Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosioms metinėms

Prieš keturiasdešimt metų pasaulį sukrėtė pranešimas, kad Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos su V. I. Leninu priešakyje, nuvertė kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė politinę valdžią į savo rankas. Revoliucinio kreiserio „Auroros“ patrankų griausmas 1917 metų lapkričio 7 d. (spalio 25 d.) paskelbė, kad prasidėjo nauja era žmonijos istorijoje, imperializmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo era. Prasidėjo ta tikroji žmonių visuomenės istorija, kurią genialiai numatė Marksas, Engelsas, Leninas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija gimė ir nugalėjo, kaip galingas, rūstus darbo žmonių protestas prieš imperialistinį karą, atvedusį Rusiją prie katastrofos slenksčio, prieš išnaudotojų klasių kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, prieš nacionalinę priespaudą. Rusijos revoliucinė darbininkų klasė, kareiviai, jūreiviai, darbo valstiečiai sukilo prieš kapitalistų bei dvarininkų priespaudą ir smurtą. Liaudis stojo į lemiamą mūšį už naujos, teisingos visuomenės santvarkos — Tarybų socialistinės santvarkos įkūrimą. Per visą pasaulį nuskambėjo pirmieji Spalio dekretai: Dekretas apie taiką — karštas raginimas kovoti prieš imperialistinį karą, užtikrinti darbo žmonių brolybę, Dekretas apie žemę, Visos Rusijos Tarybų suvažiavimo nutarimas dėl darbininkų ir valstiečių vyriausybės sudarymo. Revoliucijos vyko ir praeityje, jų liepsna nušvietė visas istorijos persilaužimo epochas. Bet praeities revoliucijos apsiribodavo tuo, kad valdžia pereidavo nuo vienos išnaudotojų klasės kitai, pasikeisdavo tiktai išnaudojimo forma, o išnaudojimas likdavo. Viešpataujančios išnaudotojų klasės žiauriai numalšindavo darbo žmonių mėginimus išsivaduoti iš išnaudojimo priespaudos, užliedamos miestų ir kaimų gatves darbininkų ir valstiečių krauju. Buvo sušaudyta Paryžiaus Komuna, pirmą kartą istorijoje iškėlusi proletariato diktatūros vėliavą ir gyvavusi septyniasdešimt dvi dienas, buvo paskandinta darbininkų ir valstiečių kraujuje pirmoji Rusijos 1905 metų revoliucija. Spalio revoliucija, didingiausia savo mastu, giliausia savo uždaviniais ir tikslais, įgyvendino per amžius susikaupusius darbo žmonių lūkesčius, pranešė, kad pasibaigė žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, pasibaigė bet kokia socialinė ir nacionalinė priespauda, ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino didžiąsias socializmo, taikos, tautų lygiateisiškumo ir draugystės idėjas. Būdama ištikima marksizmo-leninizmo mokymui, nesutaikinama bet kurioms revizionizmo, oportunizmo, dogmatizmo ir sektantiškumo atmainoms darbininkų judėjime, Komunistų partija parengė Rusijos darbininkų klasę ir valstietiją ryžtingai kovai už naują, socialistinį gyvenimą, paruošė revoliucinės kovos strategiją ir taktiką, narsiai vadovavo tai kovai ir užtikrino socialistinės revoliucijos pergalę bei socialistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Visos kitos partijos — eserų, menševikų, buržuazinių nacionalistų, kurios pridengdavo savo išdavikiškumą ir tarnavimą imperializmui frazėmis apie demokratiją, subankrutavo. Prieš gimusią jaunąją Tarybų respubliką pakilo į kovą visos iškaršusio senojo pasaulio jėgos — vidaus ir užsienio priešai, dvarininkai, kapitalistai, caro generolai ir užsienio valstybių imperialistinės vyriausybės. Tai buvo neregėto užmojo imperialistų „kryžiaus žygis“ prieš socialistinę revoliuciją. Viskas buvo paleista į darbą: „14 valstybių“ ginkluota intervencija, mėginimai pasmaugti badu ir blokada, grasinimai ir neišvengiamos pražūties pranašavimai, šimtabalsis melas ir juodas šmeižtas. Sąjungininkai ir priešai pirmajame pasauliniame kare — Vokietijos, Amerikos, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kiti imperialistai — visi susivienijo, siekdami vieno — pasmaugti jaunąją socialistinę darbininkų ir valstiečių valstybę „dar lopšyje“, kol ji nesustiprėjo, neatsistojo tvirtai ant kojų. Jaunajai Tarybų respublikai, didvyriškai kovojusiai prieš tarptautinio imperializmo jėgas, karštai pritarė, teikė politinę ir moralinę paramą visų šalių darbininkų klasė, darbo valstietija, pažangioji inteligentija. Visos pasaulinės reakcijos pastangos sustabdyti dėsningą istorijos eigą sužlugo. Keturiasdešimtosios Spalio socialistinės revoliucijos metinės yra nepaneigiamas nusimetusių išnaudotojų jungą tautų nenugalimumo įrodymas, didi marksizmo-leninizmo idėjų pergalė. Įvykdžiusi socialistinę revoliuciją, apgynusi revoliucijos iškovojimus neregėtai sunkioje kovoje, didvyriškoji Rusijos darbininkų klasė tapo naujo gyvenimo pradininku, o Tarybų Sąjunga — pirmąja pasaulyje socialistine šalimi, nutiesusia kitoms tautoms kelią į socializmą. Dar 1917 metų Spalio išvakarėse Leninas pranašavo, kad socialistinė revoliucija, kapitalistų ir dvarininkų valdžios nuvertimas atvers kelią gamybinėms jėgoms neregėtai