaidmuo Tautų Sąjungoj labai teigiamas, net dominuojantis. Bet už tad buvusios santarvės vaidmuo – labai neigiamas: ji be vokiečių net žingsnio žengti negali Lietuvos klausimu. Tiesa, lenkai lietuvių lenkų ginčą kitaip spręstų, jeigu tik būtų palankesnė tarptautinė padėtis. Tarptautinei padėčiai esant lenkams nepalankiai, tenka kaltinti vokiečius, kur lietuviai būk iešką paspirties ir kurie būk lietuvius savo pečiais užstoti nori. Kai lietuvių lenkų byloj tokį Lietuvai palankų vaidmenį vaidina vokiečiai, tai, rodos, su lietuviais nebereiktų ne kalbėti. Tada beliktų susitarti tik su vokiečiais. Tai lenkai labai gerai supranta. Jie ir norėtų kalbėtis nebe su lietuviais, o su vokiečiais. Bet visa nelaimė, kad vokiečiai užsiprašė tokią lupikišką kainą, kad sveiko proto žmogus jos jokiu būdu negali užmokėti. O ko gi vokiečiai norėtų? Kokia kaina jie Lietuvos klausimu sutiktų nusileisti? Kada jie galėtų būti lenkams palankesni? Pirmiausiai vokiečiai norėjo pajūrio. O dabar už tai, kad lenkai galėtų medžius plukdyti Nemunu, kad galėtų susisiekti su Kaunu, vokiečiai reikalauja... Pareinio. Trumpai: vokiečiai norėtų užsitikrinti iš prancūzų pusės, kad galėtų eiti savo naturalinė linkmė, jau ne nuo šiandien šiaip pavadinta: Drang nach Osten. Vokiečiai, užsitikrinę iš prancūzų, arba, geriau, iš santarvininkų pusės, pradėtų ryti (taip ir parašyta) austrus, čekus ir lenkus su lietuviais, arba net visą lenkų Pabaltės bloką. Kai vokiečių sąlygos tokios sunkios, tai aišku, kad su lietuviais nelengva bus susikalbėti. Bet iš viso, kas pasakyta, neina išvada, kad lietuvių lenkų derybų visai neturėtų būti. Jos turi būti jau vien dėl to, kad jų reikalavo vakarų valstybės, kurios dar praėjusį rudenį savo lenkams nepalankiais Latvijoje ir Lietuvoje žygiais Lenkijoj sudarė krizę. Kokių galima laukti rezultatų iš lietuvių lenkų derybų, kada jos yra pradedamos tik dėl to, kad santarvės valstybės lenkus verčia derėtis, ir kada lenkams dėl perdaug didelio užprašymo nesiseka susikalbėti su vokiečiais? O gal Pilsudskiui artimos lenkų spaudos reveliacijos dėl perdidelio vokiečių užsiprašymo yra nepamatuotas dalykas? Vertėtų atvirai pasisakyti tiems, su kuriais lenkams nepavyko susikalbėti dėl perdidelio jų užprašymo.


Pranešimai apie Filipinų prezidento Magsaisajaus žuvimą

Agentūros Frans Pres korespondento pranešimu iš Manilos, šiandien virš Sebu salos (Filipinai) sudužo Filipinų prezidento asmeniškas lėktuvas „Dakota”, kuriuo skrido Filipinų prezidentas Magsaisajus, švietimo ministras, Filipinų karinių oro pajėgų vadas ir kiti oficialūs asmenys bei žurnalistai — iš viso kartu su įgulos nariais 25 žmonės. Iki šiol surastas tik vienas gyvas žmogus — laikraščio „Filipin Herald” korespondentas.


Jugoslavijos Komunistų sąjungos CK delegacija Čekoslovakijoje

PRAHA, kovo 23 d. (TASS). Kaip praneša Čekoslovakijos telegramų agentūra, kovo 21 d. į Prahą atvyko Jugoslavijos Komunistų sąjungos Centro komiteto delegacija - Jugoslavijos Komunistų sąjungos CK vykdomojo komiteto narys Svetozaras Vukmanovičius ir Jugoslavijos Komunistų sąjungos CK narys Vlaiko Begovičius, kurie grįžta iš Varšuvos į tėvynę iš draugo Boleslavo Bieruto laidotuvių. Kovo 22 d. Jugoslavijos Komunistų sąjungos Centro Komiteto delegacija susitiko su CKP CK politinio biuro nariais, kad pasikeistų socializmo statybos abiejose šalyse patyrimu, ir apsvarstė tokio pasikeitimo galimybes ateityje. Kovo 22 d. antroje dienos pusėje ministras pirmininkas Viljamas Širokis surengė pietus Jugoslavijos Komunistų sąjungos CK delegacijos narių garbei. Tą pačią dieną Čekoslovakijos Respublikos prezidentas Antoninas Zapotockis priėmė Svetozarą Vukmanovičių ir Vlaiko Begovičių, kuriuos lydėjo JFLR ambasadorius Prahoje Ivanas Veivoda. Prezidentas A. Zapotockis ilgai kalbėjosi su delegacijos nariais. Pasikalbėjime dalyvavo Čekoslovakijos užsienio reikalų ministras Vaclavas Davidas.


dėl draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimo, priimtas 1962 m. kovo 9 d.

Išklausęs ir apsvarstęs draugo N. Chruščiovo pranešimą „Dabartinis komunistinės statybos etapas ir partijos uždaviniai gerinti vadovavimą žemės ūkiui“, TSKP Centro Komiteto Plenumas visiškai pritaria pranešime išdėstytai padėties žemės ūkyje analizei ir konkrečioms priemonėms, kurių tikslas yra praktiškai įgyvendinti partijos XXII suvažiavimo nutarimus ir naujosios TSKP Programos nurodymus, kaip sudaryti šalyje žemės ūkio produktų gausumą. Tarybinė liaudis entuziastiškai ir karštai pritardama sutiko istorinius TSKP XXII suvažiavimo nutarimus ir Komunistų partijos Programą, kurie išreiškia pagrindinius liaudies interesus. Broliškosios komunistų partijos, pasaulinis darbininkų ir nacionalinio išsivadavimo judėjimas naująją TSKP Programą laiko įžymiu kūrybinio marksizmo-leninizmo dokumentu, kuriame aiškiai apibrėžtos komunistinės statybos perspektyvos, atsakyta į pagrindinius dabarties klausimus, nurodytas kelias, kaip kovoti prieš imperializmą ir kolonializmą, kaip iškovoti laisvę, taiką ir tautų laimę. TSKP Programos jėgą sudaro tai, kad ji vertina komunizmą visapusiškai, kaip visuotinės lygybės ir teisingumo santvarką, kaip tokią žmonijos vystymosi fazę, kai bus neregėtai išvystytos visuomenės gamybinės jėgos ir bus užtikrintas aukščiausias darbo žmonių gyvenimo lygis. Vadovaudamasi Markso-Engelso-Lenino mokymu, partija įtraukė į savo Programą moksliškai paruoštą materialinės-techninės komunizmo bazės sukūrimo planą kaip svarbiausią ekonominį uždavinį, kaip tikrą būdą įgyvendinti didžiajam komunizmo principui: „Iš kiekvieno – pagal sugebėjimus, kiek vienam – pagal poreikius“. Šį Lenino nurodytą mūsų partijos kursą remia visa tarybinė liaudis, pasaulinis komunistinis judėjimas ir pažangioji žmonija. Statyti komunizmą dabar yra visų tarybinių žmonių svarbiausias ir gyvybinis reikalas. Tarybinius žmones ir daugybę mūsų bičiulių užsienyje džiugina tas faktas, kad pastaraisiais metais pasiekta didelių laimėjimų toliau vystant ekonomiką, mokslą ir kultūrą, metai iš metų didėja ekonominė šalies galia, kyla darbo žmonių gerovė. Sėkmingai vykdomos septynmečio plano užduotys vystyti lemiamą ekonomikos šaką – pramonę. Bendroji pramonės produkcija per praėjusius trejus septynmečio metus padidėjo 33 procentais vietoj 27 procentų, numatytų pagal kontrolinius skaičius, o bendrosios produkcijos gamybos apimties planinė užduotis viršyta 19 milijardų rublių. Faktiškai pramonės produkcijos gamyba 1959–1961 metais padidėjo 10,1 procento vidutiniškai per metus vietoj 8,3 procento pagal kontrolinius septynmečio skaičius. Žymiai viršijamos gamybos užduotys tokių svarbiausių rūšių pramonės produkcijos, kaip plienas, valcuotas metalas, ketus, nafta. Tarybiniai žmonės papildomai gavo daug liaudies vartojamų prekių. Pirmųjų trejų septynmečio metų rezultatai įtikinamai rodo, kad uždavinius, iškeltus mūsų pramonei 1959–1965 metams ir tolesnei perspektyvai, darbininkų klasė, inžinieriai, technikai ir mokslininkai, visa tarybinė liaudis garbingai išspręs. TSKP CK Plenumas pabrėžia, kad, vykdant komunistinės statybos uždavinius, nenukrypstamai keliant liaudies gerovę, nepaprastai svarbu toliau vystyti šalies žemės ūkį. TSKP Programoje pasakyta: „Klestinčio, visapusiškai išvystyto ir labai produktyvaus žemės ūkio sukūrimas greta galingos pramonės – būtina komunizmo pastatymo sąlyga“. Štai kodėl žemės ūkio vystymas, žemės ūkio produktų gausumo užtikrinimas yra ypač svarbus komunistinės statybos frontas, visos partijos, visos liaudies reikalas.


Indonezijos Respublikos Prezidento Sukarno viešėjimas TSR Sąjungoje

Rugpiūčio 30 d. prezidentas Sukarno dalyvavo per pietus, kuriuos surengė jo garbei akredituoti TSR Sąjungoje šalių, dalyvavusiųjų Bandungo konferencijoje, diplomatinių atstovybių vadovai. Nuo Tarybų Sąjungos per pietus buvo K. J. Vorošilovas, N. A. Bulganinas, S. R. Rašidovas, D. T. Sepilovas ir kiti. Naktį į rugpiūčio 31 d. prezidentas Sukarno ir ji lydintieji asmenys išvažiavo traukiniu iš Maskvos į Leningradą. Pabuvęs Leningrade, prezidentas Sukarno išvyks į tolesnę kelionę po Tarybų šalį. Kelionėje po Tarybų Sąjungą prezidentą Sukarno lydi: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas S. R. Rašidovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius A. F. Gorkinas, armijos generolas M. I. Kazakovas, TSRS ambasadorius Indonezijoje D. A. Žukovas, TSRS URM Pietryčių Azijos skyriaus vedėjas B. M. Volkovas, TSRS URA protokolinio skyriaus vedėjo pavaduotojas K. A. Kočetkovas, TSRS URM spaudos skyriaus vedėjo pavaduotojas M. A. Charlamovas. Maskvos Leningrado stotyje Indonezijos prezidentą lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas M. P. Tarasovas, Tarybų Sąjungos maršalas V. D. Sokolovskis ir kiti oficialūs asmenys, o taip pat tarybinės spaudos atstovai. (TASS-ELTA).


