Dar prieš keletą mėnesių buvo manyta įsteigti, pertvarkyti per dešimt Vilniaus ir Šalčininkų rajono lietuviškų mokyklų. Pamažu šis sąrašas tirpo. Iki šiol tebuvo aišku, jog steigti naujas mokyklas ir tvarkyti senąsias reikės iš bendro 900 tūkst. Lt. apskrities biudžeto. Šių metų planams įgyvendinti - suremontuoti, rekonstruoti jau įsteigtas mokyklėles ir įkurti kelis vaikų darželius - reikėtų apie 5 mln. Lt. Pasak Vilniaus apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento direktoriaus Jono Vasiliausko, įsteigus keletą mokyklėlių, lietuviškų pradinių mokyklų kol kas pakaktų. Atskira kalba - vaikų darželiai, jie ir kainuoja kur kas daugiau nei pradinės mokyklos: baldai, žaislai, auklėtojų, aptarnaujančiojo personalo etatai. Tačiau Vilniaus apskrities švietimo tarybos nario Petro Gaučo sudarytas tėvų pageidavimų sąrašas gerokai pranoksta apskrities viršininko administracijos planus: norima bent septynių naujų pradinių mokyklų, keleto pagrindinių, darželio lietuviškų grupių. J. Vasiliauskas mano, kad tankios lietuviškos mokyklėlės ims trukdyti vienos kitoms, nes kiekviename kaime įsteigus po mokyklą jos taps labai mažos, o gal ir iš viso nunyks. Ketinama nupirkti keturis ar šešis autobusus, kurie vežiotų vaikus iš kaimų į artimiausias pradines bei pagrindines mokyklas. Anot P. Gaučo, autobusai problemos neišspręs, jie genda ir pan. P. Gaučo nuomone, apskrities švietimo departamentui lietuviškų mokyklėlių steigimo bei priežiūros našta tampa per sunki: darbuotojų čia ne daugiau nei kitų apskričių administracijose, jiems neprivalomas darbas rajonų valdžios bei dalies vietinių gyventojų sutinkamas su pasipriešinimu ir priekaištais. Kurmelionių gyventojai abejoja Pasak Jono Vasiliausko, šiais metais įsteigus Juršiškių bei Kurmelionių pradines mokyklas, Šalčininkų rajone šiais mokslo metais lietuviškų pradinių mokyklėlių tinklas jau būtų pakankamai tankus. Pagal tėvų prašymus reikėtų dar trijų pradinių - Kedžiuose bei Skynimuose jų norėtų vos keletas tėvų. Vilniaus rajone tėvų pageidavimų dar daugiau, tačiau iki šiol neabejota tik tuo, kad bus steigiama Lavoriškių pradinė mokykla, o Šumsko pradinė pertvarkoma į pagrindinę. “Reikia dirbti etapais, neįmanoma aprėpti visko iš karto”, - sakė apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento direktorius. Be to, Vilniaus rajono savivaldybė planuoja Rukainių mišrios mokyklos lietuviškas pagrindines klases pertvarkyti į vidurines (įsteigti X kl.), Mickūnų mišrios mokyklos lietuviškas pradines klases pertvarkyti į pagrindines (įkurti V kl.). Pagrindinių lietuviškų mokyklų stinga, ir jei arti nėra pagrindinės ar vidurinės, po pradinės vaikas greičiau pasirinks artimesnę lenkišką ar rusišką. Tėvams, abejojantiems lietuviškų mokyklų likimu, kyla klausimas: o kur dėtis baigus pradinę, lietuviškų pagrindinių juk nėra? Dažnai ši atvira abejonė tampa koziriu žaidžiant žaidimą “leisti - neleisti”. Paradoksali - nors Šalčininkų bei Vilniaus rajonuose tipiška - padėtis susidarė Kurmelionyse (Šalčininkų rajono kaime, įsikūrusiame 400 m. nuo Lietuvos ir Baltarusijos sienos). Vilniaus apskrities viršininko administraciją pasiekė tokio turinio prašymas: “Mes, Šalčininkų rajono Akmenynės seniūnijos gyventojai, maloniai prašome Jūsų, gerb. pone Viršininke, atidaryti Kurmelionių pradinėje mokykloje lietuviškas klases, kadangi žemiau išvardyti mokinių tėvai norėtų, kad jų vaikai gerai išmoktų valstybinę kalbą. Mes, tėvai, esame įsitikinę, kad nemokėdami valstybinės, t. y. lietuvių, kalbos mūsų vaikai neturės ateities”. Žemiau - 10 parašų. Prieš porą dienų Kurmelionyse apsilankius Vilniaus apskrities viršininkui Aliui Vidūnui, į susitikimą neatėjo nė vienas norįs leisti vaiką į būsimą mokyklą. Baugu žmonėms prisipažinti. Du tėvai postringavo apie tai, kad jų vaikai jau lanko lenkišką pradinę ir vėlu mokytis lietuviškai. Stoti? Nė vienas darbininko sūnus niekur neįstojo, apibendrino Kurmelionių gyventojas. Lenkiška pradinė mokykla (ją lanko 15 Kurmelionių bei aplinkinių kaimų vaikų) įsikūrusi bankrutuojančios žemės ūkio bendrovės pastate. Bendrovės pirmininkas Anatolijus Smirnovas norėtų jį parduoti. Savivaldybė neperka. Gal apskrities administracija pirktų? Mokyklos vedėja Ana Jacyna, aprodžiusi apskrities valdžiai savo valdas, kvietė: prašom, kurkit lietuvišką mokyklą. O kurtis kaip ir nėra kur - klasės reikalingos lenkiškai mokyklai, pusę patalpų užima didžiulis koridorius, kartu tai ir aktų salė, ir net bažnyčia su improvizuotu altoriumi, nuo kurio savo prolenkiškas tiesas dėsto į Kurmelionis atvykstantis Turgelių klebonas. Vietiniai žmonės nė neslėpė, kad kunigas jiems - didžiausias autoritetas. Autoritetinga ir rajono valdžia, ir Lenkų sąjunga, neseniai parašiusi kreipimąsi į “tėvus lenkus”, kuriame agituojama neleisti vaiko į lietuvišką mokyklą ir motyvuojama, kodėl: per sunku vaikui mokytis ne gimtąja kalba (Ana Jacyna tvirtino, kad ne lengviau ir lenkų, kuri juk taip pat nėra gimtoji…), lietuvių kalbą vis tiek puikiai išmoksta, po vidurinės gali stoti ir į Lietuvos, ir į Lenkijos aukštąsias. Žemės ūkio bendrovės pirmininkas tarti svaraus žodžio negali - bendrovė bankrutuoja, pirmininkas darbo nei siūlo, nei atima. Pirmininko noras parduoti bendrovės pastatus gyventojams neaktualus. “Pirkite mokyklą, padovanosiu administracinį pastatą”, - siūlė puikiai lietuviškai kalbantis A. Smirnovas. Administracinis pastatas praverstų lietuviškai mokyklai, nes lenkiškoje vietos sunkiai atsirastų. Bet ar reikės lietuviškos pradinės? Kurmelioniškiai, kurių vaikai mokosi lenkiškoje mokykloje, tikino, jog reikės: šiais metais bus vienas ar du pirmokai, ateitų keletas vaikų į parengiamąją klasę… A. Vidūnas teigia, kad lietuviškos mokyklos steigimas Kurmelionyse, gudiškame Lietuvos pakraštyje, - politinis klausimas: ”Juk turi skirtis Lietuvos ir Baltarusijos valstybė”. Darželių reikalai - pasibaigus vasarai Parengiamosios klasės, anot apskrities viršininko patarėjo Jono Endriukaičio, tėvų sutinkamos labai palankiai. “Kur nėra lietuviškų darželių, parengiamosios klasės išsprendžia daug problemų”, - sakė J. Vasiliauskas. Vaikai pramoksta lietuviškai, pripranta prie naujos aplinkos. Tačiau tėvai nelauks parengiamosios klasės, jei neturi kur dėti trimečio keturmečio vaiko. Paprastai tie, kurie lanko lenkišką ar rusišką darželį, į lietuvišką mokyklą neateina. “Jei įsteigtume lietuviškų darželių, pagausėtų ir lietuviškų mokyklų”, - teigė J. Endriukaitis. Bet “kova” dėl darželių dar aršesnė. Sudervėje Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Vilniaus apskrities administracijai perduotas pastatas, kuriame iš karto po nutarimo suskubo kurtis biblioteka, policija, medicinos punktas. Iki tolei patalpos buvo nenaudojamos, nes jas reikėjo remontuoti, o pinigų savivaldybė neturėjusi. Buvo surengtas piketas, žadėta neįsileisti į kolūkio lėšomis pastatytą namą. Lietuvos Vyriausybės ir Seimo diplomatiškos pastangos susitarti - bevaisės. Planuotame darželyje dulka patalynė, baldai, žaislai. Suderviečiai, beje, neturi jokio darželio. Rudaminoje apskrities viršininko administracija nupirko dviejų aukštų buvusio darželio pastatą. Jame turėtų įsikurti lietuviškas vaikų darželis. Jau yra apie 100 pareiškimų, kol kas Rudaminos vaikai lanko visų norinčių priimti negalintį Skaidiškių darželį. “Jeigu atidarytume Rudaminoje darželį, būtų didžiulis žingsnis į priekį”, - sakė J. Endriukaitis. Tačiau rugsėjį jo dar nebus. Bus prašoma 5 mln. Lt. Vakar Seimo Švietimo, mokslo ir kultūros komitete susirinkę Seimo nariai, Vilniaus rajono savivaldybės, Vilniaus apskrities viršininko administracijos, Prezidentūros, Vyriausybės, “Vilnijos” draugijos atstovai nusprendė kreiptis į Vyriausybę ir prašyti 5 mln. Lt. lietuviškoms mokykloms bei darželiams Pietryčių Lietuvoje steigti, pertvarkyti, remontuoti. Apskrities administracija-steigėja - tikisi greitai sulaukti atsakymo, nes darbus reikia pradėti bent rugpjūtį. “Vilnijos” draugijos pirmininkas K. Garšva ir P. Gaučas mano, kad tokia pinigų suma nepatenkins visų reikalavimų ir tebus padaryta pusė to, ką reikėtų nuveikti Vilniaus bei Šalčininkų rajonuose. P. Gaučo duomenimis, trūksta dar 38 lietuviškų mokymo įstaigų - tuomet jų būtų tiek pat kiek lenkiškų bei rusiškų. Tačiau, anot Seimo narės Romualdos Hofertienės, rugtyniauti nereikia, svarbu paisyti tėvų pageidavimų. Galbūt netrukus mokymo įstaigų Pietryčių Lietuvoje bus ir per 40. Kurmelionyse tėvai sakė:”Ateis laikas, norinčių mokytis lietuviškai daugės. Tik iš pradžių sunku”.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Konferencija Tarptautinis atominės energijos agentūros Įstatams patvirtinti

NIUJORKAS, rugsėjo 20 d. (TASS-ELTA). Šiandien SNO patalpose prasidėjo konferencija Tarptautinės atominės energijos agentūros Įstatams apsvarstyti ir patvirtinti. Konferencijos darbe dalyvauja 85 šalių atstovai, jų tarpe TSRS, Albanijos, Bulgarijos, BTSR, Vengrijos, Lenkijos, Rumunijos, Ukrainos TSR, Čekoslovakijos, JAV, Anglijos, Prancūzijos delegacijos. Tarybų Sąjungos delegacijai konferencijoje vadovauja TSRS ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstybėse G. N. Zarubinas. Konferencija turės apsvarstyti ir patvirtinti naujos tarptautinės organizacijos įstatų projektą. Šios organizacijos tikslas yra siekti plataus valstybių bendradarbiavimo naudojant atominę energiją taikiems tikslams ir keliant tautų gerovę. Agentūra turi padėti vystyti mokslinio tyrimo darbą atominės energijos srityje, prisidėti prie jos praktinio pritaikymo, o taip pat mokslininkų bei specialistų pasikeitimo vizitais, mokslinėmis ir techninėmis žiniomis šioje srityje. Konferencijos darbo pradžios proga Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje atidaryta atominės energijos taikaus naudojimo paroda, kurioje, be kita ko, demonstruojama Tarybinės vyriausybės dovana Suvienytųjų Nacijų Organizacijai 1954 metais Tarybų Sąjungoje atiduotos eksploatuoti pirmosios pasaulyje atominės elektrinės maketas. Konferencija gavo telegramą nuo TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino.


Š. m. sausio 30 d., Kėdainių geležinkelio stoty, dingo pil. Rapšio, per 300 litų vertės pakinkytas arklys. Nukentėjęs spėliojo arklį pabėgus. Netrukus, netoli Kėdainių m., Daškonių krūmuose rasta vežimas, pakinktai ir arklio grobai, tik odos nebuvo. Policija suėmė tulą Dobužinską iš Ruminiu kaimo. Kvočiamas Dobužinskas išsipasakojo: sausio 30 d., radęs stoty pakinkytą arklį, jį į krūmus nuvažiavo; iškinkęs, vadelėmis arklį pasmaugęs ir odą nulupęs ją Dotnuvoje už 25 lit. pardavęs, o vežimą su pakinktais vietoje palikęs.


Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu.

Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu skamba taip: „Dabartinis Lietuvos Lenkijos derybų padėjimas. Mano pirmtakūno J. E. Jonkheero Beelaerts van Blokland rugsėjo 8 d. patiektam tarybos posėdžiui raporte, kurį taryba po diskusijų priėmė dėmesin, be kita ko buvo įskaitoma: ,,Lietuvių lenkų konferencija, kuri greitu laiku susirinks plenumo posėdžiui, bus raginama ne tik patvirtinti komisijų darbų rezultatus, bet taip pat ieškoti sprendimų klausimams, kuriuos komisijos negalėjo išspręsti. Tuo būdu būtų per anksti, kaip tai išeina iš expose, padarytų mūsų ketvirtadienio posėdžio metu, padaryti galutinį sprendimą dėl susirinkimų Berlyne, Varšuvoj ir Kaune komisijų darbų. Tuo tarpu, būdama bendrųjų interesų saugotoja, taryba negalėtų pasitenkinti paprasto laukimo ir pasingumo nusistatymu. Tuo atveju, jei derybos neatsiektų apčiuopiamų vaisių, taryba nusižengtų pagrindinei pareigai, palikdama neribotam laikui egzistuoti nenormalių dalykų padėjimą, kuris galėtų blogai paveikti ne tiktai kalbamų šalių, bet ypatingai trečiųjų šalių interesus. Jei šis spėjimas įvyktų, taryba galėtų pradėti rimtą tyrinėjimą kliūčių, kurios dėl lietuvių ginčo užgauna trečiųjų interesus. Šis tyrinėjimas pavestas ekspertams, kurie, esant reikalui, ankietomis vietoj ir turėdami galvoj veikiančius tarptautinius aktus, stengtųsi surasti praktiškas priemones, kurios galėtų būti priimtos aktualių galimumų ribose. Šie ekspertai patiektų tarybai raportą, kuris būtų tuojau praneštas abiem šalim“. Plenumo posėdis, apie kurį buvo kalbama Olandijos atstovo raporte, įvyko lapkričio pradžioj Karaliaučiuj. Lapkričio 17 d. laišku lenkų delegacijos prie Tautų Sąjungos chargé d'affaires a. i. pranešė Generaliniam Sekretoriui tekstą dokumentų, liečiančių konferencijos plenumo posėdy, būtent: 1) 1928 m. lapkričio 3 d., trečio posėdžio protokolą; 2) trečiame plenumo posėdy įsteigto komiteto raportą su dviem priedais, kuriuose išdėstytas trumpas abiejų delegacijų pažiūrų expose. Šio raparto išvados buvo patvirtintos lapkričio 7 d. ketvirtame posėdy. Nepasirašius iki šiol šio posėdžio protokolą, abidvi šalys, gal būt, norės papildyti paaiškinimais minėtus dokumentus, kurie buvo išdalyti 1928 m. lapkričio 23 d. C. 574 N. 1928. VII.