sparčiai vystyti. Taip ir įvyko. Nors imperialistinės valstybės stengėsi intervencija apiplėšti mūsų šalį ir nublokšti ją toli atgal, jau iki 1941 metų, sparčių industrializavimo ir žemės ūkio kolektyvizavimo tempų dėka, Tarybų Sąjunga pavirto galinga socialistine valstybe, įrodydama neginčijamą socialistinės santvarkos pranašumą. Galinga technika apsiginklavusių TSRS tautų neišardoma draugystė, jų liepsningas tarybinis patriotizmas įgalino socializmo šalį suvaidinti lemiamą vaidmenį triuškinant fašizmą. Kaip vokiškojo fašizmo ir japoniškojo militarizmo pralaimėjimo antrajame pasauliniame kare padarinys, greta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Europoje ir Azijoje, pakilo, sustiprėjo, auga ir vystosi ir kitos socialistinės valstybės. Socializmo statybos keliu, savo išmėgintos klasiniuose mūšiuose Komunistų partijos vadovaujama, žengia didžioji Kinijos liaudis. Socializmo keliu tvirtai žengia šalys, amžinai nusimetusios kapitalizmo jungą: Albanija, Bulgarija, Čekoslovakija, Jugoslavija, Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika, Lenkija, Mongolijos Liaudies Respublika, Rumunija, Vengrija, Vietnamo Demokratinė Respublika, Vokietijos Demokratinė Respublika. Dabar socializmas išaugo ir tapo nenugalima pasauline sistema, sėkmingai lenktyniauja su senąja, savo amžių atgyvenusia kapitalizmo sistema. Šimtai milijonų žmonių Azijoje ir Afrikoje, Spalio idėjų paveikti, nusimetė kolonializmo pančius. Vis labiau įsiliepsnoja kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautų nacionalinė išsivadavimo kova. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija iki pagrindų sugriovė reakcinę legendą, kad, esą, liaudies masės nesugebančios valdyti valstybės. Keturiasdešimt Tarybų valstybės gyvavimo metų įrodė, kad darbo žmonių masės ne tik sugeba sugriauti senąją, supuvusią visuomenės santvarką, bet ir sukurti naują, socialistinę valstybės ir visuomenės sistemą, per trumpą istorinį laikotarpi įveikti techninį-ekonominį atsilikimą ir sukurti labai išvystytą ekonomiką, įtvirtinti ir išvystyti aukščiausiąją demokratijos formą — socialistinę demokratiją, įvesti anksčiau neregėtus įvairių nacijų draugystės ir brolybės santykius, pažadinti milijonus žmonių sąmoningai istorinei kūrybai. Kaip tik todėl Spalio revoliucija savo pobūdžiu ir tikslais yra tikrai liaudinė ir didžiausia iš visų revoliucijų, kokias tik žino žmonijos istorija. „... Mes turime teisę didžiuotis ir mes didžiuojamės tuo, — rašė V. I. Leninas, — kad mums teko laimė pradėti tarybinės valstybės statybą, tuo pradėti naują pasaulinės istorijos epochą, naujos klasės viešpatavimo epochą, klasės, engiamos visose kapitalistinėse šalyse ir einančios visur į naują gyvenimą, į pergalę prieš buržuaziją, į proletariato diktatūrą, į žmonijos išvadavimą iš kapitalo jungo, iš imperialistinių karų“ (Raštai, 33 t., 32—33 psl.). Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosios metinės bus šviesi visų Tarybų Sąjungos tautų, visų socialistinių šalių, visos tarptautinės darbininkų klasės, viso pasaulio darbo žmonių šventė. I. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir proletariato diktatūros įtvirtinimas TSR Sąjungoje 1. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo neišvengiamas pasaulinės kapitalizmo sistemos vystymosi, didžiausio visų jo prieštaravimų paaštrėjimo rezultatas. Neregėtas technikos išsivystymas, stambiosios gamybos augimas labai smarkiai padidino žmogaus darbo našumą, įgalino sukaupti materialines vertybes, ir tai turėjo žymiai pakelti visų gyventojų gyvenimo lygi. Bet viešpataujant kapitalistinei gamybos priemonių nuosavybei, įsigalėjus kapitalistiniams trestams, sindikatams ir bankams, techninė pažanga tiktai didina kapitalistų pelnus, didina turtinę nelygybę, aštrina vis platesnių gyventojų sluoksnių skurdą ir nepasiturimumą. Tobulėjant gamybai aštrėja darbo žmonių išnaudojimas ir engimas, didėja nedarbas, brangumas, masių nusigyvenimas, monopolijos vis stipriau engia darbininkų klasę ir visus darbo žmones. Kapitalizmas periodiškai užgriauna ant masių jo prieštaravimų paaštrėjimo sukeliamų krizių ir karų negandus, kančias ir siaubą. Visa tai padidino masių nepasitenkinimą ir pasipiktinimą engėjiška kapitalistine santvarka, o didžiulis stambiosios gamybos augimas sudarė materialines prielaidas kapitalizmui pakeisti nauja, aukštesne visuomenės santvarka — socializmu. Kadangi imperializmo epochoje kapitalistinės šalys ekonominiu ir politiniu atžvilgiais vystosi netolygiai, įvairiose šalyse netolygiai bręsta ir sąlygos proletarinėms revoliucijoms. Iš šio dėsnio kilo V. I. Lenino 1915 metais padaryta istorinės svarbos išvada, kad socialistinė revoliucija gali nugalėti iš pradžių nedaugelyje arba net vienoje atskirai paimtoje šalyje ir negali vienu metu nugalėti visose šalyse. XX amžiaus pradžioje visų imperializmo prieštaravimų mazgas ir jo silpniausia grandis buvo Rusija. Visų rūšių priespaudos — kapitalistinės, dvarininkinės, nacionalinės — sujungimas su patvaldystės policiniu despotizmu darė liaudies masių padėtį nepakenčiamą ir teikė klasiniams prieštaravimams Rusijoje ypatingo aštrumo. XX amžiaus pradžioje Rusija tapo tarptautinio revoliucinio judėjimo centru. Jau 1905—1907 metų revoliucija padarė galą palyginti „taikiam“ kapitalizmo vystymuisi Europoje bei Azijoje ir pažymėjo didžiųjų revoliucinių audrų laikotarpio pradžią, ji buvo 1917 metais įvykusių darbininkų klasės ir visų darbo žmonių pergalingų mūšių prologas. 