Apie tai kalbėta Pietų Švedijoje Karlskronos mieste vykusiame “Lietuvos forume’98”. ”Lietuvos forumą” jau penkerius metus iš eilės vis kitame Pietų Švedijos mieste rengia Švedijos ir Lietuvos draugija - stipri, įvairių lygiu švedų valdžios atoritetą pelniusi organizacija. Pagrindinis forumo tikslas - plėtoti ir stiprinti Švedijos ir Lietuvos valstybių bendradarbiavimą ir tarpusavio supratimą bei užmegzti konkrečius ryšius tarp švedų ir lietuvių. Praėjusį savaitgalį į trijų dienų forumą Karlskronoje susirinko apie 500 dalyvių. Forumą pradėjo intelektualų diskusija, kurioje bandyta spėti, kurlink kultūriškai ir politiškai krypsta Lietuva. Seminaruose švedai ir lietuviai dalijosi savivaldybių, profsąjungų bendradarbiavimo patirtimi, į atskirus seminarus rinkosi medikai ir labdara besirūpinantys žmonės. Pirmą kartą švedai pabandė surengti jaunimo forumą. Tačiau dėl prasto organizavimo jis patyrė visišką fiasko. Į Karlskroną atvyko Lietuvos jaunimo organizacijų elitas, bet jam teko laimė pabendrauti tik su keliais atsitiktiniais miestelio mokyklų moksleiviais. Lietuvaičiai juokavo, kad atsakymus į nerišlius švedų klausimus apie mūsiškę švietimo sistemą buvo galima išsiųsti faksu. Žinoma, jaunimas džiaugėsi gardžiai pasimaitinęs ir smagiai praleidęs savaitgalį už švedų pinigus. Baltijos vienybė - meilė be aistros. Tiek kultūros žmonės, tiek politikai apie Lietuvą vis dažniau kalba kaip apie Vidurio Europos šalį. Tokia buvo intelektualų diskusiją pradėjusio Klaipėdos universiteto docento Leonido Donskio pagrindinė mintis. L. Donskis prisiminė savo diskusijas su estų intelektualais, su kuriais kalbėjosi apie tapatybės pokyčius, vykstančius Lietuvoje ir Estijoje. Prieš porą metų vienoje diskusijoje Vilniuje dalyvavęs garsus estų intelektualas dramaturgas, poetas, apie 20 kalbų mokantis poliglotas Reinas Raudas pasakė, kad Estija vis labiau save apibrėžia kaip Šiaurės šalį ar Skandinavijos dalį. Tuo tarpu Vilnius darosi vis panašesnis į Vieną, tuo prisišliedamas prie garsiojo Vienos-Krokuvos-Varšuvos trikampio. Kitaip tariant, Vilnius tarsi atgimsta kaip daugiakultūrinis Vidurio Europos miestas. Vadinasi, Lietuva darosi Vidurio Europos šalis, darė išvadą Donskis, ji grįžta į tą kontekstą, iš kurio buvo pasitraukusi. Tuo tarpu Estija natūraliai atstato savo regioninę priklausomybę Šiaurės Europai. Tą pačią mintį neseniai pakartojo dar vienas žinomas estų kūrėjas, poetas, rašytojas, kultūros ir visuomenės kritikas Janas Kaplinskis, kuris savo esė rašė, kad jam riba tarp Šiaurės ir Vidurio Europos yra riba tarp Estijos ir Latvijos. Nors po 50 sovietų jungo metų išliko bendra patirtis, šiuo metu matosi, kad Baltijos šalių vienybė buvusi viso labo tiktai pavergtų šalių vienybė - vienybė karceryje. Janas Kaplinskis, perfrazuodamas Heinricho Heine'ės žodžius, teigia, kad mes mylime Baltijos vienybę taip, kaip mylima senelė - pagarbiai, bet be jokios aistros. Lietuva yra Vidurio Europos šalis, tos Europos, kurią Paryžiuje gyvenantis čekų rašytojas Milanas Kundera yra pavadinęs prarastąja Europa. Lietuva kartu su Lenkija, Čekija, Vengrija gali sėkmingai atstatyti tą prarastąją Euopą, sakė Donskis, daugiakultūrinę, idealizuojančią pačią Europos idėją, vaikiškai naivai ir su nuostaba atrandančią tuos Europos idealus, kurie Vakarų Europoje yra laikomi savaime suprantamu dalyku. Anot Donskio, gali atsitikti, kad tai bus pats įdomiausias Lietuvos įnašas į Europos likimą - priminti, kokia Europa buvo ir kokia ji turėtų būti. Švedijos socialinio saugumo ministrė Maj Inger Klingvall sutiko, kad Lietuva labiau linksta prie žemyno, o Latvija ir Estija - prie Skandinavijos. Tačiau ministrė pažymėjo, kad Skandinavijos modelis nepadidino skurdo. Tuo tarpu kontinente skurstančių žmonių padaugėjo. Ministrė pabrėžė, kad Švedijos valstybės gerovės politika pagrįsta lygybe tarp sveikų ir ligonių, senų ir jaunų, vienišų ir sutuoktinių, vaikus auginančių ir bevaikių šeimų, turtingųjų ir vargšų. Švedija siekia atsižvelgti į kiekvieno žmogaus poreikius. “Rinkos ekonomika labai svarbu, tačiau reikia nebijoti skirti lėšų švietimui, skatinti žmonių aktyvumą. Kitas Švedijos klestėjimo pagrindas - didžiulis dėmesys, skiriamas moterims”, - sakė ministrė. Apie trijų Baltijos šalių slinktis kalbėjo ir žymiausio Švedijos Upsalos universiteto profesorius Claesas Levinssonas (Klasas Levinsonas). “Klystame, stengdamiesi sujungti Baltijos šalis į vieną visumą,- sakė jis. - Šio požiūrio reikia atsisakyti ir matyti tris skirtingas valstybes, tada bus realesni ir rezultatai”. Levinssono nuomone, pastaraisiais metais ryškėja šios slinktys: Estija - Suomija, Lietuva - Lenkija, Vidurio Europa, Latvija istoriškai šliejasi prie Vokietijos. Bendradarbiavimas tarp savivaldybių. Nors Lietuva ir krypsta Lenkijos pusen, jos ryšiai su Skandinavijos šalimis tolydžio darosi vis glaudesni. Praėjusiais metais vien švedų turistų į Lietuvą atvyko dukart daugiau negu lenkų. Kai kuriuos forumo dalyvius papiktino intelektualų samprotavimai apie savaimingas kultūrines ir geopolitines slinktis, - kokia ten Lenkija, Vidurio Europa, jei mes puikiausiai sutariam su švedais? Ir iš tikrųjų lietuvių ir švedų santykiai šiandien kaip niekad geri. Galbūt taip yra todėl, kad tuos santykius nustato ne Vilniaus ir Stokholmo politikų projektai, o iš apačios kilusi paprastų žmonių draugystė. Bendradarbiavimas savivaldybių lygiu yra lietuvių ir švedų gerų santykių pagrindas. Tai šiandien suvokia ir Riksdago deputatai, įtikinti įspūdingos Švedijos savivaldybių veiklos. Švedijos savivaldybių asociacija pradėjo teikti paramą Rytų Europai nuo 1989 m., atsižvelgdama į tų šalių poreikius ir iniciatyvą. Aktyviausios pasirodė Baltijos šalys. Per pirmuosius trejus metus susigiminiavusių Baltijos šalių ir Švedijos savivaldybių padaugėjo nuo 20-25 iki 300. Švedijoje yra 286 savivaldybės ir dabar visos jos draugauja su kuria nors Rytų Europos savivaldybe. 1989-1991 m. Švedijos vyriausybė gana abejingai stebėjo šį savaimingą reiškinį. Tokį bendradarbiavimą kritiškai vertino ir Švedijos parlamentas, stebėjęsis, kaip savivaldybės gali užsiimti užsienio reikalų klausimais. Dabar galiojantis Švedijos savivaldybių įstatymas draudžia savivaldybėms skirti lėšų tokio lygio bendradarbiavimui. Todėl Svivaldybių asociacijos iniciatyva buvo bandoma įtikinti Stokholmą, kad valstybė skirtų lešų savivaldybėms, o šios galėtų teikti paramą susigiminiavusiems miestams. 1991 m. asociacijaijau pavyko gauti 2 mln. kronų bendradarbiavimui skatinti. Didysis persilaužimas įvyko 1994 m., kai Švedijos vyriausybės atstovai, įvertinę vykdomas programas ir projektus, nusprendė, kad susigiminiavusių savivaldybių bendradarbiavimas yra pats efektyviausias lėšų panaudojimas, skiriant pagalbą užsienio šalims. Šiemet vien tik iki gegužės mėnesio Lietuvai skirta 4 mln. 842 tūkst. Švedijos kronų, Latvijai - 1868, Estijai-2910 tūkst. Prognozuojama, kad šiemet Lietuvai bus skirta apie 7-8 mln. kronų. Šiais metais pagal Švedijos paramos dydį Lietuva pirmą kartą aplenkė Estiją, kuri nuo 2005 m. bus visai išbraukta iš sąrašo. O Lenkijai jau šiemet paramos skirta tik lašas jūroje. Forume kalbėję švedai prisipažino nežiną, kodėl Švedijos ir Lietuvos savivaldybių bendradarbiavimas yra tvirtesnis, spėjo, gal tai lemia abipusės simpatijos. O konkreti priežastis gali būti ta, kad Lietuvoje yra 56 savivaldybės, Latvijoje ir Estijoje - keli šimtai. Švedų partnerių Lietuvoje nedaug (susigiminiavusios tik 26 savivaldybės), todėl ir bendradarbiavymo efektyvumas yra našesnis nei su Latvija ir Estija. Švedus labiausiai džiugina aplinkosaugos ir švietimo projektai, ypač kai bendradarbiauja atskiros mokyklos. Jų įsitikinimu, mokyklų draugystė yra susigiminiavusių miestų bendradarbiavimo dvasia. “Demokratijos sėkmė priklauso nuo jaunimo”,- sakė jie. Sausio 13-ąją padėjo švedų faksas. Larsas Svardhas, prieš dešimt metų pradėjęs dirbti Simrishamnso savivaldybėje ūkio reikalų patarėju, sakėsi negalėjęs įsivaizduoti, kiek svarbių įvykių jam teks išgyventi per šį laiką. 1989 m. Simrishamnso savivaldybėje apsilankęs lietuvių vertėjas Liudvikas Mikulskis pasiūlė susigiminiuoti su Palanga, nes abu kurortiniai miesteliai turi daug panašumų. Tais pačiais 1989-aisiais Simrishamnso delegacija pirmą kartą išvyko į Palangą. Su savimi pasiėmė fakso aparatą ir jį pavyko pervežti per sovietų kareivių saugomą sieną. Sausio 13-ąją šiuo faksu Palanga siuntė pagalbos prašymus į Švediją. Tomis dienomis Simrishamnso gyventojai ir užsidegė nuoširdžiu noru bendradarbiauti su palangiškiais. Larsas Svardhas iš pat pradžių įtikinėjo žmones, kad bendradarbiavimas su lietuviais neapsiribos tradiciniu dovanų, labdaros siuntimu, o bus daug rimtesnis. Tikrasis bendradarbiavimas prasidėjo 1991 m. Kartu imtasi spręsti švietimo, statybų, sveikatos klausimus. Išėjus rusų kareiviams Palangoje liko ligoninė, kurioje nebuvo jokios medicininės įrangos. Visą ją atvežė švedai. Iš pradžių parama daugiausia buvo materialinė, dabar švedai daugiau dėmesio skiria socialiniam darbui. Neseniai įkurta bendra darbo su neįgaliais žmonėmis taryba. Jos iniciatyva Simrishamnse lankėsi 12 lietuvių jaunuolių su klausos sutrikimais, čia išbandžiusių naujus klausos aparatus. Su tokiu aparatu vienas trejų metų lietuviukas Simrishamnse pirmą kartą gyvenime išgirdo, kaip čiurlena nuleidžiamas vanduo. Švedų nuomone, dviejų miestų bendradarbiavimui trukdo dažna Palangos savivaldybės pareigūnų kaita. O didžiausia kliūtis - prastas susisiekimas, dėl kurio kenčia paprasti žmonės, dabar neišgalintys svečiuotis vieni pas kitus (apie planuojamą krovinių ir keleivių kelto liniją tarp Pietų Švedijos ir Lietuvos rašėme trečiadienio LA numeryje). Larsui Svardhui būtent šie susitikimai su lietuviais paliko vienus maloniausių jo gyvenimo prisiminimų. Bičiuliams Švedijoje jis mielai pasakoja apie mūsų šalį, apie kurią iki pat 1989 m. ničnieko nežinojo. Larsas prisipažino, kad dirbdamas Lietuvai jis atliekąs tam tikrą atgailą už tuos 50 nežinios metų. “Estija, Latvija ir Lietuva buvo baltos dėmės mano vaikystės žemėlapyje,- pasakojo jis “Lietuvos aido” korespondentui. - Dabar, kai būnu Vilniuje ar Palangoje, susimąstau, kad ir aš galėjau būti vienas iš lietuvių. Švedų kareiviai ne kartą ėjo per Lietuvos žemę, ir visiškai tikėtina, kad galėjau būti vienas iš jų palikuonių”. Lietuviai ir švedai: kultūrų skirtumai. Kas skiria lietuvius ir švedus? Šia tema taip pat kalbėta Karlskronos forume. “Tiek literatūroje, tiek kinematografe, švedai sugeba analizuoti ir individo pasaulį, ir bendruomenę. O Švedijoje egzistuojantis balansas tarp individo ir bendruomenės yra ne sistemos, bet kultūros bruožas”,- kalbėjo filosofas L. Donskis. L. Donskis prisipažino, kad jį visuomet labai keistai žavėjo Ingvaro Bergmano filmai. Jį ilgai kankino klausimas, į kurį tik dabar mėginąs atsakyti,- kodėl toks režisierius kaip Bergmanas būtų sunkiai įsivaizduojamas Vidurio ir Rytų Europoje? Ne todėl, kad čia mažai talentų, sakė jis,- Andrzejus Wajda ir kiti kūrėjai papuoštų bet kurią šalį ir kultūrą. Talentų netrūksta ir Lietuvoje. Skirtumas kitas. Pasak Donskio, Bergmanas nuolat vaizdavo fanatikus ir jų pavojų visuomenei. Tokie buvę Maxo von Sydowo nuostabiai suvaidintas Antonijus Blokas - iš Palestinos grįžęs riteris “Septintajame antspaude”; nacių gydytojas fanatikas Hansas Vergerijus “Gyvatės kiaušinyje”; pagaliau vyskupas Edvardas Vergerijus filme “Fani ir Aleksandras”. Lietuvių - t.y. savo paties kultūroje - L. Donskiui netekę aptikti fanatikų ir idėjų pavojaus visuomenei analizės. “Švedai turi ne tik sąjūdžius, socialinius judėjimus ir labai aktyvią visuomenę, jie turi kultūrą, kuri giliai įsiskverbia į idėjų pavojų individo autonomijai. Šito kaip tik trūksta mūsų kultūrai”,- sakė L. Donskis švedų ir lietuvių auditorijai Karlskronos koncertų salėje. Paskutinę forumo dieną į Karlskroną iš Stokholmo atvykęs Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis taip pat įsiterpė į diskusiją apie kultūrų skirtumus. V. Landsbergis sakė, kad švedai turi pilnas kišenes pinigų ir dar daugiau akmenų laukuose (mes ir pinigų, ir akmenų turime mažiau). Be to, švedai turi daug meškų, mes - tik vieną, anapus Lietuvos sienos… Kai kuriuos kultūrų skirtumus kelinti metai demonstruoja ir patys forumo dalyviai. Švedai mėgsta konkretumą, mūsiškių šnekos ”išplaukusios”. Dalis lietuvių mano, jog švedai juos kviečiasi tam, kad išgirstų nesiliaujančio “ačiū” srautą. Į pirmuosius forumus apskritai važiuodavo daug oficialių sovietinio sukirpimo asmenų, kurie manė, kad atvykus užtenka pasakyti “Thank you very much”. Šis forumas iš kitų skyrėsi tuo, kad beveik visi lietuviai galėjo susikalbėti angliškai. O ypač skyrėsi visuomeninė sudėtis - tarp atvykusiųjų buvo daug paprastų žmonių, kurie žinojo, ko konkrečiai nori. Šiaip lietuviai mėgsta į panašius forumus (jeigu išlaidas apmoka šeimininkai) važiuoti pasižvalgyti, paatostogauti. Šįkart Palangos vicemeras su Klaipėdos menininkais Karlskronoje išsinuomavęs automobilį seminarų metu net spėjo sulakstyti į Kopenhagą.


KAIRAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Spauda praneša, kad per tardymą ryšium su Anglijos šnipų byla buvo iškelti aikštėn nauji faktai, rodantieji, kad Anglijos šnipinėjimo tinklas Egipte yra išsišakojęs. Egipto generalinis prokuroras davė parėdymą tęsti tardymą, nors anksčiau buvo ketinama baigti jį rugsėjo 1 d. Kaip rašo „Al-Achbar“, neskaitant suimtų pradžioje 12 žmonių, kurių tarpe trys Anglijos valdiniai, pastaruoju metu suimti nauji asmenys, įsivėlę į šnipinėjimo veiklą Anglijos naudai. Laikraštis praneša, jog tardymo metu nustatyta, kad Anglijos ambasada Kaire išmokėdavo dideles pinigų sumas atskleistos šnipinėjimo organizacijos nariams.


Kinijoje sudarytas mokslinės veiklos planavimo komitetas

PEKINAS, kovo 15 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Sinchua, KLR Valstybės taryba nutarė sudaryti mokslinės veiklos planavimo komitetą. Komitetas parengs 12 metų programą tyrimams gamtos ir socialinių mokslų srityje.


Sirijos užsienio reikalų ministro Salacho Bitaro pareiškimas

DAMASKAS, rugsėjo 3 d. (TASS-ELTA). Kalbėdamas apie padėtį Omane, Sirijos užsienio reikalų ministras Bitaras pareiškė spaudos atstovams, kad Sirija yra visiškai solidari su šios arabų valstybės liaudies nacionalinio išsivadavimo kova. Bitaras pasmerkė imperialistinę Vakarų valstybių politiką Arabų Rytuose. Anglija, pasakė jis, kariauja, kad sunaikintų Omano ir Jemeno tautas, Prancūzija kariauja naikinamą karą prieš alžyriečių tautą, o JAV visokeriopai remia Izraelį, telkdamos jam plačią finansinę ir karinę pagalbą. Vakarų valstybės, pareiškė Bitaras, bendradarbiaudamos su Izraeliu, vykdo imperialistinę politiką, kuria siekiama sunaikinti arabų šalių vienybę ir jas pavergti.


Kaip dirba mišrioji Lietuvos Vokietijos komisija ginčijamiems pilietybės klausimams?

Su tuo klausimu mūsų bendradarbis kreipėsi į Lietuvos delegacijos minėtoje komisijoje pirmininką p. Pr. Dailidę. P. Dailidė, pastebėjęs, kad šiuo reikalu be kronikos žinių dar tikrai nieko mūsų spaudoje nėra pasirodę, mielai pasidalijo informacijomis apie komisijos darbus, kurias čia mūsų skaitytojams ir paduodame. Kaip buvo sudaryta mišrioji komisija? Mišrioji Lietuvos Vokietijos komisija ginčijamiems pilietybės klausimams spręsti yra numatyta 8 str. pasirašytos Berlyne 1925 m. vasario m. 10 d. optacijos sutarties su Vokietija. Šis straipsnis nustato, kad „Kilus nuomonių skirtumui pilietybės įgijimo arba netekimo suvereniteto į Klaipėdos kraštą perėjimo sėkmėje arba turinčių teisės optuoti teisinės padėties klausimais, kiekviena šalis, neliečiant konvencijos dėl Klaipėdos krašto str. 17, gali reikalauti, kad ginčas būtų sureguliuotas mišrios komisijos, kuri sudaroma iš dviejų piliečių kiekvienos susitariančios šalies ir renkasi sutartoj vietoj, reikalui esant“. Numatytą šiuose nuostatuose reikalavimą Vokietijos vyriausybė yra iškėlusi dar 1926 m. rugpiūčio mėn. Tačiau, atsižvelgdama į tai, kad tuo laiku žymi perduotinų komisijai bylų dalis dar nebuvo išėjusi iš pirmosios instancijos, t. y. iš administracijos įstaigų, mišrioji komisija buvo sudaryta kiek vėliau, būtent, 1929 m. rudenį. Lietuvos delegatais į komisiją buvo paskirti užsienių reikalų ministerijos referentas p. Pr. Dailidė ir vidaus reikalų ministerijos pilietybės referentas p. Banaitis. Vėliau p. Banaičio vietą Lietuvos delegacijoje užėmė vidaus reikalu ministerijos juriskonsultas v. A. Jakobas. Iš Vokietijos pusės į komisiją buvo dar kiek anksčiau paskirti reicho ir prūsų vidaus reikalų ministerijų patarėjai p. p. Hering ir Meyer. Tokio sąstato mišrioji komisija dirba ir šiandien. Kokius klausimus svarsto mišrioji komisija? Į tai atsako tas pats optacijos sutarties VIII str. Komisija ieško sprendimo ginčuose, kurie yra kilę vykdant Klaipėdos konvencijos 8-10 str. ir kuriuos nei valdymo, nei diplomatinio susirašinėjimo keliu nepavyko išspręsti. Tai dažniausiai ginčai, kurie yra kilę dėl nevienodo Klaipėdos konvencijos ir optacijos sutarties nuostatų aiškinimo, arba dėl kolizijos tarp šių nuostatų ir vietos įstatymų. Be to, vykdant optacijos sutartį praktikoje teko susidurti su atsitikimais, kurie visiškai sutarty nebuvo numatyti, ir dėl to be naujo susitarimo nežinia buvo, kaip šiais atsitikimais pasielgti. Iš to matyt, kad kiekvienas svarstomas mišrioje komisijoje ginčas jau turi, taip sakant, savo istoriją, ir dažnai gana ilgą istoriją, sudarančią bylą iš kelių dešimčių, o kai kada ir šimtų lapų. Dėl to mišriosios komisijos darbas kiekvienu klausimu turi du etapu: 1) paruošiamąjį, kuomet abi delegacijos ginčo objektą studijuoja atskirai, surinkdamos reikalingą savo nusistatymui paremti medžiagą ir dokumentus, ir 2) sprendžiamąjį, kada suvažiavusios į mišriosios komisijos posėdžius abi delegacijos visapusiškai ginčo objektą apsvarsto ir padaro savo sprendimą. Kaip sprendžiami komisijai patiekti ginčai? Kad atsakytume į šį klausimą, reikia turėti galvoj, kad kalbamoji komisija, turėdama lygų abiejų šalių narių skaičių, yra taikomojo pobūdžio. Jos uždavinys yra ne gilinti iškilusius ginčuose priešingumus, o surasti jų išlyginimą. Tai yra labai nelengvas uždavinys, ypač tokiais atsitikimais, kada byla yra perėjusi aukščiausias abiejų šalių instancijas, tokias, kaip užsienių reikalų ministerijos, arba ministerių kabinetai, ir visi argumentai iš abiejų pusiu jau pasakyti. Tokiais atsitikimais optacijos sutartis, tiesa, numato galimumą pasikviesti neitralinį arbitrą, kurį paskirti turi būti prašoma Šveicarijos vyriausybė (VIII str. 2 p.). Tačiau abi delegacijos ligi šiol vengė tokio eventualumo, ir joms pavyko apseiti be arbitro, manevruojant tarpusaviais nusileidimais. Kiek ginčų yra perduota komisijai ir kaip ilgai gali užtrukti jos darbai? Į šį klausimą galima atsakyti tik apytikriai. Kol komisija buvo nesudaryta, buvo manoma, kad ginčo objektų skaičius neprašoks dviejų — trijų šimtų. Pradėjus komisijai dirbti, jai patiekiami vis nauji ir nauji ginčijamų klausimų sąrašai ir šiuo tarpu tokių klausimų jau yra užregistruota per penkis šimtus. Galima jų laukti iki 700. Kadangi kiekvienam mišriosios komisijos posėdžiui imama po 50—60 klausimų, o pasiruošimas tokiam posėdžiui atima kelias savaites laiko, tai visas komisijos darbas turi užtrukti mažiausiai pusantrų metų. Be to, reikia turėti galvoje, kad Vokietijos delegatai dirba mišriose komisijose su kitais Vokietijos kaimynais: lenkais, danais, čekoslovakais.


Tramdomųjų marškinių Pentagono atomininkams!

JAV mokslininkai ir visuomenės veikėjai, eiliniai amerikiečiai siunčia į Baltuosius rūmus laiškus ir telegramas, reikalaudami nutraukti branduolinius bandymus ir tuojau pat atšaukti planuojamus atominio ginklo sprogdinimus dideliame aukštyje. Šių laiškų Baltieji rūmai neskelbia. Iki pastarojo laiko JAV spauda sekė Baltųjų rūmų pavyzdžiu ir taip pat neskelbė laiškų, kuriuos siuntė skaitytojai, protestuoją prieš Jungtinių Valstijų branduolinius sprogdinimus. Tačiau dabar nerimas ir susirūpinimas dėl šių bandymų įgavo tokį mastą, kad kai kurie įtakingi Amerikos laikraščiai nutraukė tylėjimo sąmokslą ir ėmė skelbti tokius laiškus. „Niujork taims” išspausdino skaitytojo Keneto Elsvorto iš Medisono miesto (Niudžersio valstija) laišką. Jis primena, kad, daugelio mokslininkų nuomone, branduoliniai sprogdinimai dideliame aukštyje gali sukelti tokių pakitimų atmosferoje ir radiacijas juostose aplink Žemę, kad reikės šimto ir net daugiau metų, kol bus atkurta normali jų būklė. Kenetas Elsvortas ragina JAV atsisakyti pavojingų branduolinių eksperimentų. Mokslinis laikraščio „Niujork taims” apžvalgininkas Volteris Salivenas, remdamasis žymių mokslininkų nuomone, pabrėžia, kad branduoliniai sprogdinimai dideliuose aukščiuose sutrikdys magnetinį Žemės rutulio lauką. Redakciniame straipsnyje „Niujork taims” nedviprasmiškai smerkia Amerikos Vyriausybės toliau vykdomus branduolinius bandymus, nors protestuojama visose pasaulio šalyse. Jungtinės Valstijos, — rašo laikraštis, — ketina įvykdyti tokius sprogdinimus, nepaisydamos daugelio žymių tiek JAV, tiek ir kitų šalių, taip pat ir Anglijos, astronomų ir astrofizikų protestų”. Plačiųjų Amerikos visuomenės sluoksnių reagavimas į beprotišką JAV vyriausybės nutarimą perkelti branduolinio ginklavimosi varžybas į kosmosą rodo, kad šalis labai nepatenkinta valdančiųjų sluoksnių politika.


