Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės vardu N. A. BULGANINAS; Jugeslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybės vardu J. BROZ - TITO

Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybių BENDRAS PAREIŠKIMAS ryšium su JFLR Prezidento Josipo Broz-Tito valstybiniu apsilankymu Tarybų Sąjungoje

Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės pakviestas, Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas Josipas Broz Tito buvo oficialaus vizito Tarybų Sąjungoje nuo 1956 metų birželio 1 d. iki 23 d. Prezidento Tito buvimo metu įvyko eilė pasikalbėjimų tarp dviejų Vyriausybių atstovų. Nuo Jugoslavijos pasikalbėjimuose dalyvavo, be Prezidento Tito, Sąjunginės Vykdomosios Večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės Sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės Vykdomosios Večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios Večės Pirmininkas, Sąjunginės Vykdomosios Večės narys Jakovas Blaževičius ir JFLR Nepaprastasis ir Igaliotasis Ambasadorius Maskvoje Velko Mičiunovičius. Nuo Tarybų Sąjungos pasikalbėjimuose dalyvavo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Narys N. S. Chruščiovas, TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmieji pavaduotojai A. I. Mikojanas ir V. M. Molotovas, TSRS Užsienio reikalų ministras D. T. Sepilovas, Užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas V. V. Kuznecovas ir TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Belgrade N. P. Firiubinas. Be to, pasikalbėjimuose dalyvavo: nuo Jugoslavijos Respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jožė Vilianas ir Sąjunginės Vykdomosios Večės Pirmininko pavaduotojo Kabineto šefas Antonas Vratuša, o nuo Tarybų Sąjungos — TSRS Užsienio reikalų ministerijos Kolegijos narys L. F. Iljičiovas, e. Užsienio reikalų ministerijos 5-ojo Europos skyriaus vedėjo p. K. D. Levyčkinas. Pasikalbėjimai, kurie vyko nuoširdžioje ir draugiškoje atmosferoje, atvirumo ir visiško savitarpio supratimo dvasia, davė galimybę plačiai pasikeisti nuomonėmis apie tarptautinės padėties vystymąsi per praėjusius metus, o taip pat tolesnio abiejų šalių savitarpio santykių vystymo ir visapusiško bendradarbiavimo klausimais. Pasikeitus nuomonėmis paaiškėjo platus dviejų Vyriausybių požiūrių panašumas vertinant tarptautinės padėties vystymąsi ir esamas tarptautines problemas, o taip pat bendras troškimas ir toliau gilinti Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos savitarpio supratimą ir draugystę. 1. Tarybų Sąjungos Vyriausybė ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybė su pasitenkinimu konstatavo, kad per praėjusius metus toliau mažėjo tarptautinis įtempimas. Abi Vyriausybės sveikina, kaip tokio mažėjimo požymį, tarptautinių kontaktų plėtimą ir vis labiau stiprėjančią tendenciją spręsti nesureguliuotus tarptautinius klausimus derybų būdu. Buvo vieningai konstatuota, kad šiuo atžvilgiu svarbų vaidmenį suvaidino keturių valstybių Vyriausybių Vadovų Pasitarimas Ženevoje 1955 metų liepos mėnesį. Nors įvykių vystymasis praėjusiais metais parodė, kad negalima laukti, jog susikaupusios „Šaltojo karo“ metu problemos bus greitai išspręstos, abiejų Vyriausybių vertinimu lemiamą reikšmę turi tas faktas, kad padidėjo pastangos išplėsti tarptautinį bendradarbiavimą, padedantį stiprinti pasitikėjimą tarp tautų. Šioje naujoje atmosferoje sutvirtėjo Suvienytųjų Nacijų Organizacijos jėga ir sugebėjimas nagrinėti ir sėkmingai spręsti uždavinius, organizuotai ir lygiateisiškai dalyvaujant visoms šalims. Suvienytųjų Nacijų Organizacijos sušauktos 1955 metų rugpiūčio mėnesį Ženevoje Konferencijos, skirtos atominės energijos naudojimui taikiems tikslams, pasisekimas ir palanki darbų pradžia steigiant Tarptautinę atominės energijos agentūrą – yra glaudžiai susiję su šia atmosfera. Sustiprėjęs Suvienytųjų Nacijų Organizacijos vaidmuo ir sugebėjimas taip pat pasireiškė laimėjimais, pasiektais stengiantis paversti ją universalia organizacija ryšium su naujų narių priėmimu. Abi Vyriausybės sveikina tai, kad Suvienytųjų Nacijų Organizaciją papildė nauji nariai iš Europos šalių tarpo, o taip pat iš Azijos ir Afrikos šalių, kurių didėjantis dalyvavimas tarptautiniame gyvenime pasireiškė jau Bandungo Konferencijoje. Tai padeda stiprinti lygiateisišką šių žemynų tautų vaidmenį pasaulyje. Tačiau abi Vyriausybės apgailestaudamos konstatavo, kad Kinijos Liaudies Respublikai iki šiol nebuvo pripažinta atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje teisė, ir atkakliai sieks, kad ši teisė šiai didžiajai šaliai būtų pripažinta. Abi Vyriausybės kaip ir anksčiau yra įsitikinusios, kad Taivanio ir kitų salų klausimą reikia išspręsti sutinkamai su pagrįstomis Kinijos teisėmis į šias teritorijas. Abiejų šalių Vyriausybių nuomone, vykstant „šaltajam karui“ susidarė tokie priešingi požiūriai ir susikaupė tiek nepasitikėjimo, jog būtų nelogiška ir netikslinga laukti, kad visas kliūtis sprendžiant ginčijamus tarptautinius klausimus galima lengvai pašalinti ir greitai pasiekti spartų susitarimą dėl visų problemų. Vadovaudamosi tuo, abi Vyriausybės yra įsitikinusios, kad reikia stengtis pasiekti susitarimus klausimais, kuriuos jau dabar galima išspręsti, ir sutiko, kad primygtinas reikalavimas laikytis tam tikro ginčijamų klausimų svarstymo prioriteto arba tvarkos ir siekti tam tikro jų sprendimo tempo negali duoti naudingų rezultatų. Šioje šviesoje jos apsvarstė nusiginklavimo ir kolektyvinio saugumo klausimus, o taip pat kitus klausimus, skaldančius pasaulį ir, konkrečiai, Europą. Atsižvelgdamos į visą tą reikšmę, kurią turi nusiginklavimo problema žmonijos ateičiai, abi Vyriausybės sutiko, kad pribrendo sąlygos neatidėliojant išspręsti šį klausimą. Kartu jos pabrėžė nors ir dalinio susitarimo dėl nusiginklavimo reikšmę ir reiškia vieningą viltį, kad toks susitarimas gali būti paspartintas ir palengvintas vienašališkai mažinant ginkluotąsias pajėgas. JFLR vyriausybė šia prasme sveikino neseniai priimtą TSRS Vyriausybės Nutarimą sumažinti apsiginklavimą ir ginkluotąsias pajėgas, būdama tos nuomonės, kad tai yra stambus indėlis siekiant palengvinti išspręsti bendro nusiginklavimo klausimą. Būdamos tos nuomonės, kad atominės energijos naudojimas taikiems tikslams turi epochinę reikšmę tolesniam ekonominiam ir visuomeniniam žmonijos vystymuisi, abi Vyriausybės sutiko, kad reikia skatinti ir remti visas tautų lygiateisiško bei demokratinio bendradarbiavimo formas šioje srityje. Todėl jos taip pat sutiko, kad bendras tikslas turi būti - uždrausti atominį apsiginklavimą aplamai tam, kad atominė energija tarnautu tiktai taikiems žmonijos tikslams. Jos yra tos nuomonės, kad dabartinė tarptautinė padėtis įgalina imtis ryžtingesnių žygių toliau šalinant tuos neigiamus elementus, kurie „šaltojo karo“ laikotarpiu stabdė Europos tautų bendradarbiavimą, ir mano, kad platesni susitarimai dėl visos Europos kolektyvinio saugumo, ekonominio bendradarbiavimo ir kultūrinių ryšių stiprinimo padėtų likviduoti Europos suskaldymą į karinius blokus ir palengvintų išspręsti pagrindinius ginčijamus klausimus, kurie kliudo vystyti visapusišką Europos tautų bendradarbiavimą. Kai dėl Vokietijos klausimo, tai abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad šiuo metu, kai pokarinės Vokietijos teritorijoje susidarė dvi suverenios valstybės, jos suvienijimui pasiekti reikalingos derybos tarp Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos. Jos taip pat yra tos nuomonės, kad kitos valstybės, ir visų pirma didžiosios valstybės, turi veikti ta pačia kryptimi tiek vokiečių tautos interesais, tiek ir bendrais interesais. Perspektyvoje, kurią atveria jau įvykęs bendro tarptautinio įtempimo sumažėjimas, abi Vyriausybės skyrė dėmesio pavojui, kuris gali kilti dėl vietinių konfliktų ir trynimosi tarp valstybių. Jos pareiškė tvirtą ketinimą padėti šalinti tokį pavojų tiek per Suvienytųjų Nacijų Organizaciją, tiek ir savo tiesioginiuose santykiuose su valstybėmis. Be to, jos ir ateityje vadovausis visų tautų pagrįstų teisių ir interesų į savarankišką nacionalinį vystymąsi pripažinimu. Abi Vyriausybės reiškia tvirtą įsitikinimą, kad viena esminių sąlygų tarptautinei padėčiai pagerinti yra didėjantis ekonominis valstybių bendravimas – vis intensyvesnis visų tautų dalyvavimas keičiantis materialinėmis ir dvasinėmis gėrybėmis ir vis platesnis liaudies masių įtraukimas į tarptautinį bendradarbiavimą bei suartėjimas bendros gerovės, taikos ir pažangos visame pasaulyje labui. Abi Vyriausybės sutiko, kad Šiam tikslui pasiekti reikia dėti kuo daugiausia pastangų, kad kiek galint daugiau būtų išvystyta tarptautinė prekyba bei ekonominis bendradarbiavimas ir tarptautiniuose ekonominiuose santykiuose būtų panaikintos visos diskriminavimo formos, įskaitant embargo, o taip pat ir laisvo ekonominio atskirų nacijų vystymosi stabdymą. Abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad kontaktų ir bendradarbiavimo stiprinimas kultūrinių bei mokslinių mainų srityje taip pat yra stambus veiksnys, kuris tarnauja tiems patiems tikslams. Šia prasme jos ir toliau rems priklausomųjų teritorijų emancipacijos procesą, kur Suvienytųjų Nacijų Organizacija turi suvaidinti pirmaujantį vaidmenį. Abi Vyriausybės sutiko, kad gili praraja tarp išsivysčiusių ir neišsivysčiusių šalių yra viena stambiausių šiuolaikinio pasaulio problemų ir kad šiam klausimui išspręsti reikalingi atitinkami valstybių veiksmai teikiant pagalbą silpnai išsivysčiusioms šalims, visų pirma, plačiai vystant kolektyvinę tarptautinę veiklą. Šia dvasia jos ir ateityje sieks, kad Suvienytujų Nacijų rėmuose būtų imtasi vis platesnių ir efektyvesnių priemonių ekonominei bei techninei pagalbai teikti nepakankamai išsivysčiusioms sritims. Abi Vyriausybės yra tos nuomonės, kad tokia pagalba ir bendradarbiavimas keliant silpnai išsivysčiusių šalių ekonomiką turi būti teikiama be jokių karinių ir politinių sąlygų. Abiejų šalių Vyriausybės vėl patvirtino savo ištikimybę taikaus ir aktyvaus sambūvio politikai, kuri remiasi suverenumo, nepriklausomybės, teritorinės neliečiamybės, nepuolimo, lygiateisiškumo, savitarpio gerbimo ir nesikišimo į vidaus reikalus principais, kuri yra išdava tų poreikiu, kuriuos pastaraisiais metais iškėlė tarptautinis vystymasis, ir efektyviausia priemonė toliau stiprinti visapusišką šalių bendradarbiavimą, nepriklausomai nuo jų visuomeninių-ekonominių ir politinių sistemų skirtingumo. 2. Per pasikalbėjimus ypatingas dėmesys buvo skirtas abiejų šalių santykiams apsvarstyti ir su dideliu pasitenkinimu buvo pažymėta, kad TSRS ir JFLR Vyriausybių 1955 metų birželio 2 d. Deklaracijoje išreikšti principai, kuriais remiasi jų savitarpio santykiai, sudarė pamatą visapusiškam draugiškam bendradarbiavimui ir buvo naudingi taikai bei tarptautiniam bendradarbiavimui. Abiejų pusių pastangų dėka buvo pasiekti stambūs rezultatai sureguliuojant Deklaracijoje numatytus sutartinius nuostatus. Abi Vyriausybės su pasitenkinimu nurodo, kad sėkmingai išspręstas klausimas dėl savitarpio pretenzijų, kas palengvino atkurti anksčiau nutrauktus ekonominius santykius ir vystyti ekonominį bendradarbiavimą abiem pusėms naudingu pagrindu. Šia prasme buvo nustatyti teisingi prekių mainai, buvo sudaryti ilgalaikiai kredito ir investicijų susitarimai, susitarimas dėl mokslinio-techninio bendradarbiavimo, dėl bendradarbiavimo atominės energijos panaudojimo taikiems tikslams srityje ir t. t. Buvo pasirašyta kultūrinė konvencija, sudarant plačią bazę vaisingam kultūriniam bendradarbiavimui ir mainams. Buvo pasiektas susitarimas dėl informacinės tarnybos. Visiškas politinių ir kitų Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykių normalizavimas ir pasiektieji rezultatai parodė, kad dviejų taikos ir socializmo interesais besivadovaujančių šalių bendradarbiavimas, kuris remiasi abipusiu gerbimu Belgrado deklaracijos nepriklausomybės, lygiateisiškumo ir nesikišimo į vidaus reikalus principų, kuriuos vis plačiau praktikoje taiko vis daugiau pasaulio vyriausybių ir šalių, - suteikia plačiausias galimybes visapusiškai ir vaisingai vystyti jų draugiškus santykius. Įvykę pasikalbėjimai suteikė abiem Vyriausybėms labai naudingą progą apsvarstyti tolesnes savitarpio bendradarbiavimo galimybes. Abi Vyriausybės reiškia savo norą ir ketinimą ir toliau tęsti savo atstovų asmeninius kontaktus ir reguliarų pasikeitimą nuomonėmis politiniais bei kitais, abi šalis dominančiais klausimais. Buvo konstatuota galimybė ir susitarta tolesnio ekonominių ryšių plėtimo ir prekių apyvartos lygio klausimu; čia buvo pabrėžtas ilgalaikių ekonominių susitarimų naudingumas. Buvo nutarta išplėsti mokslinį bendradarbiavimą ir pasikeitimą mokslininkais, specialistais, studentais ir moksline literatūra. Remiantis sudaryta kultūrine konvencija, bus parengti reikalingi kultūrinio bendradarbiavimo darbo planai. Abi Vyriausybės skiria svarbią reikšmę neseniai pasirašytai Konvencijai dėl dvigubos pilietybės, kaip žymiam indėliui į savitarpio santykių sureguliavimą. Jos viską padarys jos vykdymui palengvinti. Atsižvelgdamos į tai, kad buvę iki šiol politinių, visuomeninių ir profesinių organizacijų kontaktai siekiant pasikeisti socialistiniu patyrimu ir pasikeisti nuomonėmis sėkmingai išsivystė ir davė naudingus rezultatus, abi Vyriausybės sutinka ir toliau lengvinti bei spartinti tokius kontaktus darbo pagrindu ir abiejų šalių interesais. TSRS Vyriausybė ir JFLR Vyriausybė yra tos nuomonės, kad vaisingas pasikeitimas nuomonėmis visais svarstytais derybų metu klausimais rodo, jog JFLR Vyriausybinės delegacijos su Respublikos Prezidentu Josipu Broz Tito priešakyje atvykimas į Tarybų Sąjungą bus naujas svarbus etapas vystant TSRS ir JFLR tautų bendradarbiavimą bei draugystę abiejų šalių tautų labui, taikos ir socializmo stiprinimo labui.


