TASS-o koresp. J. Borisovas praneša: Adenaueris ketina atsistatydinti iš kanclerio posto ateinančių metų rudenį. Apie tai šiandien oficialiai paskelbė specialiame KDS/SKS parlamentinės frakcijos posėdyje Bonoje frakcijos pirmininkas Brentanas. Kartu Brentanas pranešė, kad kancleris Adenaueris ir krikščionys demokratai nebeketina vesti derybų su socialdemokratais dėl „didelės vyriausybinės koalicijos“ sudarymo. Siekdama likviduoti dabartinę vyriausybės krizę, KDS toliau ves koalicines derybas su laisvąja demokratų partija. Pasak Brentano, KDS ir VSDP koalicinės derybos sužlugo dėl to, kad socialdemokratai nesutiko su krikščionių demokratų pageidavimais pakeisti rinkiminį įstatymą. Tačiau, kaip nurodoma Bonoje, tikroji priežastis, dėl kurios krikščionys demokratai atsisakė toliau vesti koalicines derybas su socialdemokratais, yra visai kitokia. Dabar visiems paaiškėjo, kad Adenaueris nuo pat pradžios neteikė rimtos reikšmės šioms deryboms ir jas laikė tiktai spaudimo laisviesiems demokratams įrankiu. Grasindamas sudaryti koaliciją su VSDP, jis siekė priversti vadovaujančius laisvosios demokratų partijos veikėjus patenkinti jo reikalavimus sudarant vyriausybę ir nustatant jos programą. Faktai rodo, kad tokiu taktiniu manevru kancleriui pavyko iškovoti tam tikrą laimėjimą, o po to jam neberūpėjo toliau tartis su socialdemokratijos lyderiais. Kita priežastis, dėl kurios atsisakyta tolesnio koalicinio flirto su socialdemokratais, yra ta, kad „didelės vyriausybinės koalicijos“ priešininkas yra pats Adenaueris. Jis pagrįstai būkštauja, kad „glėbesčiuotis“ su socialdemokratų partija bus pražūtinga Krikščionių demokratų sąjungai per ateinančius bundestago rinkimus 1965 metais. Vyriausybės krizė Bonoje kėlė kasdien vis didesnį pavojų virsti „kanclerio krize“. Tai negalėjo nesukelti Adenaueriui didelio nerimo. Skelbdamas, kad ateinančių metų rudenį jis atsistatydinsiąs, kancleris mėgina padaryti galą diskusijai dėl vyriausybės vadovo pakeitimo arba bent neutralizuoti ją, nes tai jam pavojing


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Priėmimas pas K. J. Vorošilovą JFLR Prezidento Josipo Broz-Tito garbei

Birželio 6 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas surengė Didžiuosiuose Kremliaus Rümuose priėmimą Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento draugo Josipo Broz-Tito garbei. Priėmime nuo Jugoslavijos dalyvavo: Josipas Broz-Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis su žmona, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, JFLR Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius su žmona, Respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jožė Vilfanas, Vidaus reikalų valstybės sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Valstybės sekretoriaus pavaduotojas, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, vyriausiojo kariuomenės vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas generolas majoras Milanas Žeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Ciobeličius ir kiti Jugoslavijos delegacijos nariai. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime buvo draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas A. P. Volkovas. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai M. P. Tarasovas. K. M. Ozolinis, Š. M. Arušanianas, 0. V. Kusinenas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pavaduotojai A. N. Kosyginas, V. A. Kučerenko, V. V. Mackevičius, I. F. Tevosianas, M. V. Chruničevas. Priėmimo metu K. J. Vorošilovas ir Josipas Broz-Tito pasikeitė kalbomis.


Toliau tiriamos praėjusį sekmadienį Jerevane įvykusio sprogimo (jo metu žuvo 21 Žmogus ir daugiau kaip 60 buvo sužeista) aplinkybės. Suimtas savigynos būrio narys, Jerevano politechnikos instituto dėstytojas A. Grigorianas, kurio garaže buvo laikomi sprogmenys.


Vakar Seime vėl regėjome Aukščiausiojo Teismo pirmininką M.Lošį, dėvintį iškilmių mantiją. Jis priėmė paskutinio – 141-ojo - Seimo nario M.Treinio iškilmingą priesaiką. Laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas informavo, kad gruodžio 5 dieną sukako 1000 dienų, kai atkurta nepriklausoma Lietuvos valstybė. Po to buvo perskaityti bent trys pareiškimai. LDDP frakcijos poziciją ekonomikos klausimais išdėstė Seimo narys J.Veselka. (Pareiškimą spausdiname 2 psl.) Kitą pareiškimą Tėvynės santaros vardu perskaitė Seimo narys G.Vagnorius. Jis akcentavo, kad šilto vandens tiekimas bei butų šildymas ribojamas ne dėl kuro stokos, o dėl politinių motyvų, todėl derėtų greitai įpareigoti Energetikos ministeriją atnaujinti karšto vandens tiekimą. Tėvynės santara paskelbė politinę akciją šiuo klausimu ir pažadėjo nuolat kontroliuoti, kaip bus sprendžiama ši problema. T.Lideikis tos pačios Tėvynės santaros vardu kritikavo Aukščiausiąjį Teismą, kuris pradėjo nagrinėti Baltijos rinkimų apygardos bylą ir pasiūlė Teismui laikytis objektyvumo bei įstatymų tikslumo. Visą pirmąjį posėdį iki pertraukos buvo svarstomos darbotvarkės peripetijos. Svarstant ją frakcijų pasitarime, nesutarta tik dėl keleto klausimų: „Dėl valstybės gynybos tarnybos”, „Dėl laikinojo vadovavimo Seimui”, dėl Seimo politinės santarvės akto ir „Dėl valstybinio turto privatizavimo aukcionų laikino sustabdymo”. Bet įjungus balsavimo mechanizmą, tik pora iš šių klausimų kol kas nebuvo įrašyti į savaitės darbų planą. Po pertraukos dar išklausyti du pareiškimai. Dėl Seimo bendradarbiavimo su Lenkijos senatu, įsteigiant parlamentinių ryšių grupę, pasisakė V.Plečkaitis, o dėl neteisėto Vyriausybės potvarkio, pažeidžiančio konstitucinę nuosavybės teisę, - A.Sakalas. Pradėtas svarstyti įstatymo „Dėl Lietuvos Respublikos Seimo komitetų ir komisijų” projektas. Pagal įstatymą bus 11 komitetų: Agrarinis; Biudžeto ir finansų; Ekonomikos; Gamtos apsaugos; Nacionalinio saugumo; Žmogaus ir piliečių teisių bei tautybių reikalų; Savivaldybių; Sveikatos, socialinių reikalų ir darbo; Švietimo, mokslo ir kultūros; Užsienio reikalų; Valstybės ir teisės. Numatyta, kad kiekviename komitete turi būti ne mažiau kaip 7 ir ne daugiau kaip 15 Seimo narių. Jie sudaromi Seime esančių frakcijų proporcingo atstovavimo pagrindu. Ilgą diskusiją sukėlė įstatymo straipsnis, kuriame aiškinama, kad komitetų sudėtį, jų pirmininkus ir pavaduotojus tvirtina Seimas. Opozicijos atstovai siūlė pirmininkus ir pavaduotojus tvirtinti tik tuomet, kai bus nustatytas opozicijos statusas Seime. Tam, deja, aktyviai prieštaravo pozicija, bene iškart pareikalavusi „statyti klausimą balsavimui”. Salėje nuošus juoko bangelei, Č.Juršėnas patikino, kad nėra ko juoktis, mat toks terminas „statyti klausimą” buvo įteisintas prieš 70 metų nepriklausomos Lietuvos Seime. Ilgai, iki pat pietų truko pasisakymai dėl opozicijos. Pagaliau nutarta dar pasitarti frakcijose, o paskui ir bendrame frakcijų atstovų pasitarime. Po ilgesnės pertraukos dėl komitetų nesusitarta. Esminis dalykas - kaip bus tvirtinami komitetų pirmininkai ir jų pavaduotojai. O iki tol Seimo narys B.Gajauskas paskelbė, kad įkuriama politinių kalinių Laisvės frakcija. Joje - 11 narių. Du pranešėjai - M.Pronckus ir E.Kunevičienė - pateikė nutarimo „Dėl atsiskaitymų tvarkos sureguliavimo tarp žemės ūkio produkcijos gamintojų ir šios produkcijos perdirbėjų” projektus. Seimo nariai P.Katilius ir A.Rudys pirmajam svarstymui pateikė įstatymo dėl AT deputatų ir Vyriausybės narių socialinių garantijų pakeitimų. Dėl to ir buvo diskutuojama.


Pasibaigė broliškų kompartijų suvažiavimai

Šiandien Romoje Kongresų rūmuose „Eur“ pasibaigė Italijos Komunistų partijos X suvažiavimas. Suvažiavimas išklausė ir apsvarstė partijos generalinio sekretoriaus P. Toljačio pranešimą „Apie dirbančiųjų klasių vienybę žengiant į socializmą demokratijos ir taikos sąlygomis“. Be to, suvažiavimas apsvarstė partijos įstatus ir juose padarė eilę pakeitimų. Šiandien suvažiavimo posėdyje baigiamąjį žodį tarė P. Toljatis. Po to suvažiavimas priėmė politinę rezoliuciją, kurioje jis pritarė pagrindiniams partijos generalinio sekretoriaus pranešimo nuostatams. Italijos Komunistų partijos generaliniu sekretoriumi vėl išrinktas Palmiras Toljatis, generalinio sekretoriaus pavaduotoju – Luidzis Longa


Tarptautinis valiutos fondas nutarė per artimiausius 12 mėnesių suteikti Latvijai maždaug 81 milijono JAV dolerių kreditą. Tai pranešama čia antradienį išplatintame TVF spaudos biuletenyje. Tad Latvija pirmą kartą pasinaudos lėšomis iš fondo, kurio nare ji tapo šių metų gegužės mėnesį.


Nors mūsų pakrantes skalauja Baltijos banga, žvejybą tikrąja prasme Tarybų Lietuvoje reikia laikyti nauja pramonės šaka. Juk tik po Didžiojo Tėvynės karo Klaipėda apsirūpino tvirtais žvejybiniais traleriais, plaukiojančiomis bazėmis. Šiandien Lietuvos žvejus sutiksi žvejojant ne tik Baltijoje, bet ir Atlante, prie Kanados, Gvinėjos krantų… Grįžkime į netolimą praeitį. Statistika praneša, kad 1940 metais danai sužvejojo apie 100 tūkstančių tonų žuvies. Lietuvoje tais metais buvo pagauta daugiausia žuvies per visus prieškarinius metus, bet jos kiekis siekė tik 1,2 tūkstančio tonų. Taigi 1940 metais žvejybos srityje Lietuva nuo Danijos atsiliko 83 su viršum kartų! Ryšium su tuo, kad Danijai vis sunkiau sekasi tarptautinėje rinkoje prekilauti gyvulininkystės produktais, žvejyba čia pastaruoju metu buvo plečiama gana smarkiai. Šiandien danai pagauna žuvies septynis kartus daugiau, negu 1940 metais. Na, o Lietuva? Ji per tą patį laikotarpį padidino žvejybos produkciją 117,5 karto. Tai milžiniškas šuolis. Kaip praneša žvejų raportai, šiemet Lietuvoje bus sugauta apie 140 tūkstančių tonų žuvies, t. y. jau tik penkis kartus mažiau, negu Danijoje. Nuo 83 kartų ligi 5 kartų! Pagal žuvies sugavimą kiekvienam gyventojui šis skirtumas sumažėja iki trijų kartų. Be to, skaitytojui reikia priminti, kad žūklavimo sąlygas Danija turi nepalyginamai geresnes, negu Lietuva. Keli tūkstančiai kilometrų pakrančių linijos, daugybė užutėkių, įlankų, Šiaurės jūros, Atlanto artumas, jūros uostų gausumas – visa tai, be abejo, skatina žvejybą. Tegu danai dar žymiai pralenkia Lietuvą žvejybos srityje, bet Lietuvos žvejų žingsnis yra aiškiai spartesni


„BORBA“: ISTORINIAT NUTARIMAI; „POLITIKA“: STAMBUS ŽINGSNIS; „JUMANITE“: Maskvos derybas su didžiuliu pasitenkinimu sutiks Prancūzijos visuomenė