Vakar Berlyne siautė smarkios sniego pūgos.


Mūsų policija vis tobulėja ir tobulėja;Policijos mokykloj svesta jiu-jitsu.— XI laidos išleidžiami egzaminai

Mūsų policijos tobulėjimas ir išsilavinimas įvairiose srityse kiekvienam metasi į akis. Kiekvienoj naujoj mūsų gabaus ir uolaus viršininko vedamos aukštesnės policijos mokyklos laidoj tenka susidurti su nauja pažanga, tenka matyti padarytus didelius žingsnius pirmyn, vis artėjant prie tobuliausios Europos bei Amerikos policijos. Dabar eina XI tos pat policijos mokyklos laidos egzaminai ir vakar penktadienį, kovo 21 d., teko pamatyti mūsų policijos išsilavinimo papildymą nauju ypatingos svarbos policijai dalyku jiu-jitsu. Jiu jitsu (sk. džiu-džicu) yra sportas, be kurio neapsieina jokia pažangioji policija Europoj. Kaip kiekvienas sportas, taip ir jiu-jitsu, siekia kuo tiksliau ir kuo lengviau nugalėti priešą. Jiu-jitsu yra ne paprastas sportas, arba, ciniškai pasakius, sistema muštis, bet tikras mokslas, kurį reikia labai ilgai studijuoti. Reikia puikiausiai žinoti žmogaus kūno anatomiją, jo silpnas, visas jautresnes vietas ir reikia, be to, būti labai vikriam, fiziškai gerai išlavintam, kad šias žinias mokėtų išnaudoti. Policijai jiu-jitsu nėra paprastas pramogos sportas, bet įrankis priešams nugalėti. O, kadangi policijos priešai, tai tie patys visuomenės priešai, — visuomenė gali šį policijos patobulėjimą tik pasveikinti. Prie jiu-jitsu egzaminų aukšt. policijos mokykloj viršininko p. A. Ramanausko buvo pakviesta: piliečių apsaugos departamento direktorius p. Novakas ir eilė kitų aukštesnių svečių. Teko pamatyti, kaip policininkas be jokio ginklo sulaiko ir vedžioja daug stipresnį žmogų, stipruolis vikriai pagriebtas pagal jiu-jitsu metodus virsta žaislu silpnesnio rankose; policininkas taip pat tuščiom rankom, bet vikrumu ir jiu-jitsu metodus pritaikinęs, nuginklavo ir stipresnį žmogų, turinti rankose lazdą, peilį arba revolverį. Šiam sportui - mokslui išstudijuoti policijos referento p. Goštauto ir aukštesnės policijos mokyklos viršininko p. A. Ramanausko iniciatyva buvo komandiruotas Vokietijon policijos valdininkas.p. Reivytis, baigęs Berlyne šį kursą pirmuoju. Sugrįžęs p. Reivytis buvo paskirtas aukšt. pol. mok. inspektorium ir jiu-jitsu lektorium. Be to, tenka pastebėti, kad krim. pol. II skyriaus viršininko p. Budrevičiaus inicijatyva visi esantieji Kaune kriminalinės policijos II skyriaus (kriminalinio sekimo) valdininkai taip pat perėjo jiu-jitsu kursą. Svečiams buvo suruoštos vaišės, laike kurių buvo pasakyta karštu kalbų, pabrėžusių mūsų policijos tobulėjimą, jos „europėjimą“ ir taip pat jos vadų didelius nuopelnus šiai mūsų policijos pažangai. Buvo labai teisingai pabrėžta, kad iš policijos pažangos visur sprendžiama ir apie krašto kultūros laipsnį. Todėl policijos tobulėjimu tenka tik džiaugtis ir palinkėti, kad šisai tobulėjimas sparčiais žingsniais eitų ir toliau. G. Valkauskas. „Ar Vilnius priklauso lenkams, ar lietuviams?“ Šiais laikais beveik kiekviename Vakarų Europos mieste rasime lietuvių. Ir Belgijoje jų yra nemažas būrelis. Jį sudaro mūsų vyriausybės pasiųstieji aukštąjį karo mokslą eiti mūsų keli karininkai, įvairiose vietinėse aukštose ar specialėse mokyklose studijuojanti nemaža mūsų jaunuomenė ir uždarbio ieškoti atvykusių įvairaus luomo ir profesijos mūsų tautiečių grupė. Be jau kelinti metai gyvuojančios Lietuvių Studentų Sąjungos Belgijoje nėra jokios kitos kultūrinės lietuvių organizacijos. Nežiūrint į tai, kad Belgijos visuomenei mūsų tautos ir valstybės vardas nėra svetimas (prisiminkime kad ir p. Hymans'o garsųjį projektą!) ir kad jos atskirų atstovų tarpe Lietuva turi gerų prietelių — jos plačiosios masės vis dar labai mažai mūsų kraštą težino. Dar ir dabar neretai čia pasitaiko girdėti mus su rusais identifikuojant ir rusais vadinant. Čia gyvenantiems lietuviams neretai privačiuose pasikalbėjimuose ir viešose ar neviešose diskusijose tenka įrodinėti šios nuomonės klaidingumą. Nors kartais čia ir pasitaiko sutikti kiek daugiau su Lietuvos istorija ir dabartiniu jos gyvenimu susipažinusių vietinių inteligentų ir net didelių Lietuvos draugų — bendrai tariant belgai teturi apie Lietuvą visais žvilgsniais labai miglotą, dažnai ir visai klaidingą supratimą. Kaip ir kitur, Lietuvos vardą kiek daugiau čia žinomu ir susidomėjimo vertu yra padaręs Vilniaus klausimas, kad vietinė visuomenė juo ir gal bendrai Rytų Europos dabartiniu politiniu sutvarkymu tikrai domisi, rodo šio mėn. 12 d. Bruxelles, Saint Josse Casino salėje mūsų garbės konsulo p. Furst-Magerman'o pastangomis suorganizuotieji vieši debatai tema „Ar Vilnius priklauso lenkams, ar lietuviams?“ Dar keliolika minučių prieš debatams prasidėsiant salė — joje gali tilpti apie 600 asmenų — pilna publikos. Debatų išgirsti čia susirinkusiųjų sąstatas tautybės žvilgsniu yra labai įvairus, nes be aiškiai dominuojančios prancūzų kalbos publikoje girdisi šnekant ir rusiškai ir lenkiškai ir lietuviškai. Venoje pirmųjų ložių matosi mūsų gerb. p. konsulas su žmona ir su būriu vieną žymią Bruxelles žemės ūkio mokyklą lankančių mūsų sesučių — lietuvaičių; kiek toliau salėje visi mūsų pp. karininkai su žmonomis ir nemažas būrelis Bruxelles gyvenančiųjų ir net iš provincijos šia proga specialiai atvykusių lietuvių studentų. Atsilankė ir eilė vietinių Lietuvos draugų bei visuomenės atstovų: p. P. Struye, jau nekartą Bruxelles daręs paskaitų apie Lietuvą, ir savo kukliai reiškiamu mūsų kraštui dideliu prielankumu vietiniems lietuviams gerai žinomas žymus belgų advokatas; p. Goffin, Belgijos —— Lietuvos — Luksemburgʼo Prekybos Rūmų Pirmininkas; p. Van Langenhove, Gentʼo Universiteto profesorius, š. V. D. m. 16 vasario turėjęs Bruxelles „Palais Mondial“ muziejaus salėse paskaitą apie Lietuvą ir Indo-Europiečių tautų papročius ir būdą; p. Aronšteinas, advokatas; p. de Marneffe, inžinierius, vienas žymesnių Belgijos — Lietuvos ekonominio susiartinimo darbuotojas, jau nekartą buvęs Lietuvoje ir Kaune turėjęs keletą paskaitų apie tokio susiartinimo galimumus — ir ištisa eilė kitų vietinės visuomenės veikėjų. Salėje matosi didelis šios dienos darbų tvarkon įtrauktų klausimu susidomėjimas — visi nekantriai laukia pirmųjų kalbėtojų. Prieš debatus pradėsiant p. P. Fontaine, vietinis draugijos „Le Rouge et le Noir“ pirmininkas (mat ši draugija, su p. mūsų Konsulu susitarusi, yra šiuos debatus organizavusi ir jiems savo salėje maloniai vietą suteikusi), praneša, kad į seansą kviestas p. generalinis Lenkijos konsulas Bruxelles, asmeniškai dėl rimtų (?) priežasčių debatuose dalyvauti negalėdamas, yra prisiuntęs trumpą laišką, jame pabrėždamas, kad „nieko neturįs prieš, kad debatai Vilniaus klausimu įvyktų“. Pareiškęs vilties, kad šiuose debatuose kalbėtojai prisilaikys tinkamo bešališkumo, kaip debatus suruošusios draugijos senos tradicijos to reikalauja, p. Fontaine duoda žodį gerb. Lietuvos garbės konsului Bruxelles. P. Furst-Magerman savo kalbos pradžioje pažymi, kad jo, kaipo konsulo, pareigos neleidžia kiek plačiau paliesti šį Belgijos visuomenei jau žinomą opų istorinį klausimą. Vėliau jis trumpai ir aiškiai papasakoja Lietuvos Valstybės kūrimosi ir vystymosi etapus nuo gilios senovės iki mūsų laikų, kiek ilgiau sustodamas ir klausytojų dėmesį atkreipdamas į Vytauto Didžiojo valdytas Lietuvos žemes. Savo daugiau šiems debatams informacinio pobūdžio turinčią kalbą p. Konsulas gražiai papildo trumpai paaiškindamas ekrane rodomus Lietuvos istorijos žemėlapius ir mūsų krašto atskirus paveikslus, kurių tarpe klausytojai pamato Vilniaus miesto bendrą vaizdą, ir Vytauto Didžiojo, kurio 500 metų mirties sukaktuves lietuvių tauta šiais metais iškilmingai mini, atvaizdą, ir p. Rimšos garsiosios stovyklos „Lietuvos Mokykla“ paveikslą. Savo kalbą p. Konsulas baigia perskaitydamas š. m. vasario mėn. 15 d. Belgų laikraščio „Midi“ 46 — 47 Nr. skiltyse tilpusį trumpą, bet gražų p. Jakulio straipsnį apie Lietuvą, jos 12-sius Nepriklausomybės sukaktuvių metus pažymint. P. Furst-Magerman į savo vietą lydimas triukšmingomis publikos ovacijomis. Po p. konsulo žodį ima p. Edmond Perrey, advokatas. Šis kalbėtojas gina lenkų tezę. „Netikslus“ — taria jis „pats šios dienos debatų temos pavadinimas. Juk Vilnius ir jo teritorija, Tautų Sąjungos aprobuotu ambasadorių konferencijos nutarimu yra visai teisėtai (sic!) Lenkijos valdomi. P. Fontaine šios dienos debatų klausytojams patiektoji tezė yra tolygi klausimui, ar jūs esate už ar prieš svarbiąsias Tarptautines politines institucijas ir Versalio sutartį. Neramioji, su tarptautinėmis sutartimis nesiskaitanti, slaptai vokiečių ir rusų kurstoma ir nuolat Rytų Europos takai gresianti Lietuva negali į Vilnių jokių rimtų pretenzijų turėti. Vėliau seka graži ir turininga p. advokato Struye kalba. Tarptautinės teisės pamatiniais dėsniais einat — pareiškia šis didelis Lietuvos draugas ——ambasadorių konferencijos sprendimą jokiu būdu negalima pateisinti. Svetimų, jai visai nepriklausomų žemių, priklausomybės klausimą spręsdama ir betarpiai užinteresuotųjų valstybių nuomonės neatsiklausdama, ambasadorių konferencija yra pasiėmusi tarptautinio arbitro teises, kurių jai niekas ir niekuomet nėra suteikęs. Vieton jai visai svetimų turtų priklausomybės klausimą sprendus ambasadorių konferencija privalėjo Vilniaus problemą pavesti Tarptautiniam Haagos Teismui. Lietuva nemažiau už kitas valstybes siekia taikos. Bet Rytų Europai tol grės karo pavojus, kol nebus atitaisyta didelė ir visai neteisėtai ambasadorių konferencijos Lietuvai padarytoji skriauda, kurios dėka Vilnius, nors priklausomybės visi istoriniai argumentai ir yra lietuvių pusėje, šiandien visgi Lenkijos yra valdomas. Kadangi ambasadorių konferencijos sprendimas — užbaigia savo kalbą šis gabus teisininkas — neturi jokio juridinio pagrindo, Vilniaus klausimą reikia laikyti neišspręstu, atviru. Baigus p. Struye kalbėti visa publika kelia dar dideliausių ir labai triukšmingų ovacijų. Sekantis kalbėtojas, p. advokatas Aronšteinas, pradžioje trumpais bet gražiais bruožais nupiešia Lietuvos — Lenkijos santykių raidą po didžiojo karo, kiek ilgiau apsistodamas ties 1920 m. rudens įvykiais, lenkams Suvalkų sutartį sulaužius ir gen. Želigovskio „smurtą“ inscenizavus. Jis skaito net Tautų Sąjungos Tarybos posėdžių stenogramas, kur šis Lenkijos „sukilėlis“ ir jo žygis buvo visos eilės žymių pasaulio politikų viešai pasmerktas. Lietuva į Vilnių — trumpai kalbą suglaudus pasako p. Tronšteinas — turi neabejotinų visokeriopų teisių. Ir reikia gėrėtis tuo kukliu lietuvių tautos atkaklumu, su kuriuo ji, nežiūrint iki šiol Vakarų Europoje klaidingai pasireiškusio nemažo prielankumo lenkams, stengiasi praeitimi garsią ir istorinėmis bei kultūrinėmis liekanomis jai brangią seną savo sostinę, Vilnių, atgauti. Reikia tikėti, kad lietuvių tauta netolimoje ateityje sulauks pataisant tą neabejotinai didelę ambasadorių konferencijos neteisėtu sprendimu jai padarytą skriaudą. Teisės ir teisėtumo dėsniu sekant yra būtino reikalo lietuviams jų seną sostinę grąžinti. Kanuolių balsus girdint bus jau per vėlu šią Rytų Europoje užsilikusią ir nuolat didėjančią žaizdą gydyti. Ir šis kalbėtojas gausingomis ir ilgomis klausytojų ovacijomis yra nuo tribūnos palydimas. Toliau kalba Kaulio visuomenei jau žinomas p. de Marieffe. Sunki ir beveik negalima — sako jis — susidaryti čia tikrą Vilniaus krašto priklausomybės vaizdą, ypač nežinant — nemačius tų Rytų Europos sričių vietoje. Man, turėjusiam progos ten jau nekartą buvoti, Vilniaus kraštas neatrodo toks „lenkiškas“, kaip kad p. lenkų tezę čia gynusio kalbėtojo buvo papasakota. Jei ir iš tikro ten lenkai sudarytų absoliučią gyventojų daugumą — nesiprantama, kodėl Lenkija niekad nėra sutikusi leisti Vilnijos gyventojams patiems nevaržomai savo priklausomybės norus pareikšti. P. de Marneffe baigia savo trumpą, bet turiningą ir įdomią kalbą, cituodamas nekurias lietuvių tezei prielankias vietas iš vieno R. Martel veikalų. Prieš debatams pasibaigiant p. Fontaine paskaito į juos kviesto Bruxelles „Palais Mondial“ didelio muziejaus (kuriame vietinės Lietuvių Studentų Sąjungos pastangomis ir Lietuvos, nors tuo tarpu dar ir nelabai turtingas skyrius įrengtas) direktoriaus p. P. Otlet, susidėjusių apystovų delei negalėjusio būti kalbėtojų tarpe, prisiųstą laišką, kuriame reiškiamas sumanymas pavesti nors neilgam laikui Vilniaus miesto ir jo teritorijos valdymą Tautų Sąjungai, kuri ten laikui bėgant galėtų vietinių gyventojų nevaržomą nuomonę kas dėl priklausomybės išgirsti. Panašią — kaip ir jis pats pasisako — utopišką mintį patiekia iš publikos ir žilagalvis seniukas, buvęs vienas žymių Rusijos advokatų, kuriam esą yra tekę šiandien ginčijamas vietas kadaise lankyti ir kurių priklausomybės klausimu dabar sunku aiškiai pasisakyti. Lietuviai į Vilnių turi neabejotinai rimtų, neginčytinų teisių. Tuo apie porą valandų užsitęsę debatai yra baigiami. Į klausytojus jie yra neabejotinai gilaus įspūdžio padarę, ir gal ne vieną jų lietuvių pusėn pakreipę, ar bent jau Vilniaus klausimu dvejoti priverstu ten, kur Lenkijos teises ir argumentai pirmiau atrodė net neginčytini. Bruxelles gyvenantiems lenkams, ypač debatuose buvusiems, šis lietuvių — kaip jie ir patys pripažįsta — laimėjimas aišku — nėra patikęs. Skaudu, žinoma, matyti jiems pirmuosius brėkštančius teises ir teisingumo viešpatavimo spindulius.


