TASS-o korespondentas M. Sagatelianas praneša: JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR užsienio reikalų ministrų pasitarimas, apie kurį JAV prezidentas Dž. Kenedis paskelbė savo paskutinėje spaudos konferencijoje, gali sužlugti. Kaip praneša spauda, tokio pasitarimo idėją iškėlė Bona, o ją parėmė Jungtinės Valstijos. Pagal VFR vyriausybės sumanymą, jame visų pirma turėjo būti „apsvarstyta Vakarų politika Berlyno klausimu” arba, paprasčiau sakant, Vakarų valstybės turėjo duoti Bonai naujų „garantijų“ ir „patikinimų“, kad jos, kaip ir anksčiau, prieštaraus Vakarų Berlyno klausimo sureguliavimui. Pasitarimas taip pat turėjo paruošti vieningą Vakarų valstybių taktiką būsimojoje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje. Keturių Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrai turėjo susirinkti ne vėliau kaip rugsėjo 15 d. Vašingtone arba Niujorke. Prezidentas Kenedis rugpiūčio 19 d. paskelbė, kad „iš principo susitarta“ sušaukti tokį pasitarimą. Tačiau tolesni įvykiai vystėsi ne taip, kaip norėtų pasitarimo organizatoriai. Pavyzdžiui, Anglijos vyriausybė paskelbė, kad jos užsienio reikalų ministras Lordas Hiumas negalės atvykti į JAV anksčiau kaip rugsėjo 23 d., nes jis bus užimtas rugsėjo 10 d. Londone prasidedančioje tradicinėje kasmetinėje Britanijos nacijų sandraugos šalių ministrų pirmininkų konferencijoje. Kenedžio pareiškimas sušaukti keturių Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrų pasitarimą taip pat šaltokai buvo sutiktas Paryžiuje. Tokia Prancūzijos ir Anglijos pozicija privertė Vašingtoną trauktis. JAV valstybės departamentas vakar paskelbė pareiškimą, kuriame „aiškinama“, jog Kenedžio žodžius apie tai, kad pasitarimo klausimas buvęs „suderintas“, reikia suprasti kaip pareiškimą, kad JAV „pasirengusios“ priimti jo dalyvius. „Amerikos diplomatai, – rašo ryšium su tuo agentūros Asošieited pres korespondentas prie JAV valstybės departamento L. Galekas, – nesiliovė mėginę paruošti kokį nors priimtiną nutarimą. Tačiau jie atsisako teigti, kad toks pasitarimas įvyks


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vokiečių vyriausybė reikalauja iš SSSR pasiaiškinti.

Vokiečių ambasadoriui Maskvoj pavesta paprašyti SSSR vyriausybę skubiai išaiškinti klausimą, kuo kaltinami Doneco srity suimti vokiečių inžinieriai. Be to, SSSR vyriausybė bus prašoma leisti generaliniam vokiečių konsului Charkove atlankyti suimtuosius Rostovo kalėjime. Pranešimu iš Maskvos, Doneco srityse suimti vokiečių inžinieriai padėti į Rostovo kalėjimą. Dėl jų nusikaltimo vedamas skubus tardymas. Vokiečių vyriausybė pareikalavo, kad suimtųjų vokiečių inžinierių interesus ginti Sovietai leistų vokiečių gynėjams. Visi vokiečių laikraščiai pritaria vokiečių vyriausybės žygiams Doneco srity SSSR valdžios suimtų vokiečių inžinierių reikalu.


Per visą Latvijos nepriklausomybės laiką jos tarptautiniai reikalai nebuvo taip bevilčiai susiraizgę, kaip dabar. Kaip ir visų buvusių vyriausybių taip ir dabartinės vyriausybės deklaracijoj buvo pažadėta dėti pastangų geriems santykiams ugdyti su visais kaimynais. Tačiau praktikoj išėjo priešingai. Jeigu Latvijos užsienių reikalų ministeris p. Balodis, kalbėdamas apie savo veikimą Ženevoj, galėjo pasakyti apie galimumus sudaryti prekybos sutartis su Pietųslavija ar net Persija, tai nei anksčiau, nei Ženevoj jam nieko teigiamo nepavyko atsiekti deklaracijoj užsibrėžtiems tikslams įgyvendyti kaimynų atžvilgiu. P. Balodis T. S-goj iškėlė klausimą apie Liepojos Romnu geležinkelio atidarymą. Nors ir primygtinai tvirtina, kad latvių sumanymas turįs galvoj tiktai ekonominius Latvijos interesus ir neišeinąs iš paskelbtojo neitralumo ribų, vis dėlto šiuo atžvilgiu nėra jokio galimumo konstatuoti, kur baigiasi ekonominiai ir kur prasideda politiniai interesai. Negali būti kalbos apie ekonominius interesus, kada tokie dalyko žinovai, kaip latvių geležinkelių direktorius, viešai skelbia savo nuomonę, kad Liepojos Romnų geležinkelio atidarymas yra Latvijai ne tik nenaudingas, bet ir kenksmingas. Tai nėra vienintelis balsas pačių latvių tarpe, įvertinąs liepojiečių užuogaidas kaip inspiruotas iš šalies. Stovėdami (leiskim, kad ir nenoroms) Lietuvos atžvilgiu kai kuriais klausimais ant vienos platformos su Lenkija, latviai galėtų bent tikėtis šiokių tokių kompensacijų iš lenkų. Bet jau seniai žinomas posakis, kad nedėkingumas yra pasaulio atlyginimas. Paskutiniuoju laiku pastebima visa eilė reiškinių, kurie rodo, kad Lenkijos valdantieji sluoksniai pradėjo prieš latvius generalinę ataką. Latviai turėjo praryti karčią piliulę – p. Holuvkos, atsakomingo lenkų užsienių reikalų ministerijos valdininko, pareiškimą apie ,,Vilnių Latvijoj“. Latviai su pavydėtinu ramumu sutinka lenkų spaudos nuomones, kad esąs atėjęs laikas reviduoti sienas su Latvija. Lenkai, matyti, laiko dabar patogiausiu momentu kelti klausimą apie atlyginimo išmokėjimą lenkų dvarininkams Latgalijoj, kurių žemės nusavintos einant žemės reformą. Pagaliau, lenkai aiškiai siekia įkaitinti santykius Latvijoj iki didžiausio laipsnio, provokuodami latvius pradėti geležinkelių karą. Štai reiškiniai, kurie rodo, kad Latvijos lenkiška politika eina prie fiasko. Tuo tarpu yra žinoma, kad latviai prie lenkų be baltų pirštinių neprieidavo. Dar ir dabar, kada prieita liepto galo, visa eilė įtakingų latvių laikraščių nutyli apie bet kuriuos sunkumus santykiuose su Lenkija. Matyti, net ir dabar dar nedrįstama pakelti balsas prieš lenkus... Bet ir santykiai su sąjungininkais estais kažkaip nesitvarko. Muitų unijos klausimas, kuris savo laiku buvo laikomas beveik naujos eros pradžia, šiandien dar mažiau yra aiškus, negu tą iškilmingą valandą, kada buvo padėti šiai unijai pagrindai. Muitų unija nusitraukia ad calendas graecas. Latvių spauda visuomet megindavo įrodinėti, kad Lietuva savo užsienio politikoj yra izoliuota. Bet dabar visi pažymiai rodo, kad pačios Latvijos užs. politika atsidūrė ,,splendid isolation“ stovy. Tas splendid isolation kilo iš to, kad latviai buvo prieinami kugždėjimams iš šalies. Alienus.


Indijos liaudies socialistų partijos vykdomojo komiteto nutarimas

DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Delyje liaudies socialistų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto sesijoje priimta rezoliucija, remianti Egipto nutarimą nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją. Rezoliucijoje nurodoma, kad „jėgos pozicija“, kurią užėmė kai kurios valstybės Egipto atžvilgiu, nepadės išspręsti Sueco klausimo, o tik paaštrins santykius tarp Europos, iš vienos pusės, ir Azijos bei Afrikos — iš antros.


Po Kelogo pakto pasirašymo nusiginklavimo problema vėl pasidarė aktuali. Europos spaudoj dabar keliamas klausimas dėl tolimesnių žygių šiai opiai problemai išspresti. Po moralinio nusiginklavimo dabar laukiama fizinio nusiginklavimo. Kaip žinoma, Tautų Sąjungos statuto 8 str. nustato, kad Sąjungos nariai pripažįsta, kad taikos saugojimas reikalauja valstybių apsiginklavimo sumažinimo iki minimumo, suderinimo su valstybių apsauga ir su tarptautiniu pasižadėjimu prie T. Sąjungos akcijos. Tautų Sąjungos Taryba, turėdama galvoj įvairių valstybių geografinę padėtį ir tam tikras kiekvienos valstybės aplinkybes paruošia tokio apsiginklavimo planus, kad patiektų juos įvairioms valstybėms svarstyti ir spręsti. Šie planai turi būti naujai svarstomi ir, reikalui esant, taisomi mažiausia kas dešimts metų. Priėmus juos įvairioms vyriausybėms, aprėžtos pasidaro tuo būdu apsiginklavimo ribos negali būti peržengtos be Tarybos sutikimo. Be to, T. Sąjungos paktas, atsižvelgiant į tai, kad amunicijos ir karo medžiagos gaminimas privatinėse įmonėse kelia didelio pasipriešinimo, paveda Tarybai savo nuožiūra rasti būdus pašalinti piktus tokio gaminimo vaisius, turint galvoj tųjų Sąjungos narių reikalavimus, kurie neištęsi patys gamintis reikiamos jų apsaugai amunicijos ir karo medžiagos. Taip pat sąjungos nariai apsiėmė pakaitomis ir pilniausiu atviriausiu būdu pranešti visas žinias apie savo apsiginklavimo didumą, apie savo karinę, jūrų ir oro programą ir apie sąlygas tosios savo pramonės, kuri yra panaudotina karo reikalams. Šiems T. S. statuto nuostatoms įvykdyti buvo lig šiol beveik nieko nepadaryta. Tik 1925 m. gale Tautų Sąjungos plenumas pavedė tarybai užsiimti nusiginklavimo klausimu ir kuogreičiausia sušaukti nusiginklavimo konferencija. Tam visų pirma reikėjo paruošti visą medžiagą šiuo klausimu. Tas darbas buvo pavestas tam tikroms komisijoms, kurios pasidalino tarp savęs atskiras šios problemos sritis. Komisijų darbams pasibaigus turėjo būti sušaukta preleminarinė nusiginklavimo konferencija ir po to jau pasaulinė nusiginklavimo konferencija. Komisijų darbas tęsėsi labai ilgai. Ypač sunku buvo suderinti Anglijos ir Prancūzijos skirtingos nuomonės nusiginklavimo klausimu. Pakviestoji pereitą rudenį į preliminarinę nusiginklavimo konferencija Sovietų Rusija savo griežtu nusiginklavimo projektu taip pat neprisidėjo prie šios problemos realaus įgyvendinimo. Nusiginklavimo darbai tokiu būdu pasibaigė be jokių vaisių. Tada nusiginklavimas atsidūrė kryžkely. Ne buvo net paskirtas terminas nusiginklavimo konferencijai sušaukti. Politinė padėtis pasidarė tokia, kad visokios diskusijos apie nusiginklavimą nustojo savo aktualumo. Kelogo pakto pasirašymas įnešė naujos atmosferos į tarptautinę politiką. Nusiginklavimo klausimas visų valstybių šį paktą pasirašiusius, jau Haikomas tam tikra išvada iš šio pakto. Be to, pasiektas tarp Anglijos ir Prancūzijos susitarimas dėl nusiginklavimo jūroj daug palengvina ši Tautų Sąjungos uždavinį. Tokiu būdu svarbiausias sunkumas šiuo klausimu atpuola. Štai kodėl reikia laukti, kad dabartinė Tautų Sąjungos Tarybos sesija paskirs galų gale nusiginklavimo konferencijos sušaukimo laiką ir tasai opus klausimas pagaliau bus pajudintas iš „mirties taško“.


Rūstų Austrijos darbininkų-naftininkų pasipiktinimą sukėlė Austrijos vyriausybės nutarimas perduoti Anglijos – Amerikos naftos koncernams Lobau naftos valymo gamyklą ir Cistersdorfo naftotiekį. Lobau naftos valymo įmonės darbininkų ir tarnautojų susirinkime buvo vienbalsiai priimta rezoliucija, kurioje atmetamas Austrijos ministrų tarybos nutarimas. „Mes neatiduosime savo gamyklos!” — pareiškė darbininkai ir tarnautojai. Jie kreipėsi į kitas Austrijos naftos įmones, ragindami būti solidariems. Daugelyje įmonių jau įvyko gamybos tarybų posėdžiai, kuriuose buvo užtikrintas jų solidarumas Lobau darbininkams.


Rumunijoje stojo rikiuotėn atominis reaktorius

BUKAREŠTAS, rugpiūčio 1 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraščiai, Rumunijos darbininkų, technikų, inžinierių ir mokslininkų, kurie dirba branduolinių tyrinėjimų centro statyboje, bendradarbiaudami su tarybiniais specialistais, pastangų dėka vakar stojo rikiuotėn 2000 kilovatų pajėgumo atominis reaktorius.


Pasipiktinimas Italijoje talkininkavimu fašizmui

ROMA, rugsėjo 1 d. (TASS-ELTA). Visuomenė labai pasipiktino, kad karabinieriai (karo policija) atidavė karinę pagarbą Musolinio karstui per gedulo ceremoniją, įvykusią ryšium su jo kūno grąžinimu šeimai. Išreikšdamas tą pasipiktinimą, laikraštis „Unita” rašo: „Mes negalime leisti, kad vyriausybė, kuri dabar yra valdžioje, siųstų savo kareivius atiduoti karinės pagarbos prie išdaviko ir karinio nusikaltėlio karsto begalinio vargo ir suirutės kaltininko, kuris buvo nubaustas, kaip karinis nusikaltėlis Italijos teisėtos vyriausybės įsakymu ir italų tautos vardu. Mes negalime leisti, kad Italijos respublikos, gimusios Pasipriešinimo ir 20 metų kovos prieš fašizmą dėka, karabinieriai stovėtų garbės sargyboje prie fašizmo vadeivos kūno, prie Gramšio ir Matočio žudiko, Hitlerio sąjungininko ir talkininko kūno.