1914—1918 m. m. pasaulinis imperialistinis karas, kuriame imperialistai išžudė apie 10 milijonų ir suluošino daugiau kaip 20 milijonų žmonių, nuskurdino ir paliko be pastogės milijonus šeimų, paspartino revoliucinio sprogimo augimą. „Karas sukėlė tokią nepaprastai plačią krizę, taip įtempė materialines ir moralines liaudies jėgas, sudavė tokių smūgių visai šiuolaikinei visuomeninei organizacijai, — rašė Leninas, — kad žmonijai teko pasirinkti: arba žūti arba pavesti savo likimą revoliucingiausiajai klasei, kad būtų greičiausiai ir radikaliausiai pereita prie aukštesnio gamybos būdo“ (Raštai, 25 t., 340 psl.). Rusijoje kilusios revoliucijos priešakyje žengė didvyriškoji darbininkų klasė, turėjusi galingą sąjungininką daugiamilijoninės darbo valstietijos asmenyje. 1917 m. vasario mėnesį caro patvaldystę nušlavė buržuazinė-demokratinė revoliucija. Šalyje susidarė dvivaldystė — proletariato ir valstietijos valdžia Darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų pavidalu ir buržuazijos bei dvarininkų valdžia Laikinosios vyriausybės asmenyje. Remdamasi smulkiaburžuazinių partijų — menševikų ir eserų parama, Laikinoji buržuazinė vyriausybė toliau kariavo imperialistinį karą, varė antiliaudinę politiką. Ji nenorėjo ir negalėjo duoti prisikentėjusiai liaudžiai nei taikos, nei duonos, nei žemės. Tokia vyriausybė negalėjo patenkinti darbininkų ir valstiečių gyvybinių poreikių. 2. Darbininkų ir valstiečių revoliucinių masių vadovas, įkvėpėjas ir organizatorius buvo Komunistų partija, bolševikų partija — marksistinė naujo tipo partija. Apginkluota marksizmo-leninizmo teorija, perėmusi visą geriausią tarptautinio darbininkų judėjimo patyrimą, užsigrūdinusi mūšiuose su darbininkų klasės priešais, stipri savo vienybe, nenutrūkstamai susijusi su darbo žmonių masėmis, bolševikų partija buvo tas vadas, kuris sugebėjo tvirtai vesti Rusijos tautas į socializmą. Partijos kovos už perėjimą iš buržuazinės-demokratinės revoliucijos į socialistinę revoliuciją programa buvo garsiosios Lenino Balandžio tezės. Stengdamasi išvengti nereikalingų sunkumų ir aukų, remdamasi masių valia ir parama, partija siekė taikaus revoliucijos vystymosi. Tas kelias numatė, kad visą valdžią perimtų Tarybos, kad partija iškovotų daugumą Tarybose, pakeistų jų politiką darbininku klasės interesais. Tačiau menševikams ir eserams atsisakius nutraukti ryšius su buržuazija ir sutelkti visą valdžią Tarybų rankose, kapitalistams ir dvarininkams įnirtingai kovojant už savo privilegijas, taikus revoliucijos vystymasis buvo sutrikdytas. Laikinosios vyriausybės 1917 metų liepos mėnesį įvykdytas taikios darbininkų ir kareivių demonstracijos sušaudymas Petrograde reiškė, jog pasibaigė dvivaldystė ir įvesta kontrrevoliucinės buržuazijos vienvaldystė. Partijos VI suvažiavimas sutinkamai su V. I. Lenino nurodymais paėmė kursą į ginkluoto sukilimo rengimą. Suvažiavimas davė ryžtingą atkirtį antilenininei kapituliantiškai Preobraženskio linijai, nes jis stojo prieš partijos kursą į proletarinę revoliuciją, laikydamas socializmo pergalę Rusijoje negalima, kol proletarinė revoliucija nenugalėjo Vakaruose. Vadovaudamasi suvažiavimo nutarimais, partija nuveikė milžinišką darbą, organizuodama ir vienydama visas revoliucines liaudies jėgas, kovojusias už taiką, už žemę, už nacionalinį lygiateisiškumą, už socializmą, ir nukreipė jas viena bendra vaga — į socialistinės revoliucijos pergalę. Darbininkai, kareiviai, valstiečiai iš savo patyrimo vis labiau įsitikino, kad bolševikų politika teisinga. Toji politika rodė vienintelę realią išeitį iš karo ir kelią į taiką, reikalavo, kad valdžia būtų perduota darbo žmonėms, kad būtų įvestas visų nacijų lygiateisiškumas, kad dvarininkų žemė būtų konfiskuota ir fabrikai, gamyklos, geležinkeliai, bankai būtų paversti visos liaudies turtu. Tai buvo nuosekli revoliucinė programa, išreiškusi pagrindinius visų tautybių darbininkų ir valstiečių, darbo žmonių interesus. Atsakydama į teisingus darbo žmonių reikalavimus, kapitalistų ir dvarininkų vyriausybė sustiprino represijas prieš liaudį. Buržuazijos atstovai įžūliai grasino pasmaugti revoliucija „kaulėta bado ranka“; kapitalistai ėmė uždarinėti fabrikus ir gamyklas, atleidinėti iš darbo darbininkus, žlugdyti miestų aprūpinimą maisto produktais ir kuru. Fabrikantai ir gamyklų savininkai ruošė visos Rusijos lokautą — masinį darbininkų atleidimą iš darbo. Vien Maskvos ir Petrogrado