Lietuvos Nepriklausomybės minėjimas Argentinoj.

(Mūsų specialaus korespondetno). Dešimties metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves plačiai minėjo ispaniškoji Argentinos spauda. Didžiausias pietų Amerikoj dienraštis „La Prensa“, turįs apie pusę miliono skaitytojų, pirmas Argentinoj paskelbė savo specialinio korespondento iš Berlyno telegramas apie Lietuvos ruošimąsi 10 metų Nepriklausomybės sukaktuves švęsti, apie pačias sukaktuvių iškilmes, apie gražias Lietuvos respublikai perspektyvas. Kitas laikraštis „La Nacion“ savo iliustracijų skyriuj įdėjo Lietuvos prezidento A. Smetonos puikų atvaizdą. Valdančios partijos organas „La Rajon“ gražiai aprašė amnestijos ūpą ir prezidento Smetonos manifestą, kuriam pabrėžiama, kad Vilnius yra Lietuvos sostinė iš senų senovės ir anksčiau ar vėliau jis turįs būti atgal Lietuvai grąžintas, kaip kad gražintas naturalus Lietuvos priėjimas į jūrą – Klaipėda. „Balsui“ paskelbus, kad Buenos Aires lietuviai mini 10 metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves spektakliu ir prakalbomis ir kad kviečiami atsilankyti „Lietuvos“ draugijos nariai ir visi Lietuvos Nepriklausomybės draugai, – keli šimtai žmonių susigrūdo į Maipu salę. Atidarydamas susirinkimą „Lietuvos“ draugijos pirmininkas p. Petras Jasukynas pasakė jaudinančią kalbą. Lietuvos vyriausybės vardu kalbėjo konsulas p. Skinkis. Vietos lietuvių visuomenės vardu kalbėjo buvęs Lietuvos armijos karininkas Paliukas. „Lietuvos“ draugijos meno sekcijos veikėjai suvaidino dviejų veiksmų komediją „Vargšas Tadas“. Lietuvos himną puikiai sugrojo lietuviškas dūdų orkestras. Po to jaunimas linksminosi, žaidė ir šoko iki 6 val. ryto, mat, rytojaus dieną prasideda grandiozinis, tradicinis karnavalas, tat daugeliui ir į darbą nereikia eiti. Paskiau įvyko bendra vakarienė, kurioj dalyvavo apie 80 žm. Dešimties metų nepriklausomybei paminėti Buenos Aires lietuviai padėjo pirmą kertinį akmenį a. a. Daktaro Jono Basanavičiaus vardo namui. Tame name turės tilpti visų pietų Amerikos lietuvių kultūros įstaigų centras. Jame ras paguodą nelaimingi mūsų broliai ligos nelaimėse ir t. t. Šiam mūsų tautos patriarcho pagerbimui pirma realį žingsnį padarė konsulas Skinkis: su specialiu laišku jis kreipėsi į Pietų Amerikos Lietuvių Draugiją „Lietuvą“, pradėdamas Namo Fondą su 50 pesų, kaipo savo asmeninę auka. Drauge jis paaukojo puikų ir dideli D-ro Basanavičiaus paveikslą, kuris jau puošia „Balso“ redakcijos butą, kur yra ir P. A. L. D. „Lietuvos“ centras. (Calle Cerrito 1037, B. Aires). Šis kilnus darbas tikrai bus realizuotas, bet visa mūsų tauta privalo jį paremti. Negalima pasitikėti tik vienomis pietų Amerikos lietuvių pajėgomis, kurios dar silpnos ir tos pačios baisiai demoralizuotos.


JAV naikintuvas F-16 numušė Irako karinį lektuvą MiG, kuris skrido draudžiama oro erdve šalies pietuose. Kitas Irako lėktuvas, BBC duomenimis, po įspėjamųjų šūvių iš šios zonos pasitraukė. Pasibaigus Persijos įlankos karui, tarptautinės pajėgos, siekdamos apsaugoti musulmonus šitus nuo S.Huseino pajėgų smūgių uždraudė Bagdado karinei aviacijai skraidyti Irako pietuose.


Amerikos jūrų pėstininkai Kubos pakrantėje

Laikraštis „Niujork herald tribiun“ spausdina savo korespondento pranešimą iš Vašingtono. Pranešime, konkrečiai, sakoma: Jūrų pėstininkai vykdo eilinę mokomąją desantų operaciją, kuria šiek tiek labiau susidomėta todėl, kad ji vyksta Vlekese, Karibų jūroje, už kelių šimtų mylių į pietryčius nuo Kubos. Tai, nurodo korespondentas, „rodo, kad priešakinės Amerikos ginkluotosios pajėgos yra pasiruošusios ir jos gali pradėti veikti, jeigu įtempti santykiai su Kuba netikėtai sukels tikras kautynes. Jas remia galingos jūrų, oro ir sausumos pajėgos, taip pat ir aštuonios Jungtinėse Amerikos Valstijose dislokuotos armijos divizijos, kurios ką tik baigė didžiausius šalies istorijoje taikaus laiko manevrus“. Jungtinės Valstijos, pažymi toliau korespondentas, turi dideles ginkluotąsias pajėgas, kurios gali būti panaudotos Karibų jūroje. 8-ajam desantų būriui priklauso be 1.500 į laivus susodintų jūros pėstininkų, desantiniai transportai „De soto siti“ ir „Lindenvold“, „Monrovijos“ ir „Rokbridžo“ desanto šturmavimo ešelono laivai, desantinis greitasis karinis transportas „Kaprikorn“ ir greitasis transportas „Lidl“. Melporte (Florida) yra du smogiamieji lėktuvnešiai „Šangri la“ ir „Franklinas D. Ruzveltas“, o Ruzveltrodse (Puertorikas) dislokuotas desantinis naikintuvų būrys. Tame pačiame rajone dislokuota 10 povandeninių laivų ir tuzinas eskadrinių mininink


Lietuvos saugumas priklauso nuo jėgų aplink Baltijos jūrą

”Lietuvos, kaip vienos iš Baltijos valstybių, saugumas visuomet priklausė nuo atitinkamos geopolitinių jėgų aplink Baltijos jūrą sanklodos. Būdami vartais Rytams į Vakarus, mes kartu buvome ir būsime Vakarų tiltas į Rytus. Todėl Lietuvos, kaip ir Latvijos bei Estijos, saugumas yra ypač svarbus Baltijos jūros regionui”, - vakar pareiškė V. Adamkus Švedijos Gotlando saloje surengtoje diskusijoje saugumo užtikrinimo Europoje klausimais Prezidentas priminė, kad Lietuvai ne kartą teko patirti, kaip jos atžvilgiu buvo paneigiamos ir paminamos visuotinai pripažintos tarptautinės teisės normos. Kartu, pasak V. Adamkaus, Lietuvai yra tekę tiesiogiai dalyvauti, atkuriant pasitikėjimą tarptautinės teisės principais ir užtikrinant jų įgyvendinimą. “Mes įrodėme, kad tautos laisvė ir apsisprendimas negali būti užgniaužtas smurtu ir represijomis. Tarptautinės bendrijos remiami, mes pasiekėme visiško, greito ir tvarkingo Rusijos kariuomenės išvedimo. Mūsų laimėjimai padėjo mums suprasti efektyvių tarptautinių institucijų svarbą Lietuvos valstybės saugumui ir stabilumui užtikrinti. Prie tokių institucijųpriskirtinos ir Europos Sąjunga bei NATO”, - sakė Lietuvos vadovas. Prezidentas pripažino, kad atvira ir jungiančia jūra paversta Baltija buvo atverta ir šešėlinei pasaulio pusei - nelegaliai migracijai, kontrabandininkams, ginklų ir narkotikų prekeiviams. “Šie pavojai verčia mus ieškoti naujų kelių, užtikrinančių efektyvią “švelniųjų” grėsmių prevenciją”, - tvirtino V. Adamkus. Prezidentas pažymėjo gerus Lietuvos bei Lenkijos tarpusavio santykius. “Esu tikras, kad kaip ir Vokietija bei Prancūzija po Antrojo pasaulinio karo, taip ir Lietuva bei Lenkija po šaltojo karo įveikė istorines nuoskaudas ir šiuolaikiškai bei konstruktyviai pažvelgė į artėjantį tūkstantmetį”, - kalbėjo Lietuvos vadovas, priminęs ir Ukrainos įsiliejimą į dvišalį Lietuvos ir Lenkijos bendravimą. Lietuvos Prezidentas sakė manąs, kad yra būtinas Rusijos įtraukimas į ateities Europos saugumo architektūrą. “Lietuva šių metų liepos mėnesį perims pirmininkavimą Baltijos Jūros Valstybių Taryboje, ir mes jau esame numatę konkrečių žingsnių aktyviau įtraukti Rusiją į Baltijos jūros valstybių bendradarbiavimą”, - tvirtino V. Adamkus. Po V. Adamkaus pranešimo buvo surengtos į Visbį susirinkusių švedų, vokiečių, danų, suomių, lietuvių, latvių, estų, lenkų, taip pat rusų ir ukrainiečių aukšto rango pareigūnų, politologų, įtakingų žiniasklaidos priemonių apžvalgininkų bei NATO, Vakarų Europos Sąjungos ir kitų tarptautinių organizacijų atstovų diskusijos saugumo užtikrinimo Europoje klausimu. Jos vyko už uždarų durų. V. Adamkus šiąnakt grįžo į Vilnių.


Daug kartų buvo rašyta, kalbėta, įrodyta, kad tikybos nereikia painioti su politika, o politikos – su tikyba. Toks painiojimas yra lygiai nesveikas abiem dalykams: tikybai ir politikai. Tikyba ir politika priklauso visiškai skirtingų kategorijų. Tikyba – tai vidujinė, paslaptinga, mistiška žmogaus gyvenimo sritis. Ji glūdi žmogaus dvasios gelmėse. Tai šventykla, kurios tikintis žmogus nemėgsta rodyti kitiems, kurion nieko neleidžia, kur laiko sukrovęs savo brangiausius dvasios turtus. Politika visai kas kita. Politika apima labiausia išviršinį žmogaus gyvenimą. Politika – tai visumos, minios elementas. Bet svarbiausias skirtumas tas, kad tikybos esmę sudaro nežemiškos metofizinės gėrybės, o politikos esmę vėl sudaro grynai žemiškos ir grynai fiziškos gėrybės. Taigi, painioti du visai priešingų kategorijų dalykus ne tik yra neloginga, bet ir patiems dalykams kenksminga. Patekę į politikos purvus tikybos idealai susivalkioja, susipurvina, nustoja visos savo patraukiančios pajėgos ir dažnai tampa paniekos objektu. Iš kitos vėl pusės, politika, sumaišyti su tikyba, lieka fanatinga, įgyja dogmatinio nenuolaidumo ir nebenori pripažinti jokių kompromisų, nors, kaip žinia, išmintinga sveika politika privalo turėti tokį didelį kompromisingumą, kad kai kas net sako: politika tai kompromisas. Tikybos bei pasaulėžiūros turi savo metafizines tiesas, dogmas. Tokios tiesos kompromisų negali daryti, nes jos laikomos absoliutėmis, o absoliutės tiesos savo esme kompromisų nepripažįsta, nes kiekvienas, nors ir mažiausias, kompromisas jau užgauna absoliutės tiesos pačią esmę. Kadangi metafizinės tiesos bei dogmos turi principinę reikšmę ir yra aukštesnės tvarkos negu fiziniai bei žemiškieji dalykai, tai įtraukus metafizines dogmos politikos kovon, ta kova pamažu iš politinės virsta tikybine. O nieko nėra baisesnio ir valstybei pražūtingesnio, kaip tikybinės kovos. Paimkim kad ir mūsų pačių patyrimą. Juk sunku rasti dvi politines partijas, kurios taip maža turėtų esminių skirtumų savo užsienių, ekonominės ir socialės politikos programoje kaip mūsų krikščionys demokratai. O kaip tik tos dvi partijos beveik visą laiką vedė sunkiausią, atkakliausią kovą. Kodėl? Todėl, kad čia buvo kovojama ne dėl politinių, ekonominių, socialių klausimų, bet dėl tikybų, dėl pasaulėžiūrų. Politinėn kovon fatalingu būdu buvo įvestos metafizinės tiesos ir ta kova pamažu įgijo tikybinės kovos pobūdį. Dažnai sakoma, kad metafizinės tiesos čia buvo ne objektu, o tik įrankiu. Tikybinės, metafizinės tiesos čia buvo vartojamos pasiekti visai ne tikybiniams ir labai fiziniams tikslams. Jei taip tikrai būtų, tai turėtume dar liūdnesnį faktą, nes tokios kovos dalyvius tektų kaltinti didžiausiu veidmainiavimu. Mes čia to klausimo tirti nemanom. Bet faktas lieka faktu, kad minios buvo vedamos politinėn kovon nepolitikos, o tikybų bei pasaulėžiūrų obalsiais. Ką davė Lietuvai tos kovos – visiems žinoma. Ir vis tiek nepaisant to liūdno patyrimo, tų pražūtingų faktų, ir šiandien yra žmonių, kurie, norėtų politikos kovą varyti tikybos bei pasaulėžiūros obalsiais. Štai, kad ir „Ryto“ 58 numery kažkoks autorius (žinoma daktaras), taip rašo: „Katalikų reikalų ginimui valstybės aparate (kodėl būtinai aparate ? G.) turi susidaryti viena politinė katalikų partija…. Šitas pozicijas Lietuvos katalikai turi atlaikyti… arba gyvenimas paprašys pasitraukti. Susimąstykime ir stokime visi į darbą, kol nevėlu“. Taigi autorius kviečia „valstybės aparate“, vadinasi valdininkijoj, sukurti kuogreičiausiai vieną didelę katalikų partiją kažkokiam dideliam, katalikams gresiančiam pavojui atremti. Gaila, kad autorius nenurodė, iš kur tas pavojus katalikams gresia. Tur būt, iš kitatikių: žydų, evangelikų, pravaslavų… Bet mums nieko neteko girdėti apie bet kokį kitatikių ar kieno kito sąmokslą prieš katalikybę Lietuvoj. Tur būt, nei pats autorius tokiu sąmokslu netiki. Labai įdomu, kad autorius kviečia kurti tokią partiją valstybės aparate. Mūsų manymu, valstybei bus daug sveikiau, jeigu jos aparatas tarnaus tik valstybei, o ne kuriai nors vienai partijai ir jeigu valdininkai paliks kuo toliausiai nutolę nuo partijų. Trimituodamas pavojų katalikybei ir kviesdamas kurti didelę „katalikų partiją“ valstybės aparate“ autorius parodo, kas jam iš tikro rūpi. O jam rūpi ne amžinos dogmos ir absoliutės tiesos, ne dangaus gėrybės, bet labai žemiškas dalykas: „medžiaginė parama“ neva katalikų kultūriniam darbui“. Šiandien pas mus visi renka pinigus „kultūriniam darbui“. Tegu sau sveikas renka juos ir autorius. Pinigai – geras dalykas. Tinka ne tik kultūriniam, bet ir nekultūriniam darbui. Bet norint pasirinkti pinigų, kam bauginti piliečius nesamais katalikybei pavojais ? Kam šaukti visus katalikus kovon į  „pozicijas“, iš kurių niekas nemano katalikų išmesti. Kam norėti palengvinti šiam, palyginus vis tiek smulkiam, tikslui ir valstybės aparatas ? Gana jau tampyti katalikybės skraistę į visas puses, kad pridengus dažnai nieko bendro su katalikybe neturinčius tikslus. Kaip visose kultūringose valstybėse, taip ir pas mus viešpatauja sąžinės laisvė. Niekas negali būti persekiojamas dėl savo tikybinių pažiūrų bei pasaulėžiūros. O jau mažiausia toks pavojus gresia katalikams. Jeigu žydams, protestantams, pravoslavams pas mus niekas nekliudo laisvai išpažinti savo tikybą, tai jau mažiausia privalo to bijoti katalikai. O „viena politinė katalikų partija“, kuria autorius kviečia kurti, kad atlaikytų kažkokias esančias pavojuj „pozicijas“, yra ne tik nereikalinga, bet ir negalima. Katalikų yra demokratų ir nedemokratų, respublikonų ir monarchistų, lietuvių ir ne lietuvių, nekalbant jau apie didžiausius skirtumus katalikų pažiūrose į konstituciją, užsienių politiką, vidaus politiką, administraciją, žemės reformą, finansų politiką ir t. t. Katalikybė yra ne tam, kad kurti politines partijas bei rinkti pinigus, o tam, kad „ieškoti Dangaus Karalystės“. Tat liaukimės tampę katalikybę, it kokį skudurą, pridengti tikslams, kurie nieko bendro su „Dangaus Karalyste“ neturi.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