Kaip teisinosi p. Zaleskis? (Mūsų Ženevos korespondento). Pono Zaleskio atsakymas į prof. Moldemaro išsemiančią kalbą buvo gana liesas. Reikia pabrėžti, kad Zaleskis nėra mėgėjas viešai kalbėti: jis bevelija paskiau po posėdžio patiekti žurnalistams parašytą deklaraciją, ką jis yra padaręs ir šį kartą. Po posėdžio laikraštininkai gavo „neoficialę p. Zaleskio kalbą“, kurioj jis pareiškia esąs įsimylėjęs į Lietuvą, o visa lenkų tauta sekanti tradicini draugingumą ir persiėmusi karštais sentimentais lietuvių tautos atžvilgiu“. „Turėdamas galvoj bendras tradicijas, dideliu kartumu aš esu priverstas atsakyti į neteisingumą Lietuvos apkaltinimų Lenkijos atžvilgiu“, sakė p. Zaleskis. Jis dar kartą pareiškė, kad Vilnių, girdi, lenkai krauju nuo bolševikų atpirkę, o tarptautiniai aktai yra pripažinę lenkams tą „grynai lenkišką miestą“. Savo replikoj p. Zaleskis tiek tegalėjo pasakyti, kad arbitražo ir saugumo siūlomas projektas atsakąs Tautų Sąjungos išdirbtiems tuo reikalu modeliams, visai pamiršdamas, kad tai taikoma tokioms valstybėms, kurių santykiai yra sutvarkyti ir išrištas sienų klausimas. Tai savo trumpam atsakyme prof. Voldemaras ir pažymėjo: Svarbiausia p. Zaleskio kalbos buvo ta vieta, kur jis linkėjo gero ūpo ir sveikatos p. Voldemarui, tokiu pat širdingumu, kokiu buvo panašus linkėjimai pono Voldemaro pareikšti Zaleskiui. Pusketvirtos valandos be pertraukos posėdis kiek nuvargino T. S. tarybos narius. Nebuvo ir žurnalistai per daug kantrūs ir posėdžio kalbas reziumavo labai nevykusiai. Tautų Sąjungos taryba dar vieną kartą turėjo progos įsitikinti, kiek lietuvių lenkų ginčas yra komplikuotas ir kad vien verčiant bėdą ant lietuvių toli gražu negalima bus problemos išsprendimo pirmyn pastūmėti. Štai kodėl ir pirmininkaujantis p. Procope ir p. raporteris p. Blokland siūlė diskusijas atidėti, kad tarybos nariai, išklausę šalių paaiškinimų, turetų progos „pamąstyti“. Šveicarų telefonų agentūros nelojalumas. Ir Lietuvos prieteliai ir neprieteliai nustebo, perskaitę šveicarų spaudoj jų telegramų agenturos komunikatą, kurį vargu ir lenkai, panašiai iškraipydami faktus, galėtų redaguoti. Šveicarų agentūra, kuri, deja, palaiko nuolatinius ryšius su mūsų Elta, stačiai yra metusi Lietuvai pirštinę iškraipydama ir daugiau negu šališkai paduodama faktus. Ką pasakyt, pavyzdžiui, apie šį išsireiškimą: „Jis (Voldemaras) dar kartą naudojo vilkinimo būdus, laisva valia (?) protestuodamas ir pats savaime suprantama visą atsakomybę už derybų nepasisekimą mesdamas Lenkijai“... Arba vėl: „p. Voldemaras en flagrant délit buvo sugautas dėl netikrumo...“. Paprastai pas šveicarus yra tradicija būti daugiau skriaudžiamųjų pusėje. Tačiau, žinodami jų svetingumą ir nešališkumą, turime teises būti nustebę panašiais pareiškimais. Mes negalime iš jų norėti būti mūsų pusėje, bet objektyvumo galėtume pageidauti. Elta, kuri su Šveicarų agentūra bendradarbiauja, irgi turėtų imtis žygių. Mūsų redakcijos bendradarbiui teko matyti agentūros direktorių ir pareikšti savo nusistebėjimo. Nors nedrąsiai, bet p. direktorius žadėjo atitaisyti, tačiau atitaisymo niekur mums neteko matyti. Naujas raportas. Tautų Sąjungos tarybai buvo pamato labai rimtai susimąstyti, kokią poziciją ji turėtų užimti nepavykusių derybų atžvilgiu. Presijos maža čia gali padėti. Be to jos ir nėra galimos, nes 11 straipsnis leidžia ir bylos šalims balsuoti. Negi balsuos Lietuva pati prieš save? Kur išeitis? Šveicarų dienraštis ,,Journal de Genève“ siūlė pervesti bylą į 15 str., bet kokiu būdu? Tarybos nariai suprato, kad taip komplikuotame ginče grasinimai maža ką galėtų padėti. Taryba užtai ir nusistatė jokios rekomendacijos visai nesiūlyti, o vien pasitenkinti raportu, perimtu anot p. Briando ,,moderacijos ir saiko“ dvasia. Naujas p. Belaerts van Blokland raportas ir buvo svarstomas rugsėjo 8 dienos po pietų posėdy. Raporte dėstomos derybų apystovos ir susilaiko nuo galutino dėl derybų eigos sprendimo, kol neįvyks konferencijos plenumo posėdis. „Tačiau, sakoma raporte, taryba, dabodama bendrus interesus, negali tenkintis vien paprastu laukimu ir būti pasyvi. Tuo atveju, jeigu derybos neduotų apčiuopiamos (appréciables) pažangos, taryba nepildytų savo pamatinės pareigos, leisdama tęsti be galo anormalę padėtį, kuri galėtų turėti nelabas reperkusijas ne tiktai salių interesams, bet užvis dėl trečiųjų šalių“. Jeigu derybos nepavyktų, tada taryba imsis nuodugnaus išstudijavimo visų sunkenybių, kurios liečia trečiuosius (?) ir tą darbą paves ekspertams, kurie turės duoti praktikos pasiūlymus, kokiu būdu sureguliuoti klausimą prie dabarties galimumų. P. Voldemaro rezervos. Lietuvos ministeris pirmininkas ima žodį ir pareiškia savo rezervas dėl pateikto antrojo raporto, kurio ryšį su pirmuoju esą sunku įsivaizduoti. P. Voldemaras pažymi, kad raportas neapima visos gruodžio 10 d. rezoliucijos vykinimo, o vien liečia jos dalį, būtent derybas. O kur Lenkijos propaganda prieš Lietuvos vyriausybę? ,,Ši propoganda, sako p. ministeris pirmininkas, yra labai įvairi, ji pasiekia ir tarybos stalą: pusvalandis tam atgal aš esu gavęs lenkų kilmės brošiūrą vokiečių kalba: ,,Der litauisch polnische Streit und die Möglichkeit seiner Lösung“ ir kuri neva yra spausdinta Kaune ir baigiasi žodžiais: ,,Kas išvaduos lietuvių tautą iš tiranijos, kas įves Lietuvoj tvarką ir ramumą, tas ras ir kelią lietuvių lenkų susitarimo ir užtikrins taiką rytų Europoj“. (Mes turime pasakyti, kad lenkų delegacija už nugaros p. Zaleskio turi į 20 ,,šeptūnų“. Jie apsėdę iš visų pusių ir p. Voldemarą, kurį nuo Zaleskio prie tarybos stalo teskiria Rumunijos atstovas, dar tiek lenkų yra laikraštininkų. Lenkai ir sugalvojo provokaciją, jie brošiūrą, kuri šmeižia Lietuvos vyriausybę, išsiuntinėja visiems spaudos atstovams. Brošiūrą neva yra parašęs lietuvis Vytautas Geležiūnas ir ji neva versta į vokiečių kalbą iš lietuvių kalbos). Vagonus literatūros, nukreiptos prieš Lietuvą, jie spausdina ant puikaus Indijos papierio ir siunčia ne vien Lietuvon, bet ir į užsienius. Raportas nieko neužsimena ir dėl uždarymo mokyklų Vilniaus krašte. Teisių fakulteto studentai romėnų teisėj sako p. Voldemaras kala: ,,Proecepta juris sunt: honeste vivere, alterum non faedere, suum cui que tribuere“... „Lietuvos vyriausybės sąžinė yra rami, Lietuva neįžeidžia nei vienos vyriausybės interesų. Jeigu kuri ir mano, kad jos interesai yra įžeisti, tegul ji kreipiasi į Tarybą, tegul pareiškia savo pageidavimus, juos čia galima bus diskutuoti. Bet mes avansu negalime prisiimti netiesioginio apkaltinimo, kad Lietuvos vyriausybė įžeidžia trečiųjų interesus“, pareiškia p. ministeris pirmininkas. Dėl p. Voldemaro pareikštų rezervų p. Zaleskis tylėjo, - jis vien pasakė, kad neimąs atsakomybės už brošiūros išleidimą, kuri buvo atspausdinta Kaune“. - Ne Kaune, o Lenkijoj!“ - replikavo p. Voldemaras, visiems sočiai juokiantis. P. Bekaerts van Blokland pareiškė, kad paskutinis kartas jis užsiimas tuo klausimu, jis teieškojęs galimumų ir tiktai jų, kad duotų naują impulsą“. Briande trurspas pareiškimas. Briandas, palaikydamas raporterį, labai minkštoj kalboj precizavo raporto dispozicijas, anot jojo labai moder-


Birželio 19 d. Maskvoje, Didžiuosiuose Kremliaus Rūmuose, prasidėjo Visasąjunginis žemės ūkio mokslo darbuotojų pasitarimas. Jame dalyvauja visų žemės ūkio mokslinio tyrimo institutų, bandymų stočių ir aukštųjų mokyklų direktoriai, įžymiausieji mokslininkai, sričių, kraštų ir respublikų partinių, tarybinių ir žemės ūkio organų vadovaujantieji darbuotojai, pirmaujančių kolūkių, tarybinių ūkių ir mašinų-traktorių stočių vadovai - iš viso daugiau kaip du tūkstančiai žmonių. Į pasitarimą atvyko liaudies demokratijos šalių žemės ūkio mokslo veikėjai. Pranešimą „Apie žemės ūkio mokslo uždavinius įgyvendinant TSKP XX suvažiavimo nutarimus“ padarė TSRS Žemės ūkio ministras V. V. Mackevičius. Dėl pranešimo prasidėjo diskusijos.


Sąjūdininkų pasakas, kad dėl rinkimų Lietuvoje „pasipiktino visas pasaulis” (jame dabar gyvena 4 milijardai su viršum žmonių) dauguma vertina pašaipiai, o neigiama išeivijos reakcija verčia apie daug ką susimąstyti. Natūralu, kad išeiviją šiurpina sąvokos „komunizmas”, „komunistai” - ko jos nešiurpina? Tačiau nenatūralu, kad išeivija tebetiki baubais, kurių Lietuvoje nėra ir kurie tebegyvena tik sąjūdininkų politiniame žodyne. Negi mūsų išeivija taip ir nenutuokia ar nenori žinoti, kas iš tikrųjų vyksta jų Tėvynėje? Kaipgi galėjo atsitikti, kad, praėjus dvejiems su puse metų po nepriklausomybės atkūrimo, žmonės vieningai balsavo už LDDP (rezultatai būtų buvę dar įtikinamesni, jeigu ne rinkimų klastotės), o išeivija garbina Sąjūdį ir tik Sąjūdį? Kaip galėjo atsitikti, kad oficialūs išeivijos veikėjai, grupės mokėjo dolerius mūsų laikraščiams, kad atgrasytų rinkėjus nuo LDDP? Kaip galėjo atsitikti, kad savo demokratinėmis nuostatomis žinomas Valdas Adamkus per Lietuvos televiziją darė tą patį? Išeivijos spauda (suprantama, kultūringiau negu mūsų privatus - opozicinis valstybinis laikraštis nevengia įžeidinėti Lietuvos žmonių, primesdama jiems vergo kompleksą, nemeilę Tėvynei, primityvumą ir kt. Indikatoriumi čia būna meilė ar nemeilė ponui V. Landsbergiui. Štai ir „Tėviškės žiburių” redakciniame straipsnyje mėginama aiškinti, kad iš tarybinės epochos paveldėtas medžiaginių gėrybių mišinys nublunka prieš „sovietinio tipo žmogų, kuriame slypi kažkas svetimo, nebesuprantamo, nors tasai žmogus buvęs tavo klasės draugas, nors ir mielas giminaitis”. Laikraščio nuomone, išeitis yra „Lietuvos jaunimo sambūry”, kuris „tvirtai ir aiškiai” Seimo rinkimų išvakarėse pasisakęs „prieš komunizmą ir jo baisųjį paveldą - nužmogintą žmogų, kuriam ir tėvynės atstatymo rytmetis nedaug ką reiškia”. Iš savo tautiečių, spaudos mėgėjų ir profesionalų, mes ne kartą girdėjome pamokymus, kad Lietuvos spauda turėtų būti objektyvi, pateikianti įvairias nuomones, atskirianti žinias nuo komentaro. O kaip šias taisykles pritaiko sau, pavyzdžiui, JAV lietuvių laikraščiai? Ar ta aplinkybė, kad ši spauda daugiausia priklauso katalikų, dešiniosios orientacijos partijoms, trukdo pateikti kitą nuomonę, kitą informacijos šaltinį? Lietuvoje jau seniai visiems aišku, kodėl Sąjūdis Parlamente neteko daugumos, kodėl p. Landsbergis pralaimėjo prezidento referendumą ir rinkimus. O štai išeivijos spauda net nemėgino analizuoti šių reiškinių priežasčių, nesidomėjo LDDP, LSDP, liberalų, kitų centro judėjimų programomis. Ji paskui „Lietuvos aida” juos pravardžiavo komunistais, nors bolševikinių metodų atšvaitų bene daugiausia ir liko Sąjūdžio veikloje. Manytume, kad tuo ji nusikalto savo skaitytojui. Daug ką nustebino, kad išeivija taip vieningai balsavo už lenką M. Čobotą, o ne už lietuvį B. Genzelį, nors išeivija turi kur kas daugiau antilenkiškų prietarų. Matyt, todėl, kad išeivijos rinkėjai nebuvo apie tai informuoti, ypač kad ponas M. Čobotas dar visai neseniai barė prezidentą Reiganą, kam jis kišasi į laimingos Tarybų Lietuvos reikalus. Jie buvo informuoti tik, kad p. Čobotą remia Sąjūdis. To ir užteko. Netgi įvykus rinkimams, laikraščiai nemėgina analizuoti, savikritiškai prisipažinti, kad jų informacija apie nuotaikas Lietuvoje buvo vienpusė. Vėl ta pati sąjūdininkiška mąstymo schema: LDDP tikslai, jeigu ne juodi, tai neaiškūs. Vieną kitą objektyvesnę mintį įsileidžia tik cituodami užsienio spaudą (niekur nedingsi). O graudenimai - iš tiesioginių šaltinių. Įtaigūs, gniaužią krūtinę. Pavyzdžiui, A. Garmutė „Tėviškės žiburiuose” rinkimų rezultatus atpasakoja tarsi būseną po atominio karo: jos instituto žmonės vaikšto „tylūs ir prislėgti”, architektūros mokslininkui Vytautui Levandauskui buvę „gėda už Lietuvą”. Fotolaboratorijos vedėja Adelė Krutulienė aiškino, kad tautoje „susiformavo vergo sąmonė, užaugo sumaterialėjusi karta”. Žmonių nenorą atvirai sakyti, už ką balsavo, aiškina ne Sąjūdžio įvaryta baime laisvai reikšti nuomonę, o kaltės jausmu. Netgi dešinioji spauda esanti mafijos ir korupcijos rankose. Kai autorė pasiuntė savo rašinį septyniems dešiniesiems laikraščiams, nė vienas neišspausdino. „Lietuvos aide” nepasirodė du siųsti rašiniai. Mat ir šis laikraštis „po savo sparneliu… glaudė kai kuriuos raudonosios spaudos bendradarbius”. (Ai, kaip negražu, pone Stoma!) Kairiųjų organizuotas mulkinimas buvęs sėkmingas. „Mat vergas ilgisi grandinių. Vergo atmintis trumpa (…) tik silpnavaliai žmogeliai, besaikiai materialistai ir egoistai, menkaverčiai elementai galėjo šauktis komunistų pagalbos”. Tiesa, A. Garmutė lieka optimistė: „Blogiau kaip vergams nebus”, o nefariziejams ir Dievas padėsiąs. Suprantama, ir A. Garmutė, ir „Tėviškės žiburiai” gali turėti savo nuomonę, gali nekęsti LDDP, gali nekęsti už ją balsavusių 817 tūkstančių lietuvių, betgi solidus laikraštis turėtų suvokti, kad Lietuva balsuodama gali turėti ir savo nuomonę. Ir ją pareiškė. O gal todėl ir pareiškė, kad nebeturi vergo kompekso? Lietuvos ir išeivijos santykiams iškilo daug problemų, kurias vienaip ar kitaip reikia spręsti. Viena jų - informacijos problema. Niekas nenori „apdoroti” išeivijos nuomonės. Valia jai mylėli Sąjūdį ar kitas organizacijas. Bet atriboti ją nuo įvairiapusės informacijos nėra doras dalykas.