pramonės rajonuose liko be darbo daugiau kaip 75 tūkstančiai darbininkų. Valstiečių mėginimus užimti dvarininkų žemę žiauriai malšino baudžiamieji būriai. Buržuazinės-dvarininkinės reakcijos siautėjimas po liepos mėnesio dienų ir Kornilovo maištas, kuris buvo atviras mėginimas įvesti šalyje karinę diktatūrą ir nuskandinti revoliuciją kraujuje, atskleidė buržuazinės Laikinosios vyriausybės ir susitaikėliškos eserų bei menševikų politikos antiliaudinę esmę. Siekdami išsaugoti savo viešpatavimą, kapitalistai ir dvarininkai buvo pasirengę parduoti tėvynę užsienio imperialistams ir stengėsi numalšinti revoliuciją, panaudodami užsienio kariuomene. Kontrrevoliucionieriai ir tėvynės išdavikai susitarė su vokiečių imperializmu, ruošėsi atiduoti Petrogradą Vokietijos kaizerio kariuomenei, kad būtų galima sutriuškinti darbininkų klasę ir pasmaugti revoliuciją. Darbo žmonių masės ryžtingai pasuko į bolševikų pusę, nes bolševikai buvo vieninteliai liaudies interesų reiškėjai. Gavusi daugumą Petrogrado ir Maskvos Tarybose, partija nusivedė paskui save pagrindines proletariato mases. Armijos dauguma taip pat perėjo į proletarinės revoliucijos pusę, karinėse dalyse, buvusiose arčiau sostinių, bolševikai turėjo lemiamą jėgų persvarą. Kaime vystėsi gaivališkas valstiečių karas prieš dvarininkus. Įveikdama įnirtingą kontrrevoliucijos, o taip pat kapituliantų ir mažatikių (Zinovjevas, Kamenevas) pasipriešinimą. Komunistų partija organizavo revoliucines darbininkų, kareivių ir valstiečių jėgas pergalingam ginkluotam sukilimui. Dėka to, kad bolševikų revoliucinę programą ryžtingai parėmė liaudies masės ir kad kontrrevoliucinė vyriausybė buvo visiškai izoliuota, tas ginkluotas sukilimas Petrograde pareikalavo mažiausia kraujo revoliucijų istorijoje. 1917 metų spalio 25 d. (lapkričio 7 d.) Petrogrado darbininkai ir kareiviai nuvertė buržuazinę Laikinąją vyriausybę. Antrasis Visos Rusijos Tarybų suvažiavimas, atstovavęs proletarų avangardui ir revoliucingiausiai valstietijos daliai, paskelbė, kad visa valstybinė valdžia perėjo į Tarybų rankas, ir sudarė Darbininkų-Valstiečių Vyriausybę priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimas priėmė istorinius dekretus apie taiką ir apie žemę. Dekretas apie taiką atvėrė kelią į revoliucinį išstojimą iš karo, padėjo nepajudinamus Tarybų valstybės taikios užsienio politikos pagrindus. Dekretu apie žemę buvo išreikšti ilgaamžiai milijonų valstiečių lūkesčiai, kad bus panaikinta dvarininkų žemėvalda. Suvažiavimo nutarimais apie Darbininkų-Valstiečių Vyriausybės sudarymą buvo padėti naujosios, Tarybų valstybės pagrindai. Petrograde prasidėjusi Spalio socialistinė revoliucija per kelias savaites iš esmės nugalėjo visoje šalyje. Tarybų valdžios triumfo eitynės neginčijamai rodė tikrai liaudinį revoliucijos pobūdį. Petys į petį su rusų darbininkais ir valstiečiais joje aktyviai dalyvavo visų Rusijos tautų ir nacijų darbo žmonės. Spalio socialistinės revoliucijos pergalės dėka mūsų šalyje įsigalėjo darbininkų klasės diktatūra. 3. Proletariato diktatūra, ši naujoji revoliucinė valdžia, įsitvirtino Rusijos darbininkų klasės sąjungos su darbo valstiečių masėmis pagrindu, proletariatui vaidinant vadovaujantį vaidmenį. Socialistinė revoliucija sutriuškino senąjį antiliaudinį buržuazinį-dvarininkinį valstybės aparatą, sudarė naują valdžios aparatą, išreiškiantį gyvybinius darbo žmonių interesus. Proletariato diktatūros valstybinė forma mūsų šalyje buvo Darbininkų ir valstiečių deputatų tarybos — revoliucinės liaudies masių kūrybos kūdikis. Skirtingai nuo buržuazinės demokratijos, kuri visuomet buvo ir visose kapitalistinėse šalyse faktiškai, tikrovėje, lieka demokratija išnaudotojų sudaromai mažumai, Tarybų valdžia įkūnijo plačiausią, aukščiausią demokratijos formą — demokratiją darbo žmonėms, didžiajai liaudies daugumai. Viešpataujant kapitalistinėms korporacijoms, trestams ir sindikatams, anglies, naftos, plieno, automobilių, chemijos, geležinkelių ir kitoms kapitalistų kompanijoms, nėra ir negali būti tikros demokratijos darbo žmonėms. Socialistinė revoliucija, likvidavusi kapitalo viešpatavimą ir pavertusi gamybos priemones visuomenine nuosavybe, sudarė ekonomines prielaidas proletarinei demokratijai. Revoliucija atnešė masėms svarbiausią laisve laisvę nuo išnaudojimo, kuri yra visų demokratinių teisių ir laisvių pagrindas. Pagrindinis socialistinės revoliucijos sukurtos demokratijos pranašumas yra tai, kad valstybinė valdžia priklauso ne išnaudotojams, o darbo žmonėms. „Mes sukūrėme, — rašė Leninas, — tarybinį valstybės tipą, tuo pradėjome naują pasaulinę-istorinę epochą, proletariato politinio viešpatavimo epochą, kuri atėjo pakeisti buržuazijos viešpatavimo epochos“ (Raštai, 33 t., 178 psl.). Tarybinės demokratijos sąlygomis darbininkai ir valstiečiai tapo visos žemės, jos gelmių, visų fabrikų ir gamyklų, šachtų ir rūdynų, geležinkelių, elektrinių ir visų kitų gamybos priemonių šeimininkais. Nė