Ištvano Dobio kalba per Budapešto radiją

Vengrijos Liaudies Respublikos prezidiumo pirmininkas Ištvanas Dobis vakar per Budapešto radiją pasakė kalbą, skirtą Vengrijos valstietijos politiniams ir ekonominiams uždaviniams. Jis pabrėžė, kad ypatingą svarbą turi artėjantieji pavasario lauko darbai ir pareiškė, kad šiemet reikia paimti iš žemės kiekvieną grūdą, kurį tik ji gali duoti. Tuo suinteresuota tiek valstietija, tiek ir visa šalis, ir tam, kad būtų sudarytos prielaidos, reikalingos šiam tikslui pasiekti, vyriausybė teiks darbo valstiečiams tokią pagalbą, kokią tik galima. Liesdamas spalio ivykius Vengrijoje, Ištvanas Dobis pažymėjo, kad kuo toliau, tuo daugiau žmonių supranta, kokį didžiulį istorinį uždavinį išsprendė Tarybų Sąjunga, suteikusi pagalbą vengrų tautai kovoje prieš kontrrevoliuciją, ir nuo kokių košmarų išvadavo visą vengru tautą susidariusi Revoliucinė darbininkų-valstiečių vyriausybė, jos kreipimasis į TSRS pagalbos ir Tarybų Sąjungos nutarimas suteikti šią pagalbą prieš ginkluotą kontrrevoliuciją. Nušvietęs ūkinės statybos klausimus, I. Dobis pažymėjo, kad Vengrijos žemės ūkis, jeigu valstietijos uolumas nesumažės, galės šiemet užtikrinti liaudies ūkiui pilnavertį derlių. Dar daugiau, pakilus valstiečių gamybiniam entuziazmui, šiemet yra galimybė tam tikru mastu pakelti žemės ūkio gamybos lygį. Kontrrevoliucija savo pastangas nukreipė prieš didįji darbo valstietijos iškovojimą – žemės reformą ir prieš iškovojimus žemės ūkio socialistinio pertvarkymo — gamybinių kooperatyvų srityje. Tačiau pati valstietija, jos daugiamilijoninės masės ištikimai stojo už liaudies demokratinę valstybinę santvarką, ir tai karčiai apvylė socialistinio vystymosi priešus. Dabartinė valstybės vadovybė, toliau pasakė I. Dobis, iš esmės jau pašalino ir toliau šalina ankstesnės neteisingos politikos žemės ūkio srityje padarinius. Kadangi mes statome socialistinę valstybę, tai natūralu, kad ir žemės ūkyje mes negalime turėti kitokio tikslo, kaip pastatyti socializmą. Jis nurodė, kad liaudies demokratinė valstybė teikia ypatingą materialinę pagalbą visų pirma gamybiniams kooperatyvams. Bet vyriausybei svetimas bet kuris ketinimas versti valstiečius stoti į kooperatyvus. Valstybė suteiks maksimalią pagalbą valstiečiams ir padės kelti gamybos lygį pavienininkų ūkiuose. Kooperatyvų atžvilgiu valstybinės paramos tikslas bus padėti sudaryti stambaus ūkio pagrindus ir įsavinti tuos augalininkystės ir gyvulininkystės metodus, kuriuos taikant galima realizuoti stambaus kooperatinio ūkio pranašumus ir didinti jo pajamas.


Kaip teisinosi p. Zaleskis? (Mūsų Ženevos korespondento). Pono Zaleskio atsakymas į prof. Moldemaro išsemiančią kalbą buvo gana liesas. Reikia pabrėžti, kad Zaleskis nėra mėgėjas viešai kalbėti: jis bevelija paskiau po posėdžio patiekti žurnalistams parašytą deklaraciją, ką jis yra padaręs ir šį kartą. Po posėdžio laikraštininkai gavo „neoficialę p. Zaleskio kalbą“, kurioj jis pareiškia esąs įsimylėjęs į Lietuvą, o visa lenkų tauta sekanti tradicini draugingumą ir persiėmusi karštais sentimentais lietuvių tautos atžvilgiu“. „Turėdamas galvoj bendras tradicijas, dideliu kartumu aš esu priverstas atsakyti į neteisingumą Lietuvos apkaltinimų Lenkijos atžvilgiu“, sakė p. Zaleskis. Jis dar kartą pareiškė, kad Vilnių, girdi, lenkai krauju nuo bolševikų atpirkę, o tarptautiniai aktai yra pripažinę lenkams tą „grynai lenkišką miestą“. Savo replikoj p. Zaleskis tiek tegalėjo pasakyti, kad arbitražo ir saugumo siūlomas projektas atsakąs Tautų Sąjungos išdirbtiems tuo reikalu modeliams, visai pamiršdamas, kad tai taikoma tokioms valstybėms, kurių santykiai yra sutvarkyti ir išrištas sienų klausimas. Tai savo trumpam atsakyme prof. Voldemaras ir pažymėjo: Svarbiausia p. Zaleskio kalbos buvo ta vieta, kur jis linkėjo gero ūpo ir sveikatos p. Voldemarui, tokiu pat širdingumu, kokiu buvo panašus linkėjimai pono Voldemaro pareikšti Zaleskiui. Pusketvirtos valandos be pertraukos posėdis kiek nuvargino T. S. tarybos narius. Nebuvo ir žurnalistai per daug kantrūs ir posėdžio kalbas reziumavo labai nevykusiai. Tautų Sąjungos taryba dar vieną kartą turėjo progos įsitikinti, kiek lietuvių lenkų ginčas yra komplikuotas ir kad vien verčiant bėdą ant lietuvių toli gražu negalima bus problemos išsprendimo pirmyn pastūmėti. Štai kodėl ir pirmininkaujantis p. Procope ir p. raporteris p. Blokland siūlė diskusijas atidėti, kad tarybos nariai, išklausę šalių paaiškinimų, turetų progos „pamąstyti“. Šveicarų telefonų agentūros nelojalumas. Ir Lietuvos prieteliai ir neprieteliai nustebo, perskaitę šveicarų spaudoj jų telegramų agenturos komunikatą, kurį vargu ir lenkai, panašiai iškraipydami faktus, galėtų redaguoti. Šveicarų agentūra, kuri, deja, palaiko nuolatinius ryšius su mūsų Elta, stačiai yra metusi Lietuvai pirštinę iškraipydama ir daugiau negu šališkai paduodama faktus. Ką pasakyt, pavyzdžiui, apie šį išsireiškimą: „Jis (Voldemaras) dar kartą naudojo vilkinimo būdus, laisva valia (?) protestuodamas ir pats savaime suprantama visą atsakomybę už derybų nepasisekimą mesdamas Lenkijai“… Arba vėl: „p. Voldemaras en flagrant délit buvo sugautas dėl netikrumo…“. Paprastai pas šveicarus yra tradicija būti daugiau skriaudžiamųjų pusėje. Tačiau, žinodami jų svetingumą ir nešališkumą, turime teises būti nustebę panašiais pareiškimais. Mes negalime iš jų norėti būti mūsų pusėje, bet objektyvumo galėtume pageidauti. Elta, kuri su Šveicarų agentūra bendradarbiauja, irgi turėtų imtis žygių. Mūsų redakcijos bendradarbiui teko matyti agentūros direktorių ir pareikšti savo nusistebėjimo. Nors nedrąsiai, bet p. direktorius žadėjo atitaisyti, tačiau atitaisymo niekur mums neteko matyti. Naujas raportas. Tautų Sąjungos tarybai buvo pamato labai rimtai susimąstyti, kokią poziciją ji turėtų užimti nepavykusių derybų atžvilgiu. Presijos maža čia gali padėti. Be to jos ir nėra galimos, nes 11 straipsnis leidžia ir bylos šalims balsuoti. Negi balsuos Lietuva pati prieš save? Kur išeitis? Šveicarų dienraštis „Journal de Genève“ siūlė pervesti bylą į 15 str., bet kokiu būdu? Tarybos nariai suprato, kad taip komplikuotame ginče grasinimai maža ką galėtų padėti. Taryba užtai ir nusistatė jokios rekomendacijos visai nesiūlyti, o vien pasitenkinti raportu, perimtu anot p. Briando „moderacijos ir saiko“ dvasia. Naujas p. Belaerts van Blokland raportas ir buvo svarstomas rugsėjo 8 dienos po pietų posėdy. Raporte dėstomos derybų apystovos ir susilaiko nuo galutino dėl derybų eigos sprendimo, kol neįvyks konferencijos plenumo posėdis. „Tačiau, sakoma raporte, taryba, dabodama bendrus interesus, negali tenkintis vien paprastu laukimu ir būti pasyvi. Tuo atveju, jeigu derybos neduotų apčiuopiamos (appréciables) pažangos, taryba nepildytų savo pamatinės pareigos, leisdama tęsti be galo anormalę padėtį, kuri galėtų turėti nelabas reperkusijas ne tiktai salių interesams, bet užvis dėl trečiųjų šalių“. Jeigu derybos nepavyktų, tada taryba imsis nuodugnaus išstudijavimo visų sunkenybių, kurios liečia trečiuosius (?) ir tą darbą paves ekspertams, kurie turės duoti praktikos pasiūlymus, kokiu būdu sureguliuoti klausimą prie dabarties galimumų. P. Voldemaro rezervos. Lietuvos ministeris pirmininkas ima žodį ir pareiškia savo rezervas dėl pateikto antrojo raporto, kurio ryšį su pirmuoju esą sunku įsivaizduoti. P. Voldemaras pažymi, kad raportas neapima visos gruodžio 10 d. rezoliucijos vykinimo, o vien liečia jos dalį, būtent derybas. O kur Lenkijos propaganda prieš Lietuvos vyriausybę? „Ši propoganda, sako p. ministeris pirmininkas, yra labai įvairi, ji pasiekia ir tarybos stalą: pusvalandis tam atgal aš esu gavęs lenkų kilmės brošiūrą vokiečių kalba: „Der litauisch polnische Streit und die Möglichkeit seiner Lösung“ ir kuri neva yra spausdinta Kaune ir baigiasi žodžiais: „Kas išvaduos lietuvių tautą iš tiranijos, kas įves Lietuvoj tvarką ir ramumą, tas ras ir kelią lietuvių lenkų susitarimo ir užtikrins taiką rytų Europoj“. (Mes turime pasakyti, kad lenkų delegacija už nugaros p. Zaleskio turi į 20 „šeptūnų“. Jie apsėdę iš visų pusių ir p. Voldemarą, kurį nuo Zaleskio prie tarybos stalo teskiria Rumunijos atstovas, dar tiek lenkų yra laikraštininkų. Lenkai ir sugalvojo provokaciją, jie brošiūrą, kuri šmeižia Lietuvos vyriausybę, išsiuntinėja visiems spaudos atstovams. Brošiūrą neva yra parašęs lietuvis Vytautas Geležiūnas ir ji neva versta į vokiečių kalbą iš lietuvių kalbos). Vagonus literatūros, nukreiptos prieš Lietuvą, jie spausdina ant puikaus Indijos papierio ir siunčia ne vien Lietuvon, bet ir į užsienius. Raportas nieko neužsimena ir dėl uždarymo mokyklų Vilniaus krašte. Teisių fakulteto studentai romėnų teisėj sako p. Voldemaras kala: „Proecepta juris sunt: honeste vivere, alterum non faedere, suum cui que tribuere“… „Lietuvos vyriausybės sąžinė yra rami, Lietuva neįžeidžia nei vienos vyriausybės interesų. Jeigu kuri ir mano, kad jos interesai yra įžeisti, tegul ji kreipiasi į Tarybą, tegul pareiškia savo pageidavimus, juos čia galima bus diskutuoti. Bet mes avansu negalime prisiimti netiesioginio apkaltinimo, kad Lietuvos vyriausybė įžeidžia trečiųjų interesus“, pareiškia p. ministeris pirmininkas. Dėl p. Voldemaro pareikštų rezervų p. Zaleskis tylėjo, - jis vien pasakė, kad neimąs atsakomybės už brošiūros išleidimą, kuri buvo atspausdinta Kaune“. - Ne Kaune, o Lenkijoj!“ - replikavo p. Voldemaras, visiems sočiai juokiantis. P. Bekaerts van Blokland pareiškė, kad paskutinis kartas jis užsiimas tuo klausimu, jis teieškojęs galimumų ir tiktai jų, kad duotų naują impulsą“. Briande trurspas pareiškimas. Briandas, palaikydamas raporterį, labai minkštoj kalboj precizavo raporto dispozicijas, anot jojo labai moder-


Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius V. Hasas įteikė skiriamuosius raštus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui

Kovo 12 d. Kremliuje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas priėmė Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių Tarybų Sąjungoje V. Hasą, kuris įteikė savo skiriamuosius raštus. Ambasadorių lydėjo: patarėjas-pasiuntinys H. Nortė, patarėjas H. Greperis, Pirmasis sekretorius H. Rеrigas, Antrasis sekretorius V. Albersas. Įteikiant skiriamuosius raštus dalyvavo: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis pavaduotojas A. A. Gromyko, TSRS URM trečiojo Europos skyriaus vedėjas S. G. Lapinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, einąs TSRS URM Protokolinio skyriaus vedėjo pareigas L. F. Teplovas. K. J. Vorošilovas ir V. Hasas pasikeitė kalbomis. Savo kalboje ambasadorius V. Hasas pareiškė: „Turiu garbę įteikti Jums, Jūsų Prakilnybe, skiriamuosius raštus, kuriais Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentas akredituoja mane Nepaprastuoju ir Įgaliotuoju Ambasadoriumi prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Savo 1955 metų rugsėjo 13 d. pasikeitime laiškais Vokietijos Federalinis Kancleris ir jo Prakilnybė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkas vieningai išreiškė savo įsitikinimą, kad diplomatinių santykių užmezgimas padės išspręsti svarbiausią visos vokiečių tautos nacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Aš norėčiau pareikšti savo įsitikinimą, kad ši viltis išsipildys ir kad dabartinis pasikeitimas Nepaprastųjų ir Įgaliotųjų Ambasadorių rango diplomatiniais atstovais tikrai bus žingsnis šiuo keliu. Šio aukšto tikslo dvasia aš, Pone Pirmininke, pagal savo išgales veiksiu už vaisingą Vokietijos–Tarybų Sąjungos santykių vystymąsi. Tam pirmoje eilėje padės geresnis savitarpio susipažinimas ir supratimas tarp mūsų tautų. Todėl aš visų pirma sieksiu prisidėti prie šio savitarpio supratimo. Tikiuosi, kad to siekdamas aš galėsiu tikėtis Jūsų Prakilnybės, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės malonios par Leiskite man, pone Pirmininke, perduoti asmeniškai Jums, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui ir Vyriausybei bei visiems Jūsų šalies piliečiams geriausius linkėjimus nuo pono Federalinio Prezidento. Atsakomoje kalboje K. J. Vorošilovas pasakė: „Priimdamas Jūsų skiriamuosius raštus, aš džiaugiuosi, galėdamas sveikinti Jus kaip pirmąjį Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių, akredituotą prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Kanclerio Adenauerio atvykimas Tarybinės Vyriausybės kvietimu į Maskvą ir derybos tarp Tarybų Sąjungos ir Federalinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų įgalino užmegzti diplomatinius santykius tarp mūsų šalių. Mūsų nuomone, dabar yra visos sąlygos geriems draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiams. Mes esame įsitikinę, kad geras bendradarbiavimas tarp mūsų šalių naudingas ir reikalingas tiek tarybinei liaudžiai, tiek ir vokiečių tautai. Aš manau, pone Ambasadoriau, kad Jūs sutiksite su tuo, jog toks bendradarbiavimas turi taip pat svarbią reikšmę su mumis kaimyninėmis valstybėmis, taikos ir Europos saugumo užtikrinimui visumoje. Neginčijama yra ir tai, kad savitarpio supratimo ir pasitikėjimo vystymas Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiuose daugelio atvejų padės išspręsti dar nesureguliuotas tarptautines problemas, liečiančias bendrus interesus. Aš pilnutinai pritariu Jūsų įsitikinimui, kad diplomatinių santykių užmezgimas tarp mūsų valstybių padės išspręsti svarbiausią vokiečių tautos bendranacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Džiaugiuosi girdėdamas, pone Ambasadoriau, kad Jūs ketinate skirti savo pastangas vaisingam santykių vystymui ir savitarpio supratimo gerinimui tarp mūsų šalių. Noriu užtikrinti Jus, kad šioje savo veikloje Jūs susilauksite visokeriopos TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės paramos. Dėkoju Jums už Jūsų perduotus gerus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidento linkėjimus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, Vyriausybei, asmeniškai man ir visiems tarybiniams piliečiams. Savo ruožtu prašau Jus, pone Ambasadoriau, perduoti nuo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Vyriausybės ir nuo manęs asmeniškai geriausius linkėjimus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentui ir vyriausybei, o taip pat visiems piliečiams“. Po Skiriamųjų raštų įteikimo K. J. Vorošilovas kalbėjosi su V. Hasu. Pasikalbėjime dalyvavo N. M. Pegovas ir A. A. Gromyko.