A. ZAKSAITĖ LLKJS Centro-Komiteto sekretorius

Už turiningą komjaunimo organizacijų darbą mokyklose

SU naujų mokslo metų pradžia prasideda naujas baras mokyklų komjaunimo organizacijos darbe. Šiuo metu mokyklų komjaunimo organizacijos praveda ataskaitinius susirinkimus. Kiekvienam komjaunuoliui tenka giliai susimąstyti: kaip dirbo organizacija per metus, ko naudingo, naujo gavo komjaunuoliai, kaip jie praleisdavo laisvalaikį, kokie artimiausi ateities uždaviniai? Pereinant prie visuotinio vidurinio mokymo, mokyklai iškilo uždavinys paruošti jaunuolius praktinei veiklai, į kurią jie turės įsijungti išėję iš mokyklos. Mokykla be bendro lavinimo žinių turi duoti moksleiviams bendriausių gamybos pagrindų supratimą, išugdyti kai kuriuos darbo įgūdžius. Reikia pašalinti mokyklos atitrūkimą nuo gyvenimo. Tai pagrindinis mūsų mokyklos uždavinys šiuo metu. Mokyklos komjaunimo organizacija turi būti artimiausias ir patikimiausias pedagogų kolektyvo pagalbininkas įgyvendinant šį svarbų uždavinį. Moksleiviai komjaunuoliai gali padaryti labai daug. Jie turi organizuoti motoristų, traktorininkų, stalių, jaunųjų agronomų, zootechnikų ir kitokius būrelius, kuriuose moksleiviai betarpiškai susipažintų su kai kuriomis profesijomis. Panašūs rateliai turi veikti kiekvienoje mokykloje. Padirbėjęs, pavyzdžiui, motoristų ratelyje aštuntoje, devintoje ir dešimtoje klasėse, jaunuolis jau sugebės prižiūrėti motorą. Mūsų amžiuje tai reikia mokėti kiekvienam jaunuoliui. Mergaitės, padedant mokytojams, turi organizuoti virimo, kirpimo, mezgimo ratelius. Norinčių išmokti tokių praktinių darbų visada atsiras. Ne išgalvoti temas susirinkimams, ne laukti, ką pasiūlys komjaunimo organizacijai klasės vadovas, bet būti naujų puikių darbų iniciatoriais! Komjaunimas tuo būdu prisidės prie bendro mokyklos uždavinio įgyvendinimo - paruoš jaunuolius ne tik aukštosioms mokykloms, bet ir darbui. Iki šiol mokyklų komjaunimo organizacijos daugiau domėjosi moksleivių elgesio, jų moralės klausimais. Tai irgi gerai. Bet to neužtenka. Komjaunimo organizacijos turi jaustis atsakingomis ir už moksleivių paruošimą gyvenimui. Paruošti jaunuolius gyvenimui nereiškia tik išmokyti juos kai kurių profesijų. Reikia dar, be to, išugdyti juose meilę darbui. „Kaip tai padaryti?“ - paklaus komjaunuolis-aktyvistas. Be abejo, ne paskaitomis apie darbą, ne nuobodžiuose posėdžiuose, o pačiame darbe. Vienas didžiausių trūkumų mokyklų komjaunimo organizacijų darbe yra tai, kad daugelis mokyklų komjaunimo komitetų nesistengia įtraukti moksleivių į aktyvų visuomenei naudingą darbą kolūkiuose, MTS, įmonėse. Tiesa, kai kuriose mokyklose darbinis moksleivių auklėjimas yra neblogai sutvarkytas. Pavyzdžiui, Alytaus I vidurinės mokyklos mokiniai patys remontavo mokyklą, mergaitės atliko praktiką siuvimo artelėje „Pirmyn“, keletas mokinių prie kultūros namų išmoko kinomechaniko specialybės. Inturkės vidurinės mokyklos mokiniai vasaros atostogų metu talkininkavo kolūkiui statant tipinę karvidę. Radviliškio rajono Šiaulėnų vidurinėje mokykloje dirbo traktorininkų ir žemės ūkio mašinų būreliai. Yra ir daugiau tokių pavyzdžių. Tačiau panašūs faktai – tai pirmosios kregždės, o reikia, kad profesiniai rateliai būtų kiekvienoje mokykloje. Tuo tarpu yra ir tokių pavyzdžių. Štai Joniškėlio vidurinėje mokykloje buvo sudarytas auto būrelis, bet tik popieriuje. Rajone iš viso nėra ratelių, kuriuose moksleiviai susipažintų su kai kuriomis profesijomis. Švietimo skyrius ir komjaunimo rajono komitetas paliko savieigai moksleivių praktiką kolūkiuose vasaros metu. Kiek moksleivių dalyvavo praktikoje ir kokį ten darbą atliko – rajono vadovai nežino. Dūkšto vidurinės mokyklos moksleiviai, tame tarpe ir komjaunuoliai, vengė gamybinės praktikos kolūkyje. Mokyklos vadovybė ir komjaunimo organizacija neįtraukė mokinių į mokyklos remonto darbus. Gamybinė praktika kolūkiuose, kurią šią vasarą turėjo atlikti vyresniųjų klasių moksleiviai, jiems galėjo duoti daug naudos. Bet dėl blogos organizacijos ir nerodant iniciatyvos patiems moksleiviams ir komjaunuoliams, daugelyje rajonų ši praktika atlikta formaliai. Vilniaus rajono Rudaminos vidurinė mokykla yra greta MTS. Tačiau mokykloje niekas nesugebėjo organizuoti mašinistų ratelio vyresniųjų klasių moksleiviams. Užvenčio rajone tik vienoj Šaukėnų vidurinėje mokykloje buvo sudarytas mechanizatorių ratelis. Kai komjaunuoliai ir moksleiviai turės aiškų tikslą – kuo daugiau praktiškai naudingų darbų, kuo geriau pasiruošti praktiniam darbui kolūkyje, artelėje ar fabrike, jiems nereikės ilgai galvoti, kokį klausimą svarstyti susirinkime, kokią įdomią priemonę surengti mokykloje. Sprendimai patys ateis. Bus įdomių konkursų, varžybų, vakarų, susitikimų su gamybos pirmūnais, darbininkais, kolūkiečiais. Komjaunimo rajono komitetai kartu su švietimo skyriais turi organizuoti jaunųjų mechanizatorių, technikų, jaunųjų agronomų, zootechnikų sąskrydžius, moksleivių technikos darbų parodas, veikiančių modelių konkursus. Jų pareiga – rengti varžybas tarp atskirų mokyklų techniškųjų būrelių, atžymėti geriausius jaunuosius technikus, žodžiu, visokiais būdais skatinti šį darbą. Pagyvinti komjaunimo organizacijų darbą, padaryti jį įdomų galima tik iškėlus joms didelius atsakingus uždavinius. Vienas iš tokių uždavinių šiuo metu yra - paruošimas moksleivių praktinei veiklai, darbui gamyboje. Ne mažiau svarbus klausimas mokykloje yra ir politinis moksleivių auklėjimas. Jaunuolis, išėjęs iš vidurinės mokyklos, privalo turėti tvirtą materialistinę pasaulėžiūrą, susiformavusias politines pažiūras. Mokyklų komjaunimo organizacijos padeda pedagogų kolektyvui auklėti moksleivius. Tačiau ne visada komjaunuoliai sėkmingai dirba šioje srityje. Svarbus, aktualus turinys dažnai būna velkamas į atsibodusią, įgrisusią formą. Pavyzdžiui, daugelyje mokyklų įsisenėjo politinės informacijos, kurių metu skaitomi laikraščiai. Aišku, kad tokia darbo forma slopina mokinių domėjimąsi tarptautiniais ir savo šalies įvykiais. Vienoje Šilutės rajono mokykloje teko matyti, kaip Tarptautinės moters dienos proga penktos klasės vaikučiai skaitė „pranešimus“ apie Moters dieną. Nei mokytoja, nei būrio vadovė net nepasakė vaikams, kad, parėję namo, pasveikintų savo motinas… Tuo tarpu Kuršėnų rajono Dirvonėnų septynmetėje mokykloje jau dabar ruošiamasi tradicinei draugovės sueigai, kurią pionieriai surengs kovo 8 dieną. Pionieriai ruošia dovanas savo motinoms, jie sveikins ir žymiausias rajono moteris. Paskutiniu metu vadovaujantieji komjaunimo darbuotojai daug kalba apie romantiką darbe su komjaunuoliais, ypač su jauniausiais komjaunuoliais moksleiviais. Iš tikrųjų, kol mes neįnešime į šį darbą romantikos, kol nepradėsime dirbti įdomiai, tol mūsų politinis-auklėjamasis darbas jaunimo ir moksleivių tarpe liks formalus. Atsibodo moksleiviams susirinkimai, kuriuose kalbama tik apie nepažangiuosius, nedrausminguosius, kuriuose skaitomi abstraktūs pranešimai, sakomos iš anksto paruoštos kalbos, o dienotvarkė sudaroma nepasitarus su komjaunuoliais. Moksleiviai vengia tokių susirinkimų ir sueigų. Reikia komjaunimo vadovams mokykloje, rajono komitete ryžtingiau atsikratyti rutinos, įsisenėjusių, nuobodžių darbo formų, dažniau organizuoti iškylas, ekskursijas, vakarus-karnavalus, susirinkimus, skirtus dainų ir šokių mokymui, supažindinti moksleivius su jų miesto, rajono istorija ir ateities perspektyvomis, organizuoti pokalbius draugystės, meilės, elgesio kultūros ir kitais klausimais. Kai komjaunimo vadovai dirbs kūrybiškai, jie visuomet suras tokius klausimus ir tokias darbo formas, kurios sudomins, patrauks jaunimą. Šiuo metu visų šalių jaunimas ruošiasi šeštajam pasauliniam festivaliui. Ypač aktyviai jam ruošiasi tarybinis jaunimas, nes jis bus festivalio šeimininkas. Ir mūsų respublikos moksleiviai negali likti nuošalyje nuo šio darbo. Šeštajam pasauliniam festivaliui, kuris įvyks Maskvoje, reikės daug gėlių, daug balandžių, reikės ir dovanų svečiams. Kiek naujo, įdomaus darbo mokyklų komjaunimo ir pionierių organizacijoms! Gaminti savo rankomis dovanėles, suvenyrus, auginti balandžius, ankstyvą pavasarį sėti gėles, lenktyniauti šiame darbe klasei su klase, mokyklai su mokykla – argi tai neįdomu? Šiomis dienomis paskelbtas VLKJS Centro Komiteto kreipimasis į visus jaunuolius, moksleivius ir pionierius, kviečiantis papuošti žalumynais miestus, darbininkų gyvenvietes, gatves, aikštes, mokyklų kiemus, sutvarkyti pilietinio bei Tėvynės karo karių kapus. Mokyklų komjaunimo bei pionierių organizacijoms atsiveria naujas didelis darbo baras. Kiek čia progų pasireikšti jaunimo entuziazmui, kūrybiškumui, romantikai! Organizuojant šiam darbui moksleivius, reikia remtis jų iniciatyva. Mokiniai neturi būti tik darbų vykdytojais - tegul jie kuria, planuoja, ginčijasi, kaip gražiau ir geriau papuošti savo mokyklos teritoriją, kolūkio gyvenvietę, kokius sodinti medžius ir t. t. Paskutiniu metu mokyklose beveik išnyko varžybos tarp atskirų būrių, klasių ir mokyklų komjaunimo organizacijų visuomeniniame, gamtininkų, technikų darbe ir kitose užklasinio bei užmokyklinio darbo srityse. Liko tik sporto varžybos. Varžybos padeda vystyti komjaunuolių aktyvumą, iniciatyvą, išradingumą. Mokyklų vadovybės ir komjaunimo rajonų komitetai privalo skatinti ir palaikyti varžybas mokyklose ir tarp mokyklų, steigti pereinamąsias taures, gaireles, nugalėtojų ženklelius, emblemas, skirti premijas, ruošti konkursus ir t. t. Komjaunimo rajonų komitetai nepanaudoja tokios priemonės mokyklų komjaunimo organizacijų darbui pagerinti, kaip pasikeitimas patyrimu tarp atskirų mokyklų. Dažnai būna, kad vienoje mokykloje per eilę metų susidaro gražios tradicijos komjaunimo bei pionierių organizacijų darbe, nuoširdžiai ir kūrybingai dirba pedagogų kolektyvas. Tuo tarpu kitose mokyklose nėra nieko įdomaus. Toks skirtumas, pavyzdžiui, yra tarp Šilutės I ir II vidurinių mokyklų. Tarp šių mokyklų vos keli šimtai metrų, bet patirtimi čia nesidalinama. Po vasaros atostogų moksleiviai susirinko pailsėję, pilni naujų jėgų. Jie nori ne tik mokytis, bet ir linksmai bei naudingai leisti laisvalaikį. Mūsų pareiga padėti jiems. Komjaunimo rajonų komitetai ir mokyklų pedagogų kolektyvai, atsižvelgdami į pačių moksleivių pageidavimus, nuotaikas, remdamiesi jų iniciatyva, iškeldami konkrečius uždavinius moksleiviams ir ieškodami naujų darbo formų, sugebės pagyvinti komjaunimo bei pionierių organizacijų darbą, padaryti jį turiningą ir jaunatvišką.