viena buržuazinės demokratijos šalis negali padaryti nieko panašaus, nes ten gamybos priemonės kapitalistams tarnauja priemone liaudies masėms išnaudoti. Proletarinė demokratija pasireiškia aktyvia darbo žmonių valstybinių ir visuomeninių organizacijų veikla. Ji neigia tokią „demokratiją“, kuri teikia reakcionieriams „laisvę“ triuškinti darbo žmonių demokratines organizacijas, šmeižti socialistinę santvarką ir liaudies valdžią. „Proletarinė demokratija, — rašė V. I. Leninas, — slopina išnaudotojus, buržuaziją — ir todėl neveidmainiauja, nežada jiems laisvės ir demokratijos — o darbo žmonėms duoda tikrąją demokratiją“ (Raštai, 28 t., 87 psl.). Socialistinė demokratija ryškiausiai pasireiškė sprendžiant nacionalinį klausimą. Didžioji Spalio revoliucija sutriuškino Rusijoje nacionalinio engimo pančius, visiems laikams panaikino nacionalinę nelygybę ir įtvirtino tikrą visų nacijų brolybę, pakėlė anksčiau engtas tautas iki tikrai laisvų ir tikrai lygiateisių tautų padėties. Anksčiau neturėjusių valstybingumo tautų valstybingumas buvo sukurtas ir buvo atkurtas valstybingumas tų tautų, kurios jo neteko. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo grėsmės, kad ją pasidalys ir pavergs užsienio imperialistiniai grobuonys, padarė ją laisva ir savarankiška valstybe. Tarybų valdžia padarė galą šalies ekonominei priklausomybei nuo užsienio kapitalo, nacionalizavo visas įmones, priklausiusias užsienio imperialistams, anuliavo vergovines paskolas, nustojo mokėjusi pelnus užsienio kapitalistams, lobusiems Rusijos darbininkų ir valstiečių sąskaita. Socialistinės revoliucijos pergalė Rusijoje padarė milžinišką įkvepiančią įtaką kitų šalių darbo žmonių masėms. Visose pasaulio dalyse kilo galinga revoliucinių ir nacionalinių-išsivadavimo judėjimų banga. Tačiau tuo metu komunistų partijos Vakaruose dar tiktai kūrėsi, jos dar negalėjo vesti paskui save darbininkų klasės daugumos, užmegzti tvirtos darbininkų klasės sąjungos su valstietija ir užtikrinti proletarinės revoliucijos pergalės savo šalyse. Rusijos Tarybų Respublika tuomet liko vienintelė socializmo šalis, pateko į priešišką kapitalistinį apsupimą. 4. Paėmę valdžią į savo rankas, Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos, ėmėsi taikaus kuriamojo darbo. Bet revoliucijos nuverstos išnaudotojų klasės sukėlė pilietinį karą prieš darbininkų ir valstiečių valdžią, mėgindamos ginklo jėga atkurti savo ankstesnį viešpatavimą. Joms kovoti prieš darbininkus ir valstiečius padėjo smulkiaburžuazinės menševikų ir eserų partijos, galutinai nusiritusios į kontrrevoliucijos stovyklą. Ginkluotos kovos prieš Tarybų respubliką organizatorius ir įkvėpėjas buvo tarptautinis imperializmas. Pirmosios pasaulyje darbininkų ir valstiečių respublikos milžiniškas revoliucinantis poveikis sukėlė visų šalių imperialistų baimę ir įtūžimą. Socialistinės revoliucijos pergalę jie laikė grėsme savo parazitiškam gyvenimui, savo pelnams ir kapitalams, visoms savo privilegijoms. Siekdami pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką, imperialistai, vadovaujami Anglijos, JAV, Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių, organizavo karinius žygius prieš mūsų šalį. Iš visų pusių — iš šiaurės ir pietų, rytų ir vakarų į jos teritoriją ėmė brautis interventų ir baltagvardiečių gaujos. Tarybų Rusiją apsupo frontų ugnies žiedas. Šiomis sunkiomis sąlygomis Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė pašaukė liaudį kariauti teisingo, revoliucinio, tėvynės karo prieš užsienio interventus ir vidaus kontrrevoliuciją. Atsiliepdami į partijos raginimą, šimtai tūkstančių darbininkų ir valstiečių stojo savanoriais į Raudonąją Armiją. Įtempdami visas jėgas, badaujantieji darbininkai aprūpindavo armiją ginklais ir šaudmenimis, o valstiečiai — maisto produktais. Partija ir komjaunimas nusiuntė į frontą beveik pusę savo narių. Darbininkai ir valstiečiai iškėlė iš savo tarpo talentingus karo vadus, legendarinius, išgarsėjusius visiems laikams didvyrius. Daugiau kaip trejus metus Tarybų respublikai teko atremti įnirtingą imperialistinių grobuonių ir vidaus kontrrevoliucijos jungtinių jėgų ginkluotą spaudimą. Sunkų vargą, negirdėtus sunkumus tuo metu patyrė ir įveikė tarybiniai žmonės. Didžiausieji miestai gaudavo labai maža maisto produktų, darbininkams daug mėnesių būdavo duodama po ketvirtį svaro duonos dienai. Neužtekdavo žaliavų ir kuro, o to, ką pavykdavo surinkti, negalėdavo pervežti nuniokotas transportas. Dauguma įmonių nedirbo. Komunistų partijos vadovaujama, tarybinė liaudis ir jos Raudonoji Armija parodė didvyriškumo, pasiaukojamo entuziazmo, aukšto idėjiškumo ir begalinio atsidavimo didiesiems socializmo idealams stebuklus ir apgynė pirmosios pasaulyje socialistinės valstybės gyvavimą. Visi imperialistų mėginimai likviduoti „rusų prasiveržimą“ ir pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką susidūrė su ryžtingu užsienio šalių darbininkų klasės pasipriešinimu. Užsienio karinės intervencijos ir pilietinio karo metais kapitalistinėse šalyse kilo judėjimas tarybinei liaudžiai remti, buvo steigiami veikimo komitetai, kurių šūkis buvo „Šalin rankas nuo Rusijos!