Pagaliau Pilsudskis susiprato vykdyti reformas

Įvairių buvo spėliojimų, kai prieš savaitę Pilsudskis sudarė savo antrąjį kabinetą. Vieni pranašavo „griežtus maršalo žygius“, kiti tikrino, kad viskas liksią po senovei, nes juk Pilsudskis ir pirma svarbesniuosius dalykus spręsdavo pats ir nebe pirmą kartą stoja kabineto priešaky. Bet pasirodo, kad pirmieji stovi arčiau tiesos. Pilsudskis, atsistojęs pats valdžios priešaky, matyti, nori sulikviduoti ligšiolinę neaiškią padėtį ir pagaliau pradėti savo prieš ketverius metus žadėtąsias reformas. Iš Varšuvos pranešama, kad jis dirbąs dieną ir naktį ir net apsigyvenęs ministerių kabineto rūmuose. Sakoma, jis ruošias rinkimų įstatymo pakeitimą ir naujos konstitucijos projektą. Vadinasi, Pilsudskis dabar nori ūmu laiku padaryti visą tą, ką jis pradžioj žadėjo ir su kuo ketverius metus laukė. Pilsudskis žadėjo pakeisti konstituciją, pakeisti rinkimų įstatymą, pertvarkyti Lenkijos visą vidaus santvarką. Iki šiolei per ketverius metus iš to nieko nepadaryta. Tik dabar Pilsudskis griebiasi šito darbo. Bet ar jis jam pavyks? Pilsudskis, matyti, norėtų visa tai padaryti neužgaunant dabar nustatytos tvarkos, nes, seimą paleidus, kartu buvo paskelbti ir nauji rinkimai, kaip to reikalauja dabartinė konstitucija. Bet kai kas spėjo, — ir tai galimas daiktas, — kad Pilsudskis, nelaukdamas, kol susirinks seimas, oktrojuos naują konstituciją. Sakoma, kad konstitucijos projektą pagaminęs teisingumo ministeris Caras ir dabar jį peržiūrinėjąs pats Pilsudskis. Projekto turinys visiškai slepiamas. Dėl naujos konstitucijos paskelbimo būdo irgi girdėti įvairių nuomonių. Vieni sako, kad konstitucija tiesiog bus valdžios oktrojuota. Kiti tvirtina, kad būsiąs daromas visuotinis balsavimas. 1928 m. pasitraukdamas iš ministerio pirmininko vietos, Pilsudskis pareiškė, kad jam nieko kito nebuvo likę, kaip tik oktrojuoti konstituciją arba pasitraukti. Kad Pilsudskiui konstitucija visų daugiausia rūpi, matyti iš neseniai paskelbto jo interview, kur jis didžiausiu visos netvarkos kaltininku padarė konstituciją, nesigailėdamas jai epitetų, kokių tik senas karys galėjo prisirankioti besiversdamas savo gyvenime įvairiausiose sferose. Ką gi darys opozicija? Mažne visa opozicija yra susiblokavusi ir tas blokas pasivadinęs „centrolev”. Bloką sudaro visos stambesnės partijos, pradėdant pepesininkais ir baigiant krikščionimis demokratais. Opozicijos blokas kaip tik ruošėsi rugsėjo mėnesį daryti dideles demonstracijas prieš diktatūrą ir už naujus rinkimus. Seimo paleidimas atėmė dabar šitoms demonstracijoms galimybę, ir valdžia greičiausiai demonstracijų visai neleis. Daugiau kaip demonstracijas ir mitingus vargu ar ką opozicija sugalvos. Bet vis dėlto Pilsudskis seimo prisibijo. Šitai rodo faktas, kad jis paskyrė naujus rinkimus. Juk Pilsudskis ir daug kartų anksčiau ir ypač savo paskutiniame interview ne tik nepripažino seimui jokios teigiamos pusės, bet stengėsi įrodyti jo visišką nereikalingumą ir kenksmingumą. O vis dėlto naujo seimo rinkimus paskyrė.