JUGOSLAVIJA BELGRADAS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Visi centriniai ir respublikiniai Jugoslavijos laikraščiai pirmuose puslapiuose stambiomis antraštėmis spausdina TSRS ir JFLR Vyriausybių Bendrą Pareiškimą if Deklaraciją apie JKS ir TSKP savitarpio santykius. „Borba“ redakciniame straipsnyje, pavadintame „Istoriniai nutarimai“, rašo, kad TSRS ir JFLR Vyriausybių Bendras Pareiškimas ir Deklaracija apie Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio santykius „patvirtina, kad teisingos buvo müsų viltys, kurias mes puoselėjome, išlydėdami prezidentą Tito ir kitus Jugoslavijos valstybinius veikėjus į Tarybų Sąjungą“. Prie visiškos naujų Jugoslavijos - Tarybų Sąjungos derybų sėkmės, sakoma straipsnyje, prisidėjo visa eilė žymių veiksnių. Per metus buvo visiškai normalizuoti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos savitarpio santykiai ir užmegztas draugiškas bendradarbiavimas, remiantis Belgrado deklaracija, remiantis esančiais joje didžiaisiais demokratiniais principais - gerbti nacijų suverenumą, nepriklausomybę bei lygiateisiškumą ir nesikišti į kitų šalių vidaus reikalus. Ypač svarbią reikšmę, toliau rašo laikraštis, turi tas pagrindas, kuriuo vadovavosi Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos vadovai, priimdami naujuosius nutarimus ir Deklaraciją. Tą pagrindą sudaro, viena, taikos siekimas ir supratimas, kad dabar taiką galima išsaugoti tik vykdant aktyvaus taikaus šalių sambūvio ir jų bendradarbiavimo stiprinimo, nepriklausomai nuo jų visuomeninių, ekonominių ir politinių sistemų skirtingumo, politiką. Antra vertus, šį pagrindą sudaro supratimas, kad reikia toliau vystyti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos savitarpio santykius bei Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos bendradarbiavimą, nes mūsų šalys eina, kad ir skirtingais keliais, į vieną ir tą patį bendrą tikslą - socializmą. Vadovaudamiesi šiuo pagrindu, dviejų šalių vadovai Maskvos derybų metu įstengė pasiektų platų pažiūrų bendrumą, sustiprinti mūsų dviejų šalių ir mūsų tautų draugystę ir įnešti naują neįkainojamą indėlį į taiką visame pasaulyje. Keldami sau uždavinį bendrai stengtis, kad prasidėjęs tarptautinio įtempimo švelnėjimo procesas vystytųsi ir toliau, jie nurodė į eilės tarptautinių ginčijamų klausimų sprendimo metodus ir būdus. Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos valstybiniai veikėjai yra tos nuomonės, jog nereikia laukti, kad vienu metu būtų išspręsti visi ginčijamieji klausimai, bet reikia tuojau pat susitarti tais klausimais, kuriuos galima išspręsti jau šiandien, primygtinai nereikalaujant, kuris klausimas turi būti išspręstas anksčiau, o kuris vėliau, rodyti kuo daugiausiai geros valios, siekiant, laikantis SNO principų, nuosekliai šalinti visa tai, kas iki šiol sudarydavo įtempimą tarptautiniuose santykiuose, Visais konkrečiais pasiūlymais pagerinti tarptautinę padėtį - ar jie liečia nusiginklavimą, bendrą Europos saugumą, Vokietijos problemą, tarptautinio ekonominio bendradarbiavimo plėtimą arba pagalbos teikimą silpnai išsivysčiusioms šalims, SNO sustiprinimą priimant Kinijos Liaudies Respubliką ir kitas šalis siekiama pašalinti visokį nepasitikėjimą ir visokias kliūtis, susikaupusias „Šaltojo karo“ metu. Jie kyla ne iš kokiu nors siaurų interesų; jų tikslas - Šalinti pertvaras, kurios skiria pasaulį. Vienu žodžiu, juos padiktavo taikingo aktyvaus sambūvio politika. Ypatingai didelę reikšmę, toliau rašo laikraštis „Borba“, turėjo pasikeitimas nuomonėmis tolesnių Jugoslavijos Komunistų Sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio kontaktų ir bendradarbiavimo klausimu, kuris įvyko derybų metu ir kurio rezultatai išdėstyti specialioje deklaracijoje. Laikraštis „Politika“ redakciniame straipsnyje „Stambus žingsnis“ rašo: Pareiškimas, kurį vakar pasirašė Maskvoje prezidentas Tito ir ministras pirmininkas Bulganinas, ir Deklaracija apie Jugoslavijos Komunistų Sąjungos ir TSKP savitarpio santykius remiasi principais, kurie buvo paskelbti prieš metus po Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos vadovų derybų ir įėjo į pokarinę tarptautinių santykių istoriją, Belgrado deklaracijos pavidalu. Tuo pat metu šie bendri dokumentai yra naujas nepaprastai stambus žingsnis tiek vystant dviejų šalių savitarpio santykius, tiek ir dedant pastangas dar labiau normalizuoti tarptautinę padėtį, sustiprinti taiką ir bendradarbiavimą tarp viso pasaulio tautų. Vakarykščiai dokumentai remiasi vaisingais ryšiais, kuriuos per metus palaikė Jugoslavija ir Tarybų Sąjunga, jų valstybinės, politinės ir visuomeninės organizacijos. Jie nepaprastai plačiai išvysto, papildo ir išplečia tas Belgrado deklaracijos dalis, kurios buvo nužymėtos tik bendrų principų forma. Savo pažiūrose, rašo laikraštis, abi vyriausybės vadovaujasi tuo, kad praėjusių metų įvykiai ne tik padėjo sumažinti įtempimą ir susidaryti didesniam savitarpio supratimui tarp šalių - „Šaltojo karo“ priešininkų, bet ir padėjo užmegzti nepaprastai pagyvėjusius kontaktus tarp visų šalių. Tuo būdu, jeigu prieš metus tebuvo nurodinėjama į blokų žalingumą, tai dabar jau pasidarė galima patvirtinti praktinio įvairiausių pasaulio rajonų šalių suartėjimo perspektyvas, nepriklausomai nuo to, ar jos įeina į blokų sudėtį, ar ne. Šis suartėjimas vyksta ne tik pasyviai taikingo, bet ir aktyvaus sambūvio pagrindu, tai yra vis gyvesnio bendradarbiavimo visose srityse pagrindu. Bendradarbiavimas, apie kurį kalbama dviejuose Maskvos dokumentuose, baigia laikraštis, savo esme yra toks, kad jis atmeta visas nepagrįstas abejones, kilusias iš blogai informuotų arba piktavališkų šaltinių. Šis bendradarbiavimas yra atviras visiems. Jis lygiateisiškas. Jis atitinka visų šalių interesus. Jis yra didelis indėlis į taiką. Profsąjungų laikraštis „Radnik“ rašo: Tarybų Sąjungos ir JFLR Vyriausybių Bendras Pareiškimas ir Deklaracija apie dviejų socialistinių šalių politinių organizacijų bendradarbiavimą yra savotiškas bendras vardiklis vaisingo dviejų šalių bendradarbiavimo, ypač paskutiniais metais, o taip pat ir jų siekimų bei veiksmų ateityje tiek vystant savitarpio santykius ir draugystę, tiek ir tarptautine plotme. Laikraštis pabrėžia, kad Bendras Pareiškimas yra kupinas gilaus realizmo ir dabartinio tarptautinio judėjimo supratimo. Savaitraštis „Zadruga“ vedamajame straipsnyje, skirtame pasibaigusioms Maskvos deryboms, nurodo, kad pagrindinė būdinga šių derybų ypatybė yra bendra kalba ir savitarpio supratimas. PRANCŪZIJA PARYŽIUS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Paryžiaus laikraščiai matomose vietose išspausdino pranešimus apie pasibaigusias Tarybų Sąjungos ---Jugoslavijos derybas Maskvoje. Laikraštis „Fran-Tirer“ savo komentaruose pareiškia, kad tarp šių derybų išdavų ir Prancūzijos užsienio reikalų ministro Kristiano Pino susitikimo su Amerikos valstybiniais veikėjais rezultatų matyti „nepaprastas kontrastas“. „Fran-Tirer“ pabrėžia, kad TSRS ir JFLR vyriausybinių delegacijų derybų išdavoje išryškėjo abiejų šalių požiūrių panašumas eile tarptautinių problemų, skyrium imant, nusiginklavimo ir Vokietijos klausimais. Laikraštis „Figaro“ spausdina trumpą pranešimą iš Vašingtono, kuriame sakoma, kad Tarybų Sąjungos – Jugoslavijos derybų baigtis „sukėlė tam tikrą nerimą Amerikos valdančiuosiuose sluoksniuose“. Sveikindamas Tarybų Sąjungos-- Jugoslavijos derybų rezultatus, laikraštis „Jumanitė“ pabrėžia, kad po Tarybų Sąjungos vadovų kelionės į Belgradą ablejų šalių savitarpio santykiuose nueitas draugystės stiprinimo kelias. „Jumanitė“ nurodo, kad abu baigiamuosius dokumentus apie Maskvos derybas su didžiuliu pasitenkinimu sutiks Prancūzijos visuomenė, kuri yra suinteresuota tolesniu tarptautinio įtempimo mažėjimu, o taip pat visa Prancūzijos darbininkų klasė, įžiūrinti TSKP ir Jugoslavijos Komunistų sąjungos draugiškų ryšių stiprėjime proletarinio internacionalizmo politikos sėkmę. VOKIETIJOS DEMOKRATINĖ RESPUBLIKA BERLYNAS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Vokietijos demokratinė spauda plačiai nušviečia pasibaigusių Maskvoje Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos derybų išdavas. Laikraščiai spausdina TSRS ir JFLR Vyriausybių Bendro Pareiškimo ir Deklaracijos apie Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio santykius visą tekstą arba santrauką. Pranešimų antraštėse pabrėžiama, kad Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos derybų eiga ir išdavos buvo naujas indėlis į abiejų šalių draugystės stiprinimą ir bendradarbiavimo plėtimą. Laikraščiai taip pat pažymi visišką abiejų vyriausybių vieningumą svarbiausiais tarptautiniais klausimais ir pabrėžia tą Bendro Pareiškimo vietą, kur sakoma, kad reikalingos derybos tarp dviejų suverenių Vokietijos valstybių. JAV NIUJORKAS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Amerikos spauda skiria didelį dėmesį TSRS ir JFLR vyriausybių Bendram Pareiškimui ir Deklaracijai apie Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio santykius. Laikraštis „Niujork Taims“ redakciniame straipsnyje reiškia nuomonę, kad Tarybų Sąjungos – Jugoslavijos pareiškime yra „nerimą keliančių momentų“. Kaip matyti iš straipsnio, vieną iš „nerimą keliančių momentų“ laikraštis, konkrečiai, įžiūri tame, kad dabar „sunkiau išskirti Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos pozicijas užsienio politikos klausimais“. Laikraštis taip pat rodo nepaprastą nepasitenkinimą nutarimu dėl tolesnio Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos bendradarbiavimo. Eilė laikraščių ir politinių veikėjų, kuriems nepatiko nepriklausoma Jugoslavijos politika, reikalauja nutraukti Amerikos pagalbą Jugoslavijai. Tos pozicijos, konkrečiai, laikosi Hersto laikraščiai. Antai „Niujork Džornel Ameriken“ redakciniame straipsnyje ragina nutraukti „bet kokią pagalbą“ Jugoslavijai ir panaudoti „sutaupytas tokiu būdu lešas“ Amerikos karo aviacijai toliau stiprinti.


Vakar Briuselyje prasidėjo NATO gynybos ministrų susitikimas. Viena pagrindinių darbotvarkės temų - Jugoslavijos konfliktas. Susitikimo išvakarėse NATO atstovas pažymėjo, kad bet kurios Šiaurės Atlanto sąjungos priemonės buvusios Jugoslavijos atžvilgiu gali būti panaudotos tik kaip JTO operacijos. AFP korespondentas pateikė NATO atstovų pasisakymus, kad karinės akcijos atveju joje galės dalyvauti ir kitos šalys. Dviejų dienų susitikime turėtų būti apsvarstytas ir Prancūzijos bei Vokietijos planas įkurti bendras pajėgas, kurioms priklausytų 40 tūkstančių kariškių.


Irako vicepremjeras ieško paramos Rusijoje

Vakar Rusijos užsienio reikalų ministras Igoris Ivanovas Maskvoje besilankančiam Irako ministro pirmininko pavaduotojui Tarikui Azizui pasakė manęs, kad Jungtinių Tautų (JT) sankcijos Irakui netrukus bus panaikintos. Azizas Maskvoje lankosi dėl to, kad Bagdadas siekia įtikinti JT Saugumo Tarybos nuolatines nares, tokias kaip Rusija, jog Irakas bendradarbiauja su JT ginklų inspektoriais, todėl nusipelno panaikinti sankcijas. Azizas po susitikimo su Ivanovu sakė, jog Irakas jau septynerius metus laikosi savo įsipareigojimų JT Saugumo Tarybai, kuri savo ruožtu neketina laikytis pažadų Bagdadui. “Ši padėtis yra nepriimtina. Mes tikimės, kad kitą mėnesį bus surengtas įstatymiškas ir objektyvus patikrinimas”, - pareiškė Irako vicepremjeras. Azizas taip pat paragino Rusiją užimti teisingą ir objektyvią poziciją šiuo klausimu ir pareiškė, jog specialios JT komisijos (UNSCOM) pirmininkas Richardas Butleris, neseniai apsilankęs Maskvoje, reikalauja iš Irako neegzistuojančių dokumentų. Pirmadienį Irako vicepremjeras taip pat turėjo susitikti su Rusijos ministru pirmininku Jevgenijumi Primakovu. Irakas neabejoja dėl kito karinio smūgio Vakar Irako viceprezidentas Taha Jasinas Ramadanas pareiškė neabejojąs, kad JAV kada nors puls Iraką. ”Irakas mano, jog amerikiečiai agresiją vis tiek pradės, jei ne šiandien, tai rytoj, jei ne po mėnesio, tai po dviejų”, - sakė Ramadanas žurnalistams pridūrė, kad praėjusį mėnesį “agresija buvo tik atidėta”. Lapkričio 14 d. Irako prezidentas Sadamas Huseinas pareiškė, jog Irakas yra pasirengęs bendradarbiauti su Jungtinių Tautų ginklų inspektoriais, net JAV bombonešiams jau pakilus bombarduoti Iraką. JAV prezidentas Billas Clintonas, palaikomas Didžiosios Britanijos, sakė, kad JAV pajėgos kitą kartą smogs neperspėjusios, jeigu Bagdadas sumanys peržengti jam nubrėžtas ribas. Izraelyje - vyriausybės problemos Izraelio premjerui Benjaminui Netanjahu nepavyko susigrąžinti į savo vyriausybę buvusio užsienio reikalų ministro Davido Levio. Šis sekmadienio vakarą paskelbė, jog nusprendė neprisijungti prie nepatvarios koalicinės vyriausybės. Tokiu būdu Netanjahu koalicija prieš vakar parlamente numatytą balsavimą dėl Kneseto paleidimo ir pirmalaikių rinkimų teturėjo vieno balso persvarą. Pasiūlydamas Leviui pareigas vyriausybėje, Netanjahu tikėjosi gauti penkių deputatų, priklausančių buvusio užsienio reikalų ministro vadovaujamai “Gescher” grupei, paramą ir sustiprinti savo pozicijas parlamente. Per Izraelio radiją Levis teigė, jog į vyriausybę atsisakė grįžti sužinojęs, kad pasiūlymas paskirti jį finansų ministru esąs “akių dūmimas”. Tokiomis aplinkybėmis jis neketinąs dirbti vyriausybėje. Kita vertus, tikimybė, kad Finansų ministerijai vietoj atsargaus Nemano gali pradėti vadovauti lėšas į kairę ir į dešinę švaistantis Levis, sukėlė nerimą Izraelio biržose. Praėjusią savaitę, kai daugeliui atrodė, kad Nemano dienos vyriausybėje yra suskaičiuotos, nukrito daugelio akcijų Tel Avivo biržoje kursas. Sekmadienį, pagausėjus spėliojimų, kad Levis nesugrįš į Vyriausybę, jis vėl šiek tiek pakilo. Levis jau daugelį metų laikomas Netanjahu politiniu oponentu. Iš užsienio reikalų ministro pareigų jis atsistatydino sausio 4 d., teigdamas, kad premjeras nesistengia pagerinti vargšų padėties bei stabdo taikos Artimuosiuose Rytuose procesą. Jungtinių Amerikos Valstijų pasiuntinys Dennisas Rossas šiandien atvyksta į Izraelį, kur pradės ruoštis kitą savaitę numatytam JAV prezidento Billo Clintono vizitui. Clintonas atvyks į Izraelį gruodžio 12 d., o Gazoje lankysis gruodžio 15 d. Jis bus pirmasis JAV vadovas, apsilankęs palestiniečių gyvenamosiose teritorijose. Peterburgiečiai balsavo aktyviai Išankstiniais duomenimis, Sankt Peterburge per sekmadienį vykusius miesto įstatymų leidimo susirinkimo (ILS) rinkimus jau pirmajame rate išrinkti 6 deputatai. Iš viso miesto susirinkime yra 50 deputatų. Per antrąjį ratą, kuris, kaip planuojama, įvyks gruodžio 20 d., Sankt Peterburgo gyventojai turės išrinkti 44 deputatus. Kaip vakar rytą pranešė miesto rinkimų komisijos pirmininkas Aleksandras Garusovas, tikra sensacija buvo tai, kad tiek daug kandidatų pateko į antrąjį ratą. Daugiausia jų priklauso susivienijimui “Jabloko” – 22 žmonės. Komunistams atstovauja 10, Jurijaus Boldyrevo blokui - 8, demokratų blokui “Santarvė” - 2 ir susivienijimui “Mūsų namai - Rusija” - 1. Išankstiniais duomenimis, balsavo 40,56 proc. visų rinkėjų. Kaip pasakė agentūrai “Interfax” po pirmųjų rinkimų rezultatų paskelbimo “Jabloko” narys Valstybės Dūmos deputatas Aleksandras Sislovas, net iš pirmųjų rezultatų matyti, kad peterburgiečiai “kaip ir anksčiau remia demokratines jėgas”. Sankt Peterburgo gubernatorius Vladimiras Jakovlevas patenkintas rinkimų į miesto įstatymų leidimo susirinkimą pirmojo rato rezultatais. Tai Jakovlevas pareiškė interviu agentūrai “Interfax”. Pasak gubernatoriaus, ypač džiugina faktas, kad balsavo daugiau kaip 40 proc. rinkėjų. Tai, anot Jakovlevo, “rekordinis rinkėjų aktyvumas pastaraisiais metais“, peterburgiečiai “dar kartą įrodė savo inteligentiškumą ir aktyvumą”. Gubernatorius sakė, jog labai atidžiai susipažino su įvykusio balsavimo rezultatais ir padarė dvi išvadas. Pirma, sakė Jakovlevas, visiškai “nepasitvirtino spekuliacijos, kad kriminaliniai nusikaltėliai ateis į valdžią įstatymų leidimo susirinkime”, ir, antra, tarp patekusiųjų į antrąjį ratą “beveik nėra radikalų ir kraštutinių pažiūrų žmonių”. Jungtinių Tautų generalinis sekretorius tiki derybų su Libija sėkme IT generalinis sekretorius Kofis Annanas liko “atsargiai optimistiškas” po derybų su Libijos vadovu Muamaru Kadafiu, kur buvo tartasi dėl dviejų libiečių, įtariamų lėktuvo sprogdinimu virš Škotijos, išdavimo. Tai vakar pranešė Arabų lygos generalinis sekretorius Esmatas Abdelis Megidas, kuris susitiko su Annanu Abu Dabyje. Vakar vėlai vakare Jungtinių Arabų Emyratų sostinėje prasidėjo metinis šešių šalių Persijos įlankos bendradarbiavimo tarybos (PIBT) viršūnių susitikimas. Dėl Libijos Annanas “išreiškė atsargų optimizmą, tad manau, jog yra gera galimybė pasiekti sprendimą, priimtiną visoms pusėms”, - sakė Abdelis Megidas. Paklaustas, kada Libija gali išduoti įtariamuosius, Abdelis Megidas atsakė to nežinąs. “Jaučiu, kad visos pusės nori pasiekti susitarimą”, - sakė jis ir pridūrė, jog Arabų lyga ir Libija iš pat pradžių siūlė Vašingtonui ir Londonui surengti teismą neutralioje šalyje, o ne Škotijoje arba JAV. JAV lėktuvas buvo susprogdintas 1988 m., kai skrido virš Škotijos Lokerbio miestelio. JAV ir Didžioji Britanija sutiko, kad teismas vyktų Nyderlanduose, o dabar pageidauja, kad abu įtariamieji būtų išduoti iki sprogdinimo 10-ųjų metinių - gruodžio 21 d. Tačiau Libija nesutiko su JAV ir Didžiosios Britanijos reikalavimu, kad jei bus pripažinti kaltais, įtariamieji atliktų bausmę Škotijoje. Į Makedoniją atvyko pirmieji NATO kariai iš Prancūzijos Sekmadienį pirmieji NATO kariai atvyko į Makedoniją. Ten jie turės garantuoti Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) stebėtojų saugumą Kosove. Keturi ”Hercules” krovininiai lėktuvai, gabenantys komunikacinę ir logistinę techniką ir 40 prancūzų karių nusileido Makedonijos sostinės Skopjės oro uoste. NATO pajėgų pietinio štabo Neapolyje atstovė pranešė, jog kariai petrukus persikels į Makedonijos ir Kosovo pasienį. Prancūzijos majoras Jeanas Deschardʼas sakė, jog dar Prancūzijos karių atvyks į Makedoniją per kitas dvi savaites. Prancūzija vadovauja greitojo reagavimo pajėgoms, kurias sudarys maždaug 1800 karių, sraigtasparniai ir šarvuočiai iš kelių Europos valstybių. Pajėgos bus dislokuojamos Makedonijos Kumanovo karinėje bazėje, netoli pasienio su Kosovu, kur 2 tūkst. ESBO stebėtojų kontroliuoja, kaip Belgradas ir Kosovo albanų sukilėliai laikosi paliaubų susitarimo. Naujoji Makedonijos vyriausybė praėjusią savaitę pritarė NATO pajėgų dislokavimui, nekreipdama dėmesio į Jugoslavijos perspėjimą, jog tai bus įvertinta kaip priešiški veiksmai. Jugoslavija teigia, jog NATO kariai bus laikomi įsibrovėliais, jeigu jie pateks į Kosovo teritoriją, tačiau NATO tvirtina, jog Jugoslavijos prezidentas Slobodanas Miloševičius pats sutiko su Aljanso pajėgų buvimu Kosovo kaimynystėje.