JAV STIPRINA LOTYNŲ AMERIKOJE DIKTATORINIUS REŽIMUS

Laikraščio „Vašington Post end Taims Herald” pranešimu, atstovų rūmų narys Porteris griežtai kritikavo JAV karinę pagalbą Lotynų Amerikos diktatoriniams režimams. Jis pabrėžė, kad JAV savo oficialiuosiuose santykiuose remia diktatorinius režimus — Batistos režimą Kuboje, Truchiljo režimą Dominikos respublikoje ir kitus. „Mes toli peržengėmė moralės normų rėmus, siekdami patraukti savo pusėn tuos diktatorius”', — pareiškė Porteris. Pažymėjęs, kad JAV valstybės departamentas slepia informaciją apie karinius tiekimus tiems diktatoriams, o taip pat apie karinius susitarimus su Lotynų Amerikos šalimis, Porteris pasakė: Amerikos piliečiai nustebs, jeigu sužinos, kokio masto karinę pagalbą teikia Jungtinės Amerikos Valstybės.


Bosnijos vyriausybė nusiuntė JTO Saugumo Tarybai skubų kreipimąsi, kuriuo atkreipia dėmesį, kad po šešių mėnesių serbų apgulties sostinė Sarajevas gali būti užimtas. Kreipimesi pažymėta, kad serbai geriau ginkluoti, nes juos aprūpina Jugoslavijos federalinė kariuomenė. Tarpininkai S.Vensas ir lordas Ouenas vakar Belgrade turėjo susitikti su Bosnijos prezidentu A.Izetbegovičiumi, o prieš kelias dienas įvyko šių tarpininkų susitikimas su Serbijos ir Jugoslavijos prezidentais, Jugoslavijos kariuomenės generalinio štabo viršininku. Pagrindinė derybų tema buvo saugumo užtikrinimas evakuojant apgultų Bosnijos miestų gyventojus.


Įsteigta Kubos jungtinių revoliucinių organizacijų nacionalinė vadovybė

Vakar vakare įvykusiame posėdyje Kubos Jungtinių revoliucinių organizacijų (JRO) vadovai nutarė oficialiai įsteigti JRO nacionalinę vadovybę. Posėdyje priimtame nutarime, be kita ko, sakoma: „JRO – tai revoliucinė marksistinė-lenininė organizacija, Kubos darbininkų klasės ir visos darbo liaudies revoliucinės valdžios pasireiškimas. Savo aukščiausiąja vadovybe JRO atspindi glaudžią, įvykdžiusių mūsų šalyje didžiąją socialistinę revoliuciją, revoliucinių jėgų ir vadovų sąjungą. Tai yra nepaprastai svarbus žingsnis, steigiant Jungtinę Kubos socialistinės revoliucijos partiją, į kurios eiles stos geriausi Kubos sūnūs ir dukterys“. JRO nacionalinės vadovybės nariai yra Fidelis Kastro, Raulis Kastro, Ernestas (če) Gevara, Osvaldas Dortikas, Blasas Roka, Emilijas Aragonas, Karlas Rafaelis Rodrigas, Augustas Martinas Sančas, Anibalis Eskalantė, Faurė Čomonas, Ramiras Valdas Severas Agirė, Flavijas Bravas, Sesaras Eskalantė, Choakinas Ordokis, Lasaras Penja, Manuelis Lusardas, Ramonas Kalsinas, Chuanas Almeida, Armandas Artas, Serchijas del Valjė, Giljermas Garsia, Osmanis Sjenfuegas, Raulis Kurbelas, Aidejė Santamaria. Neseniai įvykusiame eilės Lotynų Amerikos šalių, jų tarpe Brazilijos, Urugvajaus, Ekvadoro, Čiles, Bolivijos ir Kubos profsąjungų atstovų pasitarime įsteigta komisija pareiškė, kad ji „kuo ryžtingiausiai remia Kubos revoliucijos uždavinius ir laimėjimus, nes ji panaikino žmogaus išnaudojimą kito žmogaus ir pavertė Kubos liaudį savo laimės kūrėja; komisija taip pat pasirengusi ginti šią revoliuciją“. Komisija paragino „pasmerkti Punta del Estės pasitarimą ir jo nutarimus pasirašiusias vyriausybes, nes šis pasitarimas grubiai pažeidė tarptautines sutartis, o taip pat tautų suverenumą ir apsisprendimą”.


Tarybų Sąjunga yra stipri taikos visame pasaulyje tvirtovė. Ir trijų Pabaltijo respublikų tautos deda savo indėlį į bendrą didelį darbą, skiria visas savo jėgas, savo širdžių liepsną taikos gynimui ir komunizmo statybai, sparnuotoms idėjoms, saulėtiems tikslams, kurie antrojoje XX amžiaus pusėje įkvepia visą pažangiąją žmoniją. Rytinėse Baltijos jūros pakrantėse verda karštas darbas, laisva ir džiaugsminga kūryba. Visa broliška šeima su dideliu dėmesiu ir meile stebi Estijos, Lietuvos ir Latvijos vystymąsi ir suklestėjimą. Mūsų broliai ir bičiuliai, priekyje su vyresniuoju broliu, mums padeda visur ir visada. Gerus žodžius lydi geri darbai. Mes džiaugiamės ir didžiuojamės, kai girdime, kad gerai atsiliepiama apie mūsų mažus ir didelius darbus, kad giriamos sudėtingos mašinos, sukurtos mūsų gamyklose, mūsų meistrų rankomis. Mes kartu su visais visiškai vienodai ir lygiai, atsakome už sėkmingas Sibiro upių statybas, už gausius derlius plėšiniuose. Mūsų vaikinai ir merginos, įgudę mūsų meistrai darbu bei patarimu dalyvauja šiame garbingame darbe ir žygyje. Mes laimingi tik tuomet, kai laimingi visi mūsų bičiuliai. Į užmaršties pasaulį pasitraukė viduramžiški kivirčai ir vaidai, kuriais vokiškieji užkariautojai gerai pasinaudojo, lietuvių, latvių ir estų krauju stiprindami savo viešpatavimą užgrobtose žemėse. Daugelis, turbūt, dar atsimena, kaip Pabaltijo buržuazija pūtėsi, šiaušėsi, gyrėsi ir didžiavosi savo turtais, bet ji valdė tiktai kruvinu teroru, pamėgdžiodama Vakarų fašistinius vadeivas, valdė tol, kol sprogo, kaip pasakėčios varlė. Godus ir žiaurus, ribotas ir bukas buržuazinis nacionalizmas buvo pasmerktas žūti kartu su savo prakeiktu senu pasauliu. Kada gimė Pabaltijo tautų draugystė? Tikriausiai, netrukus po to, kai lietuvių, estų ir latvių žemes užplūdo užkariautojai iš Vakarų. Lėtai, bet nesustabdomai liaudies masėse augo ir stiprėjo mintis, kad tik bendrai, tik suvienytomis jėgomis galima kovoti prieš įsiveržėjus ir juos palaužti, nepaisant, kryžiuočiai tai ar kalavijuočiai, vokiškieji varnai ar lenkų ponai, caro žandarai ar savieji buožės, pilkieji varnai, naujai iškepti aristokratai, Vakarų kapitalo šunuodegiautojai. Lietuviams, latviams ir estams Tarybos davė laisvę ir tikrą draugystę. Jie pirmą kartą pilnutinai suvokė savo kūrybines jėgas, savišką, nepakartojamą liaudies sielos grožį. Estų, lietuvių ir latvių dainos randa dėkingus klausytojus, knygos – skaitytojus ne tik visoje Sąjungoje, bet ir toli už josios ribų. Nacionalinė kultūra neišskiria, o sutelkia Tarybų žemės tautas, – pasakyta Programoje. Man, latviui, mūsų liaudies sukurtos dainos ir knygos, paveikslai ir simfonijos, filmai, vaidmenys scenoje yra pilni gilaus žavesio ir reikšmingi. Aš visam savo gyvenimui stipriai įaugęs į savo gimtąją Latvijos žemę. Latvių kalba žadina mano kūrybines jėgas ir leidžia joms pilnutinai atsiskleisti. Bet aš godžiai įsiklausau ir į artimųjų kaimynų, ir į tolimų draugų dainas. Didelis džiaugsmas pagauna sielą. Vadinasi, štai, kaip jūs išreiškiate savo jausmus ir mintis, kurie jaudina taip pat ir mane, būtent taip jums lengviausia ir patogiausia išreikšti bendruosius tikslus. Gerai, labai gerai! Tegul visus lydi sėkmė, tegul nacionalinė forma tiksliai ir pilnutinai išryškina socialistinį turinį. Nuostabiai ir saviškai estai suprato ir parodė Šekspyrą. Lietuvos poetas E. Mieželaitis giliai prasiskverbė į šiandieninio pažangaus žmogaus širdį. Estas J. Smūlas spalvingai ir įkvėptai papasakojo apie Antarktidą, o A. Žmuidzinavičiaus peizažai – pilni nuoširdumo, erdvumo. Latvių tautos gyvenimą tiek dabar, tiek praeityje plačiai aprėpė ir giliai parodė Upytis su V. Laciu. Skaitytoją pagauna aistringi jaunų latvių poetų Vaciečio ir Ziedinio balsai. Ir visa broliška šeima juos supranta ir myli, visiems jie teikia džiaugsmo. Tarybinio Pabaltijo tautų bendravimas kasmet platėja. Visi liaudies ūkio šakų ir kultūros atstovai tarp savęs lenktyniauja, susitinka, keičiasi patyrimu. Jau tapo geru įpročiu, kai lenktyniauja tarpusavy rajonas arba miestas. Taliną ir Vilnių Ryga pralenkia gyventojų skaičiumi. Bet kas pasvers analitinėmis svarstyklėmis tikrąją visų darbo ir kūrybos žygdarbių vertę ir jų reikšmę ateičiai, kokiais tiksliausiais chronometrais mes sužinome sekundės dešimtąsias dalis, kuriomis mus pralenkia kaimynai? Tai neįmanoma ir nereikalinga. Bet atkaklus ir tikslingas darbo bei kūrybos judėjimas į naujas viršūnes, besilygiuojant tiek į nacionalinius, tiek ir į visasąjunginius švyturius, mums neįmanomas be Socialistinio lenktyniavimo, kaip be duonos kasdieninės. Tarybinės draugystės užmojai platūs! Štai į lenktyniavimą įsijungia ir artimasis Minskas, ir tolimasis Tbilisis. Reikia manyti, kad tai įdomu ir žavu, ir sykiu be galo naudinga būtų padalyvauti įvairių tautų ir miestų atstovų susirinkime, išgirsti iš jų lūpų ne tik skaičius, bet ir pajausti jų dvasinius polėkius, pagauti jų godas, išdidų rimtumą ir linksmą jumorą, temperamentą ir kiekvienos liaudies būdą. Štai viskas suskaičiuota ir pasverta, pripažinti laimėtojai. Nieko nepadarysi, – pasakys draugai, keldamiesi ir pasiimdami portfelius. Mat, jiems teko antrosios ir trečiosios vietos, „Padirbėsim ir pažiūrėsim, ką duos sekantis ketvirtis. O jūsų pasiekimai, reikia pripažinti, puikūs!“ Ir taip visame – ir dideliame, ir mažame mes draugai amžiams, nes draugystė mūsų kovų laukuose sutvirtinta krauju. O kokia kalba mes tai viens kitam pasakysime, kad suprastų visi – nuo Estijos salų iki Latgalijos kaimų, nuo Palangos ir Klaipėdos iki Vladivostoko, nuo Karelijos miškų iki Ašchabado? Mums padės Puškino ir Lenino kalba, kovotojų prieš carizmą kalba, Spalio revoliucijos kalba. Kas įžvelgė rusų liaudies ir estų, lietuvių, latvių liaudies draugystės ištakas, žino, kad jųjų šaknys veda į amžių glūdumą. Rusų demokratinė revoliucinė inteligentija, o po to ir rusų proletariatas, kurį jungė ir įkvėpė Lenino įkurtoji partija, padėjo Pabaltijo tautoms išsikovoti žmogiškas ir pilietines teises ir laisves, nepriklausomybę. Visos trys tautos prisimena brangius vardus revoliucionierių, kovotojų prieš carizmą ir kapitalizmą, prieš nacionalinę buržuaziją. Šios tautos aiškiai supranta rusų liaudies vaidmenį didžiojoje kovoje, jas sieja stipri, nesuardoma draugystė su Leninu. Neseniai latviai, giliai jaudindamiesi skaitė „Nedielioje“ išspausdintus latvių šaulių vado Vaciečio prisiminimus apie susitikimus su Leninu. Kartu su latviais į Raudonąją Armiją įsiliejo ir pilietinio karo frontuose narsiai kovojo lietuviai ir estai, kaip drąsiai vėliau jie kovėsi su hitlerininkais. Pabaltijo tautos protu ir širdimi sujungtos su Tarybų Sąjunga. Ir veltui Vakarų kapitalistinė spauda jas gąsdina rusiška prievarta, Rusija. Mums brangi Rusija, rusų tėvynė. Tėvynė tautos, pirmosios tarp lygiųjų. Ir ekonominiai ryšiai, ir rusų kultūros humanizmas, ir kovinė brolybė, – ir senosios tradicijos, ir kalba, tapusi tarpininke tarp tautų ne tik visasąjunginėje, bet ir tarptautinėje plotmėje, stiprina mūsų gražiąja draugystę. Kažkada Maskva telkė apie save rusiškas žemes ir miestus, dabar jinai jungia visus taikos ir draugystės šalininkus, lygybės, brolybės ir tautų laimės gynėjus. Už viešpatavimą Baltijos jūroje buvo nemaža karų. Ir ten, kur baigiasi mūsų gintarinė jūra – danų užutėkiuose, Kilio įlankoje ir Kilio kanale, Kategate ir Šiaurės jūroje, Bonos žemėse vėl kyla baisaus karo šūkiai. Stipria draugyste sujungti latviai, estai ir lietuviai ramūs žvelgia į ateitį. Neišardoma draugystė juos jungia su visa Tarybų Sąjunga, su viso pasaulio taikos tvirtove. Jeigu prie Baltijos jūros prijungsime paminėtas įlankas, ant šių krantų kaimynystėje, rytuose ir vakaruose, šiaurėje ir pietuose, gyvena aštuonios valstybės. Ne visos vyriausybės garbingai ir atvirai gina taikos politiką. Tarp jų yra ir tokių, kurie begėdiškai ir nusikalstamai stengiasi sukelti atominį karą. Ir tarpe tokių vyrauja seni ir baisūs mūsų pažįstami. Hitlerio žmonės-žvėrys. Adenauerio neofašistai, „riterių-šunų“ palikuonys. Bet visos tautos trokšta taikos. Aišku, mums netinka davinėti patarimus neprašomiems. Bet iš tikrųjų, daug kam vertėtų pasimokyti iš lietuvių, latvių ir estų, iš šitų trijų nedidelių tautų, draugiškai sugyvenančių, radusių didžius ir ištikimus draugus, savo taikiu darbu nusipelniusių įvertinimo ir pagarbos dorų žmonių tarpe viso pasaulio šalyse. Mūsų slaptažodis, atveriantis mums duris į laisvės ir laimės kraštus, kaip ir anksčiau skamba – Draugystė ir Taika.