Už TSRS ir Birmos draugystę ir bendradarbiavimą

Kaip čia sužinota, TSRS ambasada įteikė Birmos užsienio reikalų ministerijai atsakymą į ministro pirmininko Ne Vino vadovaujamos Birmos vyriausybės kovo 3 dienos notą dėl Birmos Sąjungos užsienio politikos. Atsakomojoje notoje pareiškiama, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė yra pasiruošusi palaikyti ir vystyti esamus TSRS ir Birmos Sąjungos draugystės ir bendradarbiavimo santykius.


TREČIOJI birželio savaitė pasižymi eile svarbių įvykių, kurie nors ir skiriasi vieni nuo kitų savo pobūdžiu bei kryptingumu, bet yra glaudžiai susiję su pakitimais, įvykusiais ir vykstančiais tarptautinėje padėtyje. Sėkmingos Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybos, kurios pasibaigė TSRS ir JFLR Vyriausybių Bendro Pareiškimo ir Deklaracijos apie Jugoslavijos Komunistų sąjungos ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos savitarpio santykius pasirašymu, patraukė į save viso pasaulio visuomenės dėmesį. „Jeigu mes susumuosime Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos vadovų derybų Maskvoje rezultatus, - rašo Belgrado laikraštis „Borba“, - tai mes galime su didžiuliu pasitenkinimu konstatuoti, kad jos pagilino ir išplėtė kelią, kuris prieš metus buvo nužymėtas Belgrade“. Visi taikos ir pažangos draugai su džiaugsmu sveikina Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybų rezultatus kaip istorinį įvykį, reiškianti, pasak Kinijos laikraščio „Zenminžibao“, jog išsiplečia ratas šalių, kurios „laikosi vieningos nuomonės svarbiausiais tarptautiniais klausimais ir, skyrium imant, apsiginklavimo sumažinimo, atominio ginklo uždraudimo, šalių su skirtingomis socialinėmis sistemomis taikaus sambūvio, Kinijos Liaudies Respublikos pagristų teisių atkūrimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje klausimais“. Tarybų Sąjungos ir JFLR pozicijų vieningumo svarbiausiomis tarptautinėmis problemomis reikšmės negali nuneigti ir kai kurie buržuaziniai laikraščiai. Pavyzdžiui, Anglijos laikraštis „Taims“, pažymėdamas „neabejotinai vienodą Rusijos ir Jugoslavijos vadovų požiūrį į tarptautinę padėti“, būkštauja, jog tai sustiprins taikaus tautų sambūvio idėjos šalininkų pozicijas. Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos derybų sėkmė ir TSRS bei JFLR tautų draugystės ir brolybės sustiprėjimas sukėlė „šaltojo karo“ politikos šalininkų tarpe aiškų nerimą. Tai ryškiai atsispindėjo kai kuriuose JAV valstybės veikėjų pasisakymuose, jau nekalbant apie Amerikos buržuazinės spaudos niršimą. Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos dokumentų pasirašymo dieną Amerikos senatorius Džozefas Makartis pateikė senatui pareiškimą, kuriame teigia, jog „susitaikymas tarp Maskvos ir Belgrado - tai sunkus pralaimėjimas Amerikai“, ir ragina daryti spaudimą Jugoslavijai. Tačiau tokie niršimai negali sumenkinti Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos derybų rezultatų reikšmės. Šie rezultatai, kaip teisingai juos įvertina demokratinė visuomenė, reiškia naują svarbų indėlį į draugišką visų šalių bei tautų bendradarbiavimą žmonių visuomenės pažangos ir gerovės vardan. Tokių tikslų siekiama ir visomis kitomis mūsų Tėvynės priemonėmis tarptautinėje arenoje, jų tarpe Tarybų Sąjungos Užsienio reikalų ministro D. T. Sepilovo kelione į Egiptą ryšium su Nepriklausomybės ir Respublikos dienos šventimu šioje šalyje. Reakciniai Vakarų sluoksniai visaip mėgina iškreipti šios kelionės tikslus ir sukelti įtarimus dėl Tarybų Sąjungos ketinimų. Tuo tarpu Tarybų Sąjungos politika Arabų Rytų, kaip ir visų kitų rajonų atžvilgiu, yra visiškai aiški. Ji persunkta taikingumo ir tikrai draugiškos pažiūros į išsivaduojančias ir išsivadavusias iš kolonijinės priespaudos tautas. Ryšium su padėties paaštrėjimu Artimuosiuose Rytuose, TSRS Užsienio reikalų ministerija šių metų balandžio mėnesį padarė specialų pareiškimą. Jame buvo pareikšta, kad Tarybų Sąjunga pasiruošusi reikiamai paremti SNO priemones taikai Artimuosiuose Rytuose sustiprinti. Drauge su tuo Tarybų Sąjungos pareiškimas nurodo, jog būtina taikiai sureguliuoti suinteresuotų pusių teisingų lūkesčių pagrindu Palestinos problemą. Arabų Rytų šalyse, pasak Libano laikraščio „Telegraf“, Tarybų Sąjungos pareiškimas buvo įvertintas kaip pilnai atitinkantis Artimųjų Rytų tautų interesus. Ryšium su Nepriklausomybės ir Respublikos dienos švente Egipte Egipto laikraštis „Al-Achbar“ rašė: Tarybų Sąjungos asmenyje „mes matome tikrą išvaduotų tautų bei valstybių bičiulį. kuris neieško sau Artimuosiuose Rytuose jokios naudos bei pranašumų ir trokšta, kad šio rajono, kaip ir bet kurio kito rajono, šalys vystytųsi taikiai“. Drauge su tuo arabų spauda nurodo, kad draugystė su Tarybų Sąjunga reiškia Artimųjų Rytų šalims moralinę paramą jų kovoje už nepriklausomybę. Arabams, rašo Egipto laikraštis „Al-Kachira“, labai svarbu bendradarbiauti su Tarybų Sąjunga, nes ji padeda joms „padaryti galą Vakarų skleidžiamai legendai, jog Arabų šalys, esą, turinčios amžinai likti imperialistinės įtakos zona“. „Rusija, - nurodo „Al-Achbar“, - neketina prisidėti prie Arabų šalių tautų nepalankumo Vakarų valstybėms kurstymo. Ji nori tik Arabų Rytų šalių taikaus klestėjimo ir nepriklausomo vystymosi“. Tačiau Vakarų šalys, visų pirma JAV, mégina sukomplikuoti ir sužlugdyti Tarybų Sąjungos - Arabų šalių ryšius. „Tuo pat metu, kai Tarybų Sąjungos sostine paskelbė, - rašo Libano laikraštis „Al-Džarida“, - jog naujasis Tarybų Sąjungos Užsienio reikalų ministras apsilankys Kaire, kad pasidžiaugtų kartu su Nilo slėnio gyventojais, Amerikos senate nuskambėjo reikalavimai nutraukti pagalbos teikimą Egiptul ryšium su tuo, kad jis vykdo neutraliteto politiką… Argi po to kiekviena valstybė neturi teisės iškelti sau klausimą, kokią naudą ji turi iš draugystės su JAV?“ Iš tiesų, „šaltojo karo“ politika, kurios JAV vis dar nenori atsisakyti, prieštarauja ne tik Arabų šalių, bet ir visų kitų šalių bei tautų interesams. Tai gali patvirtinti ir Vakarų Vokietijos kanclerio Adenauerio neseniai įvykusio vizito į JAV rezultatai ir jo derybos su Dalesu. Oficialioji Vakarų Vokietijos propaganda šaukia, kad ši kelionė ir derybos, esą, atitinkančios vokiečių interesus, padedančios išspręsti Vokietijos susivienijimo problemą. Bet štai Amerikos apžvalgininko U. Lipmano pripažinimas, atskleidžiąs tikruosius Adenauerio derybų su Dalesu rezultatus. Straipsnyje, pavadintame „Slegiantis vizitas“, Lipmanas rašo: Adenaueris „gavo viešą įsipareigojimą, jog mes (t. y. JAV - P. R.) nepradėsime tartis su Tarybų Sąjunga kuriuo nors klausimu, pavyzdžiui, apsiginklavimo reguliavimo klausimu, kol Maskva nepriims Adenauerio sąlygų dėl Vokietijos susijungimo. Tai reikštu, kad Maskva turi leisti Vakarų Vokietijai prisijungti Rytų Vokietiją ir leisti susijungusiai ir apsiginklavusiai Vokietijai likti NATO sistemoje“. Iš to U. Lipmanas daro išvadą: Daleso ir Adenauerio pozicija „daro susijungimą negalimu“. Nesutikti su tokia išvada negalima. Yra žinoma, kad Tarybų Sąjunga yra prieš suvienytos Vokietijos įtraukimą į bet kurias karines grupuotes, nukreiptas prieš mūsų Tėvynę. Būdama, kaip ir anksčiau, suvienytos Vokietijos, kaip taikingos ir demokratinės valstybės, šalininkė, Tarybų Sąjunga atsižvelgia į tai, kad Vokietijos teritorijoje egzistuoja dabar dvi savarankiškos valstybės ir kad Vokietijos klausimo sureguliavimas priklauso nuo tiesioginių derybų tarp jų. Tačiau Vakarų Vokietijos valdžios organai sistemingai atsisako nuo Vokietijos Demokratinės Respublikos pasiūlymų pradėti tokias derybas, siekiant bendrai ieškoti kelių, vedančių į Vokietijos suvienijimą. Šiomis sąlygomis Adenauerio derybų su Dalesu rezultatai dar labiau apsunkina susijungimo problema. Dėmesio yra vertas taip pat tas faktas, kad Adenauerio derybos Vašingtone vyko tuo pat metu, kai Vokietijos Demokratinėje Respublikoje mažinama tarybiné okupacinė kariuomene. Šioje šviesoje karinga Adenauerio-Daleso politika atrodo ypač negražiai ir sukelia nepasitenkinimą tiek Jungtinėse Amerikos Valstybėse, tiek ir Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje. Jungtinėms Valstybėms, rašo laikraštis „Krisčens Sajens Monitor“, „nereikia užimti konservatyvios pozicijos Vokietijos klausimu“. Šios abejonės didėja ryšium su tuo, kad Tarybų Sąjunga vykdo naują savo ginkluotųjų pajėgų sumažinimą 1.200 tūkstančiu žmonių ir išformuoja Vokietijos Demokratinėje Respublikoje tarybines karines dalis, kurių sudėtyje yra 33,5 tūkstančio žmonių. Ši Tarybų Sąjungos priemonė, rašo laikraštis „Nojes Doicland“, „geriau už bet kokius žodžius parodo vokiečiams, kas nori, kad Vokietijos klausimas iš tiesų butų išspręstas“. Amerikos laikraščio „Post Dispetč“ nuomone, JAV Vokietijos klausimu „negali apsiriboti ankstyvesnio nusistatymo pakartojimu, kai senoji situacija irsta“. Taikingoji Tarybų Sąjungos politika, nepaisant to, kad jai priešinasi „senos šaltojo karo situacijos“ šalininkai, pasiekia vis naujas pergales ir susilaukia vis platesnio pripažinimo. Svarbiausieji trečiosios birželio savaitės įvykiai įtikinamai įrodo tai.


Litvinovas daro naujus nusiginklavimo pasiūlymus.

Kovo 23 d. Tautų Sąjungos nusiginklavimo komisijoj tęsiant debatus dėl rusų pasiūlymų, turkų užsienių reikalų ministeris Tewfik Ruchdi Bey pasakė, kad komisija neturinti rusų pasiūlymus nei principialiai priimti, nei atmesti. Geriausia išeitis būtų atidėti rusų projekto priėmimas ir svarstyti jį kartu su progresyvinio nusiginklavimo projektu kitam komisijos posėdy. Olandų atstovas Rutgers pareiškė, kad nesą prasmės diskutuoti toliau rusų pasiūlymai, nes praktiškai jie visvien esą neįvykdomi. Italų atstovas generolas de Marinis pakartotinai pareiškė, kad neatsiekus didesnio tarptautinio teisingumo pasaulio taika negalinti būti patikrinta, net jei rusų pasiūlymai būtų priimti ir įvykdyti. Popiet įvykusiam posėdy Litvinovas pareiškė, kad, matydamas, jog jo pasiūlymai visiškai panaikinti apsiginklavimą bus atmesti, jis patieksiąs naują projektą, kurio tikslas bus siekti nevisiško nusiginklavimo. Komisijos pirmininkas olandų atstovas Loudonas į tai atsakė, kad naujas projektas šioj sesijoj jau nebegalės būti apsvarstytas. Loudonas patiekė komisijai redakcinio komisijos biuro sudarytą rezoliucijos projektą, kuriuo rusų pasiūlymai negalį būti priimti komisijos darbų pagrindan. Rusų pasiūlymai turi būti pasiųsti vyriausybėms ištirti, ar iš to projekto negalėtų būti paimti naudingi elementai antruoju skaitymu svarstant progresyvinio nusiginklavimo projektą. Be to, rezoliucija pirmininkui pavedama sušaukti kita komisijos sesija ne vėliau, kaip š. m. liepos ar rugpiūčio mėn. Vokiečių atstovas grovas Bernstorffas patiekė kitą rezoliuciją, kuria Tautų Sąjungos taryba kviečiama sušaukti nusiginklavimo konferenciją dar šių metų pabaigoj, tuoj po Tautų Sąjungos sesijos. Komisijai patiektos rezoliucijos bus balsuojamos kovo 24 d. posėdy.


G.Visockas („Lietuvos aidas”, 1991.12.24)

„A.Žemaitytės (”Dienovidis„) įsitikinimu, šiandieniniai ”nepriklausomi„ laikraščiai - gėdos dėmė Respublikos žurnalistikos istorijoje”.