PARYŽIUS, kovo 6 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Frans Pres, „nacionalinės reformos partijos“ (įtakinga nacionalistinė Maroko ispaniškosios zonos partija) lyderis Abd-elHalekas Toresas nusiuntė Ispanijos užsienio reikalų ministrui Artachui telegramą, kurioje sakoma: „Per kruvinus incidentus, kurie įvyko Tetuane, keletas mūsų tėvynainių krito ginkluoto užpuolimo aukomis; to užpuolimo tikslas buvo išsklaidyti taikią demonstraciją, suorganizuotą marokiečių tautos įgytos nepriklausomybės garbei. Tie incidentai laikomi rimta agresija, kuri padarys didelį įspūdį visų marokiečių protams… Atkreipiu jūsų dėmesį į tą tiesą, kad visiška atsakomybė tenka ispanų valdžios organams, ir kuo energingiausiai protestuoju prieš tą baisingą ir nepateisintą agresiją“.


JAV atominės energijos komisija paskelbė, kad Nevados valstijos bandymų poligone buvo įvykdytas dar vienas, 39-asis iš eilės, požeminis branduolinis sprogdinimas. Komisijos pranešimu, šis sprogdinimas yra vienas galingiausių dabartinėje Amerikos branduolinio ginklo bandymų serijoje Nevados poligone.


A. Kosyginas ir K. Rudnevas Italijos parodoje

Šiandien TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas ir TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas, TSRS Ministrų Tarybos Valstybinio mokslinio tyrimo darbų koordinavimo komiteto pirmininkas K. Rudnevas aplankė mašinų luobiniams pluoštams apdoroti parodą, kurią Maskvoje organizavo Italijos firma „Andrijano Gardela