Tarybų Sąjungos–Suomijos komunikatas apie N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo kelionę į Suomiją – didelės tarptautinės reikšmės dokumentas. Su didžiu pasitenkinimu jį sutiko visi, kuriems brangus taikus gyvenimas. Piktą nusivylimą jis sukėlė tuose sluoksniuose, kurie savo planus grindžia vaidų kurstymu tarp tautų, o kiekvieną žingsnį, įtvirtinant gerus kaimyniškus valstybių santykius, sutinka kaip grėsmę savo egoistiniams interesams. Santykiai, susiklostę tarp Tarybų Sąjungos ir Suomijos, įtikinamai rodo, kad visuomeninių sistemų skirtingumas negali būti kliūtis draugiškam valstybių bendradarbiavimui, jeigu tos valstybės sąžiningai laikosi taikaus sambūvio principų. N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitas atvėrė dar platesnes perspektyvas Tarybų Sąjungos–Suomijos santykiams toliau vystyti geros kaimynystės ir draugiškų ryšių stiprinimo dvasia prekybos, mokslo, technikos srityje. Kartu Tarybų Sąjungos vadovų vizitas ir jo rezultatai priminė, jog Tarybų Sąjunga ir Suomija yra suinteresuotos, kad visa Šiaurės Europa būtų tikra taikos zona, kad Skandinavijos šalių tarptautiniai ryšiai padėtų stiprinti taiką toje Europos dalyje ir visame pasaulyje. Mes tikimės, – pareiškė N. A. Bulganinas spaudos konferencijoje Helsinkyje, – kad visose Skandinavijos šalyse taip pat nugalės blaivi politika, kurią diktuos ne siauri laikini sumetimai, o pagrindiniai taikiai ir draugiškai norinčių sugyventi tautų interesai”. Draugiškuose Tarybų Sąjungos ir Suomijos valstybinių veikėjų pasikalbėjimuose išryškėjo jų pažiūrų vienybė į tarptautinės taikos palaikymo ir saugumo klausimais. Be to, dviejų vyriausybių vadovai pareiškė, kad jie teikia didelės reikšmės nusiginklavimo problemos išsprendimui ir pasisakė už būtinumą sudaryti tarptautinius susitarimus dėl branduolinio ginklo uždraudimo ir jo bandymų nutraukimo. Tarybų Sąjungos–Suomijos komunikatas, tuo būdu, buvo dar vienas indėlis į tautų kovą prieš atominio karo grėsmę, su kuria negali taikstytis tautų sąžinė. Milijonų žmonių taikos valią ir jų pasiryžimą užkirsti kelią naujam karui ryškiai išreiškė taip pat Ceilono sostinėje – Kolombo mieste vykstanti eilinė Pasaulinės taikos tarybos sesija. Į Kolombo miestą susirinko visų pasaulio dalių atstovai, įvairių politinių ir religinių įsitikinimų, įvairiausių profesijų žmonės. Bet jų balsas, susijungęs į vieną balsą, skamba kaip galingas raginimas išspręsti tarptautines problemas derybų būdu, nusiginkluoti ir uždrausti atominį ginklą. Pasaulinės taikos tarybos sesijos darbo dienomis šie reikalavimai susilaukė ypač plataus atgarsio. Štai kai kurie iš daugybės pranešimų, piešiančių platų vaizdą, rodantį, kaip suaktyvėjo kilni kova už taiką. Šie pranešimai buvo gauti tik per vieną dieną – birželio 12 d. 200 Amerikos mokslininkų pasirašė kreipimąsi, raginantį uždrausti branduolinio ginklo bandymus. Tokį pat kreipimąsi Prancūzijoje paskelbė 150 Žonson-de-Sajo licejaus dėsdytojų. Loutone, rytiniame Londono priemiestyje, grupė moterų – mokytojų, gydytojų, teisėjų, dvasininkų žmonos kreipėsi į Anglijos karalienę, prašydamos paremti peticiją, kurioje reikalaujama nutraukti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Japonijoje išsivystė platus pasiruošimas trečiajai „antiatominei” tarptautinei konferencijai. Indijos „parlamento tyrimų“ biuras, kuris yra Indijos parlamento narių visuomeninė organizacija, kreipėsi į visų pasaulio šalių parlamentų narius, ragindamas mobilizuoti viešąją nuomonę už atominio ginklo bandymų uždraudimą. Egipto spaudoje paskelbti mokslininkų, rašytojų, komercinių sluoksnių atstovų pareiškimai, kuriuose primygtinai reikalaujama nutraukti atominius sprogdinimus. Būdingas kasdieninio tokių reikalavimų srauto bruožas – jų ryžtingumas ir atominio ginklavimosi užmaskuoto legalizavimo mėginimų neigimas. Tikroji kova prieš atominį ginklą nesuderinama su pasiūlymais registruoti bandomuosius sprogdinimus arba nutraukti tik „stambesnių ir pavojingesnių ginklo rūšių” bandymus, kaip tai sugalvojo Amerikos laikraštis „Vašington Post”. Ryšium su tuo tarptautinė visuomenė vis daugiau dėmesio skiria Londone posėdžiaujančiam SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečiui. Praėjo beveik 3 savaitės nuo to laiko, kai pakomitetis po pertraukos vėl pradėjo savo posėdžius. Vakarų spauda, daugiausia Amerikos, teigė, kad per šią pertrauką laikas nebuvo sugaištas veltui, kad Vakarų valstybių vyriausybės spėjo apsvarstyti naujus Tarybų Sąjungos pasiūlymus, pateiktus balandžio 30 d., o JAV vyriausybė net nutarė žengti kažkokius „pasitiktinius žingsnius”, apie kuriuos ir turės Londone papasakoti JAV delegatas Stasenas. Bet Stasenas taip ir neišdėstė savo sąlygų. Pasak laikraščio „Niujork Taims”, tai įvyko todėl, jog jis iki šiol negalėjo pasiekti, „kad Vakarų sąjungininkai paremtų Amerikos pasiūlymus dėl nusiginklavimo”. Tačiau tikrosios Staseno tylėjimo priežasties reikia ieškoti kitur. Ji yra ta, kad JAV valdantieji sluoksniai ketina sudaryti vaizdą, jog jie pasiruošę žengti tam tikrus žingsnius nusiginklavimo srityje, bet tuo pačiu metu išvengti dalykiško nusiginklavimo klausimų svarstymo. JAV imperialistinės jėgos bijo bet kurios sėkmės Londono pakomitečio darbe. „Dabar rusai kalba apie nusiginklavimą taip rimtai, rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun”, jog kai kurie amerikiečiai sudreba, pagalvoję, kad tai įvyks”. Tuo metu, kai tautos laukia, kad jų vyriausybės nutrauktų ginklavimosi varžybas ir pašalintų atominio karo grėsmę, „kai kurie amerikiečiai” toliau vykdo veiksmus, aštrinančius bendrą tarptautinę padėtį. Jie sako karingas kalbas, organizuoja karines demonstracijas, reklamuojančias „Amerikos galią”, ištisomis serijomis bando atomines bombas ir vairuojamuosius reaktyvinius sviedinius, paverčia atominio ginklo poligonais svetimų šalių teritorijas, siunčia provokaciniais tikslais Amerikos karo laivus į Kinijos teritorinius vandenis, puoselėja planus lipdyti naujus agresyvius blokus, paklusnius Pentagonui. Šios Amerikos imperialistų intrigos su ypatinga jėga pasireiškė Viduržemio jūros rajone, kur „Eizenhauerio doktrina įgauna vis ryškesnius kontūrus. Egipto laikraščio „Al-Gumchurija” Niujorko korespondentas praneša apie tai, kad iš karto Vašingtone ir Beirute vedamos slaptos derybos dėl Amerikos karinių jūrų ir karinių oro bazių sudarymo Libano teritorijoje. Šios bazės – tai tik pirmieji Libano vaisiai, kuriuos davė „Eizenhauerio doktrina”, – ši priemonė Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų šalims paversti Jungtinių Valstybių kariniu strateginiu placdarmu. Tolesniuose JAV agresyviuose planuose Libanui skiriamas vaidmuo jungiančios grandies tarp Bagdado pakto šalių ir projektuojamo Viduržemio jūros bloko, kuriame Vašingtonas nori matyti Italiją, Ispaniją, Maroką, Tunisą ir Alžyrą. „Jungtinės Valstybės nutarė, – rašo Libano laikraštis „As-Siasa”, – išplėsti savo viešpatavimą su dolerio, karinio jūrų laivyno ir atominių bombų pagalba didžiulėje teritorijoje nuo Maroko iki Pakistano”. Agresyvių planų ruošimas ir jų realizavimas nuolat kursto militarizmą Jungtinėse Valstybėse ir duoda didžiulius pelnus karinės pramonės monopolijoms. Amerikos laikraščių pranešimu, per 18 mėnesių – nuo 1955 metų sausio mėnesio iki 1956 metų liepos mėnesio – į 100 Amerikos kompanijų ir jų dukterinių firmų, gavusių didžiausius karinius užsakymus, kasas perėjo 81,5 milijardo dolerių. Šių kompanijų sąrašo pirmoje vietoje yra milžiniškas aštunkojis – „Dženeral Motors”, gavęs užsakymą už 7 milijardus dolerių. Nuolatiniu karinių užsakymų didėjimu tiesiogiai suinteresuoti ir tie milijardieriai, kurie užima Jungtinėse Valstybėse vyriausybinius postus. Antai naujasis JAV finansų ministras Andersonas yra, kaip rašo Amerikos laikraštis „Deili Uorker”, „kalnakasybos imperijos” savininkas. Šioje „imperijoje” išgaunama urano ruda, gaminami „degalai” atominėms bomboms ir gaunamas nikelis, kurį plačiai vartoja atominės įmonės bei gamyklos, išleidžiančios reaktyvinius lėktuvus ir vairuojamuosius sviedinius. Stambiosios monopolijos, šie tikrieji Amerikos valdovai labiau negu ugnies bijo nusiginklavimo. Bet kurį mėginimą pagerinti tarptautinę atmosferą jie, visų pirma, laiko grėsme savo pačių interesams. Praėjusios savaitės įvykiai vėl patvirtino, kad dideliems taikos jėgų laimėjimams ir tautų siekimui užtikrinti taikų gyvenimą atkakliai priešinasi imperialistinės grupės, vis dar nenorinčios atsisakyti savo absurdiškų „pasaulinio viešpatavimo” idėjų. Palaužti šį priešinimąsi – visų taikingųjų tautų uždavinys.


Pranešimus apie tai, jog nepavyko JAV mėginimai paleisti dirbtinį Žemės palydovą. Stokholmo laikraščiai spausdina pirmame puslapyje didžiulėmis antraštėmis. „Pasaulinė spauda, amerikiečių pakviesta būti palydovo paleidimo liudytoja, — rašo laikraštis „Stokholms Tidningen”, — vietoj to pamatė milžinišką fiasko, kuris dar kartą stipriai priminė didžiulį rusų pranašumą”.


Omano partizanų veiksmai prieš kolonijinę anglų kariuomenę vis labiau plečiasi, sakoma telegramoje, kurią vakar gavo Omano imamato atstovybė Kaire. Omano partizanai, neseniai užpuolę du anglų karinius postus Nizvos ir al Avabio rajone, padarė anglams skaudžių nuostoli


V.Landsbergis „Ryškalas į rudens miglą” („Lietuvos aidas”, 1991.XII.3)

„Keturi Lietuvos laikraščiai, vieningai nepriklausomi ir prisirašę dar penktąjį, vakar paskelbė ultimatumą Vyriausybei - iki 11 valandos ryto! Opozicija lyg skelbia karą - mat siūlo dar „sėsti prie derybų stalo„ - ar nutarė išmėginti dar kokią ”streiko„ destabilizaciją? Gal keturių laikraščių negavę prenumeratoriai tada puls Vyriausybės rūmus, gal juos kas nors ves prie Parlamento? O gal žmonės tiesiog pailsės, mažiau beskaitydami purvų, nereikalaus iš tariamų „streikininkų” nė prenumeratos grąžinti. ”