Lietuvos užsienių politikos gairės;Ko Lietuva šiemet laukia Tautų Sąjungoj

Pasikalbėjimas su U. R. M. Dr. Zaunium Sąryšy su besiartinančia Tautu Sąjungos sesija mūsų bendradarbis buvo apsilankęs pas poną užsienių reikalų ministerį. Ministeris Dr. Zaunius jį maloniai priėmė ir gana ilgai užtrukusiame pasikalbėjime suteikė tokių informacijų. Pan - Europa Tautų Sąjungoje — Dėl bendros vyriausybės linijos Tautų S-je tenka atsakyti, — pareiškė ponas ministeris šį klausimą uždavusiam mūsų bendradarbiui, — kad Tautų Sąjungoje yra svarstomi ne tiktai toki klausimai, kurie šiuo momentu Lietuvą tiesioginiai liečia. Yra daugelis platesnio maštabo klausimų, kurie Lietuvos reikalus paliečia netiesioginiai. Šių metų Tautų Sąjungos pilnaties darbotvarkė yra ypatingai plati ir joje figūruojančių klausimų eilė yra labai ilga. Įvardinsiu čia tik tuos klausimus, kurie turi svarbesnės reikšmės. Jų tarpe pirmoje eilėje stovi diskusijos Briando Pan-Europos projekto reikalu. Šis klausimas, kaip yra žinoma, paskutiniaisiais mėnesiais atsidūrė gan keblioj padėtyj, nes, einant prie konkretesnio p. Briando sumanymo įgyvendinimo, kaip ir buvo galima laukti, pasirodė skirtumų pažiūrose į tai, kaip turėtų atrodyti toji Pan-Europa, kuri turėtų užtikrinti valstybėms taikingą plėtojimąsi. Vienai valstybių grupei rūpi ne tik užfiksuoti dabartinė padėtis, bet ir surasti ypatingų priemonių tai padėčiai apsaugoti. Tuo tarpu kitoms valstybėms rūpi juridinės padėties atmaina. Jos, žinomas daiktas, nėra linkusios amžiams fiksuoti dabartinę padėtį. Iš šitų interesų priešingumo kyla ir įvairios į Pan-Europos sudarymo darbą pakviestųjų valstybių pastabos. Vienu iš svarbiausių šiame darbe klausimų yra tas, kuriuo būdu pasiseks, dar prieš realizuojant Pan-Europos mintį, sutvarkyti saugumo bei nusiginklavimo klausimus. Lietuva šiame reikale stovi truputį nuošaliai. Nepriklausydama nei prie vienos, nei prie kitos aukščiau nurodytų valstybių grupių, Lietuva į Pan-Europos sumanymą žiūri kaipo į tautų sugyvenimo sutvarkymą teisės ir teisingumo pamatais ir nemano, kad Europa bet kuriuo būdu galėtų būti pastoviai sutvarkyta dabartinio status quo pamatais. Iš to ir aiškus Lietuvos nusistatymas — sveikinti visokį tautų bendradarbiavimą, — ar jis vyktų Tautų Sąjungos, ar Kellogo pakto ar, galų gale, Pan-Europos pamatu, jeigu tik šis bendradarbiavimas siekia pagrįsti taiką pastoviais teisės pamatais ir nenori būti vien tik paprastu smurto legalizavimu. Ar Europos valstybės sugebės atsistoti ant šito aukšto ir kilnaus pamato ir surasti tikrą kelią Pan-Europos minčiai pravesti, parodys artimiausioji ateitis. Iš savo pusės mes galime tik linkėti, kad jos tą kelią surastų. T. S. Sekretoriato pertvarkymas Tautų Sąjungos darbų tvarkoj yra ir sekretoriato pertvarkymo klausimas. Šis klausimas iš esmės atrodo techniškas. Tačiau jis turi labai didelės reikšmės. Mat, su dideliu autoritetu skelbiamų Tautų S-gos sprendimų paruošime labai didelę rolę vaidina sekretoriatas. Už tai dėl vietų šitoje įstaigoje pasiskirstymo nuo pat pradžios ėjo varžytynės tarp didžiųjų valstybių. Vėliau, Tautų Sąjungai pradėjus dirbti, ir mažesnės valstybės čia pareiškė savo pretenzijų ir jų atstovai po truputį įėjo į sekretoriatą. Formaliai sekretoriato personalas yra tarptautinis, taigi visų Tautų Sąjungos narių, tarnautojai ir kaipo tokie turėtų būti neutralūs visoms valstybėms. Bet pati jau žmogaus prigimtis tokia, kad jis geriau supranta reikalus ir teises tos šalies, kuriai jis atstovauja, ir yra linkęs daugiau juos paboti. Lietuva taip pat turi sekretoriate tam tikrą savo piliečių skaičių. Tačiau reikia pasakyti, kad tas skaičius nėra pakankamas ir teks dėti pastangų jam padidinti, nes, Lietuvos vyriausybės nuomone, ir pats Tautų Sąjungos darbas nukenčia dėl to, kad ten nėra žmonių, gyvai jaučiančių lietuvių tautos pulsą. Tiesioginiai klausimai Dėl Lietuvą tiesioginiai liečiančių klausimų — šiais metais Tautų Sąjungos plenume mes jų neturime. Tiesa, Lietuvos delegatams teks ten pasisakyti dėl bendros Tautų Sąjungos politikos. Tai įvyks Tautų Sąjungos Tarybos pranešimo apie pereitų metų bėgyje Tautų Sąjungos atliktuosius darbus priėmimo proga. Bet rugsėjo mėnesį Ženevoje susirenka ne tik Tautų Sąjungos plenumas, bet ir Taryba. О Tarybos darbotvarkėje Lietuva turi labai svarbų klausimą, būtent, šioje darbotvarkėje figūruoja Lietuvos santykių su Lenkija klausimas. Santykiai su Lenkija Mūsų byla su lenkais, kaip žinoma, 1928 m. gruodžio mėnesį, Lietuvos delegatui sutinkant, buvo pavesta Tranzito ir Susisiekimo komisijai. Bylos atidavimas šiai Tautų Sąjungos Komisijai reiškia technikinio šios bylos pobūdžio pabrėžimą ir politinės jos pusės užtemdymą. Dar 1927 m. Tarybos posėdyje buvo priimta rezoliucija, konstatuojanti, kad tarp Lietuvos ir Lenkijos karo stovio nėra, ir raginanti abi valstybes sudaryti santykius, nuo kurių pareina taika. Išaiškinti, kurie, būtent, santykiai, tranzito ir susisiekimo srityje, atitiktų dabartinę juridinę padėtį tarp abiejų valstybių, buvo pavesta Tranzito ir Susisiekimo Komisijai. Sakytoji Tautų Sąjungos komisija, vykdydama 1928 m. gruodžio mėn. Tarybos jai pavestą uždavinį, kone dvejus metus studijavo susisiekimo tarp Lietuvos ir Lenkijos kliūčių klausimą. Tranzito komisija šį darbą atliko per savo subkomisiją, kuri savo rėžtu pasiskirstė į du komitetus. Vienas šių komitetų nagrinėjo techniškas susisiekimo galimybes, o kitas — juridinę šio klausimo pusę. Nei Lietuva, nei Lenkija šito klausimo svarstyme Tranzito Komisijoje nedalyvauja. Tranzito komisijos darbas Komisijos darbas buvo toks. Ji visų pirma norėjo išaiškinti, kokios yra susisiekimo tarp Lietuvos ir Lenkijos galimybės ir koks faktiškas susisiekimas buvo seniau Lietuvos rajone esamais keliais iš rytų į vakarus ir atvirkščiai. Šį darbą dirbusiam tranzito subkomisijos komitetui prireikė daug laiko. Lygiagrečiai ir bent kiek su mažesniu dėmesiu antrasis komitetas tyrinėjo juridinę padėtį. Komitetas, kuris nagrinėjo faktinas susisiekimo kliūtis, susirinko įvairios statistikos apie judėjimą geležinkeliais, einančiais per Lietuvos teritoriją, ir taip pat surinko labai daug medžiagos apie prieškarinį susisiekimą Nemunu ir kitomis upėmis. Remdamasis tais surinktais daviniais, šis komitetas priėjo išvadą, kad geležinkelių susisiekimo srityje susidomėjimo vertas tiktai didysis geležinkelis, kurio šaka tarp Kauno ir Vilniaus dabar yra perkirsta, o susisiekime vandens keliais — tiktai susisiekimas Nemunu. Juridinis komitetas, išnagrinėjęs Lietuvos ir Lenkijos pasirašytas tarptautines sutartis šitoje srityje, aiškios išvados nepriėjo. Turėjo tačiau konstatuoti, kad Lietuva nėra pasirašiusi Barcelonos konvencijos ir statuto dėl tranzito laisvės ir kad ji yra prisiėmusi tiktai kai kuriuos šitų sutarčių nuostatus, kiek jie liečia Klaipėdą, tuo tarpu Lenkija yra pasirašiusi abu minėtus dokumentus, kurie jai, tuo būdu, privalomi.


Mums gražios tarybinės dienos, Gražesnės, kurios rytoj bus Tu būki stiprus, tarsi plienas, Tarybinės žemės sūnus. Per kraują ir skausmą apgynei Gyvenimą žemei gerai. Tu vieversiu savo tėvynei Pavasarį skelbt privalai. Klestėkit, tarybinės dienos, — Pavasaris mūsų žavus! Tu būki stiprus, tarsi plienas, Tarybinės žemės sūnus.


Lietuvos mokslininkai kupini pasiryžimo nenuilstamai kovoti už tai, kad atominė energija būtų naudojama taikiems tikslams, kad būtų nedelsiant ir besąlygiškai uždrausta gaminti ir bandyti branduolinį ginklą. Savo tvirtą valią apginti taiką, rūstų protestą prieš naujo karo kurstytojų kėslus jie pareiškė vakar, rugsėjo 20 dieną, Vilniuje įvykusiame Respublikiniame mokslininkų susirinkime. Trumpu įžanginiu žodžiu susirinkimą atidarė Lietuvos TSR Mokslų akademijos mokslinis sekretorius prof. K. Bieliukas. Pranešimą apie Lietuvos mokslininkų pasiryžimą kovoti už atominio ginklo uždraudimą padarė Lietuvos TSR Mokslų akademijos viceprezidentas prof. J. Žiugžda. Diskusijų metu pasisakė prof. A. Jucys, prof. A. Purenas, prof. P. Slavėnas, chemijos mokslų kandidatas O. Galdikienė, Kauno Medicinos instituto prof. B. Abraitis ir kiti. Priimtoje rezoliucijoje Lietuvos mokslininkai reiškia savo tvirtą įsitikinimą, kad viso pasaulio geros valios žmonės įstengs sužlugdyti imperialistinių karo kurstytojų kėslus, o didysis mokslo atradimas — atominė energija tarnaus taikiai statybai ir žmonijos gerovei.


Didžiosios Britanijos užsienio reikalų sekretorius Robinas Cookas gynė NATO sprendimą pakviesti tik tris Vidurio Europos valstybes, teigdamas, kad atsargiai plėsdamasis aljansas galės būti “taikos mūsų žemyne karinis garantas”. R. Cookas vakar sakė kalbą per Didžiosios Britanijos parlamente vykusias diskusijas dėl Lenkijos, Čekijos ir Vengrijos pakvietimo ratifikavimo. Bendruomenių rūmai vakar po pietų turėjo priimti galutinį sprendimą dėl Šiaurės Atlanto sutarties organizacijos plėtimo. Ratifikavimo procesą užbaigs dar šį mėnesį surengti debatai aukštuosiuose Lordų rūmuose. “Sėkmingo plėtimosi nauda bus didelė tiek senosioms, tiek ir naujoms organizacijos narėms. NATO plėtra - logiškas atsakas į šaltojo karo pabaigą ir geležinės uždangos subyrėjimą”, - tvirtino sekretorius britų parlamentarams. Jis priminė, kad NATO narėmis norėjo tapti ir daugiau šalių. Nuspręsti, kurias iš jų pakviesti į sąjungą, buvo išties nelengva. “Šiam požiūriui oponavo teigiantys, kad NATO turėtų plėstis tiek, kiek pajėgia”, - sakė R.Cookas. “Mes nepadarytume paslaugos kitoms, irgi stoti į NATO norinčioms šalims, jei plėstumės taip sparčiai, kad organizacija nebepajėgtų būti taikos mūsų žemyne karinis garantas”. R.Cookas atmetė teiginius, kad plėtimas kainuos dešimtis milijardų dolerių, ir sakė sutinkąs su minima 1-1,5 mlrd. JAV dolerių suma. Per dešimtmetį Didžioji Britanija plėtroms reikmėms numato skirti 110 milijonų svarų sterlingų (715 mln. litų).


Frakcijos - normalus reiškinys civilizuotame pasaulyje - LR Aukščiausiojoje Taryboje pradėjo kurtis tik 1990 metų vasarą. Pirmoji buvo Sąjūdžio centro frakcija, pasiskelbusi 1990 m. birželio 21 d. Paskutinė (ar paskutinė?) - Sąjūdžio santaros frakcija - susikūrė visai neseniai. Dabar AT yra 9 frakcijos, kurioms priklauso 111 deputatų, o 29 nepriklauso jokioms. Dauguma frakcijų AT Prezidiumo įregistruota 1991 m. gegužės 8 d., kai jau buvo įsigaliojęs nuolatinis AT reglamentas. LDDP frakcija įkurta 1990.09.25 kaip Kairiųjų; jai priklauso 10 deputatų - LDDP narių. Kairiųjų buvo daugiau: šiai frakcijai priklausė ir miręs deputatas Valerijonas Šadreika. Nuosaikiųjų frakcija įkurta 1991 m. kovo mėnesį kaip Septintoji. Tautininkų frakcija, įsteigta 1991 m. sausį, suskilo į Reorganizuotąją tautininkų, kuriai priklauso daugiausia Lietuvių tautininkų sąjungos nariai, ir Tautos pažangos frakcijas. Į pastarąją (iš dalies - ir į pirmąją) buriasi nemaža Sąjūdžio jungtinės frakcijos narių. Ilgą laiką buvusi didžiausia (net 36 nariai) Sąjūdžio jungtinė frakcija, įkurta 1990 m. gruodį, atskilus „pažangiečiams“ ir susidarius Sąjūdžio santaros frakcijai, sumažėjo iki 15 deputatų. Jai priklauso ir LR Vyriausybės vadovai-deputatai. Joje - keli Nepriklausomybės partijos nariai, neskaičiuojant partijos pirmininko. Nuo 1990 m. rugsėjo gyvavusios Sąjūdžio nuosaikiųjų radikalų ir Laisvųjų demokratų frakcijos po pusmečio iširo: „radikalai“ pasklido po įvairias frakcijas, o daugelis „demokratų“ perėjo į Liberalų frakciją, įkurtą 1991 m. balandį. Jos nariai - daugiausia Lietuvos liberalų sąjungos veikėjai. Įvairūs pasikeitimai Šiuo metu didžiausioje frakcijoje - Sąjūdžio centro, turinčioje 20 narių: vieni atėjo, kiti (jų daugiau) išėjo, daugiausia - į Nuosaikiųjų frakciją. Centro frakcijos pagrindas - Lietuvos socialdemokratų partijos, pirmosios pripažintos tarptautiniu mastu ir 1990 m. sugrįžusios į Socinterną, atstovai. Išliko nepasikeitusi vienintelė - Lenkų frakcija, kurioje tėra 8 deputatai - daugiausia Lietuvos lenkų sąjungos nariai, kuriai įsteigti reikėjo specialaus AT sprendimo. Mat pagal reglamentą frakcijoje turi būti ne mažiau kaip 1/15 visų deputatų dalis. O kuriose frakcijose yra kitų žinomų Lietuvos politinių partijų nariai? Demokratai šiuo metu priklauso Sąjūdžio santaros frakcijai. Tuo tarpu krikdemai ir žalieji yra išsisklaidę po įvairias frakcijas. Nuosaikiųjų frakcijos deputatai dar susibūrė į Piliečių chartijos klubą. Deputatai - Lietuvos ateities forumo veikėjai - nei atskiros frakcijos, nei savo klubo dar neįkūrė. Ir pabaigoje - apie nepriklausančius frakcijoms: tai - įvairių politinių pažiūrų deputatai, tarp jų - ir 3 ministrai. Iš anksto atsiprašome gerbiamųjų ponų deputatų, jeigu kurį ne ten ir ne taip įrašėme…