Iš Kinijos ateina žinios, kad Čangtsolino armijos be kovos paliko Pekiną ir pasitraukė į savo pirmykščią bazę – Mandžūriją, o pietiečiai įžengia apleiston sostinėn. Tuo būdu Kinija vėl atsidūrė istorijos angoj, iš kurios nežinia kur ji pasuks. Kai Sunyatsenas 1911 m. sugriovė sutrūnijusią monarchiją ir paskelbė respubliką, jis, tur būt, nemanė, kad jis tuo įstumia savo šalį septyniolikai metų į vidaus karų sūkurį. Kinija nuo Mandžūrijos sienų iki sienų pietuose turi daugiau kaip 5 tūkst. kilometrų tiesia linija, kas sudaro tolumą maždaug tokį, kaip nuo Madrido iki Tomsko arba nuo Hamburgo iki New Yorko. Nedaug mažiau bus ir pločio. Šita milžiniška šalis padalinta į daugybę bemaž nepriklausomų, dar prie monarchijos, provincijų, kurių beveik kiekvieną lygi didelei Europos valstybei, laikėsi šiaip taip, nors ir sutrūnijusiu monarchijos pamatu. Tam pamatui subyrėjus, subyrėjo, suskilo ir Kinija. Respublikonų pastatytas prezidentas neišsilaikė nė vienerių metų. Po tam prasideda tikras chaosas, iš kurio po dešimties pradeda iškilti du stiprūs centrai: gabus plėšikų vadas Čangtsolinas šiaurėj – Mandžūrijoj ir 1911 m. revoliucijos tėvas Sunyatsenas pietuose – Kantone. Apie tuos du centrus pradeda grupuotis atskiros provincijos. Tarp jų ore kybojo svetimų valstybių pripažinta neva centralinė Kinijos valdžia Pekine. Šita valdžia neturėjo jokios pajėgos ir laikėsi daugiausia didžiųjų valstybių parama. Valstybėms buvo reikalinga tokia centralinė bejėgė valdžia, kad būtų iš ko gauti įvairių koncesijų aktus, kurie duotų teisės titulą. Tuo titulu prisidengiant jau buvo galima siųsti šarvuotus laivus, gabenti kariuomenę ir imti kas reikia. Sunyatsenas, būdamas vakarų Europoj, prisigėrė socialistiškų idėjų. Bet jis drauge buvo ir tautininkas. Jo įsteigtoji Kantone partija, Kuomintangas iš pradžių respublikoniškai socialistiška, pamažu pradėjo virsti nacionalistine, su aiškiai nukreipta prieš svetimus grobikus tendencija. O juk sunku įsivaizduoti kaip ne tik didžiosios valstybės, bet ir mažos, kaip Belgija, šeimininkauja Kinijoj. Kiekvienas anglas, prancuzas, amerikietis ir t. t. čia yra eksteritorialus ir naudojasi tokiomis pat privilegijomis, kaip pas mus svetimų valstybių atstovai. Kiekvienam didesniam mieste yra svetimšalių sritys su savo administracija, kariuomenė ir t. t. Viskas, kas tik yra geresnio, priklauso svetimšaliams: dirbtuvės, geležinkeliai, kasyklos ir kit. Kinija būtų gal jau seniai padalinta, jei ne didžiųjų valstybių pavydas ir rivalizacija tarpusavy. Japonija, pasinaudodama didžiuoju karu kai visi buvo užimti, buvo išplėtusi ant Kinijos tikrą protektoratą. Bet karui pasibaigus buvo priversta kitų, ypač Amerikos Jungtinių Valstybių, nuo šito protektorato atsisakyti. Vašingtono konferencijoj 1921 m. Amerikos iniciatyva buvo priimtas „atidarų durų“ principas. To principo reiksmė tokia: eik, imk, naudokis, tik nekliudyk kitam, nedaryk jokių aneksijų ir apskritai nesistenk sudaryti sau ypatingos padėties. Tuo principu visi „sąžimingai“ ir naudojosi. Suprantama, kad tas svetimšalių šeimininkavimas negalėlo patikti kiniečiams. Čangtsolinas ir visi kiti generolai mažiau ar daugiau rėmėsi svetimšaliais ir todėl negalėjo stoti prieš svetimšalius. Mažiausia nuo svetimšalių priklausė pietiečiai (kuomintangas). Todėl jie ir metė labai populiarų obalsį: vykim, laukan svetimšalius išnaudotojus. Jiems kelią parodė ir daug ko pamokė bolševikai, kurie dar su kuomintango tėvu Sunyatsenu palaikė artimus santykius. Obalsis pasirodė labai sėkmingas. Apie Kantona Sunyatseno ir kuomintango tėvynę greit susispietė visą pietų Kinija. Prie svetimšalių vijimo pietiečiai pridėjo ir Kinijos sujungimo obalsį. Jie rado gabų kariuomenės vadą Čankaišeko asmeny ir pradėjo eiti šiaurėn. Per metus jie užėmė arti pusės Kinijos ir perkėlė savo centrą iš Kantono į Hankau, o vėliau į Nankingą (abu miestai guli maždaug Kinijos vidury prie didžiausios upės – Jangtsekiang). Pietiečių ėjimą pirmyn visiems metams buvo sutrukdę bolševikai. Maskva, žinoma, čia ieškojo savo biznio ir manė kuomintango pagalba Kiniją sukomunistinti. Trečiojo internacionalo atstovas Borodinas pradėjo savotiškai šeimininkauti. Jis visomis priemonėmis pradėjo kelti mases. Bet dauguma kuomintangiečių pamatė, koks pavojus gresia sukėlus puspenkto šimto milionų nesąmoningų masių. Be to, ir komunistinės idėjos jiems nelabai patiko. Prasidėjo reakcija. Kuomintangas skilo ir Čankaišekas su savo bendraminčiais lygiai metai tam atgal pametė Hankau, persikėle į Nankingą, o vėliau viską pametė ir išvažiavo Japonijon. Rodėsi, visas pietiečių darbas ir pasiekti laimėjimai žūsią. Bet ne. Pietiečiai nutarė nusivalyti nuo komunistų. Pusę metų ėjo tas „valymas“, žinoma, kinišku būdu, kur žmogaus galva vertinama labai mažai. Kantono skerdynės, šiu metu sausio mėn. buvo paskutiniu to valymosi etapu. Nusivalę nuo komunizmo, pietiečiai susijungė, parsikvietė Čankaišeką ir vėl prasidėjo jų eisena pirmyn. Štai jie dabar Pekine. Po 17 metų chaoso ir vidaus kovų Kinija rodosi vėl sujungta. Tiesa, stinga asmens, kuriam pakaktų pajėgos ir autoriteto, kad paimtų milžiniškos valstybės vadžias. Dabar pajėga yra rankose trijų generolų: Čankaišeko pietiečių vado, Fengo – Čili gubernatoriaus ir Jenhsišano – Šanti provicijos gubernatoriaus. Iki šiol Fengas ir Jenhsišanas pripažino Čankaišeką vyriausiu vadu, o politiką vedė pietiečių vyriausybė Nankinge. Jeigu tas triumviratas nesubyrės, tai Kinijos sujungimas bus įvykęs, nes Čangtsolinas, nors dar nėra visai sunaikintas, bet vis tiek jis yra bejėgis. Įžengusiems Pekinan generolam dar palieka du sunkūs uždaviniai: sutvarkyti milžinišką valstybę viduj ir sutvarkyti santykius su didžiosiomis valstybėmis. Ir vienas ir antras be galo sunkus. Pietiečiai stovi už respubliką, o Fengas ir Jenhsišanas dar nepasisakė. Tat gali dar kilti ginčų dėl valstybės formos. Dar sunkesnis dalykas su užsienių politika. Japonai tvirtai atsistojo Mandžūrijoj ir iš viso ko matyti, kad ruošiasi pamažu aneksuoti šitą du kartu už Vokietiją didesnę labai turtingą provinciją. Anglija nieku būdu nenorės paleisti iš savo rankų milžiniškų, išmėtytų po visą šalį, koncesijų. Vienintelė Kinijos viltis - tai Amerika. Nankingo vyriausybė dirba Vašingtone ir to darbo paseka – griežtas Kelogo pareiškimas, kad Amerika niekada nesutiksianti ne tik su Mandžūrijos aneksija, bet ir su protektoratu. Japonai, matyt, nelabai nusigando, nes nors tyli, bet savo taktikos nekeičia ir pradėjo statyti 8 didelius šarvuočius. Anglija kol kas tyli, bet savo koncesijų paleisti nemano ir kiek galėdama jose stiprinasi. Tuo būdu Kinija lieka pasaulio politikos centru, kur susiremia didžiausių galybių interesai. Ko galima laukti iš to susirėmimo šiandien niekas pasakyti negali.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Šeštadienį ir sekmadienį Bosnijoje-Hercegovinoje ir Juodkalnijoje įvyko referendumai: Bosnijos vadovai sako, kad dauguma musulmonų ir kroatų balsavo už atsiskyrimą nuo Jugoslavijos, serbai šią akcija boikotavo. Manoma, kad Juodkalnija, kaip ir Serbija, liks Jugoslavijos sudėtyje. Oficialūs rezultatai turėtų paaiškėti šiandien. O vakar serbai ir jų priešininkai musulmonai keliuose, vedančiuose į Sarajevą, pradėjo statyti barikadas.


Vakar, kovo mėn. 15 d., Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo iškilmių salėje buvo įteikti ordinai ir medaliai atsižymėjusiems Lietuvos partizanams, pavyzdingai atlikusiems specialius uždavinius priešo užnugaryje. Iš penkiolikos partizanų vienas apdovanotas Lenino ordinu, vienas — Raudonosios Vėliavos ordinu, keturi partizanai Tėvynės Karo ordinu I-jo laipsnio; du partizanai — Tėvynės Karo ordinu II-jo laipsnio, keturi partizanai — Raudonosios žvaigždės ordinu, trys partizanai — medaliumi „Už drąsumą“. Be to, už ištarnautą laiką apdovanota VRLK bei VSLK trys darbuotojai Raudonosios Vėliavos ordinu, trys — Raudonosios Žvaigždės ordinu ir trys darbuotojai — medaliumi „Už kovos nuopelnus“. Partizanų būrio „Draugai“ vadas savo žodyje apibūdinęs partizanų kovas su vokiškaisiais fašistais, išreiškė gilią padėką Partijai ir Tarybinei Vyriausybei, o visų pirma Vyriausiajam Kariuomenės Vadui draugui Stalinui už partizanų atliktų žygių įvertinimą ir jų apdovanojimą ordinais ir medaliais. Apdovanotuosius pasveikino Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas drg. J. Paleckis. Savo kalboje drg. J. Paleckis pabrėžė, kad visi apdovanotieji, kaip teisaus reikalo aktyvūs gynėjai, kiekvienas savo nuveiktais žygiais prisidėjo prie to, kad šiandien vokiškasis fašistinis priešas triuškinamas jo paties žemėje, ir kad galutinė pergalė baigiama atsiekti visų tarybinių tautų nesugriaunamos draugystės dėka, kurios pavyzdys yra taip pat įvairių tautybių partizanų bendra kova prieš okupantus vokiečius.


Mūsų šiaurės kaimynų – latvių, estų ir suomių – valstybiniam gyvenime pastebimi reiškiniai, kurie verti platesnio susipažinimo. Latvijos seimas baigia savo dienas dar šią savaitę norima baigti svarstyti visi skubieji įstatymų projektai ir po to laikyti šią paskutinę sesiją baigta. Tačiau opozicija, pirmon galvon socialdemokratai, prieš naujus rinkimus ruošiasi įteikti vyriausybei kelias naujas interpeliacijas, kurios sesiją gali užtęsti. Paskutiniuoju metu Latvijos vidaus gyvenime vyksta įdomus reiškinys. Ligi šiol darbininkų judėjimui vadovavo vieni socialdemokratai, kurie seime turėjo trečdalį vietų. Greta jų egzistuoja dar dešinieji socialdemokratai, vadinamieji mažumiečiai, tačiau ši grupė pamažu tirpsta. Dabar pas socialdemokratus atsirado pavojingi konkurentai iš kairės. Rygoj gan seniai veikia ,,profsąjungininkai“, kurie, kaip niekas neabejoja, faktinai atstovauja Maskvos internacionalui. Tačiau ligšiol jie kažkaip nerodė didesnio veiklumo. Seimo rinkimų išvakarėse „profsąjungininkai“ pradeda aktyvėti. Jų spauda pakeltu tonu šaukia apie fašizmo pavojų: platinami atsišaukimai, kviečiantieji į mitingus, kur „bus teisiami sunkiųjų darbu kalėjimu fašizmo vadai“ (čia seka dešiniųjų vadų pavardės). Pagaliau, profesininkai nutarę seimo rinkimuose išstatyti atskirą sarašą. Bet to maža. Prieš porą mėnesių įsisteigė nauja „nepriklausomų sacialistų“ partija, kuri taip pat karesnė kaip socialdemokratai. „Nepriklausomieji“ savo arkliuku pasirinko kovą prieš išdavikus socialdemokratus“. Tokiu būdu socialdemokratams per būsimus seimo rinkimus teks atlaikyti kovą prieš kairiuosius „draugus“, kurie šiokio tokio pritarimo masėse turi. Tai reiškia, kad Latvijoj darbininkai ima labiau revoliucinėti, kas, atsiminus Maskvos artumą, gali turėti fatališkų pasėkų. Konkurencijos pavojus privertė socialdemokratus drauge su dešiniaisiais balsuoti už rinkimų įstatymo pakeitimą, nukreiptą prieš mažąsias partijas. Estija gyvena praeities likvidavimo laikotarpį. Kaip ir kitose naujose valstybėse, ir Estijoje buvo išleista žemės reforma, kuri susmulkino dvarus, priklausiusius daugiausia vokiečiams. Estai, lygiai kaip ir latviai, laikėsi pažiūros, kad už nusavintą žemę atlyginimo neturi būti mokama. Išimtis tiek vienoj, tiek antroj valstybėj daroma su svetimšaliais, kuriems už jų žemę mokama. Kaip jau sakyta, Estijoj žemės reforma daugiausia palietė dvarininkus vokiečius. Todėl jie turėjo iš žemės reformos didelių materialių nuostolių. Paaiškėjus, kad atlyginimas mokamas tiktai svetimšaliams, didžiuma estų dvarininkų vokiečių perėjo Vokietijos pilietybėn ir ėmė reikalauti atlyginimo kaipo svetimšaliai. Prieš metus Vokietijos vyriausybė įteikė estų vyriausybei memorandumą, reikalaudama atlyginti 120 dvarininkų, Vokietijos piliečių. Bet paskui paaiškėjo, kad tik tai 4 jų dar 1919 m. buvo Vokietijos piliečiai. Likusieji paėmė Vokietijos pilietybę vėliau. Dabar visas ginčas eina dėl to, ką laikyti svetimšaliais. Tuo reikalu šiomis dienomis tarp Estijos vyriausybės ir dvarininkų įgaliotinių prasidėjo derybos. Reikia pasakyti, kad dėl dvarininkų akcijos Estijos Vokietijos santykiai yra gan įtempti. Didelę sensaciją Estijoj sukėlė teismo rūmų (antros instancijos) sprendimas savo laiku pagarsėjusio pasiuntinio Maskvoj Birko byloj. Kaip žinoma, apygardos teismas Birką valstybės išdavimu išteisino, bet nutarė pašalinti iš tarnybos už nevykdymą vyriausybės įsakymų, kuriais jis buvo kviečiamas atgal į Estiją. Birkas padavė apeliacijos skundą, tikėdamasis visiško išteisinimo. Bet išėjo atvirkščiai. Teismo rūmai pripažino, kad iš esmės Birkas turįs būti pripažintas valstybės išdavimu. Motyvuotam sprendime pasakyta, kad Birkas pats nenorėjęs grįžti į Estiją, niekas jo nevertęs skelbti Estiją kompromituojančių žinių „Izviestija“, kuo pasinaudojo Sovietų organai. Už visą tai Birkas turįs būti nuteistas sunkiųjų darbų kalėjimu, bet išteisinamas dėl formalinių motyvų, sulig pasenusiais rusų įstatymais. Tuo būdu buvęs estų užsienių reikalų ministeris ir nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris moraliniai pripažintas valstybės išdaviku. Šį pirmadienį iš Helsinkio išplaukė atgal į Oslo Norvegijos karalius, kurs padarė revizitą Suomijos valstybės prezidentui. Prieš dvi savaites tuo pat tikslu Suomiją lankė Švedijos karalius. Senų, aukštos kultūros valstybių galvų atsilankymas rodo, kad Suomijos tarptautinė padėtis vis stiprėja. Tai rodo ir faktas, kad Vengrija perkėlė savo pasiuntinybės rezidenciją iš Talino į Helsinkį. Vengrija, kaip žinoma, siekia Trianono sutarties revizijos. Šiuo klausimu Suomijai, kaipo Tautų Sąjungos tarybos nariui irgi tenka tarti savo žodis. Todėl darosi suprantamas vengrų nusistatymas siekti artimesnio kontakto su Suomiją. Drauge negalima nepastebėti kitas reiškinys. Būtent, vis didesnis Suomijos orientavimasis į Skandinaviją. Suomiai šiuo tarpu nuo Pabaltės valstybių yra nutolę daugiau, negu bet kada. Suomija sąmoningai siekia susiliejimo su Skandinavija.