Iš Varšuvos įspūdžių. Santykių su lenkais klausimas, prasidėjus deryboms, yra ypač aktualus. Mūsų pažiūros į susitaikymą su Lenkija yra visiems gerai žinomos: be Vilniaus niekad nebus pakenčiamų santykių su Varšuva. Kol Vilnius nėra grąžintas, tol galima kalbėti tiktai apie antraeilius dalykus, bet ir tai tik tiek, kiek tas nekenkia Lietuvos teisėms į Vilniaus sritį. Tokia yra mūsų, lietuvių, pažiūra į galimybes susitarti su lenkais. Bet čia kyla ir kitas klausimas, kaip gi žiūri lenkai į Lietuvą ir kaip jie sau vaizduojasi būsimuosius santykius? Lenkai sakosi norį susitarti su Lietuva ir gražiai kaimyniškai gyventi. Kadangi jų nuomone jokio Vilniaus klausimo nesą (Ambasadorių konferencija!), tad jie negalį suprasti, kodėl lietuviai nenori turėti diplomatinių ir konsuliarinių santykių su Lietuva. Juk, pasak jų, dabartinė padėtis kenkianti lietuviams, jei lietuviai, iš tikrųjų, rimtai maną apie Vilniaus atgavimą. Esą, įėjus į santykius, lietuviai gauna galimybės laisvai įvažiuoti į Vilniaus kraštą ir ten varyti savo darbą, tuo tarpu kai dabar, esant Vilniui atkirstam nuo nepriklausomos Lietuvos, jis galutinai būsias nulenkintas. Vienas lenkas man buvo užsiminęs ir apie tai, kad lenkų valdžia nieko neturėtų prieš tai, kad Vilniuj būtų atidarytas net lietuvių universitetas, žinoma, iki po santykių užmezgimo. Kaip matot, lenkų palankumas lietuviams yra nepaprastas: važinėkit, agituokit, norėkit Vilniaus, bet tik įeikit su mumis į santykius! Prie to dar lenkai prideda nesuskaitomas ekonomines gėrybes, kurios kristų iš dangaus Lietuvai, atidarius susisiekimą su Lenkija. Ir štai, nežiūrint viso to, lietuviai nė girdėti nenori apie santykius su Lenkija. Keistuoliai! Kad neatrodytume keistuoliais, turim rimtai pasvarstyti, ar iš tikrųjų lenkai taip nori susitarimo su nepriklausoma Lietuva, kaip kad jie sakosi. Deja, net trumpas nagrinėjimas verčia duoti į tai neigiamą atsakymą. Tad iš karto reikia pasakyti, kad lenkai niekad nenorėjo ir dabar nenori susitarimo su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe; jiems rūpi Lietuvą prijungti prie Lenkijos šiokia ar kitokia forma ir jie to siekė, siekia ir toliau sieks visokiomis priemonėmis. O tam irodyti, trumpai tariant, yra štai koki argumentai. Iš pradžių, santykių neužmezgimas per devynerius metus. Juk buvęs „karo stovis“ tarp abiejų valstybių buvo kaip tik naudingas ir reikalingas Lenkijai. Iš Lietuvos pusės „karo stovis“ reiškė protestą prieš grobuonišką Želigovskio žygį. Lenkijai „karo stovis“ reiškė preteksą pulti Lietuvą, jei tik būtų patogios sąlygos. „Lenkija yra stipresnė: ji gali pulti tada, kada jai bus naudinga“ - štai lenkų obalsis santykiuose su Lietuva. Ir todėl Lenkija taip ilgai saugojo tą „karo stovį“, vis turėdama vilties, kad galų gale ji gausianti laisvas rankas Lietuvos atžvilgiu. O belaukdama tos valandos, ji buvo karišku atžvilgiu pasiruošusi pulti kiekvieną momentą. Užkulisinė procedūra, kuria buvo panaikintas „karo stovis“ Ženevoj, rodo, kad lenkai buvo priversti atsisakyti nuo karo stovio“ kozirio, kaip nuo geros progos realizuoti „lietuviškus“ planus. Juk kitaip yra visiškai nesuprantama Pilsudskio gruodžio mėn. pereitais metais nemigos naktis, apie kurią jis iškilmingai pranešė pasauliui. Nelyginant Hamleto „to be or not to be“, Pilsudskio „mobilizuoti ar nenobilizuoti“ naktiniai galvojimai rodo, kad Lenkijai, iš šalies spaudžiamai, buvo gaila atsisakyti nuo geriausios galimybės anektuoti Lietuvą. Todėl „mobilizuoti ar nemobilizuoti“ buvo paskutinis apgalvojimas, ar pulti, ar nepulti. Bet išėjo nepulti, tik ne dėl Pilsudskio taikingumo, bet kad atsirado kitų veiksnių, kurie neleido Pilsudskiui mobilizacijos įvykdyti. Antras įrodymas – tai pasirinktoji lenkų taktika po gruodžio mėn. T. S-gos rezoliucijos, patariančios pradėti tiesiogines derybas. Derybų sąvoką lenkai supranta labai mefistofeliškai: derėkimės apie viską, bet tik ne apie pagrindinių klausimų išsprendimą. Ir štai kodėl. Panaikinus karo stovį, lenkai neteko vieno svarbaus argumento prieš Lietuvą. Pulti Lietuvą jie dabar taip lengvai negali. Tad jie ieško aplinkinių kelių, kurie yra toki. Lenkams yra daug patogiau, kad šiuo metu Lietuvą spaustų užsieniai ir T. S-ga neva dėl nenoro susitarti su Lenkija. Tuo tikslu lenkai yra išvystę milžinišką užsieniuose agitaciją. Jei spaudžia T. S-ga, lenkai išeina nekaltais avinėliais: matot, mes, lenkai, esain kantrūs, deramės, o tie nevidonai lietuviai vis nenori. Vilkindami susitarti su Lietuva ir nuolat piudydami, dėl savo materialinių išgaIių užsienius prieš Lietuvą, lenkai tikisi sulaukti valandėlės, kada jiems būtų duota galimybė padiktuoti Lietuvai savo sąlygos. Už nieką lenkai taip nepyksta, kaip kad už tai, kad lietuvių lenkų santykių problema yra virtusi tarptautiniu reikalu, o ne vietiniu, dviejų valstybių ginču. Lenkų politika visą laiką stengėsi išimti santykius su Lietuva iš tarptautinės plotmės, nes palikus vienas prieš vieną želigovskiados pakartojimas greitai, lenkų nuomone, privestų prie „taikos“. Taigi dabar lenkains ir svarbu tiek ilgai darybas tęsti ir vilkinti, siūlant nepriimtinus projektus, kad šio to sulaukus. Jei to lūkuriavimo metu iš Vokietijos lenkams pavyktų gauti savo vakarų sienų pripažinimą, arba jei kiltų vakarų intervencija prieš Sovietų Rusiją, tai lenkai visai kitaip kalbėtų su Lietuva. Ir laukdami tokios progos, lenkai rūpestingai vengia pasirašyti bet kokią sutartį su nepriklausoma Lietuva, kad paskiau vėliau nereikėtų jos laužyti, kaip kad atsitiko su Suvalkų sutartimi. Juk neveltui p. Holówko Kaune yra pareiškęs, kad nevisada lenkai darys kvailybes! Štai du faktai, kurie vaizdžiai pardo, kiek iš tikrųjų yra vertas lenkų skelbiamas oficiališkas taikingumas Lievos atžvilgiu. Rytoj duosim kitus lenkų imperializmo įrodymus.


Žiniomis iš Hankau, paleisti iš įvairių armijų kareiviai, susijungę su kitais gaivalais, sudarė komunistų kariuomenę ir užpuolę Leiyango miestą, kurį beveik visiškai sunaikino, išžudydami po baisiausių kankinimų gyventojus. Tarp kita ko jie sudegino 300 budistų vienuolių, kurie buvo užsidarę savo vienuolyne. Po žudynių ir plėšimų komunistai pasitraukė į Kwansi pusę. Paskutinėmis žiniomis, jie paėmę Kwaeiliną.


Radio žiniomis, vakar rytą prasidėjo 53 Tautų Sąjungos tarybos sesija. Darbai prasidėjo tarybos komiteto (į kurį įeina Procope, Adatci ir Dandurand) susirinkimu. Užvakar vakare Lugane įvyko pirmas pasimatymas vokiečių užsienių reikalų ministerio Stresemano su prancūzų užsienių reikalų ministeriu Briandu. Pasikalbėjimas užtruko 1 val. ir 15 minučių. Laikraščiai apie to pasimatymo reikšmę rašo labai nevienodai. Šios dienos prancūzų spaudos dalis pareiškia, kad per šį beveik pusantros valandos užtrukusį pasikalbėjimą ministeriai negalėjo pasitenkint vien tik savitarpio mandagumo pareiškimais. Manoma, kad buvo paliesti netik šios Tautų Sąjungos tarybos sesijos svarbiausi klausimai, bet ir kiti šiuo metu tarp Prancūzijos ir Vokietijos svarstomi klausimai. „Petit Parisien“ pareiškia, kad šiame pasikalbėjime visi šio momentu politiniai klausimai negalėjo būti išsemti, tačiau Stresemanas pasinaudojęs proga ir nusiskundęs dėl paskutinių Vokietijos susilauktų sunkumų iš santarvės valstybių pusės. Briandas į tai atsakęs, kad nuo paskutinio Tautų Sąjungos tarybos posėdžio neįvyko nieko, kas galėtų sukelti vokiečių nusiminimą. Priešingai, paskutiniuoju laiku pradėtos derybos reparacijų mokesčiams sureguliuoti žengiančios priekin ir netrukus galima laukti ekspertų komisijos paskyrimo. Pakol šis klausimas nebusiąs išspręstas esą negalima pradėti tartis dėl Reino krašto susitaikymo komisijos sudaryme. Beigdamas „Petit Parisien“ pareiškia, kad iš Briando veido, besišypsančio, išeinant jam iš Stresemano, esą galima spręsti, jog Briandas radęs Stresemaną sukalbamesniu, negu iš vokiečių spaudos balsų to galima buvę tikėtis ir kad jo įspūdis iš pasikalbėjimo buvo neblogas. Kitas laikraštis „Journal“ pareiškia priešingą nuomonę apie Briando pasikalbėjimą su Stresemanu. Pasak laikraščio, per tą pasimatymą buvę paliesti tik visai paprasti eiliniai klausimai tarp ilgą laiką nesimačiusių ministerių. Toliau tas laikraštis pareiškia, kad per šią sesiją bus svarstomi tik „skurdūs“ darbų tvarkoj numatyti klausimai. Kiti gi svarbūs tarp santarvės valstybių ir Vokietijos esantieji klausimai nebus per šią sesiją paliesti. Užvakar po piet prasidėję vizitai ir pasitarimai tarp atskirų delegacijų vakar buvo tęsiami; 10 val. į „Palas Hotel“ atvyko Briandas, prancūzų generalinio konsulo Ženevoj lydimas, tęsti užvakar pradėtą pasitarimą su Chamberlainu. Italų delegatas Grandi atsilankė pas tam pat „Palas Hotel“ apsistojusį rumunų atstovą Titulescu. Visi pasikalbėjimai 11 val. buvo pertraukti ir Tautų Sąjungos tarybos nariai nuvyko į sesijos atidarymą. Delegatų sferose kalbama, kad ispanų delegatas Paryžiui Quinones de Leon vakar vakare per pasikalbėjimą su generaliniu Tautų Sąjungos sekretorium Drummondu pakvietęs ispanų vyriausybės vardu Tautų Sąjungos tarybą ateinančiam kovo mėnesio posėdžiui į Madridą. Ši žinia dar nepatvirtinta. Vakar 11 val. Lugane Merkūrijaus salėj prasidėjo Tautų Sąjungos tarybos sesija. Neviešam posėdy buvo nustatyta šios sesijos dienotvarkė. Darbų tvarkoj numatyta 33 klausimai. Iš jų Europos taikai svarbus yra lietuvių lenkų konfliktas. Lietuvos ministeris pirmininkas Voldemaras numatė savo atvažiavimą į Lugano gruodžio 11 d. Šeštadienį vakare Lugano miestas buvo iliuminuotas. Tą vakarą atvažiavo generalinis Tautų Sąjungos sekretorius sir Eric Drummond su kitais aukštesniais Tautų Sąjungos sekretoriato valdininkais. Tuo pat traukiniu atvažiavo ir Japonų atstovas Adatci. Užvakar Lugane įvyko visa eilė preliminarinių pasitarimų tarp atskirų delegacijų. Čia manoma, kad šios Tautų Sąjungos tarybos sesijos metu bus svarstomos ekonominio ir finansinio kai kurių valstybių konsolidavimosi problemos. Manoma, kad Vengrija užtrauksianti stambią užsienio paskolą.