Smetoninė klika atėjo prie valdžios karinio perversmo keliu. Šį perversmą suruošė saujelė caro laikų juodašimtininkų, spėjusių „nepriklausomoje“ Lietuvoje įsigyti generolų epoletus. Jų priešakyje stovėjo žudikas Plechavičius, dvarininkas — baudžiavininkas, įkūnijęs savyje žvėrišką kaimo bei miesto buržuazijos neapykantą liaudžiai, jos gobšumą bei valdžios troškimą. Atėjusi prie valdžios su tikslu užtikrinti fabrikantų, bankininkų, dvarininkų bei buožių interesus, pridengiant „tautine“ skraiste jų plėšikavimą, smetoninė diktatūra pradžioje net nemėgino tvirtinti, kad ji remiasi kuriais nors žymiais tautos sluoksniais. Fašistinis oficiozas „Lietuvos Aidas“ net buvo sukūręs „teoriją“, esą tautos valios vietą Lietuvoje turi užimti „tautos vado“ valia. „Valstybės valia, — rašė papirktieji fašistiniai plunksnos banditai, — nėra jos visų ar daugumos narių pareikštas noras, o valstybės vado jiems įdiegtas noras, neretai ir troškimas“ („Lietuvos Aidas“, 1934. VIII. 22). Ypatinga neapykanta smetoninė diktatūra, elsploatatorių klasių interesų reiškėja degė liaudžiai, darbo žmonėms, sudarantiems milžinišką tautos daugumą. Politinis darbo žmonių aktyvumas daugiausia baugino fašistinio režimo šulus. Tačiau augantis liaudies masių pasipriešinimas fašistinei diktatūrai privertė smetoninę gaują klastingai meilintis prie tos „minios“ ir suruošti įvairių „rinkimų“ farsą. Šių „rinkimų“ tikslas buvo sudaryti antiliaudiškai diktatūrai legalumo priedangą ir tuo pačiu metu išlaikyti pagrindinį fašistinės santvarkos dėsnį: neduoti jokių politinių teisių darbo žmonėms. Pirmoji repeticija Rinkiminė komedija, kurią buvo sugalvoję fašistai, nebuvo nei gudri, nei originali. Rinkiminiai įstatymai buvo nurašyti nuo kitų fašistinių valstybių, ypač nuo pilsudskinės Lenkijos įstatymdavystės. Smetoniniai banditai iš karto stengėsi sukurti fiktyvines savivaldybes ir, remiantis šiais vietiniais fašistinės valdžios lizdais, vėliau pravesti prezidento ir seimo rinkimus. Savivaldybių rinkimai buvo pirmoji rinkiminė fašistinių provokatorių repeticija. Savivaldybės rinkimų įstatymas, kuris buvo paskelbtas 1931 m., įvedė aukštą amžiaus bei turto cenzą, kuris jaunimui ir kaimo bei miesto varguomenei atėmė rinkimų teisę. Bijodami darbo valstiečių ir norėdami užtikrinti dvarininkų bei buožių diktatūrą savivaldybės organuose, smetoniniai banditai nustatė, kad valsčių tarybų rinkimai yra atviri. Atstovai į valsčių tarybas turėjo būti renkami vadinamose „krivulėse“ — atviruose kaimo gyventojų susirinkimuose. „Krivulėje“ neturėjo teisės dalyvauti piliečiai, jaunesni kaip 24 metų amžiaus, o taip pat neturintieji jokio nekilnojamojo turto ir piliečiai, gyvenantieji valsčiuje mažiau kaip metus. Šis nuostatas atėmė rinkimų teisę kaimo bernams, bežemiams valstiečiams, sezoniniams žemės ūkio darbininkams. „Krivulė“ buvo laikoma teisėta, jeigu joje dalyvavo trečdalis turinčiųjų balsavimo teisę. „Krivulės“ balsavo atvirai, fašistiniams pareigūnams bei žvalgybininkams „prižiūrint“. „Krivulių“ balsavimo rezultatus turėjo patvirtinti apskrities viršininkas. Toks, atsiprašant, įstatymas leido fašistams „išrinkti“ valsčių tarybas iš saujelės buožių tarpo ir užtikrinti, kad į jas neprasiskverbtų kaimo varguomenės atstovai. Tokiu būdu sufabrikuotos valsčių tarybos turėjo „išrinkti“ pagrindinį apskričių savivaldybės organą — apskričių tarybas. Be to, į apskričių tarybas automatiškai įėjo fašistiniai viršaičiai ir antraeilių miestų burmistrai. Panašią sistemą fašistinis sayivaldybių įstatymas numatė ir miestų tarybų rinkimams. Šiuose rinkimuose taip pat negalėjo dalyvauti jaunimas iki 24 metų ir piliečiai, neturintieji nuosavybės. Išimtis buvo daroma tik valdininkams. Tokiu būdu savivaldybės rinkimuose miestuose negalėjo dalyvauti didžiulė darbininkų bei tarnautojų dauguma. Kandidatų sąrašus turėjo tvirtinti fašistiniai apskričių viršininkai, kurie, suprantama, praleisdavo tik smetoninius gaivalus. Fašistinis įstatymas nustatė, kad mieste, kur yra vyriausybės būstinė, trečdalis miesto tarybos narių nėra visiškai renkama, o tiesiogiai skiriama smetoninės vyriausybės. Tačiau smetoninė valdžia, bijodama savo šešėlio, nebuvo tikra, kad ir tokie fašistiniai rinkimai užtikrins jai pageidaujamą savivaldybės organų sudėtį, ir todėl ji faktinai pavertė niekais miestų tarybų įgaliojimus ir perdavė neribotas teises burmistrams, kurie, jeigu jie nepatikdavo apskričių viršininkams, turėjo būti skiriami fašistinio ministerių kabineto arba vidaus reikalų ministerio. Štai, kaip atrodė fašistiniai savivaldybių rinkimai. Prezidento „rinkimai“ „Sutvarkę“ savivaldybes ir pavertę jas fašistinių žandarų įrankiais, fašistai sufabrikavo prezidento rinkimų įstatymą. Šio įstatymo tikslas buvo „išrinkti“ prezidentą, remiantis fašistinėmis savivaldybėmis, ir tokiu būdu legalizuoti „tautos vadą“, niekam neprašant atsisėdusį ant tautos sprando. Bijodami tautos ir gerai žinodami jos politines nuotaikas fašistai neišdrįso pravesti net falsifikuotus visuotinius prezidento rinkimus. Prezidento rinkimų įstatymas, paskelbtas 1931 m, nustatė, kad respublikos prezidentą renka „ypatingieji tautos atstovai“. Šiuos „ypatinguosius atstovus“ turėjo išrinkti fašistinės valsčių, miestų ir apskričių tarybos. Kad į elektorių tarpą atsitiktinai nepakliūtų nepageidaujami elementai, „ypatingųjų tautos atstovų“ rinkikų sąrašus turėjo sustatyti apskričių viršininkai. Įdomu, kad fašistai specialiais vyriausybės nutarimais skirdavo net „tautos atstovams“ rinkti susirinkimų pirmininkus! („Vyriausybės Žinios“ Nr. Nr. 369/623). Būdingas panikos nuotaikoms, vyravusioms fašistinėje klikoje, yra taip pat specialus prezidento rinkimų įstatymo paragrafas, kuris nustatė, kad „ypatingiesiems tautos atstovams rinkti susirinkime rinkikai tiktai renka ypatinguosius tautos atstovus; jie neturi teisės nei kelti, nei svarstyti kokių dalykų, nei daryti kokių nutarimų“. Prezidento „rinkimai“ galėjo įvykti net nesant rinkikų kvorumui ir rinkimų prezidiumas turėjo teisę nepatenkinti prašymo dėl pilno kvorumo sušaukimo (§ 28). Štai, kokiomis banditinėmis priemonėmis fašistai norėjo sudaryti Lietuvoje tautos budelio „prezidento“ Smetonos renkamumo iliuziją. Ši komedija negalėjo apgauti nė vieno doro lietuvio. „Ypatingieji tautos atstovai“, kurių tarpe buvo tik buožės, biznieriai ir fašistiniai žandarai savo blogai suruoštų „rinkimų“ farsu dar kartą tik pabrėžė visai Lietuvai, kad smetoninė diktatūra tai miesto buržuazijos, dvarininkų bei buožių diktatūra. Seimo rinkimų komedija 1936 m., po Suvalkijos valstiečių neramumų, smetoninė valdžia, bijodama aktyviosios antifašistinės liaudies masių kovos sustiprėjimo, nusprendė pravesti fiktyvinius seimo rinkimus, kurie sudarytų diktatūros parlamentinės atramos iliuziją. Seimo rinkimus buvo nutarta pravesti remiantis pirmoje eilėje fašistiniais savivaldybių organais ir pavartojant tokius pat metodus, kuriuos smetoninė žvalgyba jau buvo patikrinusi per savivaldybių bei prezidento „rinkimus“. Seimo rinkimų įstatymas, smetoninės vyriausybės paskelbtas 1936 m., atėmė rinkimų teisę jaunimui, nepasiekusiam 24 metų amžiaus, o taip pat kariams. Tačiau pagrindiniai šio įstatymo nuostatai, kurie pavertė seimo rinkimus žiauriu pasityčiojimu iš liaudies masių, buvo nuostatai apie kandidatų sąrašus. 30-tasis įstatymo paragrafas nustatė: „Kandidatus į tautos atstovus kiekvienoje apskrityje pasiūlo apskrities taryba. Mieste, kuris prilygintas apskričiai, kandidatus pasiūlo miesto taryba“. Tokiu būdu kandidatus į seimo deputatus galėjo pasiūlyti tik fašistinės savivaldybių tarybos, kuriose sėdėjo nė kieno neišrinkti smetoniniai žandarai, „krivulėse“ sukombinuotųjų valsčių tarybų pasiųstieji dvarininkai bei buožės, įvairaus plauko spekuliantai bei lupikautojai, išrinkti saujelės cenzuotų miestų rinkikų. Šios tarybos, aršiausių darbo liaudies priešų lizdai, turėjo atrinkti uoliausius fašistinės valdžios sėbrus iš buožių bei miesto buržuazijos tarpo kandidatams į seimo narius. Kad ir pačiose fašistinėse apskričių bei miestų tarybose neįvyktų jokių kalbų dėl apskričių viršininkų siūlomų kandidatų, smetoninis įstatymas (§ 34) nustatė, kad „apskrities tarybos posėdyje, sušauktame kandidatams į tautos atstovus nurodyti ir pasiūlyti, tik nurodomi ir pasiūlomi kandidatai. Jame negalima nei kelti, nei svarstyti kokių dalykų, nei daryti kokių nutarimų“. Tačiau „tautos vadas“, matyti, nebuvo visiškai tikras, kad net tokia kandidatų siūlymo tvarka pilnutinai jį apsaugos nuo bet kurių netikėtumų ir jis suteikė vyriausiajai rinkimų komisijai teisę braukti iš kandidatų sąrašų visus tuos, kurie gali nepatikti Chodakauskų giminei. Fašistinis įstatymas pašalino bet kurią galimybę kontroliuoti rinkimų rezultatus ir suteikė smetoninei valdžiai visišką laisvę juos falsifikuoti. Vyriausiosios rinkimų komisijos pirmininką skyrė pats Smetona. Apygardų komisijų pirmininkus skyrė vyriausiosios komisijos pirmininkas, o apylinkių rinkiminių komisijų pirmininkus apygardinės komisijos pirmininkas. Gi pirmininkai patys skyrė atitinkamų komisijų narius. Tokia rinkiminių komisijų sudarymo sistema leido plačiai falsifikuoti rinkimų rezultatus tiek apylinkėse bei apygardose, tiek visos respublikos mastu. Kiekvienas darbo žmogus be jokių aiškinimų puikiai suprato, kad smetoniniai seimo rinkimai — tai tik priemonė kapitalistų bei buožių diktatūrai užmaskuoti. Pati smetoninė klika neturėjo jokių iliuzijų dėl plačiųjų liaudies masių pažiūros į rinkiminę komediją ir ji iš anksto griebėsi represijų bei įbauginimo priemonių, kad priverstų žmones balsuoti. Pasiruošimas rinkimams buvo lydimas masinių antifašistų areštų. Valstiečiams buvo grasinama, kad nebalsavusiųjų ūkiai bus parduodami iš varžytynių, iš nebalsavusiųjų nepirks bekonų, nepriims pieno ir panašiai. Darbininkams buvo grasinama atleidimu iš darbo. Žvalgybos agentai grasė, kad visi, kurie neturės balsavimo ženklo savo pase, bus suimti arba ištremti. Į gyventojų terorizavimo kampaniją plačiai buvo įtraukta ir liūdnos atminties Šaulių Sąjunga. Jos vadas pulkininkas Saladžius visiems šauliams įsakė ne tik patiems balsuoti, bet „veikti taip, kad ir kiti balsuotų“. Tačiau jokie įbauginimai neprivertė darbo žmonių balsuoti už savo engėjus. Rinkimai virto liaudies demonstracija prieš smetoninį režimą. Visame krašte didžiulė gyventojų dauguma boikotavo rinkimus. Daug kur darbo žmonės į vokus vietoje deputatų sąrašų įdėjo sąmojingus pasisakymus prieš smetoninę diktatūrą. Kaune vienas į voką įdėjo visų kandidatų sąrašus su užrašu: „Merkys — sušaudyti, Indrišiūnas — pakarti, Barkauskas — nunuodyti“. Vienas Kauno Žaliakalnio gyventojas į voką įdėjo piešinį apie Chodakauskų dvaro idiliją. Piešinyje buvo parodyti Smetona, Smetonienė, Tubelienė, Chodakauskas, o prie jų užrašas: „Chodakauskai melžia Lietuvos karvutę“. Tie ir panašūs epizodai rodo, kaip puikiai liaudis įvertino rinkimų į fabrikantų bei dvarininkų seimo pobūdį. Visoje Lietuvoje rinkimuose dalyvavo vos 25—30%. Tačiau tai netrukdė smetoninei vyriausybei paskelbti, esą balsavo 71,22% visų rinkėjų. Į tą biaurią pravirtusių rinkimų rezultatų falsifikaciją davė galingą atsakymą Kauno darbo žmonės, kelias dienas po fašistinio seimo rinkimų suruošę milžiniškas demonstracijas bei įspūdingą visuotinį streiką. „Tautos atstovai„ Smetoninio seimo sudėtyje ryškiai atsispindėjo klasinis fašistinės diktatūros pobūdis. Štai kaip atrodė seimo prezidiumas: Konstantinas Šakenis — seimo pirmininkas, 50 ha ūkio Biržų apskrityje savininkas, drauge ėmęs tūkstantines algas iš seimo ir valstybės kontrolės. Julius Indrišiūnas, seimo vicepirmininkas. Smetoninis finansų ministeris. Vienas stambiausių Lietuvos kyšininkų. Dvarininkų užtarėjas smetoniniuose teismuose. Alfonsas Gilvydis — seimo II-sis vicepirmininkas. Vilų savininkas. „Lietūkio“ direktorius. Bronius Gudavičius — seimo sekretorius. Dviejų dvarų, bendro 90 ha ploto, savininkas. Seimo nariai — dvarininkai, buožės, stambūs biznieriai, smetoniniai budeliai — įkūnijo savyje parazitines klases, kuriomis rėmėsi fašistinė diktatūra. Keli būdingi egzemplioriai: Julius Čaplikas — Suvalkijos valstiečių ir Kauno darbininkų budelis, 40 ha ūkio Trakų apskrityje savininkas, linų firmos direktorius, verslininkų sąjungos globėjas. Antanas Merkys — 80 ha ūkio Kauno apskr., Lapių valsčiuje, savininkas. Vienas stambiausių tautininkų partijos šulų. Pranas Barkauskas — namų savininkas, taupomųjų kasų valdybos narys, prie kruvinojo Skučo vidaus reikalų viceministeris. Stasys Jakubauskas — 90 ha ūkio Suvalkijoje savininkas, žemės ūkio rūmų direktorius su 2.000 litų mėnesine alga, „Lietuvos Cukraus“ bendrovės valdybos narys. Vladas Kurkauskas — 150 ha dvarininkas, Prekybos, Pramonės ir Amatų Rūmų pirmininkas su 2.000 litų alga. Antanas Jučas, 60 ha ūkio Grinkiškio valsčiuje savininkas, „Pienocentro“ valdybos narys, Žemės Ūkio Rūmų valdybos narys, stambus prekybininkas. Panašias charakteristikas galima pateikti apie kiekvieną smetoninio seimo narį. Lietuvių tauta Raudonosios Armijos, broliškųjų tarybinių tautų išgelbėta iš visiško sunaikinimo pavojaus, sujungusi savo žemes po laisvos, nepriklausomos Tarybų Lietuvos vėliava, didvyriškomis pastangomis likviduoja šiurpius hitlerinės okupacijos padarinius ir ruošiasi pradėti Lietuvos atstatymo didingo penkmečio plano vykdymą. Tarybų liaudis pradeda 4-jį savo penkmetį ruošdamasi istoriniams rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Socialistinėje visuomenėje, kurioje valdžia priklauso darbo žmonėms, kurioje nėra klasių priešingumų, rinkimai yra demokratiškiausi pasaulyje. Lygi tarp lygiųjų, Tarybų Lietuva, kaip ir visos broliškosios respublikos, ruošiasi šiems rinkimams, aukštai laikydama tarybinės demokratijos vėliavą. Su pasišlykštėjimu ji atsimena smetoninius laikus. Su pasibiaurėjimu bei neapykanta ji galvoja apie tuos išgamas, kurie nuo smetoninio buožinio – buržuazinio „tautiškumo“ perėjo prie hitlerinės žmogžudystės „ideologijos“ ir dabar savo žvėriškame pyktyje siekia sutrukdyti lietuvių tautos žygį į savo šviesią ateitį. Vasario mėn. 10 d. Lietuvos darbo žmonės dar kartą pademonstruos savo vieningą pasiryžimą kurti naują laimingą socialistinį gyvenimą po didžiąja Lenino – Stalino vėliava.


Anglams bevaldant savo milžinišką „empire'ą“ ne vienur tai kitur vis kyla nauji sunkumai ir pavojai. Dabar susidarė gana rimtas pavojus jų viešpatavimui Arabijoj. Arabija – didelė šalis 2,6 milionų kvadr. kil. ploto. Bet gyventojų turi tik apie 5 milionus. Tai arabų tautos galybės ir islamo lopšelis. Čia pakilo žalioji pranašo vėliava, užkariavusi greitu laiku visą vakarų Aziją ir Afriką. Čia yra šventieji islamo miestai: Mokka ir Medina. Čia buvo ilgą laiką islamo tikybinis ir politinis centras. O ir šiandien dar kiekvienas islamo išpažintojas labiausiai svajoja apie tai, kad pamatytų bent kartą gyvenime didžiausią islamo šventenybę – Kaabą ir pranašo grabą. Ilgainiui arabų viešpatavimą paveldėjo turkai ir Arabija lig karo jų priklausė. Tačiau karingieji arabai nelabai mėgo turkų viešpatavimą ir prasidėjus didžiajam karui dalis jų sukilo prieš turkus. Anglai arabams stengėsi jiems padėti. Turkijai sugriuvus, Arabija liko laisva ir susiskirstė į 12 nepriklausomų valstybių valstybėlių. Tačiau anglai įsigeidė būti turkų paveldėtojais. Pakraščiuose prie jūrų Arabija derlinga ir turtinga amžinai žaliuojanti šalis. Jos vidurys vasarą pavirsta tyrais, bet žiemą visas žaliuoja ir čia gyvena gausingi arabai nomadai. Arabija turi daugybę įvairių šiandien dar maža teištirtų turtų. Be to, ji guli ant paties kelio į Indijas. Dar prieš karą, turkams bevaldant, anglams pavyko gauti nedidelį žemės sklypą prie Raudonųjų jūrų – Adeną. Karo metu ir po karo jie pamažu išplėtė savo viešpatavimą beveik ant visos Arabijos: vienur jie gavo mandatą, kitur – protektoratą, dar kitur faktišką įtaką bei priklausomybę. Bematant ko ne visas Arabijos kontinentas atsidūrė anglų priklausomybėj. Tačiau šita politika nėjo labai švelniai. Arabai yra karingi, ir brangina nepriklausomybę. Kai tik jie pamatė, ko anglai siekia, prasidėjo sukilimai. Bet kadangi tie sukilimai buvo sporadiški, tai anglams nesunku buvo juos numalšinti. Tačiau dabar kalbama jau ne apie sukilimą, bet apie šventąjį islamo karą prieš „giauru“ viešpatavimą. Čia dar prieš karą iškilo narsus, pačių karingų ir pačių fanatingų arabų – vahabitų vadas – Ibn Saud. Jis mokėjo prisigerinti anglams ir jų pagelba užkariavo visą Arabijos vidurį, kur valdė Ibn Rašidas. Neilgai trukus jis užkariavo ir didžiausią, stipriausią Arabijos valstybę – Hedžasą. Čia yra šventieji islamo miestai Mekka ir Medina ir todėl Hedžaso valdovas turi labai didelį moralinį autoritetą visam islamui. Ibn Saudo valdžioj atsidūrė didesnioji Arabijos dalis. Jis pradėjo svajoti apie visos Arabijos, o gal ir visos arabų tautos, kuri turi apie 27 milionus ir gyvena išsimėčiusi po visą vakarų Aziją ir Afriką, sujungimą. Anglai jau seniai kovoja su vahabitų puolimais. Bet lig šiol Ibn Saudas tikrino, kad tai darosi be jo žinios. Pats Ibn Saudas, anglų prietelis ir jų protežė, staiga dabar paskelbė karą dviem anglų mandatams, Irakui (Mesopotamija), Transjordanijai ir protektoratui Koveit. Drauge jis veda propagandą už arabų nepriklausomybę ir šventąjį islamo karą prieš „giaurus“ spaudėjus. Jeigu Ibn Saudui pavyks sukelti visus arabus, tai iš to gali būti labai rimtos pasėkos. Juk ne tik pačioj Arabijoj, bet ir Sirijoj ir Palestinoj arabai sudaro daugumą. Tad ne tik anglams Arabijoj, bet ir prancūzams Sirijoj ir žydams Palestinoj gali pasidaryti karšta. Vokiečiai, italai ir kiti jau šiandien stato arabams ginklus, žinoma už pinigus, ir pristatys jų kiek norint ir toliau. Kiek prisikamavo Prancūzija ir Ispanija, kol numalšino negausingus, nedideliam plote gyvenančius šiaurės Afrikos rifus ir kabilus. Arabų yra nepalyginamai daugiau ir jie gyvena milžiniškus plotus. Be to, su moderniniais ginklais, kaip artilerija, tankai tuose tyruose bei kalnuose nieko nebepadarysi. Pagaliau Arabija ne tik guli ant kelio į Indijas, bet ir yra visai arti nuo Indijų. Indijose taip pat einą fermentacija ir sukilimai, tai šen tai ten, nuolat įvyksta. Kažin, ar indiečiai nesusisieks ir nesusidės su arabais. Juk ir indiečių daug yra islamitų. Tagi, visi tie klausimai kelia didelio nerimo Londone.