Pamiršus sovietmečio blogybes, perdedami šiandienos trūkumai, - sako Algimantas Kabaila iš Australijos

Labai gražiai apie kai kurių lietuvių nuotaikas pasakė ponia Živilė. Lietuvos Atgimime dalyvavo visi, veik be išimties. Bet kai kuriems pritrūko valios kopti į tą paskutinį laiptą ir nuoširdžiai priimti Lietuvos nepriklausomybę su visais jos pliusais ir minusais, su laisvėmis ir pareigomis. Todėl tie žmonės, greičiausiai nesąmoningai, ir gina sovietinę sistemą. Ir tai pasireiškia kažin kokia užmarštimi, keistoku atminties susilpnėjimu. Štai viena maloni moteris, lankydamasi Kanberoje, prisispyrusi teigė, kad Lietuvoje nebuvo jokių stygių. Tarytum lankydamiesi Lietuvoje dar 1989 metais, mes kartu su giminėmis nestovėjome eilėje, kad gautume kažkokios skalbimo košės, nes tuomet muilo normalioje krautuvėje visai nebuvo galima nusipirkti. Sovietinis gyvenimas buvo keistų keisčiausias skurdas. Net Sovietų Sąjungos sostinėje Maskvoje tais p. A.Brazausko išgarbintais 1989 metais prie pat Kremliaus pats mačiau, kad žmonės stovėjo didžiulėse eilėse, nes krautuvėje buvo “išmetama” šlapių dešrų. O buvęs Lietuvos Prezidentas teigė, kad dar 10 metų praeis, kol Lietuva pasieks tokią ekonominę gerovę, kokia buvo tais jo “aukso” metais. Blogybių užmarštis kartais pasiekia visiškai juokingą lygį. Vilniuje viena artima giminaitė, vardu Milda, pasikvietė mudu su Vida pažiūrėti “Pilėnų” operos. Su malonumu klausėmės tos gana gerai iš plokštelių pažįstamos operos. Joje kadaise buvo įkištas slaviškas, turbūt rusiškas veikėjas, kaip tais laikais buvo privalu daryti, kad meno kūrinys galėtų išvysti dienos šviesą ir nebūtų įvertintas kaip nacionalistinis ar drumsčiąs sovietinės liaudies ramybę. To veikėjo vardas buvo Alioša Popovičius, ir “Pilėnuose” buvo arija apie jį su maždaug tokiais žodžiais: “joja Alioša Popovičius, joja jaunasis bogatyrius”. Man tos arijos žodžiai įstrigo atmintyje kaip tik dėl to “naujadaro” - bogatyrius. Turėjau net pasiteirauti rusų kalbą mokančiųjų, ką reiškia “bogatyr”. Na, dabartinėje versijoje Alioša Popovičius pakeistas Rūteniu, o arijos apie “jaunąjį bogatyrių” operoje nebėra. Manytume, kad visai malonu pastebėti, jog svetimųjų primestos nereikalingos rusiškos priemaišos išmestos iš tikrai lietuviškos patriotiškos operos. Anaiptol! Milda visai negalėjo prisiminti jokio rusiško veikėjo “Pilėnuose” ir per visą pertrauką nieko kito ir nekalbėjo, tik apie tai, kad “Pilėnuose” jokio Aliošos Popovičiaus išvis niekad nebuvo… Taigi vieni neprisimena paprastų prekių bei reikmenų stygiaus, kitų atmintyje dingęs Lietuvos rusinimas. Ne bet koks paprastas rusinimas, bet subtilus, įkišantis ką nors rusiško į kiekvieną didesnį meno kūrinį, vadovelį, net tokių“neutralių” dalykų, kaip matematikos. Tarytum daugiausia matematikos teoriją išplėtojo koks nors Petrovas ar kitas ruselis. Tie, kurie neprisimena tokių paprastų ir kasdienių trūkumų bei spaudimo, yra visiškai nepajėgūs prisiminti baisiųjų Lietuvos tragedijų - masinių trėmimų, žvėriško žiaurumo susidorojant su Lietuvos ginkluota rezistencija, partizanais. Tarytum jų kūnai nebuvo mėtomi aikštėse, turgavietėse ir visaip niekinami. Kontrastai Neatsimenant praeities blogybių, pasidaro labai ryškūs dabarties trūkumai. O jų nestokoja dar tik tebeatsikuriančioje jaunoje valstybėje, kurioje sovietinio galvojimo paveldas vis išlenda. Paviešėjus kurį laiką Lietuvoje lengva susidaryti įspūdį, kad daug lietuvių yra tikri zirzekliai. Ir kuo turtingesnis toks žmogus, tuo labiau skundžiasi! Štai Vidos giminaitis Artūras. Prieš porą metų pasistatė didelį mūrinį namą dideliame sklype. Namas dviaukštis, kieme garažas keliems automobiliams. Tiesa, namas dar ne visai įrengtas. Kaimynystėje dar gražesnis namas: kelių aukštų, su plaukimo baseinu, aukšta metaline tvora, ir… dideliu ir piktu šunimi. O kaip skundesi Artūro žmona: va, kaip jie gražiai įsirengė, o mūsų namas dar neįrengtas, nors abu dirbame. Tiesą sakant, tame Kauno priemiestyje visus namus tiktų vadinti pilaitėmis, o ne namais. Na, užtat čia visi ir skundžiasi! Lankėmės pas Švenčionių krašto buvusius tremtinius, politinius kalinius ir partizanus. Vida susirašinėjo su jų skyriumi, tad jie mus pasikvietė į Švenčionėlius, į jų kultūros namus. Mus ten nuvežė Jonas. Beje, vežė labai gerai išlaikytu savo 10 metų senumo “Audi 180” automobiliu. Švenčioniškiai pasitiko mus su išausta juosta, armonikos muzika ir nedideliu choru. Nuostabiai gražiai jie dainavo, ypač Sibiro tremtyje sukurtas dainas. Aišku, šie žmonės, perėję kryžiaus kelius, gyvena ne Kauno pilaitėse. Bet jie nesiskundžia, svečius pavaišino namuose gamintu sūriu ir sviestu, kurį sumušė viena moteris, turinti savo karvę. Su dėkingumu prisiminė kuklius siuntinėlius, kuriuos Vida jiems kartais siuntinėjo. Nesiskundė ir Kazimieras su žmona Aldona. Jie ūkininkai, turi karvę, arklį, kelis paršus ir keliolika vištų. Gyvena jie netoli Aiseto ežero, prie pat Labanoro girios. Ten pokaryje vyko didelės ir ilgos Lietuvos partizanų ir stribų kautynės, dar ir dabar galima rasti sudegintų sodybų liekanas. Tik niekas nebežino, kurios jų buvo partizanų giminių, kurios stribų. Kazimieras tada buvo jaunas vyras, bet jis apie tuos laikus nekalba, tik kartais savotiškai pajuokauja. Nieko negirdėjau džiaugiantis, kad nebegresia tremtis į Sibirą ar kitus tolimus “didžiosios tėvynės” pakraščius. Užtat girdėjau daug ką nusiskundžiant, kad kelionės užsienin brangios. Niekas nebeprisimena, kaip ilgai reikėdavo laukti, kad valdžia ir partija duotų paskyrą “Žigulius” nusipirkti. Bet daug kalbama, kad veik visi automobiliai yra pavažinėti, o ne naujutėlaičiai, kad benzinas brangus, nors Vokietijoje jis veik dukart brangesnis. O modernios degalinės savo architektūra ir paslaugomis pralenkia Australijos degalines. Nebereikia iš anksto sumokėti už pasirinktą kiekį kuro ir tik tada piltis tą kurą, kaip “geraisiais” sovietiniais laikais. Pavojų grėsmė Dėl geografinės padėties Lietuvai visad kildavo ir kils išorinių pavojų. Po Sovietų Sąjungos sugriuvimo Rusija yra visokeriopai nusilpusi. Jos nestiprino nei karas Afganistane, nei karo pralaimėjimas Čečėnijoje. Be to, Rusija nusiaubta ir toliau siaubiama savos mafijos, kuri išsivystė iš sovietinės nomenklatūros. JAV išliko vienintelė pasaulio supervalstybė. Savo ruožtu NATO, remiama JAV, yra pranašesnė už Rusijos karines jėgas. Tad galima būtų tikėtis, kad Lietuva ir kitos Baltijos valstybės nebus Rusijos vėl okupuotos. Bet yra ir kitų išorės pavojų. Štai Gudijoje (Baltarusijoje) viešpatauja keistuolis diktatorius, save vadinantis prezidentu. Kaip gerai žinome, jis neseniai nusprendė, kad svetimų kraštų ambasadų miesto dalį būtų patogu prisijungti prie prezidento miesto dalies. Šį keistoką sprendimą nesivaržydamas ėmėsi vykdyti, nekreipdamas dėmesio į diplomatų protestus bei didžiųjų valstybių ambasadorių atšaukimus. O tai yra stipriausi taikingi diplomatiniai protestai. Dažnai išgirstame sakant, kad Lietuva su niekuo nebus pajėgi kariauti. “Nebent su Latvija”, - sako karinių pajėgų kritikai. Bet tai labai trumparegiška galvosena. Pirmiausia reikia neužmiršti, kad kaimyninėje Gudijoje gali bet kuriuo laiku kilti visiška suirutė ar net civilinis karas. Ir vienu, ir antru atveju Gudijos karinės pajėgos, gal net remiamos kai kurių Rusijos jėgų, gali bandyti įsiveržti į Lietuvą. Jei Lietuvos gynyba būtų silpna, tai tokios jėgos mielai okupuotų Lietuvą ir prisijungtų ją prie Gudijos ar kitos kokios nors sąjungos. Kam Lietuvai kariuomenė? Gynybinių pajėgų reikalingumą gana gerai nusakė Lietuvos užsienio reikalų ministras A.Saudargas. Tinkamos gynybos pajėgos padaro mažesnio krašto užgrobimą brangiu žingsniu. Jei tokio potencialaus užgrobimo kaina per didelė, užpuolikas tokio žingsnio nežengs. Tad Lietuvos gynybinis pajėgumas yra pirmaeilės svarbos dalykas. Jis gali būti nesvarbus tik tiems žmonėms, kuriems nesvarbi ir Lietuvos nepriklausomybė. Gal net nepageidautina. Be to, Lietuvos gynybinės pajėgos labai svarbios jos siekiui įstoti į NATO. NATO iš esmės yra karinės gynybos sąjunga, ir į ją norima priimti tik pajėgius narius, kurie kolektyviai galėtų apginti visus jos narius. Kilus pavojui, Lietuva galėtų turėti karinėse pajėgose apie 300 000 žmonių. Jei jie būtų tinkamai parengti, tinkamai ginkluoti, aukštos moralės ir vadovautųsi stipriais patriotiniais jausmais, tai būtų ir rimtas priešas, ir geras sąjungininkas. Tokios parengties pasiekti nelengva, bet nėra neįmanoma. Ginkluotę, nors gal ne pačią moderniausią, bet pakankamai gerą, padėtų įsigyti, o gal net ir dovanotų geranoriškai nusiteikę kraštai. Reikia tik jiems įrodyti, kad Lietuva yra tinkama potenciali sąjungininkė. Dabartinis Lietuvos Prezidentas yra Amerikos lietuvis. Pirmą kartą Europos istorijoje nuolatinis Amerikos gyventojas tapo Europos valstybės vadovu. Jei jis pasižymės ne medalių dalijimu, o politiniu sumanumu, tai turėtų papildyti Lietuvos gerą įvaizdį Amerikoje. Krašto apsaugos viceministras yra JAV atsargos pulkininkas Jonas Kronkaitis. Kariuomenės generalinis inspektorius - irgi Amerikos lietuvis, JAV atsargos pulkininkas Algimantas Garsys. Tai, be abejo, didelis pliusas Lietuvai siekiant įstoti į NATO. Tarnaujantys Lietuvos labui - ne “užsieniečiai” Be išorinių pavojų, yra ir vidiniai. Prie jų priskirtini ir sunkumai, vykdant karinių pajėgų reformą, kuriuos patiria jau paminėti Amerikos lietuviai, dedantys daug pastangų, kad Lietuvos karinės pajėgos atitiktų aukščiausius pasaulinius standartus. Deja, šie ir kiti nuolat dabar gyvenantys Lietuvoje iš Amerikos atvykę lietuviai, einantys sunkias ir aukštas pareigas, dažnai yra vadinami “užsieniečiais”. Žmonės, palikę patogų, savo darbu užtarnautą gyvenimą ir ryžęsi tarnauti Lietuvos labui, nusipelno daugiau negu būti vadinami užsieniečiais. Liūdnas netolerantiškumo pavyzdys. Žinoma, į tokį pravardžiavimą užsieniečiais reikia nekreipti per daug dėmesio. Bet jis simptomatingas kitoms nuotaikoms. Ar verta lyginti obuolius su bulvėmis? Lietuvos kariuomenėje dauguma karininkų yra buvę sovietiniai karininkai. Kai kas teigia, kad tai esą nesvarbu, nes ir 1918 metais kariuomenę kūrė ir jai vadovavo lietuviai, buvę Rusijos caro armijos karininkai. Bet toks palyginimas labai klaidina. Prieš karą besikuriančioje Lietuvoje tie lietuviai karininkai kovojo už Lietuvos nepriklausomybę. Rusijoje šeimininkaujantys bolševikai jiems buvo dvigubi priešai: Lietuvos priešai ir caro kariuomenės “baltųjų” karininkų priešai. Dabar padėtis visai skirtinga. Tiesa, Rusija neva nusikratė komunizmo, bet ji pasiskelbė Sovietų Sąjungos tarptautinių teisių ir pozicijų paveldėtoja. Rusija moka pensijas sovietų armijoje tarnavusiems karininkams. Rusijos karių uniformose tebeegzistuoja sovietiški simboliai, pavyzdžiui, raudona penkiakampė žvaigždė. Daug buvusių sovietų karininkų su neslepiama nostalgija prisimena, kad Sovietų Sąjungos karinės pajėgos buvo tolygios kitų supervalstybių pajėgoms. Tad lyginti 1918 metų lietuvių - buvusių caro Rusijos karininkų nuostatas su buvusių sovietų karininkų nuostatomis yra visai netikslu. Tai tas pats, kaip lyginti obuolius su bulvėmis.