TASS-o korespondentas Haris Frimenas praneša: Niujorko biržoje vėl smarkiai krinta akcijų kursas. Penktadienį, rugsėjo 21 d. akcijų kursas labai krito, biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo maždaug 4 milijardais dolerių. Akcininkai tikėjosi, kad sekmadienio pertrauka, gal būt, nuramins biržos spekuliantų nervus, tačiau pirmadienį, rugsėjo 24 d. „Volstrit džornel“ pranešė, kad rugpiūčio mėnesį smarkiai sumažėjo naujų užsakymų mechaninėms staklėms. Šis nepalankus reiškinys svarbiame ir jautriame ekonomikos sektoriuje padidino nervingumą, kurį sukėlė visa Amerikos ekonomikos padėtis. Niujorko biržoje akcijų kursas rugsėjo 24 d. krito dar smarkiau, negu rugsėjo 21 d. Akcijų kurso kritimą rugsėjo 24 d. galima pavadinti Volstrito „niūriuoju pirmadieniu“. Kaip apskaičiavo agentūra Asošieited pres, per dieną biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo maždaug 4,6 milijardo dolerių. Šis kritimas palietė didžiausių korporacijų, jų tarpe „Ameriken telefon“, „Dženeral motors“, „Diupon“, „Kraisler“, akcijas. Pasak žurnalo „Junaited steits nius end Vorld riport“, gegužės ir birželio mėnesį kracho metu biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo iš viso 140 milijardų dolerių. Vėliau akcijų vertė buvo atkurta maždaug 50 milijardų dolerių. Tačiau dabar biržoje aiškiai vyrauja nauja smukimo tendencija, kuri atspindi nervingumą dėl Amerikos ekonomikos perspektyv


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Prie Maskvos televizijos centro įvyko mitingas, kurį surengė Rusų partija. Dalyvavo maždaug tūkstantis žmonių. Jie reikalavo grynai rusiškų televizijos programų, skandavo antisemitinius šūkius, laikė plakatus su užrašais: „Nutraukti Rusijos televizijos okupaciją!“ Ta pati partija surengė mitingą ir Sankt Peterburge. O maždaug pusė tūkstančio komunistų mitingavo Maskvos centre. Jie reikalavo partijos sugrąžinimo į valdžią, daugelis nešė Lenino ir Stalino portretus. Pasak „Laisvosios Europos“ radijo pranešimo, 30 metų maskvietis S. Samotejevas bandė susideginti Raudonojoje aikštėje. Nukentėjusiam nustatytas antrojo laipsnio nudegimas. Akcijos motyvai nežinomi.


Visiems yra žinoma, kad tariamieji krikščionys tikybą naudojo ir tebenaudoja politikos tikslams: paimti ir laikyti valdžią. Šitos taktikos dėka jiems buvo pavykę apie šešeris metus išsilaikyti valdžioj. Jiems vis pavykdavo laimėti rinkimus lozungu: „Mes vieni krikščionys ir katalikai. Visi kiti bedieviai ir masonai, nekrikščionys. Kas už mus balsuos, išgelbės krikščioniją Lietuvoj, gaus visokių žemiškų gėrybių ir dangų priedan. Kas už mus nebalsuos — bus bedievis, masonas, pražudys Lietuvą ir degs pragare.“ Šitaip ar panašiai buvo kalama žmonėms iš visų vietų, apmokėtų ir neapmokėtų agitatorių. Kadangi pas mus žmonės daugiausia krikščionys katalikai, kadangi jie girdėdavo panašius tvirtinimus iš kunigų, tai ir klausė. „Atsarga gėdos nedaro — manė sau mūsų ūkininkas — o gal gi iš tikro visi kiti bedieviai ir masonai ir gal iš tikro reiks, po sunkaus gyvenimo šičia, dar degti pragare už tai, kad nebalsuosim už krikščionis.“ Ir balsavo už krikščionis. Vartodami šitą savo taktiką krikščionys konkurencijos neturėjo, nes jokia kita partija nedrįso nei žadėti dangaus, nei bauginti pragaru, nei pasmerkti visus kitus bedieviais ir Kristaus mokslo priešininkais. Tad krikščionims kurį laiką neblogai sekėsi. Bet šita taktika amžinai sektis negali. Žmonių dauguma pagaliau vis dėlto pamatė, kad besiveržiantiems prie valdžios tariamiems krikščionims rūpėjo ne „dangaus karalystė“, bet kiti labiau apčiuopiami dalykai. Žmonės pamatė, kad dangaus karalystė žadama tik kitiems, o pačių ieškoma realesnių turtų. Žmonės pamatė, kad ir pragaru gąsdinama kitus, o pačių nelabai jo bijoma. Todėl 1926 m. šita taktika krikščionis ir apvylė. Bet krikščionys, matyti, ir toliau nenori nuo savo taktikos atsisakyti. Jie vis dar tikisi šita taktika laimėti. Dabar, nebūdami valdžioj, jie daro didžiausių pastangų apvainikuoti savo kaktas kankinių už katalikybę bei krikščionybę vainikais. Mat, tada jie tikisi sujaudinti mases: „Mes kankiniai už tikybą. Štai mūsų žaizdos. Dabar turite mus leisti prie valdžios, kad galėtumėm nors kiek atsigriebti.“ Bet visas vargas, kad nėra kas kankina. Krikščionys ieško visur kankintojų ir niekur jų neranda. Jie graibstosi už kriminalinių bylų. Jie laukia, ar aukštesnioji instancija kartais neišteisins kokio nors krikščionių veikėjo, baudžiamo už kriminalinius nusikaltimus, kad paskelbtų jį kankiniu. Deja, nevyksta: nė vienas iš nuteistųjų į kankinius už tikybą netinka. Bet štai švystelėjo viltis. Krikščionys sužinojo, jog vyriausybė, norėdama, kad mokiniai mokyklose mokytųsi, o ne politikuotų, nusprendė uždrausti mokiniams dalyvauti politinio pobūdžio organizacijose. „Biznis!“ — sako krikščionių vadai. — „Dabar puiki proga apšaukti ateitininkai kankiniais už tikybą!“ Ir štai išlipa kanauninkas Dogelis į „Ryto“ tribūną (nr. 199) ir pradeda verkšlenančiu balsu skaityti ateitininkų martirologiją: Ateitininkai gimė prieš dvidešimtį metų. Jie labai kentėjo nuo žiauraus rusu persekiojimo. Jie iškovojo nepriklausomą Lietuvą etc. Dabar visą tą norima vienu plunksnos pabraukimu likviduoti ir panaikinti. Toliau, pametęs verkšlenantį toną, kanauninkas imasi grasinimų. „Ateitininkų uždarymas būtų pavojingas pačiai valstybei ir vyriausybei. Jis sukeltų didžiausią tokių valdžios darbų neapykantą. Ateitininkai sugrūs į katakombas (galim užtikrinti tamstą, kanauninke, kad neis: ten tamsu, trošku, nepatogu. Be to, Lietuvoj reikėtų dar pirma jas iškasti). Tai taip lengvai praeiti negalės kaip kieno manoma! — šaukia kanauninkas. Ateitininkai, girdi, tai katalikiška akcija, o laužyti katalikišką akciją — tai laužyti konkordatą. Taigi mes galim užtikrinti gerb. kanauninką, kad ir šitas biznis nepavyks: ateitininkų kankiniais už tikybą padaryti nebus galima, dėl tos labai paprastos priežasties, kad niekas jų nei uždarinėti, nei dvariukų, centriukų, namiukų ir kitų nedangiškų turtų iš jų neatimdinės. Tegu sveiki gyvuoja, naudojasi savo turtu ir Dieve jiems padėk, jei tik teisėtai ir teisingai įsigijo. Į katakombas lįsti irgi nereikės. Ten labai nepatogu. Daug patogiau Laisvės Alėjos kavinėse, ir galės jas ramiai lankyti, kaip ir iki šiolei. O kai dėl grąsinimų, tai galim užtikrinti kanauninką, kad jei ir daugiau jų atsirastų, tai valstybė jų nenusigąs. Valstybė turi pakankamai priemonių nuo jų atsiginti. Be to, mes manome, kad ateitininkai ir patys nemano kokį nors pavojų valstybei ir visuomenei sudaryti. Be reikalo kanauninkas tik gąsdina. Be reikalo ir konkordatą šaukiasi kanauninkas pagelbon. Viena, konkordatas tai juk tų pačių „bedievių“ darbas, o antra — jame apie ateitininkus nieko nėra. Žino ne blogiau už mus gerb. kanauninkas, kad ateitininkų niekas uždarinėti nemano. Jei moksleiviai, priklausantieji ateitininkų, ir turės laikinai pasitraukti ir organizacijos, kol gimnazijas pabaigs, tai tas dar nėra joks ateitininkų uždarymas. Baigę gimnazijas jie galės kiek tik norės būti ateitininkais. Juo labiau negali būti kalbos apie ateitininkų uždarymą arba persekiojimą, kad tas taikoma lygiai visoms panašioms organizacijoms, vis tiek ar jos bus krikščionių, ar tautininkų, ar liaudininkų bei socialistų. Žino visą tą gerai gerb. kanauninkas, bet jam norėjosi padaryti biznį, paspekuliuoti kankinių vainikais, pavaryti agitaciją, jaunimo tarpe sukelti aistras, neapykantą. Jaunimą uždegti juk nesunku. Reikia tik mokėti. Mes manėm, kad panašius darbus krikščioniška etika draudžia.


Baltarusijos profesinės sąjungos rengiasi mitinguoti

Penkios Baltarusijos šakinės profesinės sąjungos ketina pradėti protesto akcijas prieš valdžios ekonomikos politiką. Manoma, kad pirmieji dideli mitingai Minske ir sričių miestuose vyks liepos 15 dieną. Baltarusijos profesinių sąjungų federacijos pirmininkas Vladimiras Gončiarikas nusiuntė laišką ministrui pirmininkui Sergejui Lingui. Jame vyriausybė kritikuojama už tai, kad “nesiėmė būtinų priemonių finansinei pramonės ir žemės ūkio padėčiai pagerinti”, vis daugiau šalies įmonių vėluoja atlyginimai. Balandį buvo neišmokėta 835,5 mlrd. Baltarusijos rublių atlyginimų, o birželį jau 1352,6 mlrd., arba 1,62 proc. daugiau, pareiškė Gončiarikas. Jis pabrėžė, kad daugiausia darbininkams įsiskolino Žemės ūkio produktų ministerijos įmonės - daugiau kaip 1062 mlrd. rublių. JAV reikalauja įleisti diplomatus į jų rezidenciją Vakar JAV kreipėsi į Baltarusijos vadovybę ir pareikalavo, kad Amerikos diplomatams būtų leista nekliudomai patekti į rezidencijos pastatą. Baltarusija, be to, turi atitraukti milicininkus nuo rezidencijos, sakoma sostinėje Minske paskelbtame JAV pareiškime. Naują tarptautinio pasipiktinimo bangą ketvirtadienį sukėlė Baltarusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas Vladimiras Gerasimovičius, pareiškęs, kad JAV, Vokietija ir Prancūzija po derybų su Baltarusijos valdžios atstovais sutikusios nedelsiant palikti savo rezidencijas. “Tai šiurkštus JAV pozicijos iškreipimas”,- anot kai kurių Rusijos naujienų agentūrų, pažymėjo JAV ambasados Minske darbuotojas. JAV ambasadoriaus rezidencija ribojasi su Baltarusijos prezidento Aleksandro Lukašenkos rezidencija. Nepaisant amerikiečių protestų, neseniai buvo nugriauta abu sklypus skyrusi tvora. Norėdami patekti į uždarytą Drozdų diplomatų kvartalą, diplomatai privalo daugiau negu dieną laukti leidimo. Be atitinkamo leidimo jie stabdomi prie kvartalo. Prieš tris savaites, protestuodamos prieš Baltarusijos valdžios savavaliavimą pažeidžiant užsienio diplomatų ir jų gyvenamosios vietos neliečiamumą, savo ambasadorius iš Baltarusijos, be JAV, Vokietijos ir Prancūzijos, atšaukė daugelis Vakarų valstybių. Vokietijos užsienio reikalų ministerija Bonoje taip pat paneigė Baltarusijos teiginius, kad vokiečių ambasadoriaus rezidencija bus atlaisvinta. Ir Prancūzija neketina išvežti iš savo rezidencijos baldų į miesto pakraštį. Oraniečiai grasina paralyžiuoti visą Šiaurės Airiją Vakar Šiaurės Airijoje įtampa tarp protestantų ir policijos dar padidėjo, kai Oraniečių ordinas pagrasino paralyžiuoti visą provinciją, jeigu jo nariams nebus leista žygiuoti tradiciniu maršrutu. Protestantų Oraniečių ordinui buvo uždrausta rengti kasmetinį paradą Garvahio keliu Portadauno mieste per katalikišką rajoną. Didžiosios Britanijos valdžia baiminasi, kad kils etniniai susidūrimai, galintys visai pakirsti šiemet balandį pasirašytą taikos sutartį. Penktadienio naktį už 40 km į pietvakarius nuo Belfasto esančiame Portadaune sprogo dvi padegamosios bombos. Sužeisti trys policininkai, dabar jie gydomi netoliese esančioje britų armijos lauko ligoninėje. Demonstranto mesta plyta sužeidė dar vieną policininką. Protestuotojai prasiveržė pro spygliuotas užtvaras, kurias pastatė saugumo pajėgos, neleisdamos oraniečiams žygiuoti Garvahio keliu. Pasak liudytojų, policija mėgino sustabdyti minią lengvomis plastikinėmis kulkomis. Prožektoriai apšvietė naktiniame danguje ratus sukančius karo sraigtasparnius. Kitoje barikadų pusėje demonstrantai mėtė fakelus ir fejerverkų raketas. Portadauną užplūdo tūkstančiai oraniečių, nes jau šeštą dieną šio ordino derybos su policija bei armijos padaliniais neduoda jokių vaisių. Anot britų televizijos, Portadaune susirinko nuo 20 iki 25 tūkst. žmonių. Demonstrantai grasina nesitraukti, kol jiems nebus leista žygiuoti toliau.


1928 m. kovo mėn. 10 – 11 d. Šiauliuose Pašto ir Telegrafo tarnautojų klube (palei paštą) šaukiamas Lietuvos Pienininkų ir kontrolasistentų sąjungos narių visuotinas suvažiavimas, į kurį kviečiami atvykti visi pienininkystės ir gyvulininkystės srityje dirbantieji specialistai nariai ir nenariai. 1928 m. kovo mėn. 10 – 11 d. Šiauliuose Pašto ir Telegrafo tarnautojų klube (palei paštą) šaukiamas Lietuvos Pienininkų ir kontrolasistentų sąjungos narių visuotinas suvažiavimas, į kurį kviečiami atvykti visi pienininkystės ir gyvulininkystės srityje dirbantieji specialistai nariai ir nenariai.


JAV Komunistų partija persekiojama toliau

Toliau mėgindama nuslopinti ir likviduoti JAV Komunistų partiją, vakar federalinė vyriausybė iškėlė bylą teisme, reikalaudama, kad partija išmokėtų daugiau kaip pusę milijono dolerių kaip pajamų mokestį, jo procentus ir baudą už 1951 metus. Vyriausybė mėgina pagrįsti savo reikalavimą tuo, kad Jungtinių Valstijų Komunistų partija, esą, priklausanti „gaunančių pelną komercinių įmonių“ kategorijai. Prokuroras Danevėjus pareiškė, kad jeigu vyriausybė laimės šį teismo procesą, tai ji mėgins pasiekti, kad mokestis ir bauda būtų sumokėti už sekančius kelerius metus po 1951 metų.


Paskutinėmis iš Paryžiaus radio žiniomis, beveik visa prancūzų spauda laiko Litvinovo nusistatymą Ženevoj komedija. „Homme Libre“ pažymi, kad Litvinovo atsakymas tiktai užakcentavęs jo nepasisekimą. „Matin“, pastebi, kad Sovietai sugebėję sukelti daugumos nusistatymą prieš save.