Šauniais patriotiniais žygdarbiais, pasiaukojimu ir didvyriškumu tarybinė liaudis, laimėjusi didžiąją Pergalę prieš grobikus vokiečius ir japonų imperialistus, garbingai įprasmino Stalino Konstitucijos žodžius: „Tėvynės gynimas yra kiekvieno Tarybų Sąjungos piliečio šventa pareiga“. Didžiules medžiagines ir žmonių aukas paskyrė tarybinė liaudis savo Tėvynės gynimo ir galutinės pergalės iškovojimo reikalui. Taikios statybos ir ramaus kūrybinio darbo laikotarpis atėjo pas mus per didvyriškųjų Tėvynės gynėjų — Raudonosios Armijos kovotojų rūsčiomis Tėvynės karo dienomis iškentėtą vargą, kančias ir pralietą, kraują. Todėl tarybinė liaudis reiškia beribę meilę ir dėkingumą Tėvynės gynėjams — Raudonosios Armijos kovotojams. Grįžtančius į savo gimtąsias vietas demobilizuotuosius karius tarybinė liaudis sutinka su nepaprastu džiaugsmu, pakilimu ir pagarba. Nuoširdų ir didelį rūpinimąsi Tėvynės gynėjais parodė mūsų partija ir tarybinė vyriausybė, tuo reikalu išleistaisiais įstatymais suteikusi demobilizuotiesiems medžiaginio ir buitinio aprūpinimo lengvatas. Tėviška globa, sukūrimas, geriausių sąlygų demobilizuotiesiems tapo valstybiniu mastu organizuotas visos tarybinės liaudies reikalas. Prie jo sėkmingo išsprendimo turi ko aktyviausiai prisidėti partijos, tarybiniai ir ūkiniai organai. Pirmiausia reikalinga sklandžiai aprūpinti demobilizuotuosius reikalingais dokumentais, suteikti jiems butus, parūpinti pagal jų įgytą patyrimą ir specialybes atitinkamą darbą, suteikti įstatymo numatytas lengvatas. Tačiau iki šio laiko kai kurie mūsų apskričių, miestų ir valsčių vykdomieji komitetai per mažai prisidėjo prie demobilizuotųjų buities sutvarkymo, ir rūpinimosi demobilizuotaisiais klausimas buvo paliktas savieigai. Štai Vilniaus miesto vykdomasis komitetas nieko nepadarė, kad būtų iš anksto pasirūpinta sudaryti tam tikrą fondą butų demobilizuotiesiems, ir iki šio laiko tik labai maža dalis demobilizuotųjų yra aprūpinta butais. Kaip biurokratiškai ir nepaslankiai rūpinasi demobilizuotaisiais Kauno miesto vykdomasis komitetas, rodo tas faktas, jog iš 287 į Kauną atvykusiųjų demobilizuotųjų iki šio laiko tik keliolika tegavo butus, ir tuos beveik netinkamus gyventi. O Švenčionių apskrityje, kur nėra jaučiamas joks butų trūkumas, dėl vietos vykdomojo komiteto tiesiog nusikalstamo nerangumo, demobilizuotieji yra priversti nuomuoti butus pas buožes, mokėdami jiems plėšikišką kainą. Neleistinoje padėtyje yra demobilizuotųjų miestuose aprūpinimas kuru. Nepakankamai rūpinasi demobilizuotųjų buities reikalais daugelio įstaigų ir įmonių vadovybės. Kai kurie biurokratai leidžia sudaryti tokias sąlygas, kad demobilizuotieji yra aprūpinami įstaigos tarnautojams skirtomis prekėmis paskutinėje eilėje. Prekybinės organizacijos turėtų pirmiausia be ypatingų formalumų suteikti sąlygas grįžusiems iš Raudonosios Armijos kovotojams įsigyti namų apyvokos daiktą ir plataus vartojimo gaminių. Lygia greta su demobilizuotaisiais turi būti rūpinamasi Raudonosios Armijos kovotojų šeimomis, Tėvynės karo invalidais bei šeimomis žuvusiųjų kovoje su lietuviškai vokiškųjų nacionalistų gaujomis. Reikia išplėsti ir pagyvinti miestų, apskričių vykdomųjų komitetų ir socialinio aprūpinimo skyrių veiklą taip, kad asmenys, kuriems įstatymais yra užtikrinta parama, ja pilnutinai galėtų pasinaudoti. Šiuo atžvilgiu aktyvią veiklą ir gražų pavyzdį kitiems skyriams parodė Raseinių apskrities soc. aprūpinimo skyrius. Šioje apskrityje per paskutiniuosius 8 mėnesius karių šeimoms tvarkingai išmokėta nustatyta suma pašalpų, Tėvynės karo invalidų ūkiams išdalinta 3.430 m3 statybinės medžiagos trobesiams atstatyti, 500 karių šeimų aprūpinta drabužiais, 603 raudonarmiečių šeimos aprūpintos kuru. Neleistinai atsilieka šioje srityje Švenčionių apskrities soc. aprūpinimo skyrius, kuris visiškai nesirūpino Tėvynės karo invalidų buitinio medžiaginio aptarnavimo reikalais, ir didžiajai daliai užregistruotų Tėvynės karo invalidų dar iki šio laiko nepaskyrė pensijų. Maža iniciatyvos rūpintis Tėvynės gynėjais ir jų šeimomis teparodė Trakų apskrities vykdomasis komitetas. Iki šio laiko čia dar nei viena Raudonosios Armijos kovotojo šeima neperkelta iš blogesnio buto į geresnį. Rūpinimasis demobilizuotaisiais, Raudonosios Armijos karių šeimomis, Tėvynės karo invalidais yra visos liaudies reikalas, išplaukiąs iš tarybinės santvarkos esmės. Todėl visų partinių ir tarybinių organizacijų pareiga ryžtingai kovoti, kad Tėvynės gynėjams ir jų šeimoms valstybės skiriama globa ir parama pilnutinai būtų įgyvendinta.


TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas paskyrė drg. Vladimira Ivanovičių Bazykiną TSRS Nepaprastuoju ir Igaliotuoju Ambasadoriumi Meksikoje. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas atleido drg. Anatolijų Georgljevičių Kulaženkovą iš TSRS Nepaprastojo ir įgaliotojo Ambasadoriaus Meksikoje pareigų ryšium su perėjimu į kitą darbą. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku drg. Boreika Vaclovas, Franco s., atleistas iš Lietuvos TSR Vietinės ir kuro pramonės ministro pareigų. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybis Prezidiumo įsaku drg. Mackevičius Leonas, Jono S., paskirtas Lietuvos TSR Vietinės ir kuro pramonės ministru.


PCHENJANAS, kovo 22 d. (TASS). Kaip praneša Pietų Korėjos agentūra Chabton Tchonsin, iš 1.406 Seulo gamyklų, fabrikų ir amatininkų dirbtuvių 1955 metais dirbo tiktai 452 įmonės (32 procentai). Likusios įmonės buvo uždarytos, pasak agentūros, dėl kapitalų, žaliavų ir elektros energijos trūkumo. Ypatingai smarkiai pramonės gamyba Seule sumažėjo pereitų metų gruodžio mėnesį, kai bendras miesto pramonės įmonėse dirbančių žmonių skaičius sumažėjo iki 22 procentų vidutinio metinio gamyboje dirbančių žmonių skaičiaus.


Išvažiuojant Lietuvos delegacijai į T. S. posėdžius, mes rašėme, kad šį kartą, ypatingų siurprizų iš Ženevos Lietuvai netenka laukti. Mes tada nurodėme mūsų ginčo su lenkais teisinius ir politinius momentus ir priėjome išvadą, kad T. S. nors ir norėtų, negalėtų Lietuvą, neužsitarnavusią, paspausti. Dabar, kada T. S. darbai Ženevoje jau eina prie galo, kada Lietuvą liečią klausimai jau yra aptarti, mes pirmiausia tegalime konstatuoti, kad šį kartą mūsų spėjimai ir laukimai beveik visai išsipildė. Kaip iš gana plačių aprašymų mūsų laikraštyje matyti, lietuvių byla su lenkais Ženevoje šį kartą pakrypo labiau Lietuvos naudai. Žinoma, apie šį pakrypimą mūsų naudai galima kalbėti tik ta prasme, kad dabar T. S-ga pasirodė labiau moderuota ir atsargesnė dėl Lietuvos teisių, negu ji mums netikėtai buvo pasirodžiusi birželio mėn. sesijoj. P. Belaerts van Bloklando raportas šį kartą išėjo labai atsargus ir kurtuaziškas. Matyt, daug dėl jo buvo galvota ir dirbta, paties referento turėta daug ištvermės. Nors dėl birželio mėn. sesijos mūsų visuomenė buvo ant p. van Bloklando kiek užpykusi, ypač už tai, kad jis T. S-gos tarybai siūlė pareikšti Lenkijai padėką už keleto ištremtų Vilniaus krašto lietuvių grąžinimą, dabar anas jos užpykimas bus jau išnykęs, ir iš T. S-gos tarybos išėjęs van Bloklandas mūsų tautos akyse yra reabilitavęsis, nes paskutinėj sesijoj jis pasirodė gana objektyvus. Konkrečiai kalbant apie šios T. S-gos sesijos rezultatus Lietuvai tenka išskirti du dalyku: 1) santykių su lenkais ir derybų klausimas, 2) Vilniaus krašto lietuviškų mokyklų persekiojimo ir lietuvių ištrėmimo klausimas. Pirmuoju klausimu paaiškėjo, kad T. S-gos taryba vis labiau ir labiau pradeda suprasti lietuvių lenkų ginčo šaknis ir jau nedrįsta į Lietuvą daryti tokių spaudimų, kokių tikėjosi lenkai, ar kiti ju bičiuliai. Mums gana geras argumentas pasirodė ir žinomųjų tarptautinės teisės autoritetų prancūzų profesorių de Lapradelle, L. Le Fur ir A. Mandelstam pareikšta nuomonė dėl ambasadorių konferencijos sprendimo iš 1923 m. kovo 15 d. Šie tarptautinės teisės autoritetai aiškiai pasisakė už tai, kad ambasadorių konferencijos sprendimas dėl Lietuvos sienos su Lenkija Lietuvai nėra privalomas nei teisės, nei teisingumo atžvilgiu. Tai buvo savo rūšies sensacija T. S-gos taryboj, kurioje kartais dėl lietuvių lenkų sienų būdavo norima pasiremti ambasadorių konferencijos nutarimu. Dabar jau atrodo, kad T. S-ga daugiau niekuomet neturės noro kėsintis versti Lietuvą pripažinti esamąją demarkliniją valstybės siena su Lenkija. Tuo pačiu vėl yra sustiprėjusi T. S-gos gruodžio 10 d. rezoliucijos ta dalis, kurioje kalbama apie tai, kad ji neliečia klausimų, dėl kurių abidvi vyriausybės yra skirtingų nuomonių. Vadinasi, Vilniaus klausimo iškėlimas tarptautinėje plotmėje ir to iškėlimo pripažinimas yra sustiprėjęs; tai aiškus aktyvas mūsų balanse. Ženevoj paaiškėjo, kad tiesioginės derybos su lenkais toliau bus tęsiamos, kad jos bus tęsiamos ten, kur pradėtos, t. y. Karaliaučiuje. Be abejojimo derybose iš lenkų pusės pirmininkaus ne p. Holówko, bet pats lenkų užsienių reikalų ministeris. Vadinasi, dėl derybų reikalas išėjo taip, kaip Lietuvos vyriausybė norėjo. Gal būt lenkai šiek tiek dabar gailisi, kad savo laiku, mūsų vyriausybei siūlant, nesutiko derybų tęsti Karaliaučiuje. Bet mums tai neturi reikšmės. Mes šiandie negalime žinoti, kas iš tiesioginių derybų toliau išeis, - ar jos bus vaisingesnės, negu lig šiol, ar ne. Bet mes gerai žinome, kad jų pasisekimas daugiau pareis nuo lenkų, negu nuo mūsų. Gal lenkai pagaliau supras, kad demarklinija jokiu būdu nėra valstybės siena, kad ir pačiai T. S-gos tarybai tai yra paaiškėję… Dėl aukštosios T. S. tarybos nusistatymo Vilnius krašto lietuviškų mokyklų naikinimo ir lietuvių persekiojimo klausimo, žinoma, Lietuvos visuomenė negali reikšti jokio pasitenkinimo. Čia T. S-gos taryba neišdrįso lenkų aiškiai sudrausti, nedrįso jiems priminti, kad persekioti lietuviškas mokyklas tame krašte, kuris iš senovės buvo lietuviškas, - kurio priklausomybė ir šiandie tarptautiniame forume tebėra kvestionuojama, yra ne tik nehumaniška, ne tik nekultūriška, bet kad tai yra neleistina ir visai politiškais sumetimais. Čia aukštoji taryba pasitenkino išklausiusi Kinijos atstovo raporto. Kalbant apie šios T. S-gos sesijos vaisius Lietuvai bendrai tenka pasakyti, kad jie nebuvo nelaukti. Tai nėra nei Lietuvos laimėjimas, nei pralaimėjimas, imant dalykus iš esmės. Bet, kalbant apie šią sesiją ir lyginant ją su birželio mėn. sesija, tenka konstatuoti neabejotiną pagerėjimą Lietuvos naudai.


Kai paskaitai „Lietuvos Žinias“ ir „Rytą“, tai stačiai nuostabu darosi. Stebiesi žmogus ne iš tų laikraščių, kaip tokių, bet iš jų „griaudžių verksmų“, kuriuos tuodu dienraščiai, nežiūrėdami Gavėnia ar ne, labai atsidėję gieda. O tuose „graudžiuose verksmuose“ juodu apverkia tuos pačius dalykus – liūdnos atminties mūsų seimą su visais jo idealiniais demokratizmo padariniais ir svajotas, lauktas, visokiais būdais siektas, bet nesulauktas ir nepasiektas partijų koalicijas. Kad žmogus, būdamas aklas demokratizmo ir dar ne betkokio, bet „tikrojo demokratizmo“ išpažintojas idealizuoja teoretišką šeimą, kaip parlamentinės valstybės santvarkos, kurios jis ir kritikuoti nedrįsta, svarbiausią įstaigą, tas visiškai galima suprasti, bet kad tas pats aukščiausios rūšies, gryniausio kraujo lietuvis demokratas idealizuoja konkrečius, labai ryškiai save parodžiusius, buvusios Lietuvos seimus, kurių neigiamųjų pusių jį, ir užsimerkęs būdamas, negali nepastebėti, ir Lietuvos išganymą vien jų su visomis savo ypatybėmis atgaivinime temato, o prieš betkokias reformas priešinasi, tada iš tikrųjų nuostabu darosi, ir pradedi abejoti, ar nuoširdžiai tas demokratas kalba. Kągi Lietuvai davė tas visagalis, vienų ujamas, kitų, vis dar garbinamas jos buvęs Viešpats – Seimas? O gi iš demokratiškiausių viso pasaulio konstitucijų lopu šiaip bei taip susiūtą, užtai greit prakiurusią konstituciją, pataisomis ir pataisėlėmis nusagstytą ir gyvenime sunkiai pritaikomų ne perdaug didelį įstatymų lobyną, demoralizuotų, kur vėjas pučia krypstančių, agitatorių – bačkininkų, partinių fanatikų kadrus ir pagaliau katalikiško ir bedieviško sūrio, sviesto, zuperio, masoniškų jorkširų ir kitoniškų partiškų „principingumu“ nesergančiam žmogui sunkiai suprantamų dalykų. Seimas buvo demokratiškosios Lietuvos demokratiškų peštynių ir partinių rietenų centras ir versmė, iš kurios tos peštynės ir rietenos į visą kraštą sklisdavo, tolimiausių Lietuvos užkampių ramų, darbštų, bet tamsų mūsų sodietį pasiekdamos ir jų į savo kaimynę šnairuoti verčiančiu partiniu „principingumu“ užkrėsdamos. Taip daugelio priežasčių, dėl kurių mūsų seimas toks buvo ir tokiais darbais pasireiškė, bene svarbiausios bus pokarinio, iš normališkų vėžių išėjusio gyvenimo revoliucinė nuotaika, seimo narių ir iš viso mūsų inteligentijos didelis, iš rusų paveldėtas, teoretiškumas, tikrojo gyvojo Lietuvos gyvenimo nepažinimas ir visiškas daugelio seimo narių savo darbui nepasiruošimas. Dėl daugelio mūsų seimo narių tekdavo nusiskųsti liaudies išminties suformuluotu posakiu: „vargas, kai batsiuvis ima kepti pyragus, o kepėjas siūti batus“. Kad tokie seimo nariai tik rankas, partijų lyderių diriguojami, temokėjo kilnoti, trukšmą kelti ir gale mėnesio algų lape pasirašyti – niekam nepaslaptis. Bet demokratizmo apaštalų tokie dalykai negąsdindavo, priešingai – jie juos, pačiu grynuoju ir idealiuoju demokratizimo pasireiškimu laikydami, idealizuodavo ir šiandien, kada to grynojo demokratizmo idealieji reiškiniai taip vaizdžiai konkrečiomis ir skaudžioms, naujų kelių ieškoti, senas vertybes perkainuoti verčiančiomis, pasekmėmis apsivainikavo, tebeidealizuoja. Įpratę viską iš siaurų partinių „principų“ išeidami vertinti ir partiniu mastu matuoti, mūsų „demokratai“ nenori ar negali (vienas Dievas težino) matyti Lietuvos gyvojo gyvenimo plačių principų, kuriuos pastaruoju laiku jau ir mūsų, partišku „principingumu“ –  partišku fanatizmu dar nesergąs sodžius, mūsų šalies tikrasis šeimininkas – ūkininkas vis aiškiau ir aiškiau pradeda suprasti, aplenkdamas savo „principinguosius“ vadus – inteligentus agitatorius ir nuo jų nusigręždamas. Šis pastarasis reiškinys, kuris yra aiškiausias mūsų valstybės politinio ir to pasekmėj ekonominio gyvenimo pasveikimo simptomas, be galo nepatinka įvairiems darbo ir geros seimų duonos netekusiems siauriems politikieriams ir baigiantiems savo armijas prarasti partijų centrams. Jie nenustoja kalbėti apie koalicijas, vien jose išganymą tematydami ir nenori pastebėti tos plačios koalicijos, kuri kasdien sparčiai augdama, galingai „Ūki