Skepticizmas Anglijos, Vokietijoj, Italijoj ir kitur „New York World“, konstatuodamas žinias apie tai, kad anglų vyriausybė nutarė atsakyti į Briando memorandumą Paneuropos klausimu tik formaliu to rašto gavimo patvirtinimu, pareiškia, jog toks Anglijos pasielgimas sukelsiąs nusivylimo Belgijoj ir Vokietijoj, kadangi šios dvi valstybės žadėjusios duoti Briandui atsakymą tik po anglų atsakymo. Toliau laikraštis pažymi, kad Italija savo atsakyme paklaus, ar Europos valstybių sąjunga garantuosianti Rytų sienas. Tuo paklausimu Italija nori įtikti Vengrijai. Vokietijoj toks Italijos paklausimas nėra patogus, nes jis galįs priversti Vokietiją taip pat iškelti savo skundus dėl koridoriaus, Aukštosos Silezijos ir Dancigo. Šiuo momentu gi toks vokiečių žygis sukelsiąs, laikraščio manymu, Prancūzjoj didelį pasipiktinimą, ko vokiečiai visai nenori. Tas prancūzų nepasitenkinimas būtų nukreiptas daugiau prieš Vokietiją, negu prieš Italiją.


Atkakliai ieškoti būdų, kaip taikiai sureguliuoti neišspręstus klausimus

Draugai deputatai! Tarybų Sąjungos vyriausybė yra tos nuomonės, kad visos pasaulio vyriausybės ir tautos, visi atsakingi valstybiniai ir politiniai veikėjai turi padaryti reikalingas išvadas iš krizės Karibų jūros rajone. Reikia labiau vadovautis sveiku protu, labiau siekti pašalinti užtvaras, kurios sukelia trynimąsi ir įtemptus valstybių santykius. Reikia vadovautis gera valia, ieškant savitarpiškai priimtinų sprendimų, nuo kurių priklauso, ar sumažės tarptautinis įtempimas, ar sustiprės taika pasaulyje


Vilniaus lietuvių telegrama dėl mokyklų. Laikinasis Vilniaus lietuvių komitetas pasiuntė Tautų Sąjungos gen. sekretoriui Sir Drummondui tokią telegramą dėl ,,Ryto“ draugijos seminarijos: ,,Lenkijos valdžia 1927 metais politinės represijos keliu prieš lietuvius uždarė vienintelę lietuvių mokytojų seminariją Vilniuje, ir šiems metams neleidžia atidaryti. Mokiniai lieka be mokslo, lietuvių visuomenei neduodama galimumo ruošti mokytojų pradžios mokykloms, lietuvių liaudies mokyklos yra uždarytos neva dėl nekvalifikuotų mokytojų. Mes prašome sekretoriatą susirūpinti lietuvių mokyklomis Vilniaus krašto, labiausia „Ryto“ draugijos lietuvių seminarija Vilniuje. „Ryto“ draugija užsiima tik švietimo darbu.“ Telegramą pasirašė Vilniaus lietuvių komiteto pirmininkas K. Stašys ir sekretorius R. Mackevičius. (Elta).


Jeruzalė: nauji palestiniečių ir policijos susirėmimai

Vakar Jeruzalėje tęsėsi neramumai, kilę po to, kai čia trečiadienį tikriausiai žydų ekstremistas nužudė palestinietį šešių vaikų tėvą. Rytinėje Jeruzalės dalyje vėl vyko palestiniečių demonstrantų ir Izraelio policijos susirėmimai. Demonstrantai vieną policijos skyrių komerciniame kvartale apmėtė akmenimis. Atsakydami į tai, policininkai pradėjo šaudyti guminėmis kulkomis bei panaudojo ašarines dujas. Neramumai Jeruzalėje, pirmiausia Abu-Tor priemiestyje, kilo trečiadienį ir po 41 metų vyriškio laidotuvių tęsėsi iki vėlyvos nakties. Vakar rytą, palestiniečiams prie Ramalacho miesto akmenimis apmėčius automobilį, buvo sužeistas vienas izraelietis. Be to, palestiniečių demonstrantai Rytų Jeruzalėje prie Damasko vartų užpuolė Izraelio turistinį autobusą, kuris buvo šiek tiek apdaužytas, tačiau niekas, laimei, nenukentėjo. Izraelis patyrė pralaimėjimą JT Izraelis trečiadienį JT Generalinėje Asamblėjoje po kelias dienas trukusių debatų Artimųjų Rytų klausimu vėl patyrė skaudų pralaimėjimą. Balsuojant dėl Jeruzalės statuso, tik Izraelis buvo prieš rezoliucijos projektą, kurį parėmė 149 valstybės. Septynios šalys, tarp jų ir JAV, kuri paprastai balsuoja kartu su Izraeliu, susilaikė. Izraelio “įstatymų leidybos organai, jurisdikcija ir administracija” Jeruzalėje yra nelegalūs, sakoma rezoliucijoje. Balsuojant antruoju klausimu dėl Izraelio okupuotų Golano aukštumų, Izraelis rado tik vieną sąjungininką - Jungtines Valstijas, kurios taip pat balsavo prieš rezoliucijos tekstą. 97 valstybės balsavo už šią rezoliuciją, o 48 susilaikė. Pabaigoje balsavimu, kaip ir ne kartą anksčiau, buvo patvirtintos “neatimamos palestiniečių tautos teisės”. 110 valstybių buvo už rezoliuciją, Izraelis ir JAV - prieš, o 48 susilaikė. 156 valstybės buvo už specialios informacijos programos apie Palestinos problemas sukūrimą JT būstinėje. Izraelis ir JAV vėl balsavo prieš, o dvi šalys susilaikė. Reikalavimus taikiai išspręsti Palestinos problemą parėmė 154 valstybės. Kofiʼs Annanas turėtų susitikti su Libijos vadovu, tačiau diplomatai nėra tikri dėl šio susitikimo Libijai, kuri atsisako išduoti abu įtariamuosius, nuo 1992 m. yra įvestos griežtos JTO sankcijos, kuriomis, be kita ko, draudžiamas oro susisiekimas su šia Šiaurės Afrikos šalimi. Ketvirtadienį ir penktadienį su oficialiu vizitu Tunise viešėsiantis JTO generalinis sekretorius savaitgalį, prieš išskrisdamas sekmadienį į Abu Dabį, ketino praleisti prie Tuniso pietrytinės pakrantės esančioje turistų pamėgtoje Džerbos saloje. Diplomatai, tiesa, įspėja nebūti per daug įsitikinusiais dėl Annano susitikimo su Kadafiu: susitikimas įvyksiąs tik tuo atveju, jei JT vadovas bus tikras, kad Libijos lyderis sutiks išduoti abu įtariamuosius, kurie Olandijoje stotų prieš škotų teisėjus. JT Saugumo Tarybos sankcijų komitetas, kuriam vadovauja Slovenijos ambasadorius Danila Turkas, iki ketvirtadienio 16 val. Grinvičo laiku turi pareikšti galimus prieštaravimus dėl Annano prašymo, nors komiteto nariai sako, jog tokių prieštaravimų nebus. 1988 m. gruodį neva dviem Libijos slaptosios tarnybos agentams virš Škotijos Lokerbio vietovės susprogdinus JAV aviakompanijos “Pan Am” keleivinį lėktuvą, žuvo visi 259 lėktuvu skridę žmonės - daugelis jų buvo amerikiečiai - bei dar 11 žmonių ant žemės. Pagal su Libijos valdžia pasiektą susitarimą abu įtariamieji turėtų stoti prieš teismą Olandijoje. Diplomatai pabrėžia, kad Annanas šeštadienį savo lėktuvu nepargabens abiejų įtariamųjų. JT Saugumo Taryba tvirtina, jog sustabdys sankcijas Libijai, kai tik abu įtariamieji atvyks į teismą Olandijoje. Pagal 1992 m. įvestas ir kitais metais dar labiau sugriežtintas sankcijas uždraustas oro susisiekimas su Libija, įvestas ginklų embargas, užšaldytos kai kurios Libijos sąskaitos užsienio bankuose, uždrausta tiekti jai tam tikrą naftos pramonės įrangą. Netikėtos derybos dėl Šiaurės Airijos taikos Kaip pasakė Mallonas, Blairo vizitas buvęs labai vaisingas, per jį buvo susitarta, kad naujoje administracijoje bus 10 departamentų. Taip pat susitarta dėl vadinamųjų Šiaurės ir Pietų institucijų, kurioms priklausys Belfasto ir Dublino ministrai, skaičiaus. Šios institucijos koordinuos turizmą, prekybos ir verslo plėtrą, susisiekimą, Europos Sąjungos (ES) programas. Netikėtas Blairo vizitas sužadino viltis, kad bus pasiekta pažangos. Tačiau pradinis optimizmas išseko užsitęsus deryboms, o kai Didžiosios Britanijos premjeras išvyko nepaskelbęs jokio derybų komentaro, atrodė, kad nieko svarbaus taip ir neįvyko. Anot Olsterio junionistų partijos (UUP) pirmininko ir būsimo provincijos administracijos vadovo Davido Trimble’o, pažangos buvo pasiekta, bet nereikia tikėtis jokio “dramatiško” pareiškimo.