“ Interventų kariuomenėje vis garsiau skambėjo reikalavimai grąžinti kareivius į tėvynę, dažnėjo atvejai, kai buvo atsisakoma kariauti prieš Tarybų Rusiją. Prancūzų jūrininkai Juodojoje jūroje sukilo prieš intervenciją. Tarybinės kariuomenės pusėje kovėsi internacionaliniai batalionai, kuriems priklausė kinai, vengrai, lenkai, jugoslavai, suomiai ir kiti užsienio revoliucionieriai. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos įtakoje 1918 metų sausio mėnesį kilo darbininkų revoliucija Suomijoje, 1918 m. lapkričio mėnesį — revoliucija Vokietijoje, 1919 m. kovo mėnesį proletarinė revoliucija vyko Vengrijoje, 1919 m. balandžio mėnesį buvo paskelbta Tarybų respublika Bavarijoje. Visi šie revoliuciniai veiksmai suteikė rimtą paramą jaunajai Tarybų respublikai Rusijoje. Visų šalių darbininkai laikė savo gyvybiniu reikalu, savo tarptautine pareiga kovoje prieš kapitalą ginti Rusijos revoliuciją. Tuo ryškiai pasireiškė proletarinio internacionalizmo jėga ir veiksmingumas. Tarybinės liaudies pergalė prieš interventus ir baltagvardiečius pilietiniame kare buvo ypatingai stambus pasaulinio imperializmo karinis ir politinis pralaimėjimas. Ji pademonstravo didžiąją jaunosios Tarybų valstybės gyvybinę jėgą ir nenugalimumą. Pergalinga tarybinės liaudies kova prieš baltagvardiečius ir interventus akivaizdžiai patvirtino pranašiškus Lenino žodžius: „Niekad nebus nugalėta toji tauta, kurioje darbininkų ir valstiečių dauguma sužinojo, pajuto ir pamatė, kad jie gina savą, Tarybų valdžią — darbo žmonių valdžią, kad gina tą reikalą, kurio pergalė jiems ir jų vaikams užtikrins galimumą naudotis visomis kultūros gėrybėmis, visais žmogaus darbo kūriniais“ (Raštai, 29 t., 289 psl.). II. Socializmo pastatymas TSR Sąjungoje — svarbiausia Spalio revoliucijos išdava 5. Didvyriškai Rusijos darbininkų klasei ir darbo valstietijai, nusimetusioms imperializmo jungą ir, pasak Lenino, atkariavusioms savo šalį iš turtingųjų neturtingiesiems, istorija pavedė didžią misiją sukurti pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Neturėdama pavyzdžių, nebijodama negandų ir sunkumų, tarybinė liaudis drąsiai žengė neištirtais istorinės naujo gyvenimo kūrybos keliais. Ir ji praskynė pagrindus nutiesiantį kelią į šviesų visos žmonijos rytojų, parodydama visam pasauliui, kad konkrečiame istoriniame socialistinės statybos TSR Sąjungoje patyrime glūdi kai kurie bendri visoms šalims pergalingos socialistinės revoliucijos ir naujos, socialistinės visuomenės sukūrimo bruožai bei dėsningumai. Socializmo statybos programą moksliškai parengė partijos ir liaudies vadas V. I. Leninas. Lenino mokymas apie socializmo pergalės galimumą iš pradžių nedaugelyje šalių arba net vienoje, atskirai paimtoje šalyje, sudarė teorinį šios programos pagrindą. Lenininiame socialistinio Rusijos pertvarkymo plane buvo numatyta likviduoti jos techninį-ekonomini atsilikimą, sukurti socialistinę ekonomiką, pačią priešakinę naujosios visuomenės materialinę-techninę bazę, paversti šalį galinga industrine valstybe ir visų ūkio šakų augimo pagrindu užtikrinti gyventojams aukštą gyvenimo lygi. Šio plano šerdis buvo socialistinio industrializavimo idėja, nes tik išvysčius sunkiąją pramonę, ypač mašinų gamybą, buvo galima reorganizuoti visas liaudies ūkio šakas, jų tarpe ir žemės ūkį, pasiekti ekonominę valstybės galybę, užtikrinti jos gynybinį pajėgumą, pastatyti socializmą. Ypatingą reikšmę V. I. Leninas teikė šalies elektrifikavimui. Jis sakė: „…Jei Rusijoje susidarys tankus elektrinių ir galingų techninių įrengimų tinklas, tai mūsų komunistinė ūkinė statyba taps pavyzdžiu būsimajai socialistinei Europai ir Azijai“ (Raštai, 31 t., 473 psl.). Nepaprastai svarbi sudėtinė socializmo statybos lenininio plano dalis buvo socialistinis atsilikusio, suskaidyto žemės ūkio pertvarkymas kiek galint labiau „paprastu, lengvu ir prieinamu valstietijai“ keliu — laisvanoriško valstietijos gamybinio kooperavimo, tai yra kolektyvizavimo, keliu, laipsniškai aprūpinant žemės ūkio gamybą šiuolaikine mašinine technika. Į lenininį planą organiškai įėjo kultūrinės revoliucijos, daugybės didžiai kvalifikuotų specialistų kadrų parengimo visoms ūkio ir kultūros šakoms uždaviniai. Priartinti plačiausias darbo žmonių mases prie mokslo, technikos, kultūros, prie valstybės valdymo, nurodė Leninas, yra privaloma socializmo pastatymo sąlyga. 