Dėl Ženevos susitarimų apie Vietnamą vykdymo

Kaip jau buvo pranešta spaudoje, ryšium su dviejų Ženevos pasitarimo dėl Indokinijos Pirmininkų, kuriais, kaip yra žinoma, buvo TSRS ir Didžiosios Britanijos Užsienio Reikalų Ministrai, laišku KLR vyriausybė ir Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė pasiūlė sušaukti naują pasitarimą, kuriame būtų apsvarstytas klausimas „Dėl priemonių Ženevos susitarimams apie Vietnamą įgyvendinti“. Š. m. vasario 18 d. TSRS Užsienio Reikalų Ministerija nusiuntė Didžiosios Britanijos Ambasadai Maskvoje notą šiuo klausimu. Šioje notoje Tarybinė vyriausybė atkreipia dėmesį į tai, kad padėtis vykdant Ženevos susitarimus Vietname toliau lieka nepatenkinama. Pietų Vietnamo valdžios organai kategoriškai atsisako pradėti Ženevos susitarimų numatytas konsultacijas dėl visuotinių rinkimų surengimo Vietname 1956 metų liepos mėnesį. Į tai atkreipiamas dėmesys Tarptautinės stebėjimo ir kontrolės Vietname komisijos ketvirtajame pranešime. Tarptautinės komisijos darbas Vietname nuolat susiduria su Pietų Vietnamo valdžios organų obstrukcija. Dar daugiau, Pietų Vietnamo valdžios organai jau paskelbė, kad jie nutarė surengti separatinius rinkimus Pietų Vietnamo teritorijoje ir įgyvendinti kitas priemones, kuriomis siekiama Vietnamą suskaldyti ir, tuo būdu, sužlugdyti Ženevos susitarimus apie Vietnamą. Tarybinės vyriausybės nuomone, Ženevos susitarimų dėl Vietnamo neįvykdymas turėtų labai sunkių padarinių tiek taikai Indokinijoje, tiek ir taikai visame pasaulyje. Atsižvelgdama į Vietname susidariusios padėties rimtumą ir į tai, kad anksčiau dviejų Pirmininkų įgyvendintos priemonės tai padėčiai pagerinti nedavė teigiamų rezultatų, Tarybinė vyriausybė pritaria Kinijos Liaudies Respublikos ir Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybių nuomonei, kad tikslinga sušaukti naują pasitarimą apsvarstyti klausimui dėl priemonių Ženevos susitarimams įgyvendinti Vietname. Tarybinei vyriausybei atrodo tikslinga, kad du Pirmininkai paremtų pasiūlymą sušaukti minėtą Pasitarimą ir kreiptųsi atitinkamu laišku šiuo klausimu į šalis – Ženevos pasitarimo dėl Indokinijos dalyves ir šalis - Tarptautinių komisijų Indokinijoje narius. Atsakymo iš Didžiosios Britanijos vyriausybės dar negauta.


Po atostogų per pirmąsias pusantros savaitės Parlamentas, nors nuveikė mažokai, bet priėmė vieną kitą rimtesnį ekonominį ar teisinį įstatymą. Vakar Aukščiausiojoje Taryboje buvo pagyvėjimas - vėl imtasi svarstyti klausimus, turinčius politinio prieskonio. Įrašyti juos į savaitės ar tos dienos darbotvarkę, buvo ilgiausiai diskutuojama iki pirmosios pertraukos ir dar po jos. Tiesa, diskusijai dėl darbotvarkės skirtas tik… pusvalandis. Ką gi, laikas nebrangus. Kad ir nieko rimto nepavyksta nutarti, dosnus valstybės biudžetas vis tiek seikėja solidžius atlyginimus, jau senokai pasiekusius penkiaženklj skaičių. Rytas prasidėjo sveikinimais deputatui, LDDP frakcijos lyderiui A. Brazauskui, kuriam vakar sukako 60 metų. Didžiulę geltonų ir raudonų rožių puokštę jam įteikė frakcijos atstovai, deputatų vardu sveikino Mandatų ir etikos komisijos pirmininkas N. Medvedevas, deputatė I. Andrukaitienė. Tautos pažangos frakcijos lyderis E. Klumbys perskaitė pareiškimą. Jame konstatuojama, kad partijų ir judėjimų SUDL-os (Santara „Už demokratinę Lietuvą”) rinkimų konferencijos transliacija per televiziją buvo Seimo rinkimų įstatymo 42 straipsnio pažeidimas, mat rinkimų kampanija prasidės tik rugsėjo 25 dieną. E. Klumbys pasiūlė išklausyti televizijos vadovybę, kodėl tokia išimtis buvo padaryta SUDL-ai. Deputatas P. Varanauskas taip pat skaitė pareiškimą, pradėdamas jį žodžiais, kad prisijungia prie sveikinimų Algirdui Mykolui Brazauskui. Jo pareiškimas, pavadintas „Pavojingas pelenų ilgesys”, prasidėjo taip: „Pastaruoju metu verčia sunerimti spaudoje pasirodę LDDP vadovo, deputato A. Brazausko teiginiai: „Jei mano valia būtų, sudeginčiau KGB archyvus” bei „Reikia mums siekti politiškai įsitvirtinti, taip pat susigrąžinti mūsų pažeistas teises įvairiose srityse”. Tai galima suprasti kaip siekimą atkurti vadinamąją proletariato, o iš esmės komunistų ar bolševikų, diktaturą, norą vėl paklupdyti tautą. Tokie teiginiai jau ne asmeniniai, nes juos dėsto vakarykštės politinės jėgos vadovas”. Ir t.t. Iš tiesų pareiškimas - dar viena sveikinimo jubiliejaus proga kalba, bet bene taikliausiai ją įvardijo deputatas R. Rudzys, pasakęs: „Tostas”… Tada deputatai jau pradėjo svarstyti savaitės ir dienos darbotvarkes. Papildomai pasiūlyti du klausimai sukėlė daugiausia diskusijų. Tai - „Dėl Centro frakcijos nepasitikėjimo pareiškimo Laikinosios komisijos KGB veiklai tirti pirmininku B. Gajausku” ir tos komisijos ataskaita. Dešinioji pusė aiškino, kad nėra reikalo kelti nepasitikėjimą B. Gajausku, nes toks klausimas užims daug laiko. Kiti siūlė sujungti šiuos klausimus ir vis tiek svarstyti. P. Varanauskas staiga išdėstė dar papildomus argumentus, esą reikėtų išklausyti prokuratūros ir krašto apsaugos pareigūnus dėl dokumentų dingimo ar vagysčių iš KGB. Pagaliau, kai buvo išsakyti visi motyvai už ir prieš, buvo balsuojama. Už klausimo dėl nepasitikėjimo B. Gajausku įtraukimą į darbotvarkę balsavo 39 deputatai, prieš - 45, susilaikė 7. Klausimas neįtrauktas. Ataskaitą išklausyti šią savaitę panorėjo 52 deputatai, 38 balsavo prieš, 3 susilaikė. Klausimas buvo svarstomas. Po to dar buvo balsuojama ir už nutarimo projektą „Dėl deputatų K. Prunskienės ir V. Beriozovo mandatų patikrinimo”. Už balsavo 53, prieš - 19, susilaikė 20. Pagaliau įvyko dar viena skaičių ekvilibristika, buvo balsuojama B. Gajausko ataskaitą įtraukti į šios dienos darbotvarkę. Po bene 4 balsavimų pagaliau nutarta - ją deputatai išklausys posėdžio pabaigoje. Pažymėtina, kad itin stabilią ir tvirtą poziciją šiais klausimais pademonstravo kai kurie deputatai. Prieš klausimą dėl nepasitikėjimo B. Gajausku bei jo ataskaitos įrašymą į darbotvarkę balsavo B. Kuzmickas, N. Ambrazaitytė, N.L. Rasimavičius, K. Saja, L. Andrikienė. Tie patys dėl K. Prunskienės ir V. Beriozovo balsavo „už”. Bet šiam klausimui po to, kai jį pristatė B. Gajauskas, išgvildenti iki galo pritrūko kvorumo. Taigi KGB šmėkla vėl pradėjo vaikštinėti po Parlamentą, o tai leido atsipūsti deputatams nuo rimtų klausimų gvildenimo ir vėl panirti į politinių disputėlių balą.


Suimta 40 ukrainiečių. Tarp jų keli seimo nariai. Radio žiniomis, ryšy su pasikartojančiais atentatais prieš geležinkelius vietų rytų Lenkijoj Kovely ir apylinkėj esą, suimta 40 ukrainiečių partijos „Selrob“ narių, tarp kurių keli seimo atstovai. Pas suimtuosius esą rasta daug kompromituojančių dokumentų, labai svarbūs mobilizacijos planai ir didelis svetimos valiutos fondas. Jų butuos taip pat esą rasta amunicijos sandėliai. Pastaruoju laiku „Selrob“ organizacija vedusi aktingą propagandą ir ruošusi dirvą naujiems teroristiniams aktams.