Draugai deputatai! Svarstant Aukščiausiojoje Taryboje svarbius Tarybų Lietuvos liaudies ūkio išvystymo, Valstybinio biudžeto ir kitus klausimus, negalima neprisiminti tų įžymiųjų įvykių, kurie buvo prieš 40 metų, kai Rusijos darbo liaudis — darbininkai, valstiečiai ir kareiviai, bolševikų partijos vadovaujami, nuvertė caro valdžią. Ilga ir sunki buvo kova prieš caro patvaldystę, tą atšiauriausią despotizmo ir sauvalės, juodos reakcijos, tautų engimo ir baisios priespaudos tvirtovę. Daugelis revoliucionierių kartų turėjo išeiti kovų ir kančių, kalėjimų ir ištrėmimų, katorgos ir mirties kelią, kol buvo pasiekta toji pergalė. Ant buvusios caro Rusijos griuvėsių susikūrė naujo tipo valstybė, socialistinė valstybė — Tarybų Sąjunga. Ją sudaro laisvos ir lygiateisės tautos, susijungusios Komunistų partijos nuosekliosios nacionalinės politikos dėsnių pagrindu. Vieninteliu tos valstybės šeimininku yra draugiškos darbininkų ir valstiečių klasės, išsivadavusios iš eksploatatorinių klasių jungo, įkūrusios iš esmės naują socialistinę visuomenę, nežinančią klasinių prieštaravimų, besiremiančią savo išsivystyme pačia pažangiausia marksizmo-leninizmo ideologija. Tarybų Sąjungos politinės ir visuomeninės santvarkos tvirtumas bei jos ekonominis pajėgumas išlaikė visus išbandymus, kurių sunkiausias buvo Didysis Tėvynės karas prieš hitlerinius grobikus. Šiandien apie Tarybų Sąjungą susitelkė milžiniška liaudies demokratinių valstybių stovykla. Ši stovykla su 900 milijonų gyventojų dabar yra galingiausioji jėga. Į ją viltį deda visa taiką mylinti ir pažangos siekianti žmonija. Minint caro valdžios nuvertimo 40-ąsias metines verta priminti apie poziciją tų lietuviškų buržuazinių - nacionalistinių sluoksnių, kurie dabar, besiblaškydami po svetimus kraštus, pavirtę atvirais reakcijos samdiniais, šmeižia tarybinę santvarką, o patys mėgsta dangstytis „demokratų” ir kitomis panašiomis skraistėmis. Kova prieš carizmą XIX šimtmetyje Lietuvoje reiškėsi įvairiomis formomis — per 1831 metų „krakusmetį”, per 1863 metų valstiečių sukilimą, vėliau nacionalinio išvadavimo judėjimo metu ir ypač išsivysčius darbininkų judėjimui. Visi, kurie anuo metu buvo šviesos ir pažangos pozicijose, aiškiai matė, kad, tik nuvertus carizmą, kartu su kitomis Rusijos tautomis laisvę galės įgyti ir lietuvių tauta. Tuo tarpu reakcinė buržuazija, klerikalai, ilgai žiūrėję su panieka į lietuvių tautą, į jos kalbą, skelbė, kad aukščiau visa ko turi būti ištikimybė bažnyčiai ir carui. Štai 1896 metų „Tėvynės sargas” Nr. 4 rašė: „Niekada neaukokime katalikystės dėl gero tėvynės”. O kai revoliucinis judėjimas prieš carizmą ėmė vis aiškiau reikštis, dvarininkai ir miesto buržuazija, išsigandę pirmųjų revoliucijos griaustinių, skubėjo remti carizmą, kaip savo globėją. Katalikų „Tėvynės sargas”, reikšdamas tas nuotaikas, 1896 m. Nr. 6 rašė: „Mes maskolių carą iki kaulo smegenų pripažįstame”. Lygiai taip pat, kaip caro žandarai, „Tėvynės sargas” kovojo prieš socialdemokratus, kurie vedė propagandą prieš carizmą, platino nelegalią spaudą, reikalavo Lietuvai laisvės. Štai kaip 1900 m. „Tėvynės sargo” Nr. 12 buvo rašoma: „Politišką Lietuvos neprigulmystę skaitome už tuščią svajonę ir prieš aną atvirai protestuojame” (pabraukta „T. S.”). Šlykštus buvo katalikų reakcinės dvasiškijos elgesys 1905—1907 metų revoliucijos metu. Ji atvirai ėjo prieš sukilusius Lietuvos darbininkus ir valstiečius, remdama caro valdžią. Pralotas Antanavičius ne tik kad iškeikė revoliucionierius, kovojusius prieš caro valdžią, bet savo aplinkraštyje ragino išdavinėti juos policijai, grasindamas atskirti nuo bažnyčios tuos, kurie to nedarys. Žinomas yra praloto Dambrausko posakis, kad lietuviai esą įnamiai dideliuose caro namuose ir turį laikytis ramiai, netriukšmauti. Ir taip visa eilė klerikalų bei reakcijos veikėjų toje sunkioje kovoje prieš carizmą, kovoje už Lietuvos liaudies laisvę ėjo kartu su carizmu, ėjo prieš liaudį. Tą pat reakcionieriai ir klerikalai darė ir vėliau, vokiškosios okupacijos metu, remdami kaizerį Vilhelmą, prašydami jo malonės įsteigti Lietuvoje karalystę su karaliumi vokiečių princu Urachu. O kai Lietuvos liaudis 1918 metais pradėjo kurti savo laisvą Tarybų Lietuvą, lietuviškoji klerikalinė buržuazija kartu su menševikais ir liaudininkais šaukėsi į pagalbą viso pasaulio reakcionierius, kad tik išgelbėtų buržuaziją, apgintų ją nuo Lietuvos liaudies. Visa tai reikia priminti tiems, kurie dabar dedasi Lietuvos laisvės gynėjais, tiems, kurie, negalėję išgelbėti carizmo, suskubo atrasti jo pakaitalą — fašizmą, o taip pat jų ištikimiems liokajams ir klapčiukams, kuriais virto „socialistų” vardais besidangstą oportunistai. Tarybų Lietuva, laisvoji darbininkų ir valstiečių respublika, pilnateisė didžiosios Tarybų Sąjungos dalis, yra įkūnijimas tų laisvės ir nepriklausomybės svajonių ir siekimų, dėl kurių kovojo tikrieji Lietuvos patriotai, pažangiausi lietuvių tautos žmonės, istikimiausi kovotojai dėl darbo žmonių gerovės. Lietuvių tauta yra ne koks įnamis, bet pilnateisis ir lygiateisis šeimininkas didžiulėje Tarybų Sąjungos broliškų tarybinių tautų šeimoje. Lietuvių tautos atstovai dalyvauja aukščiausiosios valdžios organuose, sprendžiančiuose įvairius Tarybų valstybės vidaus bei užsienio gyvenimo klausimus. Tarybų Lietuva yra tikrasis lietuvių tautos pažangiųjų tradicijų įpėdinis ir tęsėjas. Dėl to visiškai suprantamas tas didžiulis vieningumas ir susitelkimas apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, kuriuos Lietuvos liaudis išreiškia per tokias politines kampanijas, kaip rinkimai, o taip pat savo kasdieniniu darbu, skirtu liaudies gerovei pakelti ir tarybinei valstybei stiprinti. Kaip tik neseniai, kovo 3 d., Lietuvos darbo žmonės rinko rajonų, miestų, apylinkių ir gyvenviečių Darbo žmonių deputatų tarybas. Visi mes buvome liudininkais to, su kokiu dideliu politiniu pakilimu ir vieningumu praėjo šie rinkimai. Tai yra naujas tarybinės santvarkos laimėjimas. Šimtai tūkstančių piliečių buvo aktyviais rinkimų organizacinio darbo dalyviais — apygardinių arba balsavimo komisijų nariai, agitatoriai. Iš viso į vietines Tarybas išrinkta 26.383 deputatai, tiesioginiai liaudies atstovais, per kuriuos Lietuvos darbo žmonės vykdys savo valią pagrindiniuose tarybinės valdžios organuose — Tarybose. Šiuose rinkimuose respublikos gyventojų dalyvavo dar daugiau negu 1955 metais. Dalyvavusių rinkimuose įspūdžiai ir laikraščiuose atspausdinti aprašymai iškelia giliai jaudinančių vaizdų. Šiuose rinkimuose pirmą kartą dalyvavo lietuviai, grįžusieji iš užsienio. Jų jausmus geriausiai išreiškė Kapsuko mieste balsavęs lietuvis Romualdas Mulokas, kuris sugrįžo iš Pietų Amerikos. Rinkiminiame biuletenyje jis įrašė: „Pirmą sykį man tenka dalyvauti rinkimuose Tarybų Lietuvoje. Esu didžiai patenkintas tokia teisinga demokratine tvarka. Galiu pasakyti, kad tai viena teisingiausių rinkimų formų, kiek man teko matyti savo gyvenime. Gerbiami draugai deputatai, širdingai balsuoju už jus visus, su draugišku džiaugsmu linkiu kuo geriausios sėkmės kurti taikų visuomeninį darbą liaudies labui ir naujosios kartos ateičiai”. Naujai išrinktosios Darbo žmonių deputatų tarybos jau pradeda savo darbą. Daugelis jų jau sušaukė pirmąsias savo sesijas. Norisi išreikšti pageidavimą, kad visi išrinktieji deputatai aktyviai prisidėtų prie Tarybų darbo pagerinimo ir dar didesnio jo suaktyvinimo. Darbo žmonių deputatų tarybos, šie demokratiškiausieji pasaulyje organai, darbo liaudies masių išrinkti organai, turi ir gali žymiai paspartinti partijos ir vyriausybės iškeltų uždavinių, kuriais siekiama pakelti darbo žmonių gerovę, pagerinti visą mūsų ūkinį ir kultūrinį darbą, išsprendimą. Tiktai tuo atveju, jei Darbo žmonių deputatų tarybos tinkamai atliks savo pareigas, eis tarybinės demokratijos keliu, darbo masių priešakyje, rupinsis suaktyvinti ir itraukti i kürybinį valstybės darbą plačiausius darbo žmonių sluoksnius, visą savo dėmesį skirs liaudies intaresams, tik tuo atveju susilauksime vis naujų laimėjimų socializmo statyboje. TSRS Aukščiausiosios Tarybos VI sesija priėmė eilę nutarimų, turinčių didelę reikšmę stiprinant tarybinių nacionalinių respublikų valstybingumą, nuosekliai vykdant lenininę partijos nacionalinę politiką. Praplėsta apimtis ūkio ir kultūros statybos klausimų, kuriuos dabar tiesioginiai sprendžia sąjunginių respublikų Ministrų Tarybos. Respublikų žiniai perduotas didelis skaičius pramonės įmonių ir pramonės šakų, kurios anksčiau buvo bendrasąjunginių organų žinioje. TSRS Aukščiausioji Taryba taip pat apsvarstė ir išsprendė eilę klausimų, susijusių su sąjunginių respublikų suverenumo stiprinimu. Visiškai sąjunginių respublikų kompetencijai pavedamas savo teritorinio - administracinio padalinimo ir sutvarkymo klausimų sprendimas, sričių, kraštų sudarymas. Sąjunginių respublikų pavaldumui pavedama teismų santvarkos ir teisenos įstatymų leidybą, civilinių ir baudžiamųjų kodeksų priėmimas. Tai žymiai padės pagerinti įstatymų leidimą respublikoje, labiau priartins įstatymus prie gyvenimo, galės atidžiau atsižvelgti į kiekvienos respublikos ypatybes ir specifiką. Svarbiausią reikšmę toliau vystant sąjunginių respublikų ekonomiką ir kultūrą turės naujai sudarytoji Tautybių Tarybos Ekonominė komisija, kurioje atstovaujamos visos sąjunginės respublikos. TSRS Aukščiausiosios Tarybos VI sesijos nutarimai išplaukia iš partijos XX suvažiavimo nurodymų toliau didinti vietos valdžios organų savarankiškumą ir iniciatyvą sprendžiant ūkinės ir kultūrinės statybos klausimus, plėsti tarybinių respublikų suverenumą, toliau vystyti socialistinę demokratiją. Labai svarbūs nutarimai, kuriuos priėmė TSKP CK vasario Plenumas apie tolesnį pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimą. Naujas vadovavimo metodas, pagrįstas demokratinio centralizmo dėsniu, leis daugiau pasireikšti vietinei iniciatyvai, pakels vietos organų atsakomybę. Nuolatinė pažanga visose gyvenimo srityse — dėsningas tarybinio gyvenimo reiškinys. Mes visi tiek apsipratome su nuolatiniu tarybinės ekonomikos ir kultūros kilimu, kad daugelio net nestebina tas kilimas, kaip nestebina saulės tekėjimas, o tuo tarpu stebėtis yra kuo. Tikrai, ar negalima stebėtis, kad per tokį trumpą laiką Lietuvos vidurinėse mokyklose mokinių skaičius išaugo nuo 25.000 iki 250.000, studentų — nuo 4.000 iki beveik 24.000! Nepaprastai praplito taip pat sveikatos apsaugos įstaigų, ligoninių, ambulatorijų, gimdymo namų, bibliotekų bei klubų-skaityklų, kultūros namų skaičius. Gyvenant buržuazinės santvarkos metų tempais tokio kultūros švietimo įstaigų išsiplėtimą galima būtų buvę pasiekti, gal būt, tik per 100 metų. Iš kurgi taip praturtėjo Lietuva, kad taip sparčiai sugeba vystyti liaudies kultūrą, kelti darbo žmonių gerovę? Tai ir yra tarybinės santvarkos nuopelnas, didžio ūkinio persitvarkymo rezultatas. Juk valdant buržuazijai Lietuvą, liaudies kultūros, švietimo, meno, sveikatos kėlimo reikalams tekdavo tik trupiniai nuo kapitalistų stalo, o liūto dalis — pelnas iš prekybos, pramonės, dvarų ir kitų ūkio šakų patekdavo į kapitalistų kišenę. Šiuo metu šis pelnas eina ne į dykaduonių kišenę, bet darbininkų - valstiečių valstybės iždą, kur jis naudojamas liaudies gerovei, kultūrai, sveikatai kelti. Vyresnioji karta dar prisimena tuos laikus, kai ekonomika blaškėsi, pergyvendavo staigius smukimus — gilias krizes, kurios dar labiau nuskurdindavo milijonines darbo žmonių mases. Tai buvo buržuazinės priespaudos metais, ypač prasidėjus 1929—1930 metų krizei. Paskutiniais buržuazijos diktatūros metais biudžeto išlaidos buvo sumažintos visoms ministerijoms, išskyrus vieną — Vidaus reikalų ministeriją, kuriai buržuazija padidino asignavimus nuo 31 mln. (1938 m.) iki 37 mln. (1939 m.). Taip iš darbo liaudies išplėšti kruvini centai buvo skiriami tos liaudies budeliams — žvalgybininkams ir policijai, kalėjimams, koncentracijos stovykloms išlaikyti. Buržuaziniame biudžete socialinio aprūpinimo reikalams buvo skiriama tik 1,5 milijono litų, o policijai — 16,5 milijono. Tai buvo natūralu, nes buržuazija stengėsi aprūpinti tiktai save. Tarybų Lietuvos biudžete socialiniam aprūpinimui numatytos žymios lėšos. Jos šiemet išaugo beveik dvigubai palyginti su praeitais metais ir pasiekė 146,5 milijono rublių. Tai padaryta ryšium su žymiu pensijų padidinimu pagal 1956 m. įstatymą, kurį taip džiaugsmingai sutiko visi tarybiniai žmonės: ir tie, kurie jau gauna padidintas pensijas, ir tie, kurie dar dirba, bet gali būti ramūs dėl savo senatvės. Žymiai šiais metais biudžetas padidėja dalinai dėl to, kad eilė įmonių bei įstaigų iš sąjunginės priklausomybės perduodamos respublikinei. Tai valstybės sustiprinimo, išplėtimo rezultatas. Mūsų biudžetas kasmet auga dėl to, kad dėsningai auga gamybinės jėgos, didėja socialistinės pramonės ir žemės ūkio produkcija. Drg. Laurinaičio ir drg. Drobnio pranešimuose daug vietos užėmė respublikinės ir vietinės pramonės išvystymo klausimai. Pramonės, ypač sunkiosios, pirmenybinis vaidmuo aiškus. Tačiau mūsų respublikoje svarbiausias klausimas tebėra žemės ūkis. Tai yra ne tik todėl, kad didžioji respublikos gyventojų dalis dirba žemės ūkyje, bet ir dėl to, kad žemės ūkis gamina maisto produktus. Tačiau čia dar yra didelio atsilikimo, nors ir turima didžiausių rezervų. „Daugiau grūdų, mėsos, pieno ir kitų produktų” — štai aktualus šūkis, kurį kelia mūsų Partija ir Vyriausybė. Kaip daug šiam klausimui skiriama dėmesio, liudija ir drg. N. S. Chruščiovo kalba Krasnodaro krašto žemės ūkio darbuotojų pasitarime. Pranešimuose ir diskusijose buvo nurodyti nemaži laimėjimai, kuriuos pasiekė mūsų kolūkiečiai, tarybinių ūkių ir MTS darbuotojai. Ypač pastaruoju metu padidėjo pieno gamyba. Kokią didelę reikšmę turi tai, supranta ir jaučia visi respublikos gyventojai, pasirodžius parduotuvėse žymiai daugiau pieno produktų. Vadinasi, žemės ūkio laimėjimai tuojau pakelia ne tiktai pačių tiesioginių maisto produktų gamintojų, bet ir visų respublikos gyventojų gerovę. Kolūkiečiai gavo didesnį atlyginimą už darbadienį, kolūkiai sustiprėjo ekonomiškai. Palyginti su praeitais metais pakilo visi žemės ūkio rodikliai. Atskiruose kolūkiuose ir rajonuose jie pakilo net 1,5—2 kartus. Kapsuko rajone vidutiniškai iš vienos karvės per metus primelžta 2.164 kg pieno. Šis faktas rodo, kad respublikoje yra didelės galimybės didinti pieno produkciją. Dar didesnės galimybės yra didinti mėsos, ypač kiaulienos, gamybą. Mūsų kolūkiečiai turi pakankamai patyrimo auginti bekonus, reikia tik energingiau šį reikalą organizuoti. Daugelis kolūkių jau pradėjo kultūrinti pievas. Tai yra didžiausi rezervai šieno gavimui padidinti. Dar ne visi rajonai pakankamai turi daugiamečių žolių, kurių pasėlių išplėtimas duoda ir pašaro, ir gerina dirvos strukturą. Tenka atkreipti dėmesį į tai, kad mūsų liaudies ūkio plano, mūsų biudžeto sėkmingas vykdymas, visos respublikos gyventojų gerovės kėlimas priklausys nuo to, kaip greitai mes sugebėsime pakelti žemės ūkio produkciją. Reikia, kad pieno ir mėsos produkcijos didinimas, žemės ūkio kultūrų derlingumo kėlimas, kolūkių stiprinimas pasidarytų visų mūsų gyvybinis ir pirmaeilis uždavinys. Ir mūsų, kaip deputatų, veikla, ir spauda, ir radijas, ir mūsų literatūra — visa turi žymiai daugiau padėti vykdant šį uždavinį. Tai mūsų garbės reikalas, tai svarbiausias uždavinys, kurį išsprendę mes atsistosime priešakinių tarybinių respublikų gretose. Artėjančios įžymiosios metinės — Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osios metinės tegul įkvepia mūsų darbo žmones dar spartesniam darbui visose srityse, kad naujais, didžiais laimėjimais sutiktume šią garbingą liaudies pergalės minėjimo šventę. (Plojimai).


Vakar Lietuvos atstovybėje Maskvoje prasidėjo Lietuvos ir Rusijos derybų delegacijų narių ir ekspertų susitikimas. Lietuvos reikalų patikėtinis Maskvoje E.Bičkauskas BNS korespondentui pasakė, kad tai yra paruošiamasis darbo susitikimas prieš rugsėjo aštuntą dieną numatytą V.Landsbergio ir B.Jelcino susitikimą. Lietuvos atstovams vadovauja Parlamento pirmininko pavaduotojas Č.Stankevičius, Rusijos - pasiuntinys V.Isakovas. Kaip BNS korespondentui pasakė delegacijos narys S.Pečeliūnas, svarstomi dokumentai, susiję su Rusijos kariuomenės išvedimu. Pasak jo, V.Landsbergio ir B.Jelcino susitikimui bus parengti vienas arba du dokumentai dėl armijos išvedimo. E.Bičkauskas buvo konkretesnis ir pasakė, kad rengiamas kariuomenės išvedimo grafikas bei susitarimas dėl bendrųjų armijos išvedimo sąlygų.


Naujas žingsnis kolūkių ir kolūkiečių gerovės kėlime

MŪSŲ respublikos žemdirbiai su džiaugsmu sutiko neseniai paskelbtus TSKP Centro Komiteto ir TSR Sąjungos Ministrų Tarybos nutarimus „Dėl Žemės ūkio artelės įstatų ir tolesnio kolūkiečių iniciatyvos vystymo organizuojant kolūkinę gamybą ir tvarkant artelės reikalus“ ir „Dėl mėnesinio kolūkiečių avansavimo ir darbo papildomo apmokėjimo kolūkiuose“. Šiuose didelės reikšmės dokumentuose dar kartą išreiškiamas Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės nuolatinis rūpinimasis tolesniu žemės ūkio vystymu, kolūkiečių materialinės gerovės kėlimu. Jie atveria plačias perspektyvas visokeriopai didinti visų žemės ūkio šakų produktyvumą, toliau sustiprinti žemės ūkio arteles organizaciniai-ūkiniai. Kolūkiečių asmeninės iniciatyvos skatinimas, materialinio suinteresuotumo principo taikymas atpalaiduos naujas kolūkiečių kūrybines jėgas, įneš į žemės ūkio artelių gyvenimą daug gyvumo, sveikų ir gerų naujovių. Didelis vaidmuo aiškinant kolūkiečiams šiuos nepaprastai svarbios reikšmės dokumentus tenka komjaunimo organizacijoms. Šiomis dienomis kaimo komjaunuoliai turi būti mūsų brangiosios Komunistų partijos politikos žemės ūkyje karštais propaguotojais ir vykdytojais. Sąžiningą ir darbštų kolūkietį jau seniai jaudina tai, kad tinginiai, kurie beveik nieko nedirba kolūkyje, turi nemažus sodybinius sklypus, naudojasi kolūkio ganyklomis ir kitomis kolūkiečiams numatytomis lengvatomis. Tai, aišku, trukdė stiprinti kolūkius organizaciniai ir ūkiniai. Dabar patys kolūkiečiai nuspręs, kokio dydžio duoti pasodybinius sklypus. Tai darydami, be abejo, jie atsižvelgs, kaip dirba tas ar kitas kolūkietis. Mūsų respublikos kolūkiuose dar yra nemaža tokių kolūkiečių, kurie beveik neturi jokių ryšių su kolūkiu, išskyrus tik tai, kad naudojasi kolūkio teikiamomis gerovėmis. Reikia pripažinti, kad jų tarpe yra nemažai jaunuolių ir net komjaunuolių. Jie nesupranta, kad pilnutinai kolūkiečių materialines reikmes galima patenkinti tik visokeriopai stiprinant visuomeninį ūkį, o pasodybinis sklypas turi būti tik pagalbinio charakterio. Juk pagalbinis ūkis reikalingas tik tol, kol visuomeninis ūkis dar nepakankamai sustiprėjęs. Kaimo komjaunuolių uždavinys – vesti platų auklėjimo darbą, kad mūsų kolūkiuose neliktų nė vieno kolūkiečio, nedirbančio naudingo darbo savo žemės ūkio artelėje, kad kolūkiečiai teisingai suprastų materialinio suinteresuotumo principus. Iki šiol kolūkiečiai žemės ūkio artelės reikalus tvarkė, vadovaudamiesi Pavyzdiniais įstatais, kurie buvo priimti Antrajame visasąjunginiame kolūkiečių suvažiavime. Nuo to laiko praėjo daugiau kaip dvidešimt metų. Todėl natūralu, kad, kaime per tą laiką įvykus dideliems pakitimams ir atsižvelgiant į turtingą kolūkinio gyvenimo darbo patirtį, Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė rado reikalą įvesti naują žemės ūkio planavimo sistemą, skatinančią kolūkių ir kolūkiečių iniciatyvą. Nauji partijos ir vyriausybės dokumentai kolūkinio gyvenimo klausimais suteikia kolūkiams galimybę patiems spręsti visus klausimus, susijusius su tolesniu artelių organizaciniu ir ūkiniu sustiprėjimu. Dabar patys kolūkiečiai visuotiniuose susirinkimuose nutars, koks turi būti kolūkiečių darbadienių minimumas, koks sodybinių sklypų dydis, kiek galima laikyti gyvulių savo reikalams ir kt. Organizuodami tolesnę kolūkio veiklą, numatydami jo vystymosi perspektyvas, kolūkiečiai rimtai atsižvelgs į nueito kelio patyrimą, konkrečias gyvenimo ir gamybos sąlygas, nuolat vadovausis partijos ir vyriausybės nurodymais, kad svarbiausias kolūkiečių materialinės ir kultūrinės gerovės šaltinis – smarkiai išvystytas ir turtingas visuomeninis ūkis. Pirmaujančių kolūkių patyrimas rodo, kad žymiai pažangesnė ir labiau skatinanti kolūkiečius gerai dirbti yra mėnesinio apmokėjimo už darbadienius sistema. TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos nutarimas „Dėl mėnesinio kolūkiečių avansavimo ir darbo papildomo apmokėjimo kolūkiuose“ rekomenduoja taikyti šią save pilnai pateisinusią apmokėjimo sistemą. Šis nutarimas taip pat rekomenduoja kolūkiams patiems spręsti klausimus, susijusius su papildomo apmokėjimo už įvairius darbus tvarka. Kaip matome, kolūkiečiai, kolūkiai gauna naujas teises. Visa tai reikalauja vis didesnio kolūkiečių aktyvumo ir sąmoningumo. Visose kolūkinio gyvenimo srityse aktyviausiai dalyvauti turi mūsų šaunusis jaunimas ir visų pirma - komjaunuoliai, kurie visuomet buvo, yra ir bus patikimiausias partijos pagalbininkas. Naujuose partijos ir vyriausybės dokumentuose kolūkiečiai mato tolesnio kolūkių suklestėjimo ir asmeninių poreikių patenkinimo laidą. Šie nutarimai padės žemės ūkio darbuotojams įgyvendinti TSKP XX suvažiavime iškeltus uždavinius - per artimiausius metus pasiekti žemės ūkio produktų gausumą. Nėra abejonės, kad mūsų respublikos komjaunuoliai atiduos visas savo jėgas, kad šie didingi planai virstų tikrove.


Praėjo daugiau kaip savaitė nuo tos dienos, kai buvo paskelbtas TSRS Užsienio reikalų ministerijos pareiškimas dėl „Euratomo” ir „bendrosios rinkos” sudarymo planų. Tačiau iki šiol oficialieji sluoksniai tų šalių, kurioms adresuoti Tarybų Sąjungos pasiūlymai dėl bendraeuropinio bendradarbiavimo ekonomikos ir taikaus atominės energijos naudojimo srityje, nepareiškė savo pažiūros į juos. O kai dėl Vakarų spaudos, kuri yra tų sluoksnių garsiakalbis, tai ji parodė aiškią tendenciją nutylėti Tarybų Sąjungos pasiūlymus. Kai kurie Vakarų Europos ir Amerikos laikraščių apžvalgininkai ir nemažai politinių veikėjų, perskaitę URM pareiškimą, iš papratimo sušuko: „Propaganda!” Taip kitų tarpe pasielgė didelio Anglijos buržuazinio laikraščio „Observer” apžvalgininkas. Tokio manevro, kaip yra žinoma, Vakarų spauda ir diplomatija griebiasi kiekvieną kartą, kai jos neturi ką atsakyti iš esmės arba kai reikia užmaskuoti tą faktą, jog jos neturi net nieko panašaus į argumentus. Teisingumo dėlei reikia pasakyti, kad kai kurie spaudos organai nutarė, jog jie negali taip primityviai numoti į Tarybų Sąjungos pasiūlymus. Tie laikraščiai mėgina parinkti argumentus, kuriais būtų galima pateisinti atsisakymą priimti Tarybų Sąjungos pasiūlymus. Bet kokie yra tie argumentai? Kai kurie komentatoriai teigia, kad TSRS Užsienio reikalų ministerijos pareiškimu, esą, mėginama „paskutiniu momentu” sutrukdyti pasirašyti „Euratomo” ir „bendrosios rinkos” susitarimą (pasirašymo ceremonija turi įvykti Romoje kovo 25 d.). Tokius pat teigimus, agentūros Frans Pres pranešimu, skelbia Vakarų Vokietijos oficialieji sluoksniai. Tačiau jų autoriai negali nežinoti, kad Tarybinė vyriausybė ne pirmą kartą ir ne „paskutiniu momentu”, kaip jie išsireiškia, kėlė pasiūlymus organizuoti tikrą bendraeuropinį bendradarbiavimą. Įvyksianti SNO Ekonominės komisijos Europai 12-oji sesija turės apsvarstyti dar pereitoje jos sesijoje (pereitų metų balandžio mėnesį) pateiktus Tarybų Sąjungos pasiūlymus sudaryti „Bendraeuropinį ekonominio bendradarbiavimo susitarimą”. Kai dėl taikaus atominės energijos naudojimo, tai Tarybų Sąjunga ne kartą kėlė klausimą, kad šiais tikslais turi būti suvienytos visų Europos valstybių pastangos. Yra žinoma, jog Maskvoje 1956 metų kovo 26 d. buvo pasirašytas susitarimas dėl Jungtinio branduolinių tyrimų instituto organizavimo, pripažinus būtinumą įvairių šalių mokslininkams bendradarbiauti, vykdant teorinius ir eksperimentinius tyrimus branduolinės fizikos srityje, kad būtų galima plačiau naudoti atominę energiją taikiais tikslais. To vienuolikos Europos ir Azijos valstybių pasirašyto susitarimo trečiasis straipsnis numato, kad branduolinių tyrimų instituto darbe gali dalyvauti kitos valstybės, jeigu jos sutiks su jo tikslais ir uždavinias. Organizuoti bendraeuropinį bendradarbiavimą naudojant atominę energiją taikiais tikslais buvo siekiama ir Tarybų Sąjungos pasiūlymais, kurie buvo pateikti 1956 metų balandžio mėnesį SNO Ekonominės komisijos Europai 11-oje sesijoje. Pereitų metų liepos 12 d. Tarybinė vyriausybė pasiūlė sušaukti Europos šalių konferenciją, kuri apsvarstytų klausimą dėl bendraeuropinės taikaus atominės energijos naudojimo organizacijos įsteigimo. Kyla klausimas, ko gi yra verti po šių faktų Vakarų spaudos teigimai apie „tarybinę propagandą”? Juos galima įvertinti tiktai kaip tyčia padarytą tikrosios reikalų padėties iškraipymą. Negalima laikyti rimtais ir tokių „argumentų”, kokie yra kai kurių Bonos vyriausybinių sluoksnių atstovų teigimai, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymais, esą, siekiama „diskredituoti visus planus, kurie turi užtikrinti politinį ir ekonomini Europos suvienijimą”. Kaip tik taip, agentūros DPA pranešimu, pareiškiama Bonos vyriausybiniuose sluoksniuose. Sunku sugalvoti melagingesnį, tolimesnį tikrovei argumentą. „Euratomo ir bendrosios rinkos” sudarymas, kadangi visi numatomi šių susivienijimų dalyviai yra uždaros agresyvios NATO karinės grupuotės nariai, neišvengiamai sukels anaiptol ne Europos „suvienijimą”, o tiktai tolesnį jos suskilimą. Abiejų planų įgyvendinimas taip pat toliau susilpnins Prancūzijos, Italijos, Belgijos, Olandijos ir Liuksemburgo ekonomines bei politines pozicijas, sustiprins tų Vakarų Vokietijos monopolijų, kurios yra glaudžiai susijusios su Amerikos monopolijomis, viešpataujantį vaidmenį Vakarų Europoje. Kartu „bendroji rinka” ir „Euratomas” sukelia rimtą pavojų bendriesiems vokiečių nacionaliniams interesams, nes jie sudarytų naują kliūtį, trukdančią suvienyti Vokietiją. Tai mato ir pripažįsta žymi dalis Vakarų Vokietijos buržuazinių veikėjų. Pavyzdžiui, laisvoji demokratų partija paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad „Euratomo” ir bendrosios rinkos susitarimas „dar labiau suskaldo Europą ir apsunkina Vokietijos suvienijimą”. Aplamai, Vakaruose paskelbtų atgarsių į Tarybų Sąjungos pareiškimą analizė rodo, kad niekas iš Vakarų valdančiųjų sluoksnių atstovų nesugebėjo iškelti nė vieno argumento, kuriuo būtų galima pateisinti atsisakymą priimti naujuosius mūsų šalies pasiūlymus. Mėginama aplenkti juos, jų nepastebėti. Bet Tarybų Sąjungos pozicija yra tokia, kad į ją negalima nei numoti ranka, nei jos nutylėti. Atsisakymas priimti TSRS URM pareiškime iškeltą praktinę programą, kaip organizuoti ekonominį bendradarbiavimą ir bendradarbiavimą taikiai naudojant atominę energiją bendraeuropiniu pagrindu, dar kartą parodys Europos tautoms, kad „Euratomo” ir „bendrosios rinkos” sudarymo planų įkvėpėjai siekia tikslų, kurie neturi nieko bendro nei su ekonominio bendradarbiavimo organizavimu, nei su taikiu atominės energijos naudojimu.