BŪKITE RYŽTINGI IR ATKAKLŪS KOVOJE UŽ MŪSŲ TĖVYNĖS TURTŲ ĮSISAVINIMĄ!

DRAUGO N. S. CHRUŠČIOVO KALBA, pasakyta 1956 m. birželio 2 d. Maskvos miesto komjaunuolių ir jaunimo susirinkime, skirtame išlydėti pirmąją grupę jaunųjų savanorių, pareiškusių norą TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybos šaukimu važiuoti į rytinių šalies rajonų statybas. Draugai! Labai gerai čia kalbėjo ir tie, kurie išvažiuoja į Rytus, ir tie kurie palydi juos į didžius žygdarbius. Puikiai kalbėjo Jekaterina Stepanovna Leonova, kuri rytoj drauge su visais išlydi savo sūnų Igorį. Ji kalbėjo taip nuoširdžiai, kaip gali kalbėti tik motina. Juk motina visada gailisi sūnaus, nori kuo ilgiau su juo pabūti. Bet Jekaterina Stepanovna gerai suprato, kad jos sūnus drauge su kitais jaunuoliais turi dalyvauti tokiame dideliame reikale, kuriam kviečia mūsų jaunimą didžioji Komunistų partija. (Plojimai). Su dideliu susijaudinimu klausiau aš drauge su jumis Aleksiejaus Petrovičiaus Maresjevo kalbos. Jūsų susirinkimo organizatoriai pasielgė teisingai, pakvietę draugą Maresjevą į susitikimą su išvažiuojančiais į rytinių ir šiaurinių šalies rajonų statybas. (Plojimai). Jūs visi žinote biografiją Maresjevo, apie kurį gerai parašė rašytojas Borisas Polevojus. Tėvynės kare dalyvavo milijonai tarybinių žmonių. Daugelis iš jų parodė narsumo, išradingumo ir didvyriškumo pavyzdžius. Bet tokioje padėtyje, kokioje atsidūrė lakūnas Maresjevas, netekęs abiejų kojų, kitas žmogus galėtų nustoti ir valios, ir noro gyventi. O kaip jis pasielgė? Jis atrado savyje jėgų įveikti savo sunkią fizinę kančią - išmoko vaikščioti, vėliau grįžo į rikiuotę. Kai pasibaigė karas, draugas Maresjevas įstojo į akademiją, sėkmingai ją baigė ir dabar dirba dėstytoju. Tai iš tikrųjų tikras tarybinis žmogus, tikras komunistas! (Ilgai trunkantieji plojimai). Ir jis, pasirodo, aš to nežinojau, jūsų tikrasis pirmtakas. Jūs tik ruošiatės važiuoti į šiuos kraštus, o jis jau statė ten Komsomolsko prie Amūro miestą, jaunystės miestą. (Plojimai). Draugai! Po partijos XX suvažiavimo praėjo nedaug laiko, bet mes jau galime kalbėti, kaip vykdomi suvažiavimo nutarimai. Visa mūsų didvyriškoji tarybinė liaudis vieningai pritarė šiems nutarimams ir aktyviai juos įgyvendina. Po suvažiavimo partija ir vyriausybė jau įvykdė eilę svarbių priemonių, skirtų tolesniam Tarybų Sąjungos tautų gerovės pakėlimui. Gyvenimas rodo, kad partijos XX suvažiavimo nutarimai visiškai realūs ir žingsnis po žingsnio vykdomi. Apie tai įtikinamai byloja kai kurie pavyzdžiai iš žemės ūkio srities. Kai buvo numatomos penkmečio plano užduotys žemės ūkio, ypatingai gyvulininkystės, srityje, kai kurie žmonės abejojo, manydami, kad mes nepasieksime to, ką numatome tam penkmečiui. Paimsime, pavyzdžiui, gyventojų aprūpinimo pienu ir mėsa klausimą. Mūsų šalis auga, musų šalies darbo žmonių realusis darbo atlyginimas nuolat kyla, didėja gyventojų skaičius. Kasmet didėja gyvulininkystės produktų paklausa. Bet mes įsitikinę, kad dabar padėtas toks pagrindas, kuris leis išspręsti šį uždavinį ne per penkerius metus, o žymiai anksčiau. Galima su pasitenkinimu pažymėti, kad eilėje respublikų ir sričių pasiekti žymūs laimėjimai didinant pieno gamybą. Mes įsitikinę, kad ir mėsos gamybos didinimo srityje penkmečio užduotys bus įvykdytos daugiausia per trejus metus. O jei gerai padirbės pirmūnai, pasitemps atsiliekantieji, tai ir per dvejus metus šį uždavinį galima išspręsti. (Plojimai). Nemažai mūsų jaunuolių ir merginų išvažiavo į dirvonus. Dabar jau galima pasakyti apie pirmuosius jų pasiaukojamo darbo rezultatus. Pradžioj uždavinys buvo toks: suarti 7 milijonus hektarų dirvonų ir plėšinių. Vėliau pasižiūrėjome, pagalvojome, apskaičiavome ir padidinome dirvonų įsisavinimo planą iki 13 milijonų. Po to, kai ėmė didėti, kaip sakoma, apetitas, buvo nutarta padidinti šį skaičių iki 28-30 milijonų hektarų. Kai kurie draugai kalbėjo, kad per daug užplanavome, kad tai mums per sunku. Nepaisant to, buvo priimtas nutarimas įsisavinti 28 - 30 milijonų hektarų. Šis skaičius buvo, taip sakant, mūsų įsivaizdavimų apie dirvonų įsisavinimo galimybes viršūnė. O štai dabar galiu jums pranešti, kad per trumpą laiką suarta 33 milijonai 200 tūkstančių hektarų žemės. (Audringi plojimai). Ir tai, draugai, tik per dvejus metus, tik per dvejus metus! Kiek rašalo sunaudojo buržuaziniai žurnalistai, pranašaudami Tarybų Sąjungos planų žlugimą, dirvonų ir plėšinių įsisavinimo idėjos diskreditavimą! Bet ne veltui sakoma: gera juoktis tam, kas juokiasi paskutinis. Štai mes iš tokių žurnalistų ir pasijuoksime (plojimai), pasijuoksime iš to, kokie niekingi visi tokie „pranašautojai“, kurie nepajėgia suprasti mūsų siekimų ir teisingai įvertinti mūsų jėgų. Todėl jie ir apsiriko, kaip apsirinka, galutinėje išdavoje, ir visur kitur. (Audringi plojimai). Dabar mūsų šalies priešai spėlioja, ar bus mūsų šalyje sukurta komunistinė visuomenė. Bauginti jų mes nenorime, bet turime pasakyti, kad nori jie to ar nenori, o komunizmo pergale istoriškai neišvengiama. Mes drąsiai žengiame savo tiesiu keliu, nurodytu Markso, Engelso, Lenino, pirmyn - į komunistinę visuomenę! (Ilgai trunkantieji plojimai). Svarbiausia mums su jumis – tai nebūti pašaliniais stebėtojais, nebūti tik paprastais komunizmo statybos geranoriais. Žmogaus laimė yra savo darbu aktyviai dalyvauti šioje didžioje statyboje, daryti viską, kad priartintume komunistinės visuomenės sukūrimą. (Audringi plojimai). Mes tikime, kad komunizmas įveiks kapitalizmą be karo. Dėl to ypač sielvartauja ir jaudinasi užkietėję reakcionieriai. Juos siutina mūsų tvirtas įsitikinimas, jog neišvengiama komunizmo pergalė be karo. Karas mums nereikalingas, ir mes ryžtingai kovojame prieš karą, už taiką visame pasaulyje. Bet aš noriu keletą žodžių tarti ne apie užkietėjusius reakcionierius, o apie tuos, kurie ne prieš kapitalizmą, bet ir ne už komunizmą, apie tuos, kurie linkę ramiai pastovėti nuošalyje, pasižiūrėti, kas iš to išeis, kieno bus viršus. Jūs juk žinote, yra tokių žmonių, kurie nežino - tikėti jiems dievu, ar netikėti. Bet kitą kartą toks žmogus nusisuka ir, dėl visa ko, persižegnoja: nieko sunkaus, o jei staiga dievas iš tikrųjų yra? (Linksmas pagyvėjimas, plojimai). Jei yra, tai šis kryžius, gal būt, ir bus užskaitytas ten, kur bus daromi atitinkami apskaičiavimai. (Juokas salėje). Tai štai kai kurie žmonės maždaug taip ir žiūri į kovą tarp dviejų sistemų. Pas mus į Tarybų Sąjungą atvažiuoja įvairūs buržuaziniai veikėjai. Mes taikiai kalbamės su jais, o kai kuriais klausimais ir pasiginčijame. Bet tai suprantama - mes juk esame kitose pozicijose, negu jie. Mes žengsime į komunizmo aukštumas tuo greičiau, juo ryžtingiau ginsime ir diegsime į gyvenimą didi marksizmo-leninizmo mokymą. Tai faktas, draugai. Ir jei mums kitą kartą sakoma, kad pas mus, girdi, tai ne taip, tai ne visiškai taip, mes atsakome tokiems žmonėms: „Mielieji, bet ar žinote jūs, kokia buvo Rusija iki revoliucijos ir kokia ji dabar? Žinoma, ne viskas dar išbaigta. Bet mes patys matome mūsų trūkumus ir uoliai siekiame juos pašalinti“. Mes dažnai girdime: „Dabar žemėje yra dvi galingos valstybės – Tarybų Sąjunga ir Jungtinės Valstybės“. Tai jau pagyrimas, draugai. Bet, patikėkite, netrukus ateis laikas, kada visi sakys: „Galingiausios šalys - tai tos, kurios grindžia savo ūkį socialistiniu pagrindu“. Aš tikiu, kad mes to pasieksime! Štai Komunistų partija ir kviečia jus, draugai, padirbėti dėl šio kilnaus tikslo, padirbėti taip, kad jūsų tėvai ir motinos didžiuotųsi jumis, kad naujos kartos su dėkingumu prisimintų jūsų puikius darbus. Reikia pasakyti, kad mes labai užsisėdėjome senuose, įsisavintuose ekonominiuose rajonuose. Kitą kartą mes darome neracionaliai, kai statome gamyklas centrinėse šalies srityse. Mūsų šalyje yra žymiai turtingesnių rajonų, tokių, kaip Sibiras, Tolimieji Rytai, Kazachstanas. Ten yra milžiniškos anglies, įvairių rūdų ir kitų iškasenų atsargos. Jei tam tikras kiekis anglies, gautos Donbase, kainuoja rublį, tai Sibire ji kainuos keletą kartų pigiau. Tokia pat padėtis ir su geležies rūda. Natūralu, kad reikia greičiau savintis rytinių rajonų turtus, daugiau gaminti ten metalo, anglies, statybinių ir kitų medžiagų, daugiau gaminti ir vartojimo prekių. Ten galima gauti daug grūdų, mėsos ir visų kitų žmogui reikalingų produktų! Dabar visi veržiasi į Maskvą. O juk buvo laikas, kada ir čionai į statybą reikėjo kviesti. Bedarbių Tarybų Sąjungoje nėra ir nebus. Tai, draugai, didelis mūsų socialistinės valstybės laimėjimas. (Plojimai). Tai kurgi mes imsime žmonių naujosioms statyboms? Šis uždavinys sprendžiamas svarbiausia organizuoto darbininkų jėgos telkimo pagalba. Tiesa, yra tokių mėgėjų, kurie sutinka važiuoti į vieną ar kitą statybą, pasiima avansą, paskui pasitraukia, o po kurio laiko vėl „parsisamdo“. Jie tampa savotiškais šio reikalo profesionalais. (Juokas). Su tokiais mėgėjais gauti didelius avansus ir maža dirbti toli nenueisi. Žinoma, organizuotas darbininkų jėgos telkimas turi ir savo teigiamų pusių, nes daugumas žmonių, važiuojančių dirbti pagal organizuotą telkimą, dirba sąžiningai. Mes, matyt, ir ateityje geriau naudosimės šiuo metodu, aiškindami tiems, kurie važiuoja dirbti pagal organizuotą telkimą, kad visi jie teisingai suprastų savo pareigas. Svarstydami rytinių ir šiaurinių šalies rajonų vystymo šeštajame penkmetyje klausimus, partijos Centro Komitetas ir vyriausybė pripažino, kad reikia būtinai kreiptis į jaunimą su raginimu išskirti savanorius šiam didžiam reikalui. Mūsų tarybinis jaunimas vėl karštai atsiliepė į šį raginimą. (Plojimai). Kodėl partija ir vyriausybė kviečia jaunimą važiuoti į rytinių ir šiaurinių šalies rajonų naująsias statybas, kam to reikia? Tai reikalinga, visų pirma, jums, draugai, jaunajai mūsų Tėvynės kartai. Partija ir vyriausybė yra tos nuomonės, kad atėjo laikas nukreipti didesnes pastangas į spartesnį neišsenkamų Sibiro, Tolimųjų Rytų, Kazachstano turtų, Šiaurės ir kitų nutolusių nuo Maskvos rajonų, bet vienodai brangių kiekvieno tarybinio žmogaus širdžiai mūsų šalies rajonų įsisavinimą. (Audringi plojimai). Tiesiog viskuo nepaprastai turtingos šios žemės! Ir gamta ten turtinga ir įdomi. Aš manau, draugai, kad netrukus ateis laikas, kada žmonės kalbės: „Kas Sibire nebuvo, tas ir pasaulio nematė“. (Plojimai). Jau ir dabar Sibiras turi stambią pramoninę bazę, kuri šiame penkmetyje pasidarys dar galingesnė. Įsivaizduokite sau, koks bus Sibiras po dviejų trijų penkmečių! Žodis Sibiras išliks, bet Sibiro veidas iš pagrindų pasikeis. Ir padaryti tai teks jums drauge su vietiniais sibiriečiais, pagarsėjusiais savo darbštumu ir atkaklumu! (Ilgai trunkantieji plojimai). Šiandien pasitarime buvo kalbama apie jūsų būsimo darbo sunkumus. Taip, reikia atvirai pasakyti, kad sunkumų jums ten bus daugiau, negu anksčiau. Čia jus dirbote apgyvendintose vietose. Bet, kaip sakoma liaudyje, ne toks velnias baisus, kokį ji piešia. Ta proga prisimenu, kaip pradėjo savo darbo kelią jaunieji darbininkai ikirevoliucinėje Rusijoje. Kai aš jaunystėje dirbau šachtoje, man teko matyti, kaip kai kurie kaimo vaikinai, atvažiavusieji į šachtą ir nusileidusieji į kirtavietę, verkdavo ten iš baimės, jie bijodavo šachtos. Prisimenu tokį atsitikimą: kartą, baigęs darbą šachtoje, aš ėjau anga su lempute. O ten tamsu, nieko nematyti prieky. Girdžiu, rauda žmogus. Prieinu prie jo: sėdi vaikinas ir verkia. - Tu ko verki? - klausiu jo. - Maniškiai mane paliko, patys į viršų pasikėlė. Taip šachtininkai dažnai pasielgdavo su naujokais, juokdamiesi iš jų. Jie išėjo, o jis, kaip žuvis ant kabliuko, - sėdi ir dreba, galvoja, kad ji supa kažkokios požeminės dvasios. Sakau jam: eime kartu, aš tave išvesiu. Pakilome, jis persižegnojo ir pasakė: daugiau į šachtą aš niekada nenusileisiu. Matote, koks baisus jam buvo dalykas. Kurgi jis po to dėjosi? Tikriausia sugrįžo į kaimą ir gyveno ten kur kas blogiau, negu šachtininkai. Sunkios sąlygos - ši sąvoka reliatyvi. Reikia, kad jūs pasirengtumėte įveikti didžiausius sunkumus, tuomet ir sunkiausias dalykas atrodys lengvesnis. Savo gyvenimo sąlygas naujuose rajonuose jūs turite sukurti savo rankomis. Kitokios išeities mes neturime, draugai! Todėl gerai, kad jūs važiuojate kolektyviai. Jūs pažįstate vienas kitą ir moraliai palaikysite tuos, kam tai bus reikalinga. Ministerija, savo ruožtu, turi sudaryti jums būtinas sąlygas, žinoma, kokias ji pajėgia sudaryti. Jums teks pastatyti daug gamyklų. Mes laukiame, kad jūs į partijos Centro Komiteto ir vyriausybės raginimą atsakysite tūkstančiais kubinių metrų betono, miško medžiagos, tūkstančiais tonų rudos, metalo ir kitų darbo produktų. Kaip tik tam tikslui jūs ten ir važiuojate. Ir dar aš norėčiau pasakyti štai ką. Čia buvo pranešta, kad dabar į Rytų ir Šiaurės rajonus važiuoja 12 su puse tūkstančio jaunųjų maskviečių. Tai geras skaičius, bet jis nepakankamas. Todėl mes prašytume Maskvos miesto komjaunuolių ir komunistų, drg. Furcevos ir kitų Maskvos partinės organizacijos vadovų padirbėti, kad jaunųjų maskviečių-savanorių kėlimasis į šeštojo penkmečio statybas būtų masiškesnis. Jūs žinote, kad partijos Centro Komiteto ir Ministrų Tarybos Kreipimesi sakoma, jog į šeštojo penkmečio statybas reikia pasiųsti 500 tūkstančių jaunųjų darbininkų. Žinoma, pusė milijono darbininkų - tai didelis skaičius, bet juk kokia mūsų šalis, draugai! Joje yra daugiau kaip 200 milijonų gyventojų. Tarybų šalyje šeštajame penkmetyje išsivysto tokia milžiniška statyba, kad ir tokio darbininkų skaičiaus bus maža. Čia dalyvauja drg. Raizeris - metalurgijos ir chemijos pramonės įmonių statybos ministras. Kiek jūsų ministerijos statyboms bus reikalinga žmonių? Drg. Raizeris. Mažiausia 200 tūkstančių. Drg. Chruščiovas. Jūs girdite, kiek per artimiausius dvejus metus bus reikalinga darbininkų vien tik vienos ministerijos statyboms? Bus reikalinga daug žmonių kitų ministerijų statyboms. Būtina, kad į šeštojo penkmečio statybas važiuotų šimtai tūkstančių žmonių iš Maskvos, Leningrado, Kijevo, Minsko, Baku, Tbilisio ir kitų šalies miestų ir rajonų. Gerai, kad į šalies rytus ir šiaurę važiuoja ne tik jaunuoliai, kurių tarpe yra ir ką tik baigusių vidurines mokyklas, bet ir sustiprėjusių darbe, jau padirbėjusių gamyklose ir statybose darbininkų bei specialistų. Drg. Furceva sako, kad susilpninamos Maskvos statybinės organizacijos. Į tai galima atsakyti: Maskvoje atsiras užtektinai darbininkų Maskvos statyboms. Perkelti iš gamyklos į Maskvos statybą kur kas paprasčiau, negu darbininkui pervažiuoti iš Maskvos į Kazachstaną ar Bijską. Čia kalbėjo komjaunuoliai ir komjaunuolės, kurie baigia dešimtmete. Jie sakė, kad nori dirbti ir mokytis toliau. Reikia sveikinti tokį siekimą. Mes įsitikinę, kad netoli tas laikas, kada aukštosios mokyklos priiminės studentus per gamyklas, statybas, kolūkius, MTS ir tarybinius ūkius. (Ilgai trunkantieji plojimai). Iki pastarojo meto mūsų šalyje beveik kiekvienas dešimtokas stodavo į aukštąją mokyklą. Be to, kai kurie jaunuoliai ir merginos taip pasirinkdavo savo būsimąją profesiją: užrašo ant kelių popieriukų institutų pavadinimus, įmeta juos į kepurę, užsimerkia ir traukia - koks institutas popieriuke įrašytas, į tą ir paduoda pareiškimą. Žinoma, aš truputį šaržuoju, bet tai beveik tiesa. Todėl dažnai išeina taip - pasimoko žmogus penketą metų institute, jo reikalams sunaudojama daugybė lėšų, o po to jis sako: - Man ši specialybė nepatinka, aš neturiu jai palinkimo. Ir pradeda toks draugas ieškoti sau darbo, kaip jis sako, „pagal pašaukimą“. Štai ir išeina kartais taip: mokėsi agronomu, o dirba grindų vaškuotoju, bet už tat Maskvoje. Jau geriau toks žmogus iš karto eitų dirbti grindų vaškuotoju, jo apmokymui valstybė neeikvotų veltui didelių lėšų. Geriausias kelias į aukštąjį mokslą yra per įmones ir statybas, per darbą kolūkiuose, MTS ir tarybiniuose ūkiuose. Anksčiau mes to negalėjome daryti, nes nebuvo pakankamai žmonių, paruoštų stoti į aukštąsias mokyklas. Dabar dešimtys ir šimtai tūkstančių jaunuolių ir merginų, baigusių dešimtmetes, eina į gamyklų cechus, į statybas, į kolūkių ir tarybinių ūkių laukus. Vis daugėja darbininkų su viduriniu išsilavinimu - tekintojų, šaltkalvių, metalurgų, statybininkų, chemikų, audėjų. Dirbdami gamyboje, jie geriau supranta gyvenimą, jaučia, kas juos vilioja, patikrina savo jėgas ir jau žymiai blaiviau pasirenka savo profesiją, spręsdami, kur eiti toliau mokytis. Reikia labiau rūpintis vakarinių ir neakivaizdinių aukštųjų ir vidurinių mokyklų išplėtimu, kad darbininkų ir kolūkiečių jaunimas, neatsitraukdamas nuo darbo, galėtų baigti aukštąjį ir vidurinį mokslą. Nėra abejonės, kad tas specialistas, kuris tokiu būdu baigs aukštąjį ir vidurini mokslą, žengs žymiai spartesniais žingsniais į priekį, negu tas, kuris ateina į aukštąją mokyklą ar technikumą iš mokyklos suolo. Ir tai suprantama: juk būna, kad žmogus baigia institutą, o gamykloje netgi čiužesio bijo. O jeigu jis ateis į aukštąją mokyklą iš gamybos, jo mašinos neišgąsdins, jis drąsiai prieis prie jų - tai jo stichija. Tai aš kalbu todėl, kad jūs negalvotumėte, jog, išvažiuodami į naująsias statybas, netenkate galimybės įsigyti aukštąjį mokslą. Jeigu jūs norite mokytis, tai galimybę tęsti mokslą gali susirasti kiekvienas. Būkite tik ryžtingi ir atkaklūs darbe ir moksle, kaip jūsų vyresnysis draugas, Tarybų Sąjungos Didvyris Aleksiejus Maresjevas, kuris ką tik čia kalbėjo, ir jūs, jaunieji draugai, pasieksite visko! (Ilgai trunkantieji plojimai). Sveikinu jus Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės vardu ir linkiu jums laimėjimų. Jūsų laimėjimai - tai visos mūsų tarybinės liaudies laimėjimai, tai laimėjimai žmonių, kurie kuria naują gyvenimą, drąsiai žiūri į priekį, į ateiti, į būsimą komunistinę visuomenę! (Audringi, ilgai nenutylantieji plojimai. Visi atsistoja).