Lietuva tapatina save su Vidurio Europa, tačiau stiprina ryšius su Skandinavija.

Apie tai kalbėta Pietų Švedijoje Karlskronos mieste vykusiame “Lietuvos forume’98”. ”Lietuvos forumą” jau penkerius metus iš eilės vis kitame Pietų Švedijos mieste rengia Švedijos ir Lietuvos draugija - stipri, įvairių lygiu švedų valdžios atoritetą pelniusi organizacija. Pagrindinis forumo tikslas - plėtoti ir stiprinti Švedijos ir Lietuvos valstybių bendradarbiavimą ir tarpusavio supratimą bei užmegzti konkrečius ryšius tarp švedų ir lietuvių. Praėjusį savaitgalį į trijų dienų forumą Karlskronoje susirinko apie 500 dalyvių. Forumą pradėjo intelektualų diskusija, kurioje bandyta spėti, kurlink kultūriškai ir politiškai krypsta Lietuva. Seminaruose švedai ir lietuviai dalijosi savivaldybių, profsąjungų bendradarbiavimo patirtimi, į atskirus seminarus rinkosi medikai ir labdara besirūpinantys žmonės. Pirmą kartą švedai pabandė surengti jaunimo forumą. Tačiau dėl prasto organizavimo jis patyrė visišką fiasko. Į Karlskroną atvyko Lietuvos jaunimo organizacijų elitas, bet jam teko laimė pabendrauti tik su keliais atsitiktiniais miestelio mokyklų moksleiviais. Lietuvaičiai juokavo, kad atsakymus į nerišlius švedų klausimus apie mūsiškę švietimo sistemą buvo galima išsiųsti faksu. Žinoma, jaunimas džiaugėsi gardžiai pasimaitinęs ir smagiai praleidęs savaitgalį už švedų pinigus. Baltijos vienybė - meilė be aistros. Tiek kultūros žmonės, tiek politikai apie Lietuvą vis dažniau kalba kaip apie Vidurio Europos šalį. Tokia buvo intelektualų diskusiją pradėjusio Klaipėdos universiteto docento Leonido Donskio pagrindinė mintis. L. Donskis prisiminė savo diskusijas su estų intelektualais, su kuriais kalbėjosi apie tapatybės pokyčius, vykstančius Lietuvoje ir Estijoje. Prieš porą metų vienoje diskusijoje Vilniuje dalyvavęs garsus estų intelektualas dramaturgas, poetas, apie 20 kalbų mokantis poliglotas Reinas Raudas pasakė, kad Estija vis labiau save apibrėžia kaip Šiaurės šalį ar Skandinavijos dalį. Tuo tarpu Vilnius darosi vis panašesnis į Vieną, tuo prisišliedamas prie garsiojo Vienos-Krokuvos-Varšuvos trikampio. Kitaip tariant, Vilnius tarsi atgimsta kaip daugiakultūrinis Vidurio Europos miestas. Vadinasi, Lietuva darosi Vidurio Europos šalis, darė išvadą Donskis, ji grįžta į tą kontekstą, iš kurio buvo pasitraukusi. Tuo tarpu Estija natūraliai atstato savo regioninę priklausomybę Šiaurės Europai. Tą pačią mintį neseniai pakartojo dar vienas žinomas estų kūrėjas, poetas, rašytojas, kultūros ir visuomenės kritikas Janas Kaplinskis, kuris savo esė rašė, kad jam riba tarp Šiaurės ir Vidurio Europos yra riba tarp Estijos ir Latvijos. Nors po 50 sovietų jungo metų išliko bendra patirtis, šiuo metu matosi, kad Baltijos šalių vienybė buvusi viso labo tiktai pavergtų šalių vienybė - vienybė karceryje. Janas Kaplinskis, perfrazuodamas Heinricho Heine'ės žodžius, teigia, kad mes mylime Baltijos vienybę taip, kaip mylima senelė - pagarbiai, bet be jokios aistros. Lietuva yra Vidurio Europos šalis, tos Europos, kurią Paryžiuje gyvenantis čekų rašytojas Milanas Kundera yra pavadinęs prarastąja Europa. Lietuva kartu su Lenkija, Čekija, Vengrija gali sėkmingai atstatyti tą prarastąją Euopą, sakė Donskis, daugiakultūrinę, idealizuojančią pačią Europos idėją, vaikiškai naivai ir su nuostaba atrandančią tuos Europos idealus, kurie Vakarų Europoje yra laikomi savaime suprantamu dalyku. Anot Donskio, gali atsitikti, kad tai bus pats įdomiausias Lietuvos įnašas į Europos likimą - priminti, kokia Europa buvo ir kokia ji turėtų būti. Švedijos socialinio saugumo ministrė Maj Inger Klingvall sutiko, kad Lietuva labiau linksta prie žemyno, o Latvija ir Estija - prie Skandinavijos. Tačiau ministrė pažymėjo, kad Skandinavijos modelis nepadidino skurdo. Tuo tarpu kontinente skurstančių žmonių padaugėjo. Ministrė pabrėžė, kad Švedijos valstybės gerovės politika pagrįsta lygybe tarp sveikų ir ligonių, senų ir jaunų, vienišų ir sutuoktinių, vaikus auginančių ir bevaikių šeimų, turtingųjų ir vargšų. Švedija siekia atsižvelgti į kiekvieno žmogaus poreikius. “Rinkos ekonomika labai svarbu, tačiau reikia nebijoti skirti lėšų švietimui, skatinti žmonių aktyvumą. Kitas Švedijos klestėjimo pagrindas - didžiulis dėmesys, skiriamas moterims”, - sakė ministrė. Apie trijų Baltijos šalių slinktis kalbėjo ir žymiausio Švedijos Upsalos universiteto profesorius Claesas Levinssonas (Klasas Levinsonas). “Klystame, stengdamiesi sujungti Baltijos šalis į vieną visumą,- sakė jis. - Šio požiūrio reikia atsisakyti ir matyti tris skirtingas valstybes, tada bus realesni ir rezultatai”. Levinssono nuomone, pastaraisiais metais ryškėja šios slinktys: Estija - Suomija, Lietuva - Lenkija, Vidurio Europa, Latvija istoriškai šliejasi prie Vokietijos. Bendradarbiavimas tarp savivaldybių. Nors Lietuva ir krypsta Lenkijos pusen, jos ryšiai su Skandinavijos šalimis tolydžio darosi vis glaudesni. Praėjusiais metais vien švedų turistų į Lietuvą atvyko dukart daugiau negu lenkų. Kai kuriuos forumo dalyvius papiktino intelektualų samprotavimai apie savaimingas kultūrines ir geopolitines slinktis, - kokia ten Lenkija, Vidurio Europa, jei mes puikiausiai sutariam su švedais? Ir iš tikrųjų lietuvių ir švedų santykiai šiandien kaip niekad geri. Galbūt taip yra todėl, kad tuos santykius nustato ne Vilniaus ir Stokholmo politikų projektai, o iš apačios kilusi paprastų žmonių draugystė. Bendradarbiavimas savivaldybių lygiu yra lietuvių ir švedų gerų santykių pagrindas. Tai šiandien suvokia ir Riksdago deputatai, įtikinti įspūdingos Švedijos savivaldybių veiklos. Švedijos savivaldybių asociacija pradėjo teikti paramą Rytų Europai nuo 1989 m., atsižvelgdama į tų šalių poreikius ir iniciatyvą. Aktyviausios pasirodė Baltijos šalys. Per pirmuosius trejus metus susigiminiavusių Baltijos šalių ir Švedijos savivaldybių padaugėjo nuo 20-25 iki 300. Švedijoje yra 286 savivaldybės ir dabar visos jos draugauja su kuria nors Rytų Europos savivaldybe. 1989-1991 m. Švedijos vyriausybė gana abejingai stebėjo šį savaimingą reiškinį. Tokį bendradarbiavimą kritiškai vertino ir Švedijos parlamentas, stebėjęsis, kaip savivaldybės gali užsiimti užsienio reikalų klausimais. Dabar galiojantis Švedijos savivaldybių įstatymas draudžia savivaldybėms skirti lėšų tokio lygio bendradarbiavimui. Todėl Svivaldybių asociacijos iniciatyva buvo bandoma įtikinti Stokholmą, kad valstybė skirtų lešų savivaldybėms, o šios galėtų teikti paramą susigiminiavusiems miestams. 1991 m. asociacijaijau pavyko gauti 2 mln. kronų bendradarbiavimui skatinti. Didysis persilaužimas įvyko 1994 m., kai Švedijos vyriausybės atstovai, įvertinę vykdomas programas ir projektus, nusprendė, kad susigiminiavusių savivaldybių bendradarbiavimas yra pats efektyviausias lėšų panaudojimas, skiriant pagalbą užsienio šalims. Šiemet vien tik iki gegužės mėnesio Lietuvai skirta 4 mln. 842 tūkst. Švedijos kronų, Latvijai - 1868, Estijai-2910 tūkst. Prognozuojama, kad šiemet Lietuvai bus skirta apie 7-8 mln. kronų. Šiais metais pagal Švedijos paramos dydį Lietuva pirmą kartą aplenkė Estiją, kuri nuo 2005 m. bus visai išbraukta iš sąrašo. O Lenkijai jau šiemet paramos skirta tik lašas jūroje. Forume kalbėję švedai prisipažino nežiną, kodėl Švedijos ir Lietuvos savivaldybių bendradarbiavimas yra tvirtesnis, spėjo, gal tai lemia abipusės simpatijos. O konkreti priežastis gali būti ta, kad Lietuvoje yra 56 savivaldybės, Latvijoje ir Estijoje - keli šimtai. Švedų partnerių Lietuvoje nedaug (susigiminiavusios tik 26 savivaldybės), todėl ir bendradarbiavymo efektyvumas yra našesnis nei su Latvija ir Estija. Švedus labiausiai džiugina aplinkosaugos ir švietimo projektai, ypač kai bendradarbiauja atskiros mokyklos. Jų įsitikinimu, mokyklų draugystė yra susigiminiavusių miestų bendradarbiavimo dvasia. “Demokratijos sėkmė priklauso nuo jaunimo”,- sakė jie. Sausio 13-ąją padėjo švedų faksas. Larsas Svardhas, prieš dešimt metų pradėjęs dirbti Simrishamnso savivaldybėje ūkio reikalų patarėju, sakėsi negalėjęs įsivaizduoti, kiek svarbių įvykių jam teks išgyventi per šį laiką. 1989 m. Simrishamnso savivaldybėje apsilankęs lietuvių vertėjas Liudvikas Mikulskis pasiūlė susigiminiuoti su Palanga, nes abu kurortiniai miesteliai turi daug panašumų. Tais pačiais 1989-aisiais Simrishamnso delegacija pirmą kartą išvyko į Palangą. Su savimi pasiėmė fakso aparatą ir jį pavyko pervežti per sovietų kareivių saugomą sieną. Sausio 13-ąją šiuo faksu Palanga siuntė pagalbos prašymus į Švediją. Tomis dienomis Simrishamnso gyventojai ir užsidegė nuoširdžiu noru bendradarbiauti su palangiškiais. Larsas Svardhas iš pat pradžių įtikinėjo žmones, kad bendradarbiavimas su lietuviais neapsiribos tradiciniu dovanų, labdaros siuntimu, o bus daug rimtesnis. Tikrasis bendradarbiavimas prasidėjo 1991 m. Kartu imtasi spręsti švietimo, statybų, sveikatos klausimus. Išėjus rusų kareiviams Palangoje liko ligoninė, kurioje nebuvo jokios medicininės įrangos. Visą ją atvežė švedai. Iš pradžių parama daugiausia buvo materialinė, dabar švedai daugiau dėmesio skiria socialiniam darbui. Neseniai įkurta bendra darbo su neįgaliais žmonėmis taryba. Jos iniciatyva Simrishamnse lankėsi 12 lietuvių jaunuolių su klausos sutrikimais, čia išbandžiusių naujus klausos aparatus. Su tokiu aparatu vienas trejų metų lietuviukas Simrishamnse pirmą kartą gyvenime išgirdo, kaip čiurlena nuleidžiamas vanduo. Švedų nuomone, dviejų miestų bendradarbiavimui trukdo dažna Palangos savivaldybės pareigūnų kaita. O didžiausia kliūtis - prastas susisiekimas, dėl kurio kenčia paprasti žmonės, dabar neišgalintys svečiuotis vieni pas kitus (apie planuojamą krovinių ir keleivių kelto liniją tarp Pietų Švedijos ir Lietuvos rašėme trečiadienio LA numeryje). Larsui Svardhui būtent šie susitikimai su lietuviais paliko vienus maloniausių jo gyvenimo prisiminimų. Bičiuliams Švedijoje jis mielai pasakoja apie mūsų šalį, apie kurią iki pat 1989 m. ničnieko nežinojo. Larsas prisipažino, kad dirbdamas Lietuvai jis atliekąs tam tikrą atgailą už tuos 50 nežinios metų. “Estija, Latvija ir Lietuva buvo baltos dėmės mano vaikystės žemėlapyje,- pasakojo jis “Lietuvos aido” korespondentui. - Dabar, kai būnu Vilniuje ar Palangoje, susimąstau, kad ir aš galėjau būti vienas iš lietuvių. Švedų kareiviai ne kartą ėjo per Lietuvos žemę, ir visiškai tikėtina, kad galėjau būti vienas iš jų palikuonių”. Lietuviai ir švedai: kultūrų skirtumai. Kas skiria lietuvius ir švedus? Šia tema taip pat kalbėta Karlskronos forume. “Tiek literatūroje, tiek kinematografe, švedai sugeba analizuoti ir individo pasaulį, ir bendruomenę. O Švedijoje egzistuojantis balansas tarp individo ir bendruomenės yra ne sistemos, bet kultūros bruožas”,- kalbėjo filosofas L. Donskis. L. Donskis prisipažino, kad jį visuomet labai keistai žavėjo Ingvaro Bergmano filmai. Jį ilgai kankino klausimas, į kurį tik dabar mėginąs atsakyti,- kodėl toks režisierius kaip Bergmanas būtų sunkiai įsivaizduojamas Vidurio ir Rytų Europoje? Ne todėl, kad čia mažai talentų, sakė jis,- Andrzejus Wajda ir kiti kūrėjai papuoštų bet kurią šalį ir kultūrą. Talentų netrūksta ir Lietuvoje. Skirtumas kitas. Pasak Donskio, Bergmanas nuolat vaizdavo fanatikus ir jų pavojų visuomenei. Tokie buvę Maxo von Sydowo nuostabiai suvaidintas Antonijus Blokas - iš Palestinos grįžęs riteris “Septintajame antspaude”; nacių gydytojas fanatikas Hansas Vergerijus “Gyvatės kiaušinyje”; pagaliau vyskupas Edvardas Vergerijus filme “Fani ir Aleksandras”. Lietuvių - t.y. savo paties kultūroje - L. Donskiui netekę aptikti fanatikų ir idėjų pavojaus visuomenei analizės. “Švedai turi ne tik sąjūdžius, socialinius judėjimus ir labai aktyvią visuomenę, jie turi kultūrą, kuri giliai įsiskverbia į idėjų pavojų individo autonomijai. Šito kaip tik trūksta mūsų kultūrai”,- sakė L. Donskis švedų ir lietuvių auditorijai Karlskronos koncertų salėje. Paskutinę forumo dieną į Karlskroną iš Stokholmo atvykęs Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis taip pat įsiterpė į diskusiją apie kultūrų skirtumus. V. Landsbergis sakė, kad švedai turi pilnas kišenes pinigų ir dar daugiau akmenų laukuose (mes ir pinigų, ir akmenų turime mažiau). Be to, švedai turi daug meškų, mes - tik vieną, anapus Lietuvos sienos… Kai kuriuos kultūrų skirtumus kelinti metai demonstruoja ir patys forumo dalyviai. Švedai mėgsta konkretumą, mūsiškių šnekos ”išplaukusios”. Dalis lietuvių mano, jog švedai juos kviečiasi tam, kad išgirstų nesiliaujančio “ačiū” srautą. Į pirmuosius forumus apskritai važiuodavo daug oficialių sovietinio sukirpimo asmenų, kurie manė, kad atvykus užtenka pasakyti “Thank you very much”. Šis forumas iš kitų skyrėsi tuo, kad beveik visi lietuviai galėjo susikalbėti angliškai. O ypač skyrėsi visuomeninė sudėtis - tarp atvykusiųjų buvo daug paprastų žmonių, kurie žinojo, ko konkrečiai nori. Šiaip lietuviai mėgsta į panašius forumus (jeigu išlaidas apmoka šeimininkai) važiuoti pasižvalgyti, paatostogauti. Šįkart Palangos vicemeras su Klaipėdos menininkais Karlskronoje išsinuomavęs automobilį seminarų metu net spėjo sulakstyti į Kopenhagą.