KINIJOJE yra senas paprotys. Susitiks draugai, susirinks šventėms giminės, susipažins kelyje keleiviai, kiekvienas, be paprastų žodžių ir linkėjimų, būtinai pasakys: - Perduokite linkėjimus savo vaikams. Į tuos nuoširdžius žodžius žmonės įdėdavo savo viltis ir troškimus, svajones apie geresnę ateitį: gal būt, vaikams bus geresnis likimas, gal būt, jie įvykdys tai, ką nepavyko padaryti vyresniesiems. Ir dabar Kinijoje gyva ši tradicija. Labai dažnai žmonės, norėdami pabrėžti pasitikėjimą ir pagarbą svečiui, dovanoja jam brangiausią dalyką – savo vaikų nuotraukas. Bet šiandien tuose žodžiuose glūdi jau nauji, dideli jausmai. „Kinijos jaunimui, - sakoma, dabar liaudyje, - lenkiasi kalnai ir prasiskiria upės“. Ir šis, plačiai paplitęs posakis kaip negalima geriau išreiškia didelį 120 milijonų kinų jaunimo vaidmenį naujo gyvenimo statyboje, jo galingą revoliucinį entuziazmą, tikėjimą šviesesne ateitimi. IMPERATORIENĖ CY SI IR STATYBININKAS E ČENAS KINIJOS sostinėje – Pekine yra garsūs imperatorienės Cy Si rūmai. Jie pastatyti praėjusiame amžiuje už lėšas, surinktas iš gyventojų, esą, karinio jūrų laivyno reikmėms. Rūmai stovi papėdėje aukštos kalvos, kurios viršūnėje yra graži budistų šventovė. Ši kalva supilta iš žemių, kurios buvo išimtos kasant ežerą, užimantį daugiau kaip 200 hektarų plotą prie ištaigingų rūmų. Ne tik liaudies pinigai, bet ir tūkstančių žmonių darbas buvo sueikvoti įnoringos imperatorienės malonumui. Dabar Kinijos platumose verda kūrybinis darbas. Ir viskas, ką daro šios didžios šalies darbo žmonės, skirta jų labui. Į vakarus nuo sostinės, ten, kur trys nedidelės upės Sanganis, Janche ir Guišujus susilieja į vieną - vandeningą Jundinchę, tarp didelių rusvų uolų tęsiasi Guantino vandens saugykla. Nors ji ir penkis šimtus kartų didesnė už imperatorienės Cy Si ežerą, kinai įrengė ją tik per dvejus metus. Čia nėra marmurinių tiltų ir prieplaukų, panašių į akmeninius laivus, kaip garsiajame ežere. Galinga 45 metrų aukščio užtvanka, išklota pilku granitu, perkirto žemumą ir visam laikui apsaugojo valstiečių laukus nuo pragaištingų upės potvynių. Netrukus bus atidarytos užtvankos dugninės angos, ir galingi srautai ims sukti naujos hidroelektrinės turbinas. Kada E Čenas su draugais atėjo iš savo kaimo į statybą, stačiuose uolų šlaituose stovėjo tik kelios palapinės. Nuliūdo draugai. Kaime, kuriame E Čenas pasakojo jiems apie statybą, viskas atrodė paprasta ir aišku. Jie netgi matė, tarytum tikrovėje, ir galingą užtvanką, ir ryškią elektrinės šviesą, tačiau viso to kol kas nebuvo. Tik šaltas vėjas siautė kalnuose, o kojos grimzdo į juodą lipų purvą… Kas Jufaniao kaime nežinojo ir negerbė jaunojo E Čeno? Nuo mažens jam teko piemenauti pas buožę, ginti kalnus avis, ir visada aplink jį spiesdavosi vienmečiai, neturtingų valstiečių vaikai. E Čenas netgi sunkiomis minutėmis mokėjo pralinksminti visus - tai daina, tai įdomiu žaidimu. O ims E Čenas pasakoti pasakas - klausaisi ir neatsiklausai… Ir staiga E Čenas dingo iš kaimo. Savaitę niekas nežinojo, kur jis yra. Paskiau šeimą pasiekė žinia: praėjo vieškeliu revoliucinė kariuomenė, E Čenas iškeliavo su ja į pietus. Jis žingsniavo, nežinodamas nuovargio, su vienu iš aštuntosios Liaudies revoliucinės armijos būrių iš kaimo į kaimą, iš miesto į miestą, kaudamasis su priešu. Ir visur žmonės džiaugdamiesi sutikdavo raudonas vėliavas. E Čenas tapo kulkosvaidininku. Chebėjaus, Cacharo, Sansi provincijos - šimtus kilometrų nužingsniavo jis su mūšiais, kol jo nesužeidė priešo kulka. Sužeistas jaunuolis buvo pasiųstas namo. Dabar aplink jį rinkosi ne tik jaunimas. Dažnai ateidavo ir vyresnieji pasiklausyti jaunojo kulkosvaidininko pasakojimų, pakalbėti su juo apie reikalus, pasitarti. E Čenas sudarė Jaunimo sąjungos kuopelę. O kai jis išgirdo raginimą eiti dirbti į naują statybą, pats pirmasis pasisiūlė tenai. Dešimt kaimo gyventojų drauge su juo iškeliavo i tolimą kelią. Neilgai buvo tuščia Jundinchės upės žemuma. Iš visų gretimų provincijų suvažiavo čionai žmonės. Į partijos raginimą atsiliepė 40 tūkstančių žmonių. Tarytum upeliūkščiai po lietaus, sučiurleno kalnų šlaituose žmonių virtinės. Su neštuvais, naščiais, už kurių buvo užkabinti dideli krepšiai, sparčiai kilnodami kojas, kad neįsisiūbuotų krovinys, žmonės iš įvairių vietų nešė žemę užtvankai. Vienoje iš grandinių - E Čenas. Jis gerai dirba. Jo pintinės beveik nestovi ant žemės. Bet kodėl ne visi stengiasi dirbti taip, kaip jis? Juk žymiai greičiau augtų užtvanka. Gal būt, geriau mokėti ne už darbo dieną, o už kiekvieną atneštą krepšį? E Čenas gerai apgalvojo savo pasiūlymą, o po to kreipėsi į partorgą. Šis tuojau pat pritarė jam: - Tu siūlai vienetinio apmokėjimo sistemą, E Čenai? Tai gera darbo užmokesčio forma. Išmėginsime ją savo bare. Netrukus visoje statyboje buvo pradėta dirbti naujoviškai. Po kurio laiko E Čenas buvo išrinktas jaunimo smogiamosios brigados vadovu. - Tai reiškia, - pasakė partorgas, – jūs dirbsite sunkiausiuose ir atsakingiausiuose baruose. Taip ir buvo. Kiek sunkių, nemigo naktų praleido jie, tramdydami Jundinchę, kuri galėjo patvinti kiekvieną akimirką ir permesti savo vandenis per nebaigtą užtvanką! Kiek kartų ateidavo jis į bendrabutį pavargęs, išsitiesdavo ant gultų, o po keletos valandų vėl keldavo draugus neramios upės šturmuoti! Gilų 1953 metų rudenį, kada prasidėjo pirmieji šalčiai, statyboje susidarė ypač rimta padėtis. Upės vanduo pakilo septynis metrus ir grėsė nuplauti blogai įtvirtintas užtvankos dalis. Reikėjo nedelsiant išvalyti nuvedamojo kanalo vagą, kuri buvo užversta akmenimis. Kas imsis to darbo? Juk reikia lįsti į ledinį vandenį, kelti į viršų akmenis. Vėl E Čenas pirmasis nuėjo dirbti šį sunkų ir pavojingą darbą. Dvidešimt valandų išstovėjo jis iki juosmens vandenyje. Už tą žygdarbį E Čenui ir buvo suteiktas ypatingos rūšies darbo pirmūno vardas. Mes sutikome jaunuolį su knygomis po ranka prie pat užtvankos. Vos tik pasibaigė užsiėmimai buldozerininkų kursuose, kuriuose dabar mokosi E Čenas. Sunku pasakyti, kas sunkiau - šturmuoti upę ar nagrinėti sudėtingą techniką. Juk E Čenas, kaip ir daugelis jo draugų, į statybą atėjo visiškai beraštis. Bet dabar jis laisvai skaito laikraščius, sėkmingai baigia kursus. Statyba prie Jundinchės artėja i pabaigą, ir mes paklausėme E Čeno apie jo ateities planus. E Čenas nusišypsojo: - O argi maža bus kitų statybų - prie Chuanchės, prie Janczy ir kitose vietose? Aš tvirtai nutariau - būsiu statybininkas. …Viename iš puošnių imperatorienės Cy paviljonų mes matėme didelį jos portretą. Veidas buvo išdidus ir valdingas, o išlepintų rankų pirštai baigėsi ilgais auksiniais gaubtukais. Tai tam, kad nenulūžtų grakštūs nagai. Į muziejų atėjusieji žmonės žiūrėjo į portretą ir linksmai juokėsi. - Kaip gerai, kad tokius gaubtukus galima dabar pamatyti tik muziejuje. Ir ar tik ne todėl, kad dabar nėra Kinijoje žmonių, svetimomis rankomis pasiglemžiančių visas gyvenimo gėrybes ir malonumus, kad tokia nuostabi jėga pabudo E Čene ir tūkstančiuose jo draugų? PAGAL GENERALINĘ LINIJĄ KAIMAS jau dingo už aukšto kalno, kurį jie vos tik įveikė. Nuo to, kad nebuvo girdėti įprastinio jūros ūžimo, ausyse truputi spengė, Sun Guan-tenas, klupdamas kiekviename žingsnyje, vos spėjo paskui Liu De-liną ir negalėjo atsikratyti jausmu, apėmusiu ji atsisveikinant su kaimu. Jis stovi akyse, nedidelis, kalnų prispaustas prie jūros, atplėštas nuo viso pasaulio gimtasis Kostiačuno kaimas. Žemos molinės fanzos, siauri pasėlių ruoželiai kalnų terasose, menkučiai žvejų laiveliai ramiame jūros užtakyje. Pro ašaras šypsosi motina. Tėvas netgi ir tą atsisveikinimo minutę nepadėjo į šalį kauptuko. Atsirėmęs į jį, jis sakė: - Nesirūpink. Jei mes turime savo žemės, – tai nedingsime. Tik netingėk. Mokymasis – laivelis, plaukiąs prieš srovę: nesiirsi į priekį bangos nublokš tave atgal. Taip dar mūsų protėviai sakydavo. Anksčiau, labai seniai, Guan-teno šeima turėjo maždaug šešis mu žemės. Ją pasiėmė už skolas dvarininkas. Tačiau ir to neužteko. Mažasis Guan-tenas ištisus metus veltui ganė dvarininko bandą, piovė jam malkas. Šeima badavo, bet tėvas į viską žiūrėjo nuolaidžiai: tarytum taip ir reikėtų. Ką darysi, jei, kaip sakydavo seniai, ir žemė, ir valdžia, ir turtai dvarininkui paties dievo duoti. Bet atėjo kiti laikai. Kai šeima gavo iš liaudies valdžios žemės ir apsigyveno viename iš buvusių dvarininko namų, tėvas smarkiai pasikeitė. Dabar senasis Sunas godžiai gaudo visas naujienas, ilgai pasakoja apie jas žmonai ir vaikams. Kada sūnus jam pasakė, kad Jaunimo sąjungos kuopelė nutarė pasiųsti jį drauge su Liu De-linu į Anšanio metalurgijos kombinatą, jis nesvyravo nė minutės: - Jei prašo liaudies valdžia, reikia eiti. Mes turime ją remti. …Sun Guan-tenas ėjo paskui Liu De-liną. Jis labai gerbė tą tvirtą, kresną vaikiną. Liu De-linas neseniai grįžo iš Korėjos, kurioje kovėsi kinų savanorių gretose. Tai jis kaime organizavo Naujosios demokratinio jaunimo sąjungos kuopelę, ratelį komunistų partijos generalinei linijai studijuoti. Daug naujo Guan-tenas sužinojo tuose užsiėmimuose. O svarbiausia – pajuto, i kokį šviesų kelią komunistų partija išvedė liaudį. Bus Kinijoje galinga pramonė, palengvės žemdirbio darbas. Guan-tenas pirmą kartą paliko savo kaimą. Anksčiau jis niekada nematė nei garvežio, nei automašinos, nei elektros lemputės. Kas žino, jei greta nebūtų Liu De-lino, gal būt, ir neišdrįstų jis leistis į tolimą nežinomą kelią. Guan-tenas atsipeikėjo tik tada, kai pamatė mokyklos bendrabutyje šimtus tokių, kaip ir jis, kaimo vaikinų, pirmą kartą patekusių į miestą. Naujokus perspėjo: mokslas truks neilgai - tik keturis mėnesius. Kombinate paleidžiami trys nauji objektai: automatinė aukštakrosnė, plonos lakštinės valcuotos skardos ir besiūlių vamzdžių cechai. Darbininkai reikalingi skubiai. Guan-tenas buvo paskirtas į vamzdžių valcuotojų grupę. Jam teko išsiskirti su Liu De-linu. Bet dabar tai jo jau nebaugino. Guan-tenas gerai prisiminė tėvo žodžius ir mokėsi, nesigailėdamas jėgų. Jis mokėsi rašto, nagrinėjo mechanizmus, valcavimo pagrindus. Ne viskas lengvai klojosi. Dažnai, norėdamas geriau įsidėmėti medžiagą, Guan-tenas kūrė su draugais dainas: juk dainos geriau išlieka galvoje. Jie mokėjo dainas apie šildomąją krosnį, apie valcus, apie angų praplėtimo staklyną. Egzaminus Guan-tenas išlaikė geriausiai. Štai pagaliau didžiulis vamzdžių valcavimo cechas. Guan-tenas peržengė slenkstį ir apmirė nustebęs. Vos ne nuo pat jo kojų ilgomis, per visą cechą pakopomis kilo į viršų, iki pat pastogės, valcavimo takeliai. Neišpasakytu greičiu sukosi šimtai didžiulių rolgangų velenėlių. Jaunuolis pamatė, kaip į viršutinį takelį sparčiai išsiveržė iš apspaudymo mašinos narvo ilgas įkaitęs luistas. Bematant didžiulės replės čiupo jį ir nuleido į sekančią pakopą. Mirgėdamas miriadais žiežirbų, jis nuslinko tiesiai į angų praplėtimo staklyną. Po minutės ant velenėlių sudardėjo ilgas įkaitęs vamzdis. O nuo viršaus, kaip ugninė gyvatė, leidosi jau naujas ruošinys. Dar ir dar… Guan-tenas vos nesušuko iš pasididžiavimo. Reikia būti sumaniu žmogumi norint pasiekti tokį spartų darbo ritmą! Meistras paėmė jam už rankos. Metaliniais laiptais jie pakilo prie auksčiausio valdymo pulto. Iš čia buvo dar įdomiau žiūrėti, kaip rangosi ugnies gyvatės. Kažkas palietė Guan-teno petį: - Susipažink. Tai tarybinis draugas. Iš Uralo. Pas jį mokysies. Prie Guan-teno priėjo plačiapetis šviesiaplaukis žmogus. Jo akys buvo mėlynos, svetingos. - Kaip vadiniesi? - išvertė jo klausimą vertėjas. - Guan-tenas? Guan? Ivanas, vadinasi? Vania? – šviesiaplaukis susijuokė. - Na, ką gi, susidraugausim. O aš vadinuosiu Dima. Ištisas dienas Guan-tenas nesitraukė nuo valdymo pulto. Pradžioj jo akys tarytum prilipo prie ilgų ugnies ruošinių, sparčiai praslenkančių po pačiu tilteliu. Bet palaipsniui jaunuolis sukaupė dėmesį ir ėmė stebėti kiekvieną tarybinio draugo judesį. Netgi naktį jis ilgai gulėdavo atmerktomis akimis, prisimindamas visa, ką matė dieną. Dima pasakojo jam apie eksploatavimo taisykles, gedimo priežastis. Po dviejų mėnesių Sun Guan-tenui buvo leista dirbti savarankiškai. Jis negalėjo sulaikyti rankų virpesio. Tada Dima paėmė jam už rankų, ir jie drauge ėmė dirbti. Kitą dieną Guan-tenas jautėsi drąsiau. Jis dirbo beveik neatsitraukdamas nuo pulto. Tik retkarčiais nubraukdavo prakaitą nuo kaktos ir žvilgterėdavo į Dimą. Šis svetingai šypsojosi jam ir pritariančiai lingavo galvą. Bėgo laikas, ir kartą Dima pasakė. - Na, Vania, dabar tu dirbsi vienas. Aš išvažiuoju į Tėvynę. Jie atsisveikino kaip broliai. Guan-tenas gerai įsidėmėjo tarybinio darbininko žodžius: - Mūsų reikale, Vania, negalima atsilikti. Žiūrėk, kaip visi dirba, ir iš visų mokykis. Būsi geras valcuotojas. …Ties įėjimu į cechą mes sustojome priešais vaizdingą plakatą. Jame buvo kalbama apie Sun Guan-teno laimėjimus: vietoj numatytų pagal normą 1200 vamzdžių, jis per praėjusią pamainą padarė 1700. Mes suradome draugą Sun Guan-teną savo darbo vietoje. Jis stovėjo greta valdymo pulto drauge su aukšta liekna mergina. - Tai draugė Čžou Siu-fyn. Praktikantė iš Charbino Instituto, – paaiškino mums Sun Guan-tenas. - Mokosi valcuoti. Švelnus, giedras jaunuolio veidas svetingai šypsojosi. Jam tik 19 metų, bet jis jau porą metų dirba valcuotoju. Sun ne tik geras gamybininkas, bet ir aktyvus visuomenininkas. Jaunimo sąjungos pavestas, jis organizuoja kovą už ekonomijos režimą. Praėjusiais metais Sun Guan-tenas pavasario šventės metu buvo gimtajame kaime. Nuo Pulandeno stoties jis važiavo namo vienas. Liu De-linas, kuris dirba plonos lakštinės skardos valcavimo ceche, rengėsi į atostogas vėliau. Ir nors Guan-tenas jau nėjo pėsčias, - nuo stoties iki kaimo nutiesta autobusų linija - kelias pasirodė nepaprastai ilgas. Tėvą jis surado lauke. - Na, kaip? — nekantriai paklausė senasis Sun, šį kartą jau nesulaikydamas ašarų. Guan-tenas pataisė naują mėlyną kostiumą ir linksmai pasižiūrėjo į tėvą: - Gerai… Pagal generalinę liniją. Tėvas atsisėdo ant akmens ir ilgai žiūrėjo į sūnų. Pagaliau atsiduso ir nusišypsojo: - Na, ačiū dievui. Pas mus taip pat viskas gerai. Taip pat pagal generalinę liniją. Jis papasakojo, kaip kaime susikūrė žemės ūkio kooperatyvas ir kaip jį, senąjį Sun, išrinko pirmininku.


Gruodžio 8 d. Kaune įvyko tautininkų sąjungos tarybos suvažiavimas, į kurį atsilankė atstovai iš visų apskričių. Susirinkimą aplankė ministeris pirmininkas prof. Voldemaras, kuris padaro trumpą pranešimą apie dabartinę Lietuvos būklę, pabrėždamas kelius, kuriais mes einame. Pranešimą darė gener. sekretorius Žukas. Iš jo kalbos aiškiai galima buvo matyti, kaip tautininkų sąjunga auga ir plinta. Susidomėjimas visuomenės darbų kryptimi labai didelis. Žmonės kas kartą labiau supranta ir įvertina tautininkų sąjungos ideologiją ir todėl pati sąjunga auga ir tobulėja. Moralės atžvilgiu dabar stiprėja visa Lietuva, todėl ir tautininkų sąjunga, artimiausia dabartinei vyriausybei, stengiasi eiti tuo pat moralumo keliu. Tautininkų sąjungos skyriai auga, tačiau žiūrima daugiau ne į jų kiekybę, bet į kokybę. Ilgos kalbos užsitęsia apie spaudą. Referavo p. Gustainis. Ypatinga, kas reikia pažymėti, tai visuomenės susidomėjimas spauda, kas ypač matoma iš gausingo skaičiaus skaitytojų. Daugiausia užtrukta prie darbininkų klausimo. Atkreipta dėmesys į tai, kad darbininkus, ir jų būklę, reikia lyginti su žemės darbininkais – ūkininkais. Darbininkų klausimu iki šiol visai mažai tesirūpinta ir jų gyvi interesai buvo visai užmiršti. Todėl rekia eiti į darbininkus ir kelti grynai socialį klausimą, tinkamą jų globai. Tuo reikalu priimta rezoliucija. Reikia jungti darbininkus į vieną masę, nes jų pakrikimas ir pasidalinimas į įvairias dažnai su darbininkais nieko bendra neturinčias sroves – jiems tik kenkia.