Aš nenorėjau dalijimosi - jei tik truputį daugiau kaip pusė balsuos už mane, įmanomas susipriešinimas. Visi dalyvavusieji balsavo už mane - gavau paramą ir buvau pastatytas ”muštynėse” pirmoje eilėje - ryšiams su Centro komitetu. O V. Petkevičius irgi už Jus balsavo? Ne, V. Petkevičius protestavo nuo pat pirmo siūlymo mane rinkti Tarybos pirmininku. Jis demonstratyviai išėjo. Mes paskui net turėjom spręsti klausimą, ar jis tebėra Tarybos narys, nes posėdžiuose nedalyvaudavo, o užkulisiuose ir net viešai plūsdavosi… Ar būtent tada išryškėjo takoskyra tarp perestroikininkų ir nepriklausomybininkų? Kaip Jūs ja jautėt? Dar pačiame Centro komiteto nebuvo visiškai aišku, kas tie perestroikininkai, nes ten buvo labai daug stagnatorių. O A. Brazauskas, man atrodo, laviravo tarp vienų ir kitų. V. Petkevičius mus smerkė, kam atsiribojam nuo A. Brazausko. O Jūs nuo pirmos dienos žinojot, kad ateinate į Sąjūdį kurti nepriklausomybės, o ne Gorbačiovo perestroikos? Taip. Buvo tokių idėjų, ateinančių iš 8-ojo dešimtmečio, svarstymų, kaip, gal Prahos pavasario metodais, gauti Lietuvai savarankiškumo, tegu ir tiems komunistams valdant. Kad Lietuva pasiektų Lenkijos ar Čekoslovakijos statusą - kaip tarpinį dalyką. Būtų apsaugota nuo tiesioginės kolonizacijos ir pasaulyje matoma kaip valstybė. O kad tikslas - jį, manau, ir perestroikininkai suvokė. Ir Centro komitete tikriausiai buvo žmonių, nelinkusių priešintis nepriklausomybei, jeigu tik jų valdžia liks. Iš kur sėmėtės tarptautinės teisės patirties, kas buvo geriausi Jūsų patarėjai? Aš pirmąkart buvau išleistas į Ameriką 1987 m. gruodį. Išvažiavau rūpintis M. K. Čiurlionio palikimo reikalais ir dirbti Žilevičiaus muzikologijos archyve, ieškoti paramos, kad būtų išgelbėti Čiurlionio paveikslai. Amerikoje, susitikau su lietuviais politikais ir kalbėjausi kaip čia kas Lietuvoje turėtų būti. 1989 m. pavasarį jau kaip Sąjūdžio atstovas lankiausi JAV Valstybės saugumo taryboje pas pirmininkę, Valstybės departamente pas pačius aukščiausius pareigūnus, kuriems reikėjo informacijos. Aš jiems dėsčiau, kad Lietuva siekia nepriklausomybės. O mano pasitarimai su teisininku Billu Houghu Niujorke, žinoma, ir su Stasiu Lozoraičiu Vašingtone buvo labai reikalingi. Billas Houghas priminė ir paryškino kai kuriuos teisės dalykus (jis yra parašęs studiją apie Baltijos valstybių inkorporavimą į Sovietų Sąjungą). Ir aš supratau, kad Lietuvos išsivadavimo bylą galima perkelti į tarptautinės teisės kategorijas tokia formule, kurią aš paskui visąlaik vartojau: “Kas pavogta, turi būti grąžinta”. Ir išmokėt kitus suprasti, kad mes nebuvom Sovietų Sąjungoje ir todėl nereikia iš jos išeiti? Žmonės to supratimo sunkiai mokėsi. Labai sunkiai. Prisimenu, jau buvau Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas ir patirdavau tą visą spaudimą - sovietinį ir tarptautinį (kad kliudom M. Gorbačiovo reformai). O Maskva stengėsi įbrukti sampratą, kad mes atsiskiriam, mes išeinam. Net išėjimo mechanizmą sugalvojo. Prisimenu vieną seneliuką. Jis atėjo į AT - žilas, mažas, šnekėjo dzūkiškai. Ieškojo manęs, susitikom tiesiog fojė. Girdi, turiu svarbų dalyką pasakyti: “Kodėl visi kalba, kad mes turime išeiti. Juk tai jie atėjo, vadinasi, turi ir išeiti”. Tokia kaimo išmintis buvo nuostabi. O kai iškildavo sunkiausių problemų, kas Jums būdavo geriausias patarėjas? Pas kaimyną J. Juzeliūną skubėdavot ar su tėvu tardavotės? Tėvas buvo toks, sakyčiau, moralinis patarėjas. Kadangi jis pats visada laikydavosi aiškių elgesio nuostatų, man tai buvo nuolatinis pavyzdys - nepadoru elgtis dviprasmiškai, reikia laikytis garbingos linijos ir priimti viską, kas iš to išeina. O buvo tam tikras patarėjų ratas. Pirmuoju laikotarpiu - iš Sąjūdžio Seimo Tarybos: A. Juozaitis, V. Čepaitis, Z. Vaišvila, J. Juzeliūnas, be abejo, nes jis mano kaimynas - aš pas jį nueidavau. A. Žebriūnas kai kada. Įdomi buvo dar viena konsultacijų, pasitarimų forma: diskusijos su Kauno sąjūdininkais, nepasitikinčiais vilniečiais arba pasiduodančiais manipuliacijoms: kad Sąjūdis pradėtų skilti į du Sąjūdžius. Skilimo pavojaus reikėjo išvengti, stiprinti abipusį pasitikėjimą rengiant bendrus dokumentus. 1989 m. vasario 16-osios deklaracija buvo ilgai rengiama. Derindami dokumentų tekstus, kristalizuodami koncepcijas labai daug dirbom ir su Kauno grupe. Joje buvo daug reiklaus intelekto, nors kartais ir liguisto įtarumo. Pasitarimai, derinimas buvo labai naudingi. Kauniečiai skatindavo vilniečius labiau atsiriboti nuo kai kurių kontaktų su LKP CK. Iškilus skaldymo grėsmei, kokia buvo reakcija į partijų kūrimąsi? Ypač prieš lemiamus 1990-ųjų rinkimus? Neprisimenu, ar buvo debatų, kad atsikuriančios partijos eitų į 1990 m. rinkimus atskirai, be Sąjūdžio. Tuomet nebuvo jokio sąrašinio - partinio principo. Apygardose kandidatus kėlė organizacijos, bet Sąjūdis skelbė, ką jis remia - tas ir būdavo Sąjūdžio kandidatas. Atsikuriančios partijos (krikščionys demokratai, socialdemokratai, demokratai) gal ir mąstė apie savarankišką dalyvavimą rinkimuose, bet turbūt suprato, kad Sąjūdžio kandidatų nenurungs. Todėl ir nebuvo jokių ambicijų ar noro pasirodyti su savo vėliavėle. Visi suprato, kad Sąjūdis privalo laimėti rinkimus prieš LKP. Kaip kilo vėliau mintis steigti Konservatorių partiją? Kodėl prof. V. Landsbergis nestojo į Krikščionių demokratų ar kitą jau atsikūrusią partiją? Aš gana ilgai laikiausi nuostatos, kad Sąjūdis neturi skubiai transformuotis į politinę partiją. Per antrąjį suvažiavimą tai jau buvo siūloma. Aš nepalaikiau šios idėjos. Tada V. Čepaitis kūrė Nepriklausomybės partiją, kvietė K. Motieką būti jos pirmininku. Tada žiūrėjau ramiai: kuriasi partijos, tegul pamėgina. O Sąjūdis turi išlikti su savo aureole, pergalingu vardu ir įgaliojimais. Valstybę atkurti gavo įgaliojimus būtent Sąjūdis. Aukščiausiosios Tarybos daugumoje buvo ir po kelis partijų atstovus, bet jie vis tiek buvo po Sąjūdžio skėčiu. Paskui partijos tuo skėčiu ėmė bodėtis - jos siekė didesnio savarankiškumo. Gal tai natūralu. Iki trečiojo suvažiavimo ir socialdemokratai dar galėjo būti Sąjūdyje arba dengėsi jo vardu. Jie pasiskelbė kaip Sąjūdžio centro frakcija, nors tai buvo klaidinantis dalykas - jie oponavo daugumai. Santykis su partijomis kristalizavosi pamažu: vienos partijos buvo solidarios ir vykdė tą su mandatu gautą įpareigojimą, kitos ėjo į šonus ir galų gale sudarė naują kairiąją daugumą, kuri įvykdė savotišką politinį perversmą parlamente. Tėvynės sąjunga atsirado po 1992 m. Seimo rinkimų, Sąjūdžio koalicijai pralaimėjus tuos rinkimus. Sąjūdžio organizacija pasirodė pernelyg amorfiška, kad pajėgtųįveikti organizuotą politinę jėgą. Ar 1992-ieji Jums neatrodo panašūs į dabartinę padėtį? Juk tuomet vykdant reformas buvo sukelta Vyriausybės krizė, kuri galų gale baigėsi priešlaikiniais Seimo rinkimais. Dabar vėl pajudėjus reformoms, matomi įdomūs niuansai Vyriausybėje, pradedama reikalauti Seimo Pirmininko atsistatydinimo, lyg ir kuriama nauja dauguma… Panašumų yra. Dar vienas panašumas - turto klausimo sprendimas. Tada LKP-LDDP priešinosi žemės grąžinimui. 1990 metais, prieš pat sausio įvykius, A. Brazauskas pasirašė deklaraciją, reikalaujančią jokiu būdu negrąžinti žemės. Reformų lūžis reiškė ir valstybės turto privatizavimą. Naudojant čekius ar kaip kitaip. Privatus turtas nebūtinai turėjo pereiti nomenklatūrai. Rusijoje kaip tik anaip ir vyko - negrąžinta neprivatizuota žemė ir turtas partinės nomenklatūros rankose. Ir pseudodemokratija. Tokia ir buvo perestroikos idėja. Lietuvoje, kol sąjūdininkai turėjo valdžią, tai įvykdyti buvo sunkiau. Nereikėtų pamiršti anų ir šių dienų panašumo: kodėl dabar taip priešinamasi tarptautiniam privatizavimui - pelningam privatizavimui, kuris sustiprintų dabartinės Vyriausybės autoritetą ir padėtų vykdyti įsipareigojimus. Jeigu privatizavimas bus lėtinamas, atidėliojamas arba gaunama tik pusė to, ką įmanoma gauti, tai mums įsipareigojimus bus sunku tesėti ir būsim apkaltinti. Čia nuožmus ir amoralus politinis žaidimas, kai rūpi ne valstybės ir žmonių, o tik savos partijos reikalai. Atnaujintoje Vyriausybėje nėra nė pusės ministrų konservatorių. Ar konservatoriai nesvarsto, jog neverta prisiimti visą atsakomybę už Vyriausybės veiksmus, reformas? Gal ši Vyriausybė vadintina plačiosios koalicijos, o gal tiesiog Vyriausybė prie Prezidento? Tikrai nėra tokių svarstymų. Valdančioji partija turbūt neišvengiamai prisiims atsakomybę už visą Vyriausybę. Mes turim rūpintis, kad Vyriausybė dirbtų gerai, nepaisydami to, kad iš tikrųjų konservatoriaijoje neturi daugumos. Apie tai esame kalbėję su Ministru Pirmininku. Jo nuostata tokia: Vyriausybė dirba vieningai ir vykdo konservatorių programą. Todėl mes prisiimam atsakomybę ne tik už gerus darbus, bet ir už nesėkmes, klaidas, kurių visada pasitaiko. Penktadienį per televiziją sakėte, premjeras nesitaria su Jumis ir frakcija. Kaip bus toliau? Iš šalies žiūrint atrodo, kad susilpnėjusi partinė kontrolė Vyriausybei. Taip gali atrodyti. Iš dalies taip ir yra. T ikiuosi ir apeliuoju į premjero supratimą, kad reikia turėti platų konsoliduotą frontą pirmiausia mūsų pačių partijoje. Matyt, tikintis sukelti parlamento krizę, išpūstas skandalas dėl sekimo. Ar prof. V. Landsbergis ką nors seka? Ar atvirkščiai - jį kas nors seka? Neabejoju, kad mane seka nuo pat Sąjūdžio susikūrimo ir netgi anksčiau. Yra patyrinėta, kad KGB pranešimuose Landsbergis kvalifikuojamas kaip nacionalistas, antitarybininkas. Ir tas sekimas gali tęstis. Vienas KGB rezidentas Norvegijoje parašė knygą, kokias instrukcijas gaudavo rezidentai Skandinavijos šalyse, kaip reikia diskredituoti Landsbergį: prakišti į spaudą, kad Landsbergis - Kauno mafijos atstovas, kad Landsbergis - liguista asmenybė, nepakenčianti kitos nuomonės, klauso tik pataikūnų, protingus žmones nušalina. Tokia yra KGB instrukcija, o visa tai mes ne kartą Lietuvoje esame girdėję. Turim faktų, kad ir dabar atrandami buvusių kagebistų lizdai - butai su pokalbių kontrole. Kažkaip labai tyliai nuskamba tos informacijos. Palyginkit, koks atgarsis - tikrų sekimo lizdų atidengimo ir šito burbulo, kuris dabar pučiamas. Kita vertus, aš neprieštaraučiau, kad mano valstybė mane sektų. Neturiu ko bijoti, ko slėpti. Tuomet valstybės struktūros greičiau susektų tuos kitus, mane sekančius, ir būčiau geriau apsaugotas. O jei dabar sunaikinama viena ar kita tarnyba, kuri, matydama kitus sekėjus, gali mus apsaugoti, tai tik paslauga tiems kitiems sekėjams. Na, o aš pats tikrai nieko nesekiau. LDDP, pasinaudojusi tuo sekimo burbulu, prakalbo apie interpeliaciją Seimo Pirmininkui, naujus parlamento rinkimus. LDDP narys J. Bernatonis vartoja tokią eliptinę formulę: jie atseit yra girdėję apie išankstinius rinkimus. Mano, kad čia labai gudri formulė - nuslėpti tikruosius savo ketinimus. Manau, kad krikščionys demokratai yra gerai pasikaustę politikai. Opozicijai nepavyks pritraukti jų balsų ir interpeliacijos sumanymas žlugs. O aš matau tik paradoksą: Seimo Pirmininkui žada apkaltą, o A. Butkevičiui, kuris sugautas už rankos nusikaltimo vietoje - ne. Kaip manote, kodėl Vyriausybė nepaneigė ”Lietuvos ryto“ teiginio, neva Vyriausybės sukurta grupė nustatė, kad policininkai sekė premjerą, generalinį prokurorą ir net Prezidentą. Šiaip jau Vyriausybė nedelsdama paneiginėja neteisingus laikraščių teiginius. Politinės tarybos posėdyje G. Vagnorius tai paneigė. Nepastebėjau, ar nebuvo oficialių paneigimų. Jei nėra, tai tikrai jų trūksta. Čia tikrai atrodo, kad toks laikraščio teiginys atėjęs iš šaltinių, kurie labai artimi Vyriausybei. Tokia Vyriausybės grupė tikrai nebuvo sudaryta ir nenustatė sekimo. Aš formulavau taip: kodėl toks įtakingas laikraštis taip meluoja. Ir ką jis kursto. Jeigu pats sugalvojo - privalo atsakyti. Čia ne šiaip sau kokio Landsbergio apšmeižimas, o krizės kėlimas, dabar jau įgaunantis ir tarptautinį atgarsį. Negi mūsų valstybė pasmerkta nuolat patirti tokius drebinimus? Nesureikšminkim savęs kaip kokio unikumo. Yra visko ir kitose valstybėse. Tačiau mes esame labai reikšmingoje geopolitinėje vietoje. Visai aiškus kaimyninės šalies interesas, kad čia būtų silpna valstybė su sujaukta ir nesutariančia valdžia, kuria galima įvairiai manipuliuoti. Vienam buvusiam ministrui, pavyzdžiui, buvo pasakyta: palik Urką ramybėje, ir mes tave paliksim. Tokiu principu ir Lietuvai galima pasakyti: išsižadėk ko nors ir gyvensi ramiau. Sąjūdžio pradžioje daug kas rėmėsi Šiaurės Atėnų įvaizdžiu… Šiaurės Atėnai turėjo ryškų kultūros aspektą. Tikėjome, kad Lietuva bus aukštos, klestinčios, originalios kūrybos ir kultūros šalis. Šiandien ir vyksta kova dėl kultūros. Blogai, kad visuomenė neatmeta destruktyvių tendencijų: tiki įvairiausiais gandais, pasiduoda manipuliacijoms, kuriomis užsiima tam tikra žiniasklaida (jau pradedama vadinti žiniasklaida). Tikiu, kad ims formuotis kritinis mąstymas, kuris Sąjūdžio pradžioje buvo labai ryškus. Tada užteko pasakyti, kad laikraštis ”Tiesa” rašo netiesą, todėl neprenumeruokite šito laikraščio! Ir ”Tiesos” redaktoriai bėgiojo, panikos apimti, kad Sąjūdis atšauktų šitą rekomendaciją. Arba kai ELTA nepateikė informacijos - tuoj prie jos susirinko protesto mitingas. Gal ir šiandien tai nekenktų. Taigi kai kuriais aspektais, palyginti su Sąjūdžio laikais, mes net sugrįžome atgal? Ir pirmyn ir atgal, ir į šonus. Buvo vieningesnė valstybinė linija, kurią skelbė Sąjūdis ir kurią būdavo sunku išplauti kokia nors spekuliatyvia demagogija. Melas buvo matomas kaip melas, o ne kaip teisė reikšti nuomonę. Vis dėlto esu nepataisomas optimistas. Tikiu, kad visuomenė persirgs šitą laikotarpį ir išmoks pirmiausia atsirinkti, kas yra kas, o paskui svarstys, kas už to stovi ir ko siekia.