LDDP pirmininkas A.Brazauskas susitiko su Vengrijos socialistų partijos nacionalinio prezidiumo, šalies parlamento nariu Š. Tabaidžiu ir Lenkijos socialistų partijos vicepirmininku A.Bobryku. Pokalbių metu pasikeista nuomonėmis apie politinę ir ekonominę padėtį šalyse, partijų veiklą. Svečiai pasidalijo patirtimi organizuojant partijų darbą dabartinėmis sąlygomis, dalyvaujant parlamentinėje veikloje. Jie ypač domėjosi visuomenine-politine padėtimi Respublikoje artėjant rinkimams, LDDP pasirengimu jiems ir partijos galimybėmis. Sutarta plėsti tarpusavio bendradarbiavimą, keistis informacija bei delegacijomis.


BALTARUSIJOJE ĮSIGALIOJO NAUJOS MUITŲ TAISYKLĖS

Nuo gruodžio 1 dienos Baltarusijoje įsigaliojo naujos laikinosios daiktų, valiutos ir vertybių įvežimo į Baltarusiją ir išvežimo iš jos teritorijos taisyklės, pagal kurias respublikos piliečiams ir svečiams suteikiamos platesnės galimybės. Pavyzdžiui, piliečiams, negyvenantiems nuolat rublio zonoje, muitinė leis išvežti įvairių prekių, jeigu jų bendra vertė neviršys 5 tūkstančių rublių, o ne 300, kaip buvo anksčiau, pranešė Baltarusijos muitinių komiteto budėtojas V.Romanenka.


Kovo 14 d. Maskvos darbo žmonės lydėjo į paskutinę kelionę Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Centro Komiteto pirmąjį sekretorių Boleslavą Bierutą. Tarybų Sąjungos sostinė gedi. Prie pastatų iškabintos raudonos vėliavos juodo krepo kraštais. Gedulu pažymėtas Sąjungų Namų fasadas. Čia Kolonų salėje pastatytas karstas su didžiojo lenkų tautos sūnaus palaikais. Išvakarėse pro šią salę, atsisveikindami su įžymiuoju tarptautinio komunistinio ir darbininkų judėjimo veikėju Boleslavu Bierutu, praėjo daugiau kaip šimtas tūkstančių sostinės darbo žmonių. Kolonų salėje skamba liūdna Šopeno gedulingojo maršo melodija. 10 valandą ryto į garbės sargybą prie Boleslavo Bieruto karsto stoja draugai N. A. Bulganinas, L. M. Kaganovičius, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, K. J. Vorošilovas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, A. B. Aristovas, N I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos ir Lenkijos vyriausybės delegacijos nariai J. Bermanas, J. Cirankevičius, F. Mazuras, E. Ochabas, A. Zavadskis, Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje V. Levikovskis, didžiosios kinų tautos atstovas maršalas Čžu De. Po to partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai kartu su draugais lenkais pakelia karstą su Boleslavo Bieruto kūnu, išneša į gatvę ir pastato specialiame autobuse, kuris vyksta į Centrinį aerodromą. Paskui karstą važiuoja Lenkijos delegacijos nariai, Lenkijos ambasados bendradarbiai, velionio giminės ir artimieji, Partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai, ministrai, Maskvos partinės organizacijos ir Maskvos Tarybos darbuotojai, generolai ir admirolai, profsąjunginių organizacijų atstovai. Ištisą koloną sudaro mašinos, kuriomis vežami vainikai, padėti prie velionio karsto. Visu keliu nuo Sąjungų Namų iki Centrinio aerodromo abipus Gorkio gatvės ir Leningrado plento, lydėdami gedulo procesiją, liūdėdami stovi darbo žmonės. Gedulo maršo garsams skambant, automobilių kortežas įvažiuoja į aerodromą. Stiebuose - TSRS ir Lenkijos Liaudies Respublikos valstybinės vėliavos. Apie dvidešimt tūkstančių maskviečių susirinko čia į gedulo mitingą, skirtą Boleslavui Bierutui atminti. Karstas su velionio kūnu pastatomas ant pakylos, aplink kurią sudėti vainikai. Griežtai lygiuodamasis, sustingsta karinis eskortas. Į tribūną pakyla Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai, Lenkijos delegacijos nariai. Maskvos darbo žmonių gedulo mitingą atidaro TSKP CK ir MMK sekretorė J. A. Furceva. Žodis suteikiamas TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkui, TSKP CK Prezidiumo nariui draugui N. A. Bulganinui. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės vardu, visos tarybinės liaudies vardu jis pareiškia gilią užuojautą Lenkijos Jungtinei Darbininkų partijai ir broliškajai lenkų tautai. - Tarybinei liaudžiai ir kitų šalių darbo žmonėms Boleslavas Bierutas žinomas kaip labai stambus tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, paskyręs tarnauti darbininkų klasei visą savo gyvenimą, - toliau kalba N. A. Bulganinas. - Boleslavas Bierutas buvo toks gabus ir įvairiapusis veikėjas, kad sunku rasti tinkamų žodžių jo dvasiniam veidui apibūdinti. Tačiau negalima nepažymėti jo svarbiausio bruožo. Aš turiu galvoje beribę draugo Bieruto ištikimybę marksizmui-leninizmui, o taip pat jo didį atsidavimą proletarinio internacionalizmo idėjai. N. A. Bulganinas kalba apie tai, kad Boleslavas Bierutas nenuilstamai ragindavo Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos narius ir visus Lenkijos darbo žmones stiprinti broliškąjį solidarumą su Tarybų Sąjungos tautomis, su didžiąja kinų tauta, su visomis liaudies demokratijos šalimis, su darbininkų klase ir broliškosiomis partijomis kapitalistinėse šalyse. Kartu jis buvo didis savo gimtosios Lenkijos patriotas. Liaudies Lenkijos darbo žmonės pasiekė didžiulius laimėjimus visose ūkinės ir kultūrinės statybos srityse. Neįkainojamas nuopelnas čia priklauso Boleslavui Bierutui — talentingajam socialistinės Lenkijos statybos organizatoriui. - Tarybinė liaudis, - toliau pasakė N. A. Bulganinas, – pažįsta Boleslavą Bierutą kaip ištikimą Tarybų Sąjungos bičiulį ir aktyvų kovotoją už Lenkijos Tarybų Sąjungos draugystę. Draugas Bierutas visuomet ir visur pabrėždavo Lenkijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystės būtinumą. Niekas ir niekados, nurodė jis vienoje savo kalbų, nepajudins tos draugystės, išmėgintos didžiųjų istorinių įvykių ugnyje, besiremiančios broliška savitarpio pagalba ir bendradarbiavimu. Apie liaudies Lenkijos draugystę su Tarybų Sąjunga draugas Bierutas kalbėjo ir savo paskutinėje kalboje Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavime. Draugo Bieruto asmenyje Lenkijos Jungtinė Darbininkų partija ir lenkų tauta neteko įžymaus kovos už socializmo statybą organizatoriaus, ištvermingo kovotojo, kuris pasiaukojančiai paskyrė visą savo gyvenimą tarnauti didžiajam komunizmo reikalui. Mes neabejojame, kad šiomis sunkiomis dienomis Lenkijos darbininkų klasė ir darbo žmonės dar glaudžiau susitelks apie savo išmėgintąjį vadovą - Lenkijos Jungtinę Darbininkų partiją ir apie savo Vyriausybę. Šviesus draugo Bieruto paveikslas gyvens darbo žmonių širdyse. Sudie, mūsų brangus bičiuli ir kovos drauge! Kalba TSKP Lenino rajono komiteto sekretorius S. Orlovas. Jis kalba apie šlovingąjį Boleslavo Bieruto gyvenimą, kuris yra pasiaukojamo tarnavimo liaudies interesams pavyzdys, apie jo nuolatinį rūpinimąsi lenkų tautos ir tarybinės liaudies sąjungos bei broliškos draugystės stiprinimu. - Būdamas Tarybų Sąjungoje, - pasakė Orlovas, – draugas Bierutas visuomet stengdavosi aplankyti gamyklas, fabrikus, statybas, kolūkius, domėdavosi tarybinių žmonių gyvenimu ir darbu. Maskviečiai gerai pažįsta Boleslavą Bierutą, jo įstabų gyvenimą, energingą veiklą, žino jo nuopelnus tėvynei kuriant naują laimingą gyvenimą. – Lenkdami savo galvas įžymiojo revoliucionieriaus palaikams - pareiškia S. Orlovas, - mes esame įsitikinę, kad lenkų tauta, vadovaujama Jungtinės Darbininkų partijos, pergalingai užbaigs socializmo statybą, už kurią kovojo ir kuriai atidavė savo gyvenimą draugas Boleslavas Bierutas. Apie nuoširdžią Maskvos darbininkų užuojautą Lenkijos darbo žmonėms, netekusiems draugo Bieruto asmenyje liepsningo kovotojo už darbininkų klasės reikalą, savo kalboje pasakė Maskvos-Riazanės geležinkelio Maskvos skirstomosios stoties depo vyresnysis mašinistas V. Blaženovas. - Man teko 1952 metais profsąjunginės delegacijos sudėtyje lankytis Lenkijos Liaudies Respublikoje, - sako V. Blaženovas. - Mes visur matėme didžiulį lenkų tautos kūrybinį darbą, jos karštą siekimą greičiau sukurti naują, socialistinę Lenkiją. Mes aplankėme daugelio miestų tekstilės pramonės įmonių, – buvome pas šachtininkus bei geležinkelininkus ir visur girdėjome karštus meilės žodžius draugui Bierutui, jautėme liaudies tikėjimą savo darbininkų partija. Aš girdėjau draugo Bieruto kalbas Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XIX ir XX suvažiavimuose. Jos buvo persunktos beribiu atsidavimu komunistinės statybos reikalui, tikėjimu liaudies jėgomis, neišardoma ir amžina draugyste su Tarybų Sąjunga. Mes, Tarybų Sąjungos darbo žmonės, ir toliau stiprinsime draugiškus ryšius mūsų tautų tarpe, petys į petį žengsime kartu į šviesią ateitį - komunizmą. Žodis suteikiamas Lenkijos Liaudies Respublikos Valstybės Tarybos Pirmininkui, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Politbiuro nariui A. Zavadskiui. – Didelį praradimą patyrė lenkų tauta ir mūsų partija - Lenkijos Jungtinė Darbininkų partija, – sako jis. – Visą savo gyvenimą, liepsningo revoliucionieriaus gyvenimą, draugas Boleslavas Bierutas paskyrė kovai už darbininkų klasės pergalę, už darbininkų bei valstiečių valdžią, o per pastaruosius dvylika metų – už liaudies demokratijos stiprinimą ir socialistine statybą Lenkijoje, už visos mūsų taikos, demokratijos ir socializmo stovyklos, su didžiąja broliškąja Tarybų Sąjunga priešakyje, sandraugos stiprinimą. Lenkų tautos atmintyje draugas Bierutas liks karšto patriotizmo, meilės savo tėvynei ir gilaus proletarinio internacionalizmo įsikūnijimas. Su draugo Bieruto vardu nenutrūkstamai susijęs visapusiškas išvystymas mūsų tautų širdingos brolybės ir bendradarbiavimo, kuriuos sutvirtino mūsų šalių revoliucionierių bendra pasiaukojanti kova per daugelį dešimtmečių. Ši brolybė atvėrė lenkų tautai kelią į laisvę ir nepriklausomybę. Ši brolybė yra tolesnio mūsų valstybių jėgos stiprėjimo laidas, tolesnio mūsų broliškųjų tautų klestėjimo laidas. A. Zavadskis baigia savo kalbą žodžiais apie tai, kad Lenkijos delegacija išsiveža į tėvynę karštus Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Maskvos darbo žmonių broliško solidarumo ir užuojautos jausmus. Tie jausmai dar labiau sutelks mūsų tautas ir vis labiau stiprins neįveikiamas socializmo jėgas. Mitingas baigtas. Orkestras atlieka Lenkijos Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybinius himnus. Karstas nuimamas nuo pakylos ir kartu su vainikais rūpestingai perkeliamas į lėktuvą. Paskutinės atsisveikinimo minutės. Mašina išvažiuoja į įsibėgėjimo taką. Tūkstančiai maskviečių nusiima kepures. 11 valandą 10 minučių lėktuvas pakyla į orą ir pasuka į Varšuvą. Į Varšuvą išvyko Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos ir Lenkijos vyriausybės atstovai draugai J. Bermanas, J. Cirankevičius, F. Mazuras, E. Ochabas ir A. Zavadskis, o taip pat Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje V. Levikovskis, Boleslavo Bieruto šeimos nariai ir artimieji.