6. Statyti socializmą tokioje ekonomiškai atsilikusioje valstietiškoje šalyje, kokia buvo Rusija, įnirtingo nuverstųjų išnaudotojų klasių pasipriešinimo sąlygomis, esant priešiškam kapitalistiniam apsupimui, siekusiam nuversti Tarybų valdžią ir šiuo tikslu skleidusiam sabotažą, kenkimą, organizavusiam kontrrevoliucinius sąmokslus ir buožių maištus, buvo neįtikimai sunku. Kai dabar kalbama apie „palikimą“, kuris teko tarybinei santvarkai iš carinės Rusijos, tai dažnai turimas galvoje tas labai neaukštas ekonominio išsivystymo lygis, kuri Rusija pasiekė 1913 metais, tai yra pirmojo pasaulinio karo išvakarėse. Bet iš tikrųjų Tarybų valstybė negavo net ir to elgetiško „palikimo“. Jį sunaikino arba išplėšė Vokietijos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kitų valstybių imperialistai, kurie įtraukė Rusiją į pirmąjį pasaulinį karą, o po socialistinės revoliucijos pergalės primetė jaunajai Tarybų respublikai pilietinį karą, nusiuntė į jos teritoriją savo intervencines armijas. Interventai plėšė ir draskė į gabalus Tarybų respublikos teritoriją. Su „Rusijos išgelbėjimo“ vėliava interventai ir baltagvardiečiai vogė, grobė, pardavinėjo jos turtus. Jie nuskurdino mūsų šalį. Jie svajojo apie Rusijos suskaldymą ir jos dalių pavertimą savo kolonijomis. Ir nors imperialistai ir kariškai ir morališkai-politiškai pralaimėjo atvirame plėšikiškame kare prieš pirmąją pasaulyje socialistinę darbo žmonių valstybę, jiems pavyko padaryti mūsų šalies liaudies ūkiui tokią didelę žalą, kuri nubloškė jos ir be to atsilikusią ekonomiką dešimtmečiams atgal. 1920 metais mūsų šalies stambioji pramonė gamino beveik 7 kartus mažiau produkcijos, negu 1913 metais; ketaus išlydymas sudarė tik 2,7 proc. prieškarinio lygio, cemento gamyba — 2,4 proc., muilo — 7,1 proc., medvilninių audinių — 4 proc. Plieno išlydymas tuo metu smuko iki 200 tūkstančių tonų per metus. Dabar tokį kiekį plieno Tarybų Sąjunga išlydo mažiau kaip per dvi dienas. Kliudydami užmegzti normalius TSRS ir kitų šalių ryšius, organizuodami ekonominę Tarybų šalies blokadą, sabotažą ir antiliaudinius kontrrevoliucinių elementų išpuolius, imperialistai tikėjosi tokiu būdu sužlugdysią socializmo statybą, neduosią Tarybų respublikai galimybės tuojau pat parodyti viso pasaulio darbo žmonėms didžius socialistinės santvarkos pranašumus palyginti su kapitalizmu. Jie tikėjosi, kad Tarybų šalis neįstengs atkurti karo sugriauto ūkio ir jau, žinoma, nesugebės sparčiai išvystyti ji. Tarybinė liaudis galėjo pasitikėti tik savimi, savo jėgomis ir lėšomis, kad per trumpą laiką įveiktų neregėtus ūkinio nusmukimo ir išsekimo sunkumus, neturtą, badą ir praskintų kelią į socializmą. Socializmo statybą sunkino dar ir tai, kad tuo metu darbininkų klasė dar neturėjo reikalingų specialistų kadrų, o žymi dalis senųjų specialistų buvo priešiškai nusistačiusi Tarybų valdžios atžvilgiu. Pagaliau reikėjo palaužti įnirtingą priešiškų srovių ir grupuočių pasipriešinimą partijos viduje trockininkų, bucharininkų, nacionalistinių nukrypimų šalininkų, kurie buvo prisidengusi sumuštų šalies viduje išnaudotojų klasių agentūra. Visos tos antipartinės grupės stojo prieš partijos generalinę liniją — socializmo statybą TSR Sąjungoje, skleidė netikėjimą socializmo pergalės mūsų šalyje galimumu ir iš esmės traukė į kapitalizmo restauravimo kelią. Partijos Centro Komitetas, vadovaujamas V. I. Lenino, o jam mirus J. V. Stalino, sutriuškino visas antipartines grupuotes, sutelkė partiją į didžią monolitinę jėgą, kuri, tvirtai įveikdama negandus ir sunkumus, vedė šalį lenininiu socialistinės statybos keliu. 7. Lenininę Komunistų partijos generalinę liniją — paversti atsilikusią, agrarinę Rusiją galinga industrine valstybe, socializmo tvirtove, aktyviai ir visapusiškai parėmė liaudis, o dvarininkiškos-kapitalistinės nuosavybės likvidavimas, pagrindinių ūkio šakų sutelkimas valstybės rankose įgalino mobilizuoti socialistiniam šalies pertvarkymui tokius didelius rezervus, kurie neprieinami kapitalistinėms šalims. Komunistų partija sužadino ir nukreipė į vieningą tikslą galingą kuriamąją darbo žmonių energiją. Tarybiniai žmonės sąmoningai ryžosi aukotis, rimtai apriboti savo materialinius ir kultūrinius poreikius, žinodami, kad jie neturi kitokios galimybės per trumpą laiką paversti savo Tėvynę pirmaeilės socialistinės industrijos ir stambaus mechanizuoto socialistinio žemės ūkio šalimi. Vilkinti industrializavimą buvo negalima. Susidariusi padėtis neleido atidėlioti. Arba tarybiniai darbininkai ir valstiečiai turėjo išspręsti industrializavimo uždavinį trumpiausiu laiku, arba Tarybų valstybę, kuri buvo apsuptos tvirtovės padėtyje, būtų nušlavusi ruošta nauja imperialistinių agresorių intervencija. Pirmųjų penkmečių metais visa mūsų šalis — nuo krašto iki krašto — buvo apimta socialistinės industrijos milžinų statybos ir naujos technikos įsisavinimo patoso. Per trumpą laiką buvo sukurti tūkstančiai įmonių, ištisos pramonės šakos, kurių nežinojo ikirevoliucinė Rusija. Išaugo nauji miestai ir pramonės centrai. Nauji geležinkeliai nusidriekė daug tūkstančių kilometrų; sužibo naujai pastatytų elektrinių žiburiai; tarybinių žmonių pastatytos šachtos ir rūdynai, aukštakrosnės ir martenai pradėjo duoti anglį ir rūdą, ketų ir plieną. Sėkmingas pirmųjų penkmečių planų įgyvendinimas pavertė Tarybų šalį