Birželio 30 d. Kaune įvyks visuotinis tautininkų sąjungos skyrių suvažiavimas. Šiam suvažiavimui tenka kreipti ypač daug dėmesio dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia suvažiavime turi būti plačiai apsvarstyti ir išaiškin tautininkų ideologijos ir politinės programos svarbausieji klausimai. Drauge turės būti nušviesti tautininkų santykiai su esamąja Lietuvos vyriausybe, su jos vidaus ir užsienio politika ir santykiai su kitomis politinėmis organizacijomis. Suvažiavimo reikšmė dar padidėjo tuo, kad dabar tautininkų srovės žmonės turi mūsų valstybės vairą savo rankose. Atsižvelgdami į visą tautininkų suvažiavimo didelę svarbą mes duosime visą eilę straipsnių svarbiausiais valstybės ir tautininkų organizacijos klausimais, kurie suvažiavime turės būti sprendžiami. Šiandie pakalbėsime tik bendrai apie tautininkų ideologijos pagrindus. Tautininkų politinė organizacija – Tautininkų Sąjunga, – žinoma, tur panašumo ir į kitas politines organizacijas arba partijas. Tačiau būtų klaidinga manyti, kad Tautininkų Sąjunga yra paprasta politinė partija, kaip ir visos kitos Lietuvos politinės partijos sukurtos ar tai luominiais ir socialiniais tikslais, ar religinio (teigama ir neigiama prasme) gyvenimo reikalavimais. Lietuvos Tautininkų Sąjunga yra politinė organizacija sui generis. Nuo kitų politinių partijų ją skiria ne tik pats pavadinimas. Tautininkai nesivadina partija, nes jie nenori apimti tik kurią nors mūsų tautos dalį (pars) – jie nori apimti visos tautos, visų gyventojų luomų reikalus. Kitos Lietuvos politinės partijos yra sukurtos socialiniais ir luominiais tikslais. Socialdemokratai pripažįsta tik turto neturinčius darbininkus ir tai dar klasiškai susipratusius. Vadinasi, jie nepripažįsta tų darbininkų, kurie nėra priėmę socializmo mokslo, pavyzdžiui, kurie yra krikščionys arba tautiškai susipratę. Valstiečiai liaudininkai pripažįsta tik smulkiuosius ūkininkus ir darbninkus, kurie yra nusistatę prieš katalikų bažnyčią ir prieš krikščioniškąjį tikėjimą bendrai. Krikščionys demokratai pripažista tik tuos lietuvius, kurie eina išvien su katalikų bažnyčia ir nesutinka su socialistais bei liberalais. Ūkininkų sąjunga stengiasi apimti tik krikščioniškai nusiteikusį ūkininkų luomą, visai nesirūpindama darbininkų reikalais. Vis tai yra partijos, kurios rūpinasi dalimis, bet neapima visumos. Tautininkų Sąjunga pirmiausia tuo ir skiriasi nuo kitų politinių partijų, kad ji nori apimti visą mūsų tautą. Jai rūpi vieninga, savo tarpe nesivaidijanti, kultūringa lietuvių tauta. Jai mielas yra tautiškai susipratęs kiekvienas ūkininkas ir darbininkas, pirklys, amatininkas ir pramonininkas, galvos ir rankų darbininkas. Ji vadovaujasi ne klasių bei luomų kovos dėsniais, bet tautiečių solidarumu. Ji nenori, kad tą solidarumą naikintų turtų nelygybė, tikėjimo pažiūrų skirtumai, ar mokslo bei išsilavinimo cenzas. Išeidami iš tokių tautos solidarumo reikalavimų, tautininkai nenori pramanyti jokios naujos religijos. Jie įvertina ir pagerbia tą religiją, kurią tautos daugumas išpažįsta, būtent, katalikų tikėjimą ir jų bažnyčią. Bet, norėdami apimti ir kitų tikėjimų lietuvius, tautininkai moka pagerbti ir jų tikybas, nors jos Lietuvoje ir mažiau išsiplatinusios. Tautininkai gerai supranta, kad tauta turi turėti amžiną religijos idealą, jie supranta, kad kiekvienam žmogui jo religiniai įsitikinimai yra šventi, ir todėl jų negalima įžeidinėti, jų negalima niekinti. Todėl tikėjimui tautininkai laiduoja laisvę ir gina jį nuo visokių netolerancijų pasikėsinimų. Pripažindami tikėjimui ir valstybėje esamos bažnyčioms visišką laisvę, tautininkai iš kitos pusės nemato jokio reikalo varžyti sąžinę ir teisę tų lietuvių, kurie tikėjimo yra išsižadėję. Lengva suprasti, kad dėl šitokių pagrindinių tautininkų nusistatymų prieš juos nekyla nė vienas atskiras luomas, kad jiems nereiškia nepasitikėjimo nė viena Lietuvoje esanti religija. Tai tautininkus, be abejo, labai sustiprina, ir susipratusių gyventojų tarpe jiems sukelia vis daugiau ir daugiau simpatijų. Iš kitos pusės taip pat nėra sunku suprasti, kodėl dabartiniu metu visos kitos Lietuvos politinės partijos yra griežtai pasisakiusios prieš tautininkus. Šio priešingumo priežastis glūdi abiejų pusių visai skirtingose pažiūrose į politinių organizacijų tikslus. Partijoms rūpi tautos suskaldynas atskirais luomais, net atskiromis profesijomis, o tautininkams rūpi visos tautos suvienijimas bendram kultūros idealui. Partijos mato Lietuvos gerovę juo didesniame susiskaldyme, t. y. juo daugiau partijų Lietuvoje bus, o tautininkai nori, kad tų partijų būtų kuomažiausia. Lietuvos seimas iš 13 partijų tautininkams atrodo monstrum. Iš tokio tautininkų politinio nusistatymo išeina, kad jie ir į kitų partijų žmones pirmiausia žiūri ne kaip į savo priešininkus, bet tik kaip į lietuvius tautiečius. Jei tautininkai kovoja su kitomis partijomis, tai nereiškia kad jie fanatikai, netolerantai kitų įsitikinimų žmonių atžvilgiu. Žiūrint į dalyką iš esmės, tautininkai politinėje arenoje lengvai galėtų apsieiti be kovos šūkių. Jų laimėjimas turėtų eiti ne kitų politinių srovių naikinimo sąskaita, bet savo srovės stiprinimo keliu. Gerai išplečiant tautininkų ideologijos pagrindus, plačiai išaiškinant jų politinę ir socialinę programą, galima labai daug sekėjų patraukti. Juk kas gali būti aukštesnio ir tauresnio kiekvienam geros valios lietuviui, jei ne savo tautos meilė, jei ne visų tautiečių susiklausymas ir solidarumas? Lig šiol apie tautininkų organizaciją ir jų ideologiją dažnai buvo skleidžiama įvairių nesąmonių, skelbiant, kad tautininkai tai yra stambiųjų ūkiinkų ir bendrai buržuazijos padaras, kuriems taip pat kaip ir kitų partijų žmonėms rūpi partikuliariniai interesai. Nemaža pasitaikė ir atskirų tautininkų, su šios srovės ideologija ir politiniais tikslais mažiau susigyvenusių, kurie kartais patys įnešdavo neaiškumo, ir aukštus tautininkų idealus aptemdydavo. Bet tautininkų ideologijos kūėjai Lietuvoje buvo ir tebėra Basanavičius, Petras Vileišis, Jonas Šliūpas, Tumas-Vaižgantas, Maironis ir ryšiausias tautininkas – gerbiamasai Ananas Smetona. Šių tautos sūnų pasėtoji sėkla yra vaisinga. Jų tautiniais dealais yra persiėmusi visa eilė jaunesniu – irgi garbingų tautininkų. Dabar tenka tiktai suvažiavimuose šių pranokėjų ir vadų idealus tinkamai suprasti, formuluoti, kaip dabartinio gyenimo reikalai parodo, ir vykdyti. Čia iškeltomis mintimis, be abejo turės susidomėti laukiamasis suvažiavimas.


Susitarimas Laose — smūgis JAV Imperializmui

Į Kiniją atvykęs vizito Laoso aukščiausiosios karinės tarybos pirmininkas, Laoso karinės delegacijos vadovas generolas Kongas Le ir Patet Lao kovinių dalių vyriausiosios vadovybės atstovas, Laoso aukščiausiosios karinės tarybos narys ir Laoso karinės delegacijos vadovo pavaduotojas generolas Sinkapas vakar davė interviu agentūros Sinchua korespondentui. Generolas Kongas Le pareiškė, kad trijų Laoso princų susitarimas yra didžiulė pergalė, kurią iškovojo Laoso liaudis. Tačiau šis susitarimas dar nereiškia galutinės Laoso liaudies pergalės, pasakė jis. Laose bus taika, ir jis taps neutralia šalimi tik tuomet, jeigu dabartinis susitarimas bus teisingai įgyvendinamas. Generolas Kongas Le baigdamas pažymėjo, kad karališkosios Laoso vyriausybės ginkluotųjų pajėgų ir Patet Lao kovinių dalių susitelkimas bei bendradarbiavimas turėjo nepaprastai svarbią reikšmę dabartinei pergalei. Generolas Sinkapas pažymėjo, kad šis susitarimas yra sunkus smūgis Amerikos imperializmo planams, kuriais mėginama toliau vykdyti intervenciją ir agresiją prieš Laosa. Tai — svarbus Laoso liaudies ir visų patriotinių jėgų indėlis išsaugojant taiką Indokinijoje ir visoje Pietryčių Azijoje. Tačiau, nors Amerikos imperializmas ir pralaimėjo, jis vis dar neatsisako savo intervencijos Laose planų. Kaip praneša agentūra Slachua, Neo Lao hak sato partijos pirmininkas princas Sufanuvongas išdalijo korespondentams raštišką pareiškimą dėl susitarimo sudaryti laikinąją Laoso koalicinę vyriausybę. Aš labai džiaugiuosi, sakoma pareiškime, kad po keturias dienas trukusių trijų princų derybų Ąsočių slėnyje mes susitarėme sudaryti laikinąją koalicinę vyriausybę. Tai yra didelė pažanga taikiai sprendžiant Laoso problemą. Ši pažanga įgalins mus sutinkamai su bendruoju Ciuricho komunikatu vesti mūsų šalį taikos, neutralumo, nepriklausomybės, demokratijos, nacionalinės vienybės ir klestėjimo keliu. Patriotinių Laoso jėgų vienybė sustiprės, kaip niekada. Tai taip pat yra indėlis išsaugojant taiką ir saugumą Pietryčių Azijoje. Šie rezultatai — tai vaisius ilgalaikių ir nenuilstamų pastangų, kurias dėjo Jo aukštybės princo Suvanos Fumos vadovaujama karališkoji vyriausybė ir Neo Lao hak sato partija vadovaujami jos Centro Komiteto, jie pasiekti dėl to, kad nenuilstamai kovojo visa Laoso liaudis. Norėčiau nurodyti, sakoma pareiškime, kad derybose Neo Lao hak sato partija, vadovaudamasi taikos ir neutralumo politika, didžiais Laoso liaudies lūkesčiais, padarė svarbių nuolaidų ir parodė savo nuoširdumą. Mūsų laimėjimas, nurodo Sufanuvongas, yra tik didelis žingsnis į priekį ilgoje Laoso liaudies kovoje. Šiuo metu dar yra daug kliūčių, susidariusių dėl karingų JAV elementų ir jų agentų intervencijos. Jie, gal būt, griebsis įvairių machinacijų, kad sukliudytų koalicinei vyriausybei vykdyti savo pareigas, mėgins skleisti nesantaiką Laoso patriotų gretose ir net nuversti koalicinę vyriausybę. Dar daugiau, nereikia pamiršti, kad netoli mūsų sienos dislokuota amerikiečių kariuomenė. Ji rems reakcionierius, skatindama vienu ar kitu būdu sudarinėti sunkumus ir vykdyti provokacijas mūsų žemėje. Naudodamasis šia proga, reiškiu nuoširdžiausią Laoso liaudies padėką visoms vyriausybėms ir tautoms bei įvairių sluoksnių veikėjams, kurie suteikė labai vertingą paramą mūsų kilniam reikalui.


Į Maskvą atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos seimo delegacija

Šiandien į Maskvą TSRS Aukščiausiosios Tarybos kvietimu atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos seimo delegacija, kuriai vadovauja seimo maršalas Česlavas Vycechas. Šeremetjevo aerodrome delegaciją pasitiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas J. Paleckis, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybos pirmininkas J. Peivė, TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatai ir kiti oficialūs asmenys. Sutinkančiųjų tarpe — Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius Maskvoje Boleslavas Jaščiukas ir diplomatinis ambasados korpusas. J. Peivė ir Česlavas Vycechas aerodrome pasakė kalbas. Šiandien į Maskvą TSRS Aukščiausiosios Tarybos kvietimu atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos seimo delegacija, kuriai vadovauja seimo maršalas Česlavas Vycechas. Šeremetjevo aerodrome delegaciją pasitiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas J. Paleckis, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybos pirmininkas J. Peivė, TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatai ir kiti oficialūs asmenys. Sutinkančiųjų tarpe — Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius Maskvoje Boleslavas Jaščiukas ir diplomatinis ambasados korpusas. J. Peivė ir Česlavas Vycechas aerodrome pasakė kalbas.


Dėl jaunimo auklėjimo ir dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo

Laikraštis „Nepsabadšag” šiandien išspausdino Vengrijos socialistų darbininkų partijos laikinojo Centro komiteto nutarimą „Dėl kal kurių jaunimo auklėjimo klausimų ir dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo”. Mūsų darbo liaudis, sakoma nutarime, Vengrijos socialistų darbininkų partijos vadovaujama, atmušė kontrrevoliucijos puolimą. Po praėjusių metų spalio mėnesio mūšių ir kontrrevoliucijos nusiaubimų šalis atsidūrė sunkioje ekonominėje ir politinėje padėtyje. Tvarkos atkūrimas leido partijos Centro komitetui peržiūrėti esamą jaunimo padėtį ir numatyti partijos, visos darbo liaudies uždavinius jaunimo auklėjimo srityje. Nutarime toliau sakoma, kad partijos ir Vengrijos darbo jaunimo sąjungos klaidomis, padarytomis vadovaujant ekonominiam gyvenimui, pasinaudojo puolimams prieš partiją tokie elementai, užsimaskavusieji komunistų priedanga, kaip Imrės Nadžio ir Gezo Lošoncio grupė, o taip pat dalis rašytojų, žurnalistų ir jaunųjų inteligentijos atstovų. Jie kalbėjo tik apie klaidas, išpūsdami ir smulkias klaidas, kad tuo pačiu pakirstų jaunimo pasitikėjimą partija. Partijos veiklos sutapatinimas su anksčiau padarytomis klaidomis atvedė į tai, kad dalis jaunimo virto kontrrevoliucijos įrankiu. Šį siekimą sutapatinti partiją su klaidomis rėmė Vakarų imperialistiniai sluoksniai, kurie siekia paruošti Vengrijai kolonijinių šalių likimą. Mūsų liaudies priešai, nurodo partijos Centro komitetas savo nutarime, norėjo, pasinaudodami nacionalistiniais jausmais, priešpastatyti mūsų jaunimą mūsų išvaduotojai — Tarybų Sąjungai. Priešo intrigų dėka dalis vengrų jaunimo nesuprato, neįvertino tų milžiniškų politinių ir ekonominių rezultatų, kuriuos pasiekė per pastaruosius 12 metų Vengrijos darbininkų klasė sąjungoje su darbo valstietija. Jie už medžių nepamatė miško, už klaidų — laimėjimų ir didžiausio pasiekimo — liaudies valdžios. Nutarime toliau nurodoma, kad žymi dalis vengrų jaunimo spalio 23 d. turėjo kilnius ketinimus ištaisyti klaidas, ir vis dėlto prieš savo valią, pradedant nuo demonstracijos pirmosios minutės, faktiškai padėjo įvykdyti kontrrevoliucionierių tikslus. Todėl toji jaunimo dalis, kuri, tokiu būdu, pradėjo kovą kontrrevoliucijos pusėje, padarė sunkią klaidą vengrų darbo liaudies, vengrų tėvynės, vengrų jaunimo dabarties ir ateities atžvilgiu. Jos klaida atnešė sunkias pasekmes. Svarbus partijos ir kiekvieno vengrų patrioto uždavinys — išaiškinti apgautiems jaunuoliams ir merginoms tikrąjį 1956 metų spalio mėnesio įvykių pobūdį. Partija tiki jaunimo atsidavimu savo liaudžiai ir socializmo reikalui, ji padarys visa, kad vengrų jaunimas alškiai įvertintų liūdnus netolimos praeities įvykius. VSDP laikinasis CK savo nutarime pažymi, kad neteisingi yra priešų tvirtinimai, esą, visas vengrų jaunimas dalyvavo kontrrevoliucijoje. Iš tikrųjų demonstracijose ir mūšiuose dalyvavo nežymi jo dalis. Nutarime nurodoma, kad daugumas darbininkų, valstiečių ir inteligentinio jaunimo nedalyvavo kontrrevoliucijos įvykiuose. Didžioji socializmui ištikimo jaunimo dalis nieko nedarė dėl išdavystės partijos ir vyriausybės vadovybėje. Buvo nemaža ir tokių sąmoningų jaunuolių ir merginų, kurie, savo laiku įžvelgę darbo liaudžiai grėsusį pavojų, didvyriškai pasipriešino kontrrevoliucijai, iki paskutinio kraujo lašo su ginklu rankose gynė liaudies valdžią. Garbė ir šlovė jaunimui, kovojusiam liaudies valdžios pusėje! Antrasis Centro komiteto nutarimo skyrius skirtas vengrų jaunimo padėčiai. Jaunimas, konstatuoja VSDP CK, dalyvauja valstybiniuose reikaluose, turi galimybę išreikšti savo nuomonę šalies politinio ir ekonominio gyvenimo klausimais. Pradėjus statyti socializmą, Vengrijos jaunimui atsivėrė neribotos kūrybinio darbo perspektyvos. Jaunoji karta stato sau socialistinę, komunistinę visuomenę, nežinančią išnaudojimo, pagrįstą aukštu techniniu ir ekonominiu lygiu. Čia glūdi gyvybinis dabartinės kartos uždavinys. Nutarime sakoma, kad, žinoma, jaunimas turi teisėtų pretenzijų. Tačiau partija ir revoliucinė darbininkų-valstiečių vyriausybė stengiasi ištaisyti klaidas ir pašalinti trūkumus, kylančius dėl šalies ekonominės padėties. Tam tikslui reikalingas ir jaunimo darbas. Nutarime pabrėžiama, kad svarbiausioji mūsų laikų idėja yra komunizmas. Kapitalizmas — tai praeitis, socializmas ir komunizmas — tai ateitis. Šios idėjos skleidėjas Vengrijoje yra Vengrijos socialistų darbininkų partija. Eiti kartu su šia partija, padėti jai kovoje — garbingas šimtų tūkstančių sąmoningų jaunuolių ir merginų uždavinys. Trečiasis, paskutinis VSDP CK nutarimo skyrius skirtas klausimui dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo ir partijos uždavinių jaunimo socialistinio auklėjimo srityje. Pažymėjęs Vengrijos darbo jaunimo sąjungos vaidmenį ir nuopelnus, partijos Centro komitetas nurodo, kad dabar būtina sudaryti tokią jaunimo organizaciją, kuri pasinaudotų Darbo jaunimo sąjungos ir kitų Vengrijos jaunimo organizacijų patyrimu, bet nekartotų jų klaidų. Būtina tokia organizacija, kuri skatintų ir įkvėptų vengrų jaunimą didvyriškai kovai dėl socialistinės Vengrijos. Šiuo metu, sakoma nutarime, yra keletas jaunimo organizacijų: Vengrijos revoliucinė darbininkų jaunimo sąjunga, Visos Vengrijos suvienytojo valstiečių jaunimo sąjunga, Vieningoji vengrų studentų sąjunga ir Nacionalinė moksleivių sąjunga. Kai buvo kuriamos šios organizacijos, priešai dėjo visas pastangas, norėdami paimti vadovavimą į savo rankas. Jaunuoliai ir merginos, iš tikrųjų atsidavę socializmo reikalui, atmušė visas atakas ir vis labiau stiprina savo organizacijas. Nepaisant jaunimo organizacijų laimėjimų, VSDP laikinasis Centro komitetas yra tos nuomonės, kad dabartinė padėtis jaunimo judėjime yra nepatenkinama. Todėl būtina sudaryti Vengrijos komunistinę jaunimo sąjungą (VKJS), kuri būtų Vengrijos socialistų darbininkų partijos jaunimo organizacija. Nutarime pabrėžiama, kad pagrindinis Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos uždavinys—tarnauti socialistinės visuomenės sukūrimo reikalui, kovoti dėl partijos tikslų įgyvendinimo plačiuosiuose jaunimo sluoksniuose ir auklėti jį komunizmo dvasia. Tegu VKJS, sakoma nutarime, bus paveldėtoja geriausių vengrų jaunimo tradicijų, tęsėja Komunistinės darbininkų jaunimo sąjungos pasiaukojamos kovos. Kovoje už visišką kontrrevoliucijos likvidavimą, už socializmo pergalę partijai būtina ištikima geriausių vengrų jaunimo sluoksnių parama. Tegu VKJS remia partiją ir liaudies valstybę įveikiant visus sunkumus, tegu ji sutelkia savo gretose pažangiausią jaunimą, visų pirma mūsų liaudies pagrindinės klasės — darbininkų klasės jaunąją kartą, o taip pat geriausius valstiečių jaunimo, ginkluotųjų pajėgų, besimokančio jaunimo ir jaunosios inteligentijos atstovus. Tegu VKJS nariai žengia pirmose socializmo statytojų gretose. VKJS reikia užtikrinti faktiškas teises visose valstybinio ir visuomeninio gyvenimo srityse. Ji turi atstovauti jaunimą partijoje ir vyriausybėje, jos vadovai turi turėti teisę užimti postus visuose vadovaujančiuose partijos organuose, jos atstovai turi dalyvauti visur, kur sprendžiami jaunimą liečiantieji klausimai. Siekiant sėkmingai įvykdyti didelius VKJS iškilusius auklėjimo uždavinius, būtina sudaryti materialinę bazę. Sąjunga turi turėti spaudos organus, leidyklą, klubus, sporto įrengimus, jaunimo stovyklas. Kaip pažymima nutarime, partijos pagalba Vengrijos komunistinei jaunimo sąjungai neturi pasireikšti įsakymų forma. Partinės organizacijos turi remti teisingas jaunimo iniciatyvas. VSDP Centro komitetas laiko galimu, kad greta VKJS veiktų ir kitos jaunimo organizacijos. Svarbus VKJS uždavinys yra taip pat teikti visapusišką pagalbą moksleivių, pionierių organizacijoms. Pabaigoje VSDP CK ragina visus dorus jaunuolius ir merginas, visų pirma darbininkų jaunimą, žengti su Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos vėliava.


Budelio darbą atlikti hitlerininkai pavedė Impulevičiui. Ir taip vieną 1941 metų rudens dieną prie Minsko kalėjimo pasirodė Impulevičius ir jo gaujos. Iš kalėjimo gestapininkai išvedė grupę iškankintų patriotų. Žudikams, šautuvų buožėmis daužant pasmerktuosius ir visaip iš jų tyčiojantis, Minsko gatvėse prasidėjo šiurpi egzekucija. Tą dieną Minske, Impulevičiui asmeniškai dalyvaujant, jo gaujos budeliai pakorė 12 tarybinių patriotų. Ciniškas šaltumas skamba žodžiuose, kuriais apie šiuos šiurpius įvykius pasakoja Impulevičiaus gaujų žudikai, patekusieji į teisingumo rankas. Buvęs Impulevičiaus vadovaujamo bataliono pirmosios kuopos vadas Zenonas Kemzūra (slapstęsis Petro Ramanausko pavarde Pakruojo rajone) parodė: „Minske Impulevičius duodavo įsakymus kuopų vadams dėl išvykimo į įvairias operacijas prieš tarybinius partizanus ir tarybinius piliečius. Pats asmeniškai dažnai vykdavo į tokias operacijas. Impulevičius davė įsakymą kuopų vadams paruošti kuopas, kurios turės dalyvauti tarybinių partizanų korime Minske. Impulevičius iš anksto buvo pranešęs ir man, kad pagal jo nustatytą tvarką ir paskirtą valandą išrikiuočiau kuopą. Taip pat buvo išrikiuotos antroji ir trečioji kuopos. Po to bataliono vadas Impulevičius nuvedė bataliono kareivius į miesto centrą. Kartu su kuopa ėjau ir aš. Prie kalėjimo kareiviai apsupo pasmerktus mirti tarybinius partizanus. Vienam iš jų buvo uždėtas užrašas rusų ir vokiečių kalba. Jų rankos užpakalyje buvo surištos. Juos nuvarė į gatvę, kurios pavadinimo neprisimenu, ir ten pakorė. Tą dieną ir kitose Minsko vietose buvo pakarta tarybinių piliečių. Juos taip pat korė bataliono kareiviai”. Buvęs antrojo baudžiamojo bataliono skyrininkas Juozas Knyrimas, dalyvavęs žudant Minsko pogrindininkus ir iki arešto dirbęs Trakų rajono Onuškio miestelyje, dėsto sukrečiančius faktus: „1941 metų rudenį man teko dalyvauti pakariant tarybinius partizanus Minske. Bataliono vadas Impulevičius nuvedė kareivius prie Minsko kalėjimo. Kareiviai, apsupę iš kalėjimo paimtus partizanus, nuvarė juos miesto sodo link, netoli teatro. Nepriėjus teatro, Gecevičius išskyrė kareivius, kurie turėjo karti. Išskyrė Varna, Šimonį ir mane. Mes turėjome pasmerktiesiems ant kaklo užnerti kilpą. Miesto sode korėme dviejose vietose. Mačiau, kaip kilpas nėrė Varnas. Vienoje vietoje vienas vyras išsiplėšė iš kilpos, nes atsirišo virvė. Aš ji pakėliau ir palaikiau, kol Varnas surišo virvę… Po to nuėjome į kitą vietą. Čia žmonės buvo kariami ant pertvaros tarp telefono stulpu. Ant tų stulpų aš pakoriau moterį. Prieš kariant man davė išgerti degtinės…”.


Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės vardu N. A. BULGANINAS;Jugeslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybės vardu J. BROZ - TITO

Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybių BENDRAS PAREIŠKIMAS ryšium su JFLR Prezidento Josipo Broz-Tito valstybiniu apsilankymu Tarybų Sąjungoje

Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės pakviestas, Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas Josipas Broz Tito buvo oficialaus vizito Tarybų Sąjungoje nuo 1956 metų birželio 1 d. iki 23 d. Prezidento Tito buvimo metu įvyko eilė pasikalbėjimų tarp dviejų Vyriausybių atstovų. Nuo Jugoslavijos pasikalbėjimuose dalyvavo, be Prezidento Tito, Sąjunginės Vykdomosios Večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės Sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės Vykdomosios Večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios Večės Pirmininkas, Sąjunginės Vykdomosios Večės narys Jakovas Blaževičius ir JFLR Nepaprastasis ir Igaliotasis Ambasadorius Maskvoje Velko Mičiunovičius. Nuo Tarybų Sąjungos pasikalbėjimuose dalyvavo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Narys N. S. Chruščiovas, TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmieji pavaduotojai A. I. Mikojanas ir V. M. Molotovas, TSRS Užsienio reikalų ministras D. T. Sepilovas, Užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas V. V. Kuznecovas ir TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Belgrade N. P. Firiubinas. Be to, pasikalbėjimuose dalyvavo: nuo Jugoslavijos Respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jožė Vilianas ir Sąjunginės Vykdomosios Večės Pirmininko pavaduotojo Kabineto šefas Antonas Vratuša, o nuo Tarybų Sąjungos — TSRS Užsienio reikalų ministerijos Kolegijos narys L. F. Iljičiovas, e. Užsienio reikalų ministerijos 5-ojo Europos skyriaus vedėjo p. K. D. Levyčkinas. Pasikalbėjimai, kurie vyko nuoširdžioje ir draugiškoje atmosferoje, atvirumo ir visiško savitarpio supratimo dvasia, davė galimybę plačiai pasikeisti nuomonėmis apie tarptautinės padėties vystymąsi per praėjusius metus, o taip pat tolesnio abiejų šalių savitarpio santykių vystymo ir visapusiško bendradarbiavimo klausimais. Pasikeitus nuomonėmis paaiškėjo platus dviejų Vyriausybių požiūrių panašumas vertinant tarptautinės padėties vystymąsi ir esamas tarptautines problemas, o taip pat bendras troškimas ir toliau gilinti Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos savitarpio supratimą ir draugystę. 1. Tarybų Sąjungos Vyriausybė ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybė su pasitenkinimu konstatavo, kad per praėjusius metus toliau mažėjo tarptautinis įtempimas. Abi Vyriausybės sveikina, kaip tokio mažėjimo požymį, tarptautinių kontaktų plėtimą ir vis labiau stiprėjančią tendenciją spręsti nesureguliuotus tarptautinius klausimus derybų būdu. Buvo vieningai konstatuota, kad šiuo atžvilgiu svarbų vaidmenį suvaidino keturių valstybių Vyriausybių Vadovų Pasitarimas Ženevoje 1955 metų liepos mėnesį. Nors įvykių vystymasis praėjusiais metais parodė, kad negalima laukti, jog susikaupusios „Šaltojo karo“ metu problemos bus greitai išspręstos, abiejų Vyriausybių vertinimu lemiamą reikšmę turi tas faktas, kad padidėjo pastangos išplėsti tarptautinį bendradarbiavimą, padedantį stiprinti pasitikėjimą tarp tautų. Šioje naujoje atmosferoje sutvirtėjo Suvienytųjų Nacijų Organizacijos jėga ir sugebėjimas nagrinėti ir sėkmingai spręsti uždavinius, organizuotai ir lygiateisiškai dalyvaujant visoms šalims. Suvienytųjų Nacijų Organizacijos sušauktos 1955 metų rugpiūčio mėnesį Ženevoje Konferencijos, skirtos atominės energijos naudojimui taikiems tikslams, pasisekimas ir palanki darbų pradžia steigiant Tarptautinę atominės energijos agentūrą – yra glaudžiai susiję su šia atmosfera. Sustiprėjęs Suvienytųjų Nacijų Organizacijos vaidmuo ir sugebėjimas taip pat pasireiškė laimėjimais, pasiektais stengiantis paversti ją universalia organizacija ryšium su naujų narių priėmimu. Abi Vyriausybės sveikina tai, kad Suvienytųjų Nacijų Organizaciją papildė nauji nariai iš Europos šalių tarpo, o taip pat iš Azijos ir Afrikos šalių, kurių didėjantis dalyvavimas tarptautiniame gyvenime pasireiškė jau Bandungo Konferencijoje. Tai padeda stiprinti lygiateisišką šių žemynų tautų vaidmenį pasaulyje. Tačiau abi Vyriausybės apgailestaudamos konstatavo, kad Kinijos Liaudies Respublikai iki šiol nebuvo pripažinta atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje teisė, ir atkakliai sieks, kad ši teisė šiai didžiajai šaliai būtų pripažinta. Abi Vyriausybės kaip ir anksčiau yra įsitikinusios, kad Taivanio ir kitų salų klausimą reikia išspręsti sutinkamai su pagrįstomis Kinijos teisėmis į šias teritorijas. Abiejų šalių Vyriausybių nuomone, vykstant „šaltajam karui“ susidarė tokie priešingi požiūriai ir susikaupė tiek nepasitikėjimo, jog būtų nelogiška ir netikslinga laukti, kad visas kliūtis sprendžiant ginčijamus tarptautinius klausimus galima lengvai pašalinti ir greitai pasiekti spartų susitarimą dėl visų problemų. Vadovaudamosi tuo, abi Vyriausybės yra įsitikinusios, kad reikia stengtis pasiekti susitarimus klausimais, kuriuos jau dabar galima išspręsti, ir sutiko, kad primygtinas reikalavimas laikytis tam tikro ginčijamų klausimų svarstymo prioriteto arba tvarkos ir siekti tam tikro jų sprendimo tempo negali duoti naudingų rezultatų. Šioje šviesoje jos apsvarstė nusiginklavimo ir kolektyvinio saugumo klausimus, o taip pat kitus klausimus, skaldančius pasaulį ir, konkrečiai, Europą. Atsižvelgdamos į visą tą reikšmę, kurią turi nusiginklavimo problema žmonijos ateičiai, abi Vyriausybės sutiko, kad pribrendo sąlygos neatidėliojant išspręsti šį klausimą. Kartu jos pabrėžė nors ir dalinio susitarimo dėl nusiginklavimo reikšmę ir reiškia vieningą viltį, kad toks susitarimas gali būti paspartintas ir palengvintas vienašališkai mažinant ginkluotąsias pajėgas. JFLR vyriausybė šia prasme sveikino neseniai priimtą TSRS Vyriausybės Nutarimą sumažinti apsiginklavimą ir ginkluotąsias pajėgas, būdama tos nuomonės, kad tai yra stambus indėlis siekiant palengvinti išspręsti bendro nusiginklavimo klausimą. Būdamos tos nuomonės, kad atominės energijos naudojimas taikiems tikslams turi epochinę reikšmę tolesniam ekonominiam ir visuomeniniam žmonijos vystymuisi, abi Vyriausybės sutiko, kad reikia skatinti ir remti visas tautų lygiateisiško bei demokratinio bendradarbiavimo formas šioje srityje. Todėl jos taip pat sutiko, kad bendras tikslas turi būti - uždrausti atominį apsiginklavimą aplamai tam, kad atominė energija tarnautu tiktai taikiems žmonijos tikslams. Jos yra tos nuomonės, kad dabartinė tarptautinė padėtis įgalina imtis ryžtingesnių žygių toliau šalinant tuos neigiamus elementus, kurie „šaltojo karo“ laikotarpiu stabdė Europos tautų bendradarbiavimą, ir mano, kad platesni susitarimai dėl visos Europos kolektyvinio saugumo, ekonominio bendradarbiavimo ir kultūrinių ryšių stiprinimo padėtų likviduoti Europos suskaldymą į karinius blokus ir palengvintų išspręsti pagrindinius ginčijamus klausimus, kurie kliudo vystyti visapusišką Europos tautų bendradarbiavimą. Kai dėl Vokietijos klausimo, tai abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad šiuo metu, kai pokarinės Vokietijos teritorijoje susidarė dvi suverenios valstybės, jos suvienijimui pasiekti reikalingos derybos tarp Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos. Jos taip pat yra tos nuomonės, kad kitos valstybės, ir visų pirma didžiosios valstybės, turi veikti ta pačia kryptimi tiek vokiečių tautos interesais, tiek ir bendrais interesais. Perspektyvoje, kurią atveria jau įvykęs bendro tarptautinio įtempimo sumažėjimas, abi Vyriausybės skyrė dėmesio pavojui, kuris gali kilti dėl vietinių konfliktų ir trynimosi tarp valstybių. Jos pareiškė tvirtą ketinimą padėti šalinti tokį pavojų tiek per Suvienytųjų Nacijų Organizaciją, tiek ir savo tiesioginiuose santykiuose su valstybėmis. Be to, jos ir ateityje vadovausis visų tautų pagrįstų teisių ir interesų į savarankišką nacionalinį vystymąsi pripažinimu. Abi Vyriausybės reiškia tvirtą įsitikinimą, kad viena esminių sąlygų tarptautinei padėčiai pagerinti yra didėjantis ekonominis valstybių bendravimas – vis intensyvesnis visų tautų dalyvavimas keičiantis materialinėmis ir dvasinėmis gėrybėmis ir vis platesnis liaudies masių įtraukimas į tarptautinį bendradarbiavimą bei suartėjimas bendros gerovės, taikos ir pažangos visame pasaulyje labui. Abi Vyriausybės sutiko, kad Šiam tikslui pasiekti reikia dėti kuo daugiausia pastangų, kad kiek galint daugiau būtų išvystyta tarptautinė prekyba bei ekonominis bendradarbiavimas ir tarptautiniuose ekonominiuose santykiuose būtų panaikintos visos diskriminavimo formos, įskaitant embargo, o taip pat ir laisvo ekonominio atskirų nacijų vystymosi stabdymą. Abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad kontaktų ir bendradarbiavimo stiprinimas kultūrinių bei mokslinių mainų srityje taip pat yra stambus veiksnys, kuris tarnauja tiems patiems tikslams. Šia prasme jos ir toliau rems priklausomųjų teritorijų emancipacijos procesą, kur Suvienytųjų Nacijų Organizacija turi suvaidinti pirmaujantį vaidmenį. Abi Vyriausybės sutiko, kad gili praraja tarp išsivysčiusių ir neišsivysčiusių šalių yra viena stambiausių šiuolaikinio pasaulio problemų ir kad šiam klausimui išspręsti reikalingi atitinkami valstybių veiksmai teikiant pagalbą silpnai išsivysčiusioms šalims, visų pirma, plačiai vystant kolektyvinę tarptautinę veiklą. Šia dvasia jos ir ateityje sieks, kad Suvienytujų Nacijų rėmuose būtų imtasi vis platesnių ir efektyvesnių priemonių ekonominei bei techninei pagalbai teikti nepakankamai išsivysčiusioms sritims. Abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad tokia pagalba ir bendradarbiavimas keliant silpnai išsivysčiusių šalių ekonomiką turi būti teikiama be jokių karinių ir politinių sąlygų. Abiejų šalių Vyriausybės vėl patvirtino savo ištikimybę taikaus ir aktyvaus sambūvio politikai, kuri remiasi suverenumo, nepriklausomybės, teritorinės neliečiamybės, nepuolimo, lygiateisiškumo, savitarpio gerbimo ir nesikišimo į vidaus reikalus principais, kuri yra išdava tų poreikiu, kuriuos pastaraisiais metais iškėlė tarptautinis vystymasis, ir efektyviausia priemonė toliau stiprinti visapusišką šalių bendradarbiavimą, nepriklausomai nuo jų visuomeninių-ekonominių ir politinių sistemų skirtingumo. 2. Per pasikalbėjimus ypatingas dėmesys buvo skirtas abiejų šalių santykiams apsvarstyti ir su dideliu pasitenkinimu buvo pažymėta, kad TSRS ir JFLR Vyriausybių 1955 metų birželio 2 d. Deklaracijoje išreikšti principai, kuriais remiasi jų savitarpio santykiai, sudarė pamatą visapusiškam draugiškam bendradarbiavimui ir buvo naudingi taikai bei tarptautiniam bendradarbiavimui. Abiejų pusių pastangų dėka buvo pasiekti stambūs rezultatai sureguliuojant Deklaracijoje numatytus sutartinius nuostatus. Abi Vyriausybės su pasitenkinimu nurodo, kad sėkmingai išspręstas klausimas dėl savitarpio pretenzijų, kas palengvino atkurti anksčiau nutrauktus ekonominius santykius ir vystyti ekonominį bendradarbiavimą abiem pusėms naudingu pagrindu. Šia prasme buvo nustatyti teisingi prekių mainai, buvo sudaryti ilgalaikiai kredito ir investicijų susitarimai, susitarimas dėl mokslinio-techninio bendradarbiavimo, dėl bendradarbiavimo atominės energijos panaudojimo taikiems tikslams srityje ir t. t. Buvo pasirašyta kultūrinė konvencija, sudarant plačią bazę vaisingam kultūriniam bendradarbiavimui ir mainams. Buvo pasiektas susitarimas dėl informacinės tarnybos. Visiškas politinių ir kitų Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykių normalizavimas ir pasiektieji rezultatai parodė, kad dviejų taikos ir socializmo interesais besivadovaujančių šalių bendradarbiavimas, kuris remiasi abipusiu gerbimu Belgrado deklaracijos nepriklausomybės, lygiateisiškumo ir nesikišimo į vidaus reikalus principų, kuriuos vis plačiau praktikoje taiko vis daugiau pasaulio vyriausybių ir šalių, - suteikia plačiausias galimybes visapusiškai ir vaisingai vystyti jų draugiškus santykius. Įvykę pasikalbėjimai suteikė abiem Vyriausybėms labai naudingą progą apsvarstyti tolesnes savitarpio bendradarbiavimo galimybes. Abi Vyriausybės reiškia savo norą ir ketinimą ir toliau tęsti savo atstovų asmeninius kontaktus ir reguliarų pasikeitimą nuomonėmis politiniais bei kitais, abi šalis dominančiais klausimais. Buvo konstatuota galimybė ir susitarta tolesnio ekonominių ryšių plėtimo ir prekių apyvartos lygio klausimu; čia buvo pabrėžtas ilgalaikių ekonominių susitarimų naudingumas. Buvo nutarta išplėsti mokslinį bendradarbiavimą ir pasikeitimą mokslininkais, specialistais, studentais ir moksline literatūra. Remiantis sudaryta kultūrine konvencija, bus parengti reikalingi kultūrinio bendradarbiavimo darbo planai. Abi Vyriausybės skiria svarbią reikšmę neseniai pasirašytai Konvencijai dėl dvigubos pilietybės, kaip žymiam indėliui į savitarpio santykių sureguliavimą. Jos viską padarys jos vykdymui palengvinti. Atsižvelgdamos į tai, kad buvę iki šiol politinių, visuomeninių ir profesinių organizacijų kontaktai siekiant pasikeisti socialistiniu patyrimu ir pasikeisti nuomonėmis sėkmingai išsivystė ir davė naudingus rezultatus, abi Vyriausybės sutinka ir toliau lengvinti bei spartinti tokius kontaktus darbo pagrindu ir abiejų šalių interesais. TSRS Vyriausybė ir JFLR Vyriausybė yra tos nuomonės, kad vaisingas pasikeitimas nuomonėmis visais svarstytais derybų metu klausimais rodo, jog JFLR Vyriausybinės delegacijos su Respublikos Prezidentu Josipu Broz Tito priešakyje atvykimas į Tarybų Sąjungą bus naujas svarbus etapas vystant TSRS ir JFLR tautų bendradarbiavimą bei draugystę abiejų šalių tautų labui, taikos ir socializmo stiprinimo labui.


Incidentas Indijos ir Rytų Pakistano pasienyje

Kaip praneša laikraštis „Hindustant Standard”, daugiau kaip 400 ginkluotų pakistaniečių naktį į kovo 16 d. užpuolė Indijos pasienio miestą Kamalpurą Tripuroje (Rytų Indija) ir apiplėšė dalį miesto. Redakcijos komentaruose laikraštis pažymi, kad toks organizuotas užpuolimas negalėjo būti įvykdytas be Pakistano valdžios žinios.


Nuotaika pakitėjo Lietuvos naudai. Šeštadienį po piet taryba svarstė visas mūsų bylas. Derybų klausimu priimtas Belaerts van Bloklando raportas, kuriuo siūloma sušaukti konferencijos plenumas ir, nepasisekus jame susitarti, numatoma siųsti ekspertai vietoje susitarimo sunkumams ir eventualiems trečiųjų valstybių teisių įžeidimams studijuoti ir praktiškoms priemonėms pasiūlyti. Prof. Voldemaras padarė formalų rezervą dėl trečiųjų valstybių teisių ir protestavo dėl derybų klausimo išskyrimo iš kitų 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos klausimų. Briandas savo kalboj aiškino raportą mums priimtina prasme. Šią savaitę T. S. taryba rinks naują lietuvių lenkų bylos pranešėją vieton išstojusio van Bloklando. Mokyklų reikalu po ilgos prof. Voldemaro kalbos, nušvietusios lietuvių padėtį Vilniaus krašte ir lenkų ten varomą politiką, priimtas trijų komiteto raportas. T. S. bendrai nuotaika pakitėjo mūsų naudai.


Vaikų be priežiūros aprūpinimas Sovietų Rusijoj gerėja.

Daug laikraščių įdėjo straipsnius, kurie tendentiškai vaizduoja vaikų be priežiūros (bezprizornych) būklę Sovietų Rusijoj. Autoriai stengiasi parodyti, jog nepriežiūra Sovietų Sąjungoje –  tai nuolatinis apsireiškimas, niekad neišgyvendinamas, kad Sovietų valdžia ir visuomenė neveda jokios kovos jam likviduoti. Straipsniuose duodami fantastingi skaičiai apie 5 mil. vaikų armiją be priežiūros, suskaityta net kiek stiklų šie vaikai iškūlė Maskvoje ir t. t. Žinoma, tikra žinia apie vaikus be priežiūros Sovietų Rusijoj visai kitaip atrodo. Neprižiūrimi vaikai Sovietų Sąjungoje – tai sunkus pasaulinio, pilietinio karo, intervencijos ir blokados palikimas. Tas apsireiškimas – išdava masinio gyventojų ištrėmimo, o taip pat masinio valstiečių gabenimosi 1921 m. bado metais. Sovietų valdžia ir visuomenė nuolat veda atkaklią kovą su vaikų neprižiūrėjimu, ir šis dalykas, nors ir pamažu, bet pradeda nykti. Apie tai kalba šie daviniai: 1921 metais neprižiūrimų vaikų RSFSRe buvo daugiau kaip 500 tūkst., o 1927 m. jų buvo ne daugiau kaip 100 – 120 tūkst. Toki žymų neprižiūrimų vaikų skaičiaus sumažėjimą galima paaiškinti tik griežtomis vyriausybės ir visuomenės organizacijų priemonėmis. Po visą Sovietų Sąjungą yra išmėtytas vaikų įstaigų tinklas, kurio skaičius 1927 metų pradžioje prašoko 3.700. Vaikų namuose yra 1.300 įvairių dirbtuvių, kurios pripratina ir paruošia neprižiūrimuosius vaikus prie darbo. Taip pat yra apie 230 žemės ūkio sklypų su 15.000 dešimtinėmis žemės, kur vaikai mokosi žemės ūkio darbus dirbti. Didelų vaidmenį vaidina vaikų nakvynės namai, kur tarp vaikų varomas švietimo darbas ir iš kur daug neprižiūrimų vaikų papuola į vaikų namus. Vaikų įstaigu tarpe yra tam tikri priėmimo punktai, kur vaikams suteikiama pirmoji socialinė pagalba, yra ir darbo kolonijos, proto atsilikėliams ir defektyviems vaikams įstaigos ir t. t. Be to, reikia pabrėžti didelę materialinę pagalbą, kuri teikiama neturtingiems vaikams namuose apsaugoti juos nuo valkiojimosi. Įdomus pradai – tai vaiku talpinimas valstiečių šeimose ir raudonojoj armijoj. Visos šios priemonės visuomenės organizacijų paramos dėka davė jau didelių rezultatų. Ne vienas vaikų tūkstantis, kasmet išraunamas iš gatvės nagų, virsta dorais sąmoningais piliečiais, kurie dirba fabrikuose, žemės ūkiuose. Gana nurodyti į tai, kad kasmet neprižiūrimų vaikų kovai Sovietų Rusijoj eikvojama 80 mil. rb., kad sovietą draugija ,,Vaikų Draugas“ turi savo eilėse daug šimtų tūkstančių žmonių, kad suprastume, kiek daug dėmesio SSSR kreipia į kovą su neprižiūrimais vaikais.


Fašistinė organizacija OAS paskelbė ketinanti artimiausioje ateityje sudaryti Alžyre vadinamąją „lygiagrečią administraciją“. Apie tai, kaip praneša agentūra Frans pres, pranešė pogrindinė OAS radijo stotis, dirbusi vietos televizijos centro dažnumu Orane.


Brangusis ir didžiai gerbiamasis drauge Prezidente! Brangūs draugai ir svečiai! Šiandien mes susirinkome čia pagerbti viešinčių Tarybų Sąjungoje aukštojo mūsų šalies svečio ir bičiulio, Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento draugo Josipo Broz‑Tito ir lydinčiųjų ji draugiškosios Jugoslavijos vadovaujančiųjų veikėjų. Jūsų atvažiavimą, brangus draugai, į mūsų šalį tarybinė liaudis sutiko labai šiltai ir džiaugsmingai. Tuo jūs galėjote įsitikinti net per tas nedaugelį viešėjimo Tarybų žemėje dienų. Nuoširdumas ir širdingi draugiški jausmai ryškiai išreiškia gilias ir tradicines tarybinės liaudies simpatijas laisvę mylinčiajai Jugoslavijos liaudžiai. Mūsų tautų savitarpio draugystės šaknys yra giliai istorijoje. Amžiais rusai laikė jugoslavus savo broliais, lygiai kaip ir jugoslavai savo ruožtu broliškai žiūrėjo į rusu tautą. Šią draugystę sutvirtino kovoje prieš bendrus priešus kritusių geriausių Rusijos ir Jugoslavijos sūnų kraujas, ją sucementavo, pagaliau, didvyriška Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos patriotų kova, kai jie petys į petį kovėsi didžiajame išsivadavimo kare prieš hitlerinius grobikus. Su didžia pagarba žiūrime mes, tarybiniai vadovai, ir visi mūsų šalies darbo žmonės į įžymius Jugoslavijos tautų nuopelnus sutriuškinant fašistines gaujas, į nepaprastą Jugoslavijos partizanų būrių ir liaudies išsivadavimo armijos karinių dalių didvyriškumą. Tarybinė vyriausybė ir mūsų Komunistų partija didžiai vertina Jugoslavijos darbo žmonių įgyvendintus pagrindinius istorinės reikšmės pertvarkymus. Vadovaujamos savo Komunistų sąjungos su išmėgintu kovotoju už darbo žmonių reikalą draugu Tito priešakyje, Jugoslavijos tautos, įveikdamos didelius karo padarytus sugriovimus ir sunkumus, tvirtai eina socializmo statybos keliu, pasiekdamos šiame kelyje rimtus laimėjimus. Nuosekliai ir atkakliai vykdydama taikingą užsienio politiką, Tarybų Sąjunga su pasitenkinimu pažymi, kad sprendžiant daugelį svarbių tarptautinių problemų kartu su ja žengia broliškoji Jugoslavija, įnešanti savo rimtą indėlį į tarptautinio įtempimo mažinimą ir į taikos stiprinimą. Tuo būdu istorinės mūsų tautų tradicijos, kūrybiniu marksizmo-leninizmo mokymu pagrįstų socialistinių interesų bendrumas, taikūs abiejų šalių užsienio politikos tikslai sudaro kuo palankiausias sąlygas nuoširdiems savitarpio santykiams vystyti Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos tautų labui. Mūsų šalys yra gyvybiškai suinteresuotos glaudžiai bendradarbiauti politinėje, ekonominėje ir kultūrinėje srityse ir keistis priešakiniu naujo gyvenimo kūrimo patyrimu. Ir šis bendradarbiavimas jau duoda savo vaisius. Mes karštai trokštame, kad nenutrūkstamai augtų ir klestėtų mūsų draugystė, pagrįsta lenininiais teritorinio vientisumo, suverenumo, savitarpio gerbimo ir nesikišimo į vidaus reikalus principais. Ir mes esame tvirtai įsitikinę, kad to paties siekia ir nori ir mūsų brangūs svečiai. Tai rodo nuoširdžios, kupinos draugiškų jausmų Tarybų Sąjungai draugo Tito kalbos Maskvoje. Tai rodo ir draugiškos, nuoširdžios, atvirumo ir visiško savitarpio supratimo dvasia prasidėjusios Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos derybos, kuriose paliesti tiek, Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos savitarpio santykių tolesnio vystymo klausimai, tiek ir labai svarbios, abi šalis dominančios tarptautinės problemos. Mes esame įsitikinę, kad mūsų šalims yra atviros didelės galimybės bendriems veiksmams tarptautinėje arenoje. Tarybine vyriausybė ir Jugoslavijos vyriausybė šiuo metu, galima tai drąsiai pasakyti, turi platų bendrą pagrindą aktyviam bendradarbiavimui, siekiant užkirsti kelią naujam karui, įgyvendinti visuotinį nusiginklavimą, uždrausti atominį ir vandenilinį ginklą, sudaryti Europoje kolektyvinio saugumo sistemą, užtikrinti tvirtą ir ilgą taiką visame pasaulyje, taikų kitų aktualių tarptautinio gyvenimo klausimų sprendimą. Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugiškų savitarpio santykių ir visapusiškų ryšių vystymasis, be abejo, su džiaugsmu bus sutiktas visose socializmą statančiose šalyse, prisidės prie naujų didžiojo istorinio demokratijos ir socializmo reikalo pergalių. Mūsų draugystės - galingo veiksnio kovoje už taiką - stiprėjimą, tikiuosi, sutiks su pasitenkinimu visos taikingosios tautos ir ypač Azijos ir Afrikos šalių tautos, kurioms taika reikalinga kolonizatorių priespaudos padariniams likviduoti, laisvės ir nacionalinės nepriklausomybės pagrindams tose šalyse sustiprinti. Tad tegyvuoja, diena iš dienos teauga ir testiprėja nuoširdi Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos draugystė. Aš siūlau tostą už mūsų bičiu1į Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą draugą Josipa Broz-Tito, jo žmoną bei už visus čia esančius brangius svečius jugoslavus, už tai, kad sėkmingai ir vaisingai užsibaigtų Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos derybos, už amžiną, neišardomą Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos draugystę, už broliškosios Jugoslavijos liaudies laimę ir klestėjimą.


Kaip veikia Lenkų ekspozitūra Karaliaučiuje.

Čudovskis priėmė mane atskirame kabinete, buvo neapsakomai mandagus, pats užpildė klausimų lapą ir tuoj davė vizą su teise vėl išvykti iš Lenkijos. Bet kilo klausimas, kaip aš galėsiu išvykti iš Vokietijos be jokių dokumentų? Čudovskis kiek pagalvojęs nutarė, kad reikia iš Karaliaučiaus vykti toliau į Vokietiją per koridorių ir Dirschau (Tszczew), stoty išlipti su fiktyvišku lenkų policijos škandalu, nes jis pats ten manęs lauksiąs (vėliau sužinojau, kad Plečkaitis taip buvo nutaręs su lenkų pasiuntinybe Berlyne ir Čudovskis gavo įsakymą šifruota telegrama taip daryti).


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Sekmadienį Stepanakerte prasidėjo NVS motošaulių pulko išvedimas. Tai daroma remiantis kariuomenės vado J. Šapošnikovo įsakymu. Šį pulką numatoma išformuoti. Vakar pranešta, kad didelė automobilių ir kovinės technikos kolona išvyko į Stepanakertą padėti evakuotis daliniui, patekusiam į armėnų ir azerbaidžaniečių kryžminę ugnį. Turkijos premjeras S. Demirelis paragino nutraukti karo veiksmus Kalnų Karabache. Jis pareiškė, kad Turkija imsis visų įmanomų diplomatinių priemonių šiam konfliktui nutraukti.


Agentūros Asošieited Pres korespondentas praneša iš Getisbergo: Baltųjų rūmų atstovas spaudos klausimams Hegertis pareiškė, kad prezidentas Eizenhaueris yra nusivylęs, jog nepavyko mėginimas paleisti dirbtinį palydovą „Avangard”, ir prašė gynybos ministeriją padaryti jam smulkų pranešimą. Hegertis pasakė, kad, jo nuomone, bus reikalingas „tam tikras laikas”, kad gynybos ministerija padarytų ši nuodugnų pranešimą.


HELSINKIS, kovo 19 d. (TASS). Vakar visą dieną ir beveik visą naktį tarp vyriausybės, Suomijos Centrinio profsąjungų susivienijimo (SCPS) ir centrinės įmonininkų sąjungos atstovų vyko derybos dėl visuotinio streiko nutraukimo. Paryčiui buvo pranešta, kad centrinės darbo rinkos organizacijos (įmonininkų ir sąjunga SCPS) priėmė tarpininkišką vyriausybės pasiūlymą. Pagal šį pasiūlymą, visuotinis streikas turi pasibaigti kovo 20 d. 6 valandą ryto. Tačiau SCPS numato, kad streiką galima nutraukti tik tuo atveju, jeigu iki kovo 19 d. 6 valandos vakaro bus pasiektas susitarimas paskleisti tarpininkišką pasiūlymą, liečiantį nesutarimų sureguliavimą tarp SCPS ir centrinės įmonininkų sąjungos darbo užmokesčio klausimais, į visas darbo sritis, o ne tik įcentrinei įmonininkų sąjungai pavaldžias darbo sritis. SCPS centrinis streiko komitetas savo ruožtu pranešė, kad kovo 19 d. rytui paskirtos streiko išplėtimo priemonės atšaukiamos.


Konstitucinis teismas atmetė įstatymą, kuris leistų teisti oficialiuosius valstybės asmenis už nusikaltimus, įvykdytus komunistų valdymo laikotarpiu. Prezidento A. Gionco iniciatyva įstatymas, pernai patvirtintas parlamento, buvo perduotas konstituciniam teismui. Nors dokumente numatytas 20 metų senaties terminas, teismo sprendime sakoma, kad parlamentas negalįs priimti įstatymų, baudžiančių už praeities nusikaltimus, nes tai pažeidžia juridines ir pilietines teises.


Praėjo beveik metai nuo vokiškųjų okupantų išvijimo iš Lietuvos. Per tą laiką visame mūsų krašte buvo atkurti partiniai ir tarybiniai organai, sukomplektuota didžioji ūkinių ir kooperatinių organizacijų aparato dalis. Į tarybinės valdžios aparatą įsiliejo tūkstančiai naujų, iš darbo žmonių tarpo kilusių, kovoje su hitleriniais grobikais pasižymėjusių žmonių. Per praėjusius metus mūsų partinis ir tarybinis aparatas nudirbo didžiulį atkuriamąjį darbą rikiuodamas gyvenimą, pagal tarybinius įstatymus. Tačiau tie atstatymo darbai būtų buvę dar našesni, jei mums visomis priemonėmis nebūtų trukdęs klasinis priešas — buožės, buvę fabrikantai, dvarininkai, įvairūs buvusieji vokiškųjų okupantų samdiniai. Šie išnaudotojai negali susitaikyti su ta mintimi, kad jie jau visiems laikams neteko galimybės eksploatuoti darbo žmones, prarado savo turėtas privilegijas. Užtat jie su pasmerktųjų įsiutimu griebiasi visokiausių provokacijų, nesivaržo su jokiomis priemonėmis, — nuo melo ir apgavystės iki ginkluotos kovos ir diversijų, — kad tik pakenktų tarybų valdžiai — darbo žmonių valdžiai, Deja, mūsų tarybinio aparato darbuotojų tarpe pasitaiko žmonių, kurie nekreipia dėmesio į šią elementarinę tiesą, kurie, sudarydami savo žinioje esantį tarybinį aparatą, užmiršta klasių kovos buvimą arba taikstosi su įvairiais antitarybiniais elementais, varančiais mūsų ūkinėse, kooperatyvinėse ir tarybinėse organizacijose kenkimo darbą, po „nepakeičiamų“ specialistų priedanga. Prie ko priveda tokia trumparegė politinį budrumą praradusi politika, ryškiai rodo nemaža pavyzdžių. Štai, Utenos apskritis. Kuo, jei ne taikstymusi su klasiniu atžvilgiu priešiškais elementais galima paaiškinti tokius faktus, kad šios apskrities Debeikių valsčiuje ilgą laiką „veikos vienos apylinkės pirmininku buožė Zaviša, buvęs 50 ha ūkio savininkas, kad Utenos valsčiuje tokias pat pareigas ėjo buožė Pakalnis — 30 ha ūkio savininkas, ne tik pats sabotavęs privalomuosius pristatymus valstybei, bet ir trukdęs juos atlikti savo apylinkės valstiečiams. Argi po to nuostabu, kad šios taikstymosi politikos rezultate Utenos apskritis metinį grūdų paruošų planą rugsėjo 20 d. buvo įvykdžiusi tik 10,3%? Argi ne dėl to paties taikstymosi su buožiniais elementais Utenos valsčiaus buožė Kazys Matulėnas — 93 ha ūkio savininkas, išskirsčius jo ūkį 7 naujakuriams, išsigudrino priversti naujakurius dalintis su juo pusiau derlių? Panašių faktų yra ir Anykščių, ir Debeikių, ir kituose Utenos apskrities valsčiuose. Visa tai buvo žinoma buvusiai Utenos apskrities vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojai drg. Puteikytei, o ji užuot kovojusi su buožinių elementų įsigalėjimu, taikstėsi su jais. Tokios trumparegės, nebolševikiškos politikos rezultate Utenos apskrityje ne tarybiniai organai sustiprėjo, o suaktyvino savo žmogžudišką veiklą buožiniai nacionalistiniai elementai. Negalima nepasmerkti ir dar vienos besitaikstančiu su buožiniais nacionalistiniais elementais mūsų tarybinių darbuotojų rūšies, kurie kovą prieš antitarybinius elementus palieka valstybės saugumo organams, patys likdami paprastais stebėtojais iš šalies. Ir šios trumparegės, nebolševikiškos politikos rezultate išėjo taip, kad „nepakeičiami specialistai“ ne tarybinį darbą dirbo, o tarybinio darbuotojo skraiste prisidengę ėmė slėpti savo ryšius su banditiniais elementais. Mūsų partija savo Centro Komiteto plenumų nutarimuose jau nekartą, buvo įspėjusi partinius ir tarybinius darbuotojus kelti savo bolševikinį budrumą, neleisti antitarybiniams elementams prasiskverbti į mūsų valstybinį aparatą. Dabar LKPD) CK VII plenumas griežtai pareikalavo imtis priemonių valstybiniai, kooperatyviniam ir ūkiniam aparatui apvalyti nuo prasiskverbusių į jį lietuviškai vokiškųjų nacionalistų. Mūsų liaudyje yra pakankamai tarybų valdžiai atsidavusiu darbininkų, valstiečių ir inteligentų, kurie gali būti iškelti į vadovaujantį darbą. Reikia tik tiems naujai iškeltiems darbuotojams teikti kasdieninę paramą jų darbe, padėti jiems kelti savo politinį ir kvalifikacinį darbo lygį. Reikia padaryti galą taikstymuisi su svetimais elementais, prasiskverbusiais į mūsų tarybinį bei ūkinį aparatą. Atėjo laikas ryžtingai taisyti darbuotojus, kurie daro tokias klaidas, o nepataisomus šalinti iš pareigų. Bolševikų partija turi didelę istoriją kovos prieš buožiją, kovos prieš klasinių priešų kenkiamąjį darbą ir prieš taikstymąsi su jais. Bolševikų partijos istorinis patyrimas mus moko, kad sėkmingai išspręsti Socialistinės statybos uždavinius partija gali tik tada, kai ji nuolat ir ryžtingai šalins iš kelio besitaikstančius su klasiniais priešais ir jų interesų reiškėjais. Šį bolševikų partijos patyrimą turi ypač atsiminti tie mūsų draugai, kurie savo įstaigų užteršimą nepatikimais elementais bando pateisinti kadrų stoka, kurie nesupranta, jog priešas įstaigoje yra ne darbininkas, o darbo griovėjas ir pavojingas griovėjas. Pavojingas dėl to, kad jis gali griauti darbą, iš vidaus. Padaryti galą, partinių ir tarybinių darbuotojų politinio bolševikinio budrumo atbukimo faktams, ryžtingai kovoti prieš taikstytojus su svetimais elementais, ne žodžiais, o darbais kovoti dėl mūsų valstybinio ir ūkinio aparato išvalymo nuo antitarybinių elementų — štai vienas svarbiausių šio meto mūsų partinių ir tarybinių darbuotojų uždavinių.