Rezultate lenkų ministerio pirmininko Bartelio kelionės į Liubliną likviduoti vietos „ukrainiečio“ vaivados Juzevskio kalbą buvo nuspręsta kilusį dėl žinomosios Juzevskio kalbos konfliktą su SSSR tuo būdu, kad Juzevskio pareiskimai bus dementuoti. 18. IX Pat išleido komunikatą, kuriame pareiškiama, kad „Pšegliond Lubelski“ ir „Ziemia Lubelska“ paskelbtasai vaivados kalbos tekstas nėra tikslus vaivados kalbos atpasakojimas ir kad smulkiau ištyrus dalyką pasirodė, kad toje kalboje nieko priekaištingo nebuvę. „Gazeta Varšavska Poranna“ ta proga rašo: „Smulkusai dalyko ištyrimas ar neiškėlė kartais to fakto, kad „Pšegliond Lubelski“ yra nuosavas p. vaivado organas? Ir jei jo kalbos atpasakojimas tik dabar po 2-ių savaičiu pasirodė netikslus, tai dėl ko patsai vaivada nepareiškė to savo laiku viešai, o laukė, kol „Gaz. V-ka“ pareikalavo jo atsistatydinimo? Ir ar gali pagaliau p. vaivada išsiginti, kad tekste pareikštosios nuomonės yra ne jo nuomonės?“. Šis įvykis dar kartą įrodo visą lenkų politikos ciniškumą. Jiems yra niekis dementuoti visiems aiškų ir tikrą faktą, jei to jų interesai reikalauja. Čia lygiai taip, kaip jie savo laiku išsižadėjo Suvalkų sutarties, kai Želigovskį paskelbė maištininku, o paskui savu žmogum. Tai dar kartą visiems kaimynams turėtų įrodyti ir priminti, kiek yra verti lenkų pareiškimai ir žodžiai.


Šį apsakymėlį parašė keturiolikmetis moksleivis Leri Haueris iš Toronto miesto Kanadoje. Apsakymas buvo premijuotas literatūriniame konkurse, kurį organizavo Toronto laikraštis. „Aš turiu užburtą binoklį. Jums negalima juo naudotis, nes jis paklusta tik man. Kai aš atsigulu ir užmerkiu akis, išvystu daugybę pasakiškų, neregėtų dalykų. Pavyzdžiui, praėjusią naktį išvydau ateities Kanadą, kokią norėčiau ją matyti. Aš išvydau dideles atomines gamyklas. 0, ne, ne tas, kurios gamina atomines ir vandenilines bombas! Gamyklų mokslininkai, kuriuos mačiau, dirbo žmogaus labui. Atominė energija buvo naudojama laivams, traukiniams, automašinoms daryti. Vaizdas pasikeitė, ir aš atsidūriau priešais didelį spaustuvės pastatą. Stebiu, kaip daromas laikraštis. Skaitau straipsnius pirmajame puslapyje ir sužinau, kad Kanada tapo pirmaujančia šalimi meno, literatūros ir muzikos srityje. Kanadiečiams daugiau nereikia važiuoti į užsienį ieškoti laimės. Šalyje pasiekti neregėti laimėjimai žemės ūkyje, kalnakasyboje ir pramonėje. Kanadoje jau nebėra nedarbo. Toronto tapo dideliu jūros uostu, o Kanada prekybos su kitomis šalimis dėka – didžia valstybe. Po to atsidūriau didelio universiteto studentų miestelyje. Šis universitetas atidarytas visiems, kas nori mokytis ir atnešti naudos šaliai. Talentas, o ne pinigai, yra atlyginimas už mokslą. Stebėdamas praslenkančius vaizdus, mačiau kanadiečius laisvus ir laimingus. Kai atsipeikėjau, atidėjau į šalį binoklį ir pramerkiau akis, pagalvojau, koks nuostabus būtų mano užburtas binoklis, jei jis visa tai galėtų paversti tikrove”. Leri HAUERIS Toronto miestas, Kenada


VARŠUVA, kovo 15 d. (TASS). Šiandien į Varšuvą dalyvauti Lenkijos Jungtinės darbininkų partijos Centro komiteto pirmojo sekretoriaus draugo Boleslavo Bieruto laidotuvėse atvyko Tarybų Sąjungos vyriausybinės delegacijos vadovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys, TSKP Centro Komiteto Pirmasis sekretorius N. S. Chruščiovas. Tarybų Sąjungos–Lenkijos pasienyje N. S. Chruščiovą pasitiko ir iki Varšuvos lydėjo LJDP CK politinio biuro nariai Z. Novakas, E. Ochabas ir TSRS ambasadorius Lenkijoje P. K. Ponomarenko. Svarbiausioje Varšuvos stotyje N. S. Chrusčiovą pasitiko LJDP CK politinio biuro nariai A. Zavadskis, J. Cirankevičius, K. Rokosovskis, G. Mincas, F. Južviakas, F. Mazuras, V. Dvorakovskis, R. Zambrovskis, LJDP CK sekretoriai V. Matvinas, J. Moravskis, vyriausybės nariai, o taip pat vakar į Varšuvą atvykę tarybinės vyriausybinės delegacijos nariai M. A. Jasnovas, N. T. Kalčenko, V. I. Kozlovas, J. Paleckis, I. S. Konevas, N. 1. Bobrovnikovas, V. L. Vasilevskaja.


Mūsų šeima mišri. Estė žmona Lietuvos pilietybę gavo pirmoji. Man, lietuviui, tarybinės armijos karininkui, šiuo reikalu pasiūlyta kreiptis baigus tarnybą. Dabar Lietuvos pilietybės nenorima suteikti sūnui, Kauno technologijos universiteto studentui. Pareikalavo senelių dokumentų. - O jeigu tokių dokumentų nėra, jei aš savo tėvo gyvenime nė karto nesu matęs - jis žuvo prieš pat mano gimimą 1945 metais. Kaip tada? - Tada nieko padėti negalime, - atsakė pasų skyriaus darbuotoja ir patarė kreiptis į Aukščiausiąją Tarybą. Nejaugi Aukščiausiajai Tarybai šiandien neužtenka svarbesnių problemų? Turėdamas du aukštojo mokslo diplomus, niekaip negaliu suprasti, kas ir dėl ko sugalvojo tokius „protingus“ įstatymus, kad reikia laužyti galvas, kaip dviejų Lietuvos piliečių šeimos sūnui suteikti Lietuvos pilietybę?