Vokiečiai stato naują milžinišką orlaivį.

Juo manoma skristi aplink žemę. Žinomas vokiečių orlaivių statytojas Eckeneris pareiškė Leipcige, kad naujas Friedrichshafeno dirbtuvėse statomas cepelinas bus baigtas gegužės mėn. pabaigoj ir birželio pradžioj. Juo bus pirmiausiai atlikta bandymo kelionė per Vokietiją į Skandinaviją. Paskum bus apsvarstyta kelionė per Atlanto vandenyną, o palankiomis aplinkybėmis, ir aplink žemę.


Teroristai šeimininkauja beveik nebaudžiami

PARYŽIUS, II. 28. (TASS‑ELTA). Ultrakolonialistiniai sluoksniai Alžyre daro viską, kad įkaitintų padėtį tuo momentu, kai, visų nuomone, ryškėja perspektyvos taikiai sureguliuoti Alžyro problemą. Antrą savaitę iš eilės Alžyro, Orano ir kitų miestų gatvėse nuo „ultrų“ šturmavimo būrių kulkų ir granatų krinta alžyriečiai vyrai, moterys, vaikai… Paryžiaus laikraščiuose daugybė informacijų, aprašančių kruviną sužvėrėjusių „ultrų“ terorą, fotonuotraukos, rodančios lavonus Alžyro miestų gatvėse. Vien tik vasario 27 d. teroristai nužudė 20 žmonių ir sužeidė daugiau kaip 50. Siekdama sukiršinti gyventojus europiečius ir alžyriečius, paaštrinti padėtį Alžyre ir tuo pačiu sužlugdyti būsimąjį Prancūzijos–Alžyro susitarimą, kolonizatorių vyriausioji būstinė smarkiai išplėtė kampaniją su šūkiu „Aš – Prancūzijos pilietis“. Po europiečių namus slankioja OAS agentai, renką parašus po pareiškimu, kad atsisakoma priimti Alžyro pilietybę. Kartu jie grasina, kad tą, kuris nepasirašys pareiškimo, „nubaus visus pasiekianti ranka“ (t. y. OAS). Išplėšę tokį parašą, „ultros“, visaip šantažuodami, reikalauja, kad jų aukos besąlygiškai dalyvautų visuose OAS išpuoliuose. Prancūzijos visuomenė jau seniai klausia: kaip „ultroms“ pavyksta taip beatodairiškai siautėti teritorijoje, kurioje yra beveik pusės milijono armija, kontroliuojama Prancūzijos vyriausybės? Ne kartą buvo reikalaujama sutramdyti provokatorius bei teroristus ir tuo pačiu pagerinti padėtį Alžyre ir paruošti dirvą būsimajam Prancūzijos ir Alžyro susitarimui įgyvendinti. Tačiau faktiškai tik dabar prancūzų valdžia Alžyre pradėjo pabusti iš letargo miego ir imtis priemonių tvarkai įvesti. Visa tai daroma lėtai ir nedideliu mastu – ir todėl Alžyro miestų gatvėse padėties šeimininkai kol kas tebėra „ultros“.


Vakar mūsų laikraštyj buvo įdėtas trumpas aprašymas rugsėjo 12 d. įvykusio prekybos rūmų plenumo posėdžio. Posėdis svarstė įvairius klausimus, kai kur gal kiek išeidamas iš savo kompetencijos ribų. Taip, posėdy buvo svarstomas vizų klausimas ir prieita išvadų, kad vizos varžančios ekonominį kraštų susiartinimą ir apsunkinančios prekybą. Tame pat posėdyj priimta rezoliucija ir prieš naująjį telefono tarifą, ir dėl mokesčių sistemos pertvarkymo. Pereitą pirmadienį ,,Rytas“ įdėjo net ilgą vedamąjį apie „mokesčių“ didinamą, kur ypač yra susirūpinęs telefono tarifo pakeitimu ir projektu naujai sutvarkyti mokestį už automobilius, autobusus ir motociklus. Iš šalies žiūrinčiam galėtų atrodyti, kad iš tikrųjų paskutiniu metu Lietuvoje valstybė yra pasiryžiusi savo piliečius šiek tiek apsunkinti. Tačiau taip atrodyti gali tik dalykų visai nežinančiam, -- tik tam, kuris nesugeba, ar nenori mokesčių atskirti nuo rinkliavų už valstybės teikiamus piliečiams įvairius patarnavimus. Pasiteiraukite mokesčių departamente, pasiteiraukite finansų ministerijoj, pasiteiraukite ir pas visus tiesioginių ar netiesioginių mokesčių mokėtojus, - niekur neišgirsite, kad dabar mokesčiai būtų didinami. Priešingai, dabar gyventojams mokesčiai yra visur, kur tik galima, lengvinami. Pabaudos už nesumokėjimą laiku griežtai neišieškomos, mokesčių mokėjimas išdėstomas, kaip niekuomet pirmiau nėra buvę. Be to mokesčiai Lietuvoje yra mažiausi, - daug mažesni, negu kituose Europos kraštuose. Keliamas triukšmas dėl naujo telefono tarifo, bet užmirštama, kad telefonas pas mus yra pigiausias. Užmirštama ir tai, kad prie dabartinės telefono tarifo sistemos mūsų telefonais kalba visi, kam reikia ir kam visai nereikia. Telefono centralinės panelės darbu yra apsunkintos kaip niekur kitur pasauly daugiausia todėl, kad pasikalbėjimai telefonu neregistruojami. Telefonais kalba ne tik asmenys, kurie savo reikalams telefoną yra pasistatydinę, - jais be jokios tvarkos kalba maži vaikai, tarnaitės ir t. t. Kaip bus už atskirus pasikalbėjimus imamas mokestis, tai abonentai prižiūrės, kad nereikalingi nekalbėtų. Be to mokestis už naudojimąsi telefonu faktinai nėra tai mokestis, kuriuo valstybė visus piliečius apkrauja. Tai yra tik atlyginimas už tam tikrą patarnavimą iš valstybės pusės. Panašiai reikia išsireikšti ir dėl projekto kitaip sutvarkyti mokestį už automobilius. Ir naujasis automobilių rinkliavos projektas nėra toks gąsdinantis, kaip „Rytas“ išvedžioja. Juk nuo lengvo privatinio automobilio projektuojama metams imti tik po 25 litus nuo jėgos. Tuo būdu už Fordą arba Chevroletą privatiniam asmeniui metams išeis tik apie 300 litų. Valstybė turi rūpintis plentu ir kelių gerinimu, turi šiam tikslui ieškoti ir lėšų. Prekybos rūmai nusiskundžia dėl vizų. Žinoma, geriau būtų, jei be vizų galima būtų apsieiti. Deja, Lietuva kol kas yra tokiam stovyj, kad vizas panaikinti su visomis valstybėmis būtų per daug rizikinga. Kaip mums teko patirti, Lietuvos vyriausybė į vizų panaikinimą su daugeliu valstybių žiūri visai palankiai. Iš kitos pusės reikia pabrėžti, kad be vizų neapsieina ir kitos valstybės. Kai dėl prekybos, tai vizos pas mus taip yra sutvarkytos, kad jos prekybai pakenkti negali. Kiekvienas tiek mūsų, tiek užsienio pirklys vizą be didelių apsunkinimų gauna. Mus stebina, kaip kartais net rimtos įstaigos ir visai rimti atskiri asmenys, sutikę savo kelyj šiokių tokių nepatogumų, tuojau ima dėl jų balsą kelti, visai ignoruodami tų nepatogumų, dažniausia tik tariamų, priežastis. Vyriausybė, siekdama įgyvendyti didžiausią teisingumą, turi žiūrėti, kad viena piliečių dalis nebūtų verčiama kitos naudai ir patogumams tarnauti. Kas naudojasi ypatingais valstybės teikiamais patarnavimais, tas turi jai už tai ir tinkamai atsilyginti. Kitas paskutinėmis dienomis nelabai malonus reiškinys yra kilę nesusipratimai dėl mūsų valstybės teatro. Vyriausybė, žiūrėdama didžiausio taupumo ir turėdama galvoj tai, kad mūsų teatras gauna iš valstybės, imant Lietuvos maštabu, labai dideles lėšas, susirūpino kaip nors tas išlaidas mažinti. Gal būt tam dabar pasirinktas ir nevisai patogus momentas, gal kai kurie jautrūs mūsų teatro artistai pasijuto kiek apeiti, bet, žiūrint visos tautos ir valstybės reikalų, mums rodos, šį kartą jie turėtų užmiršti savo asmens ambicijas ir drauge su vyriausybe ieškoti būdų mūsų teatro ekonominius reikalus taip pastatyti, kad jis kuomažiausia valstybės biudžetą apsunkintų. Pirmaeiliniai mūsų teatro artistai ir dabar reiškia savo prisirišimą prie gimtojo krašto ir savo pasiryžimą tėvynės labui daryti nuolaidų. Tikėsimės, kad esant gerai valiai abiejose pusėse, šie kilę nesusipratimai bus likviduoti, ir valstybės teatras rimtai pradės savo darbą, kurio mes visi iš jo laukiame.


Lenkų seimo žemės ūkio komisijos viename paskutiniųjų posėdžių, kaip praneša „Gaz. Warszawska“, kalbant apie tolimesnį žemės reformos vykdymą, iškelta aikštėn, kiek lenkai pasodino nuo 1918 iki 1927 metų savo kolonistų Vilniaus krašte ir okupuotose gudų srityse. Vieno vyriausiųjų žemės reformos valdininko žiniomis per tą laiką kalbamosiose srityse įkurdinta 8500 kariškių šeimų ir 7246 civilės, viso 15.746 šeimos, kurios sudaro tokį pat skaičių naujų ūkių. Visos civilės šeimos yra gavusios bendrai 92.000 ha žemės, o kariškosios du kartu daugiau, tuo būdu visom jom išdalyta netoli 300.000 ha. Iš visų 15.746 naujai įkurdintųjų rytų srityse šeimų tik 783 yra kilusios iš vietos žmonių, kitos visos yra atvykusios iš gilumos Lenkijos. Komisija rado, kad toki kolonizacijos rezultatai yra „nepakankami“, komisija vadina atliktąjį kolonizacijos darbą „nesistemingu“ ir reikalauja, kad tas darbas ateinančiais metais būtų sustiprintas. Kiek nutarta ateinančiais metais dar ašparceliuoti žemės lenkų atėjūnams okupuotose srityse pranešime nutylėta.


Sustiprėjo mūšiai Pietų Osetijoje: jos valdžia praneša, kad, Gruzijos pajėgoms apšaudžius Cchinvalą, per vieną naktį žuvo 28, sužeista daugiau kaip 80 žmonių. Rusijos prezidentas B.Jelcinas pasiūlė sudaryti derybų komisiją, kurioje dalyvautų visų priešiškų jėgų atstova


TASS-O korespondentas J. Lopatinas praneša: ministerija Alžyro reikalams paskelbė klausimą, kuris pateikiamas referendumui dėl Alžyro apsisprendimo: „Ar Jūs norite, kad Alžyras taptų nepriklausoma valstybe, bendradarbiaujančia su Prancūzija tomis sąlygomis, kurios apibūdintos 1962 metų kovo 19 dienos deklaracijose?” Kitais žodžiais, kaip tai tapo įprasta prancūzų referendumams, viename klausime sumaišomos dvi sąvokos: Alžyro nepriklausomybė ir būsimasis jo bendradarbiavimas su Prancūzija. Tiems, kurie dalyvaus balsavime, neduodama galimybės išreikšti savo pažiūrą į šias dvi skirtingas problemas, nes atsakymas referendumo klausimą turi būti taip” arba „ne”. Referendumas, kuriame balsuos Alžyro gyventojai, įvyks šių metų liepos 1 d., tačiau atskirose komunose, specialiu laikinojo vykdomojo organo pirmininko nutarimu, jis gali būti perkeltas į liepos 2 d. arba 3 d. Alžyro laikinajam vykdomajam organui pavedama nustatyti praktines balsavimo puses, konkrečiai, jo organizavimą ir urnų atidarymo procedūrą. Centrinė referendumo kontrolės komisija pranešė, kad dalyvauti ruošimosi referendumui kampanijoje Alžyre oficialiai leista penkioms politinėms partijoms ir grupuotėms: Alžyro Komunistų partijai, Alžyro Nacionalinio išsivadavimo frontui, Jungtinei socialistų partijai, Judėjimui už bendriją” ir „Blidos — Mitidžos komitetui Eviano susitarimams remti”. Prancūzijos socialistų partijos ir nacionalistinės grupuotės — Alžyriečių tautos partijos” pareiškimai dėl dalyvavimo ruošimosi referendumui kampanijoje buvo atmesti, nes jos abi neįvykdė reikalaujamų registravimosi formalumų. Tačiau, kaip pareiškė Prancūzijos vyriausiasis komisariatas Alžyre, šis atsakymas gali būti peržiūrėtas ir dalyvaujančių kampanijoje sąrašas gali būti dar išplėstas, nors registravimuisi numatytas terminas pasibaigė šį vidurnaktį. Ruošimosi referendumui kampanija prasideda Alžyre, pasmarkėjus nenorinčio sudėti ginklus fašistinio pogrindžio terorui. Bejėgiškai niršdami ant neįveikiamo antikolonialistinio judėjimo, OAS banditai toliau vykdo barbarišką „Išdegintos žemės” taktiką, norėdami palikti jaunajai Alžyro valstybei tik griuvėsius. Pagrindiniu savo smūgių taikiniu jie pasirinko „ekonominius objektus”: ligonines, mokyklas, administracinius pastatus, ryšių patalpas ir t.t. Per kelias paskutines dienas jie sudegino Alžyre 40 mokyklų. Kartu OAS žudikai toliau kėsinasi iš užkampių į taikius Alžyro piliečius. Vakar jie užmušė Alžyre tris ir sužeidė penkis žmones.