iš agrarinės industrine: socialistinė pramonė dabar galėjo gaminti šiuolaikinius visų rūšių įrengimus, duoti šaliai pirmaeilę techniką, aprūpinti Tarybinę Armiją visų rūšių naujausiais ginklais. Pirmasis pasaulyje planingo socialistinio milžiniškos šalies ekonomikos ir kultūros pertvarkymo bandymas puikiai pasiteisino. Buržuazijos šaipymąsi iš „bolševikų ekonominio mito“, jos viltis, kad socialistinis industrializavimas sužlugsiąs, pakeitė augančios TSRS galybės baimė. Tarybinės socialistinės ūkio sistemos pranašumai, didžioji gyvybinga jos jėga dabar reiškėsi nepaprastai ryškiai ir giliai. Tarybų Sąjunga darė visam pasauliui vis didėjančią įtaką audringu savo ekonomikos augimu. Kaip tik tuo laiku kapitalistinis pasaulis drebėjo geležiniuose nepaprastai gilios ekonominės krizės varžtuose. Ši krizė buvo visuotinio pobūdžio ir sukėlė kapitalistinių šalių ekonomikoje visišką nepastovumą ir pakrikimą. Vien Jungtinėms Amerikos Valstybėms 1929—33 metų ekonominė krizė atsiėjo 300 milijardų dolerių produkcijos nuostolių. Dėl krizės pramonės gamyba visame kapitalistiniame pasaulyje sumažėjo 44 procentais: geso aukštakrosnės ir martenai, sustodavo gamyklos ir fabrikai, smuko darbo užmokestis, dvidešimt penki milijonai bedarbių klajojo kapitalistinių miestų gatvėmis, ieškodami darbo ir duonos. Buvo mažinami pasėlių plotai, nusigyveno milijonai fermerių. Kalnai maisto produktų buvo barbariškai naikinami, deginami, skandinami jūroje tuo metu, kai darbo žmonės mirė badu. Išryškėjo visos kapitalizmo piktžaizdės bei ydos, ir susvyravo jo pagrindiniai pamatai. Sėkminga socialistinės ekonomikos statyba TSR Sąjungoje, iš vienos pusės, ir griaunanti ekonominė krizė kapitalistinėse šalyse, iš antrosios, neišvengiamai priminė istorinį kapitalizmo pasmerktumą. Skatinami klasinės neapykantos socializmo šaliai, būgštaudami audringo industrinio Tarybų Sąjungos vystymosi sėkmingai įvykdžius pirmojo penkmečio planą, tarptautiniai imperialistiniai sluoksniai ir visų pirma Amerikos ir Anglijos monopolistai ėmė aktyviai remti ir ginkluoti vokiečių fašizmą, laikydami fašizmą, pasak vieno reakcinio Anglijos laikraščio, „patikimu Europos sargu nuo komunistinio pavojaus“. 8. Nepaprastai sunkus uždavinys po to, kai darbininkų klasė iškovojo politinę valdžią, buvo įgyvendinti socialistinį žemės ūkio pertvarkymą. Šis pertvarkymas vyko pavienių valstiečių ūkių kooperavimo linija ir stambių tarybinių ūkių organizavimo linija. Reikalas lietė pagrindinį perversmą daugiaamžėje ekonominėje sanklodoje, milijoninių valstietijos masių, buityje, sąmonėje. Komunistų partija įveikė visus sunkumus, susijusius su valstiečių ūkių kooperavimo uždavinio išsprendimu. Partija įtikino valstietijos mases, kad vienintelis kelias į pasiturimą ir kultūringą gyvenimą yra kolektyvinis ūkininkavimas, remiantis žemdirbystės mechanizavimu. Įnirtingas buožių pasipriešinimas kolūkiniam judėjimui, jų mėginimai organizuoti antitarybinius sukilimus, išplėsti kruviną terorą prieš kolūkinius aktyvistus, partinius ir tarybinius darbuotojus iškėlė Tarybų valstybei būtinumą likviduoti buožes kaip klasę, atimti iš buožių gamybos įrankius bei priemones ir perduoti jų žemę ir inventorių kolūkiams. Kolūkinė santvarka nugalėjo visoje šalyje. Tarybinė valstietija — gausingiausią gyventojų dalis — negrįžtamai stojo į socializmo kelią. Kolūkinės santvarkos pergalė reiškė, kad žemės ūkyje — plačiausioje šalies ūkio srityje, kur iki tol vyravo privati gamybos priemonių nuo savybė, įsigalėjo visuomeninė, socialistinė nuosavybė, atsirado nauji, socialistiniai gamybiniai santykiai. Visu paskesniu vystymusi kolūkinė santvarka įrodė savo pranašumą palyginti su smulkiu, išskaidytu pavieniu valstiečių ūkiu. Tais pačiais metais, kai vyko išplėstinis socialistinis puolimas visu frontu, šalyje buvo sėkmingai įgyvendinta kultūrinė revoliucija. Šalį padengė platus mokyklų, kultūros-švietimo įstaigų, aukštųjų mokyklų tinklas. Buvo įvestas visuotinis privalomasis pradinis mokslas TSRS tautybių kalbomis. Pakilo bendras darbo žmonių kultūrinis lygis. Taip istorinis TSRS patyrimas patvirtino V. I. Lenino numatymą, kad, tik iškovojęs politinę valdžią, proletariatas sudarys reikalingas prielaidas sparčiam visos liaudies kultūriniam pakilimui. 9. Socializmo pastatymas yra mūsų liaudžiai svarbiausia Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos išdava. Socializmo pergalė pakeitė šalies vaizdą, pakeitė jos ekonomiką, jos kultūrą ir buitį, sukūrė naujus santykius tarp klasių ir nacijų. Panaikinus privačią gamybos bei mainų priemonių nuosavybę ir įtvirtinus visuomeninę, socialistinę nuosavybę, buvo visiškai panaikintas vieno žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, ir pašalintos priežastys, kurios ji sukelia. Pirmą kartą po daugelio tūkstančių metų materialinių gėrybių gamintojai, darbo žmonės, gavo galimybę dirbti ne veltėdžiams-išnaudotojams, o sau, savo socialistinei visuomenei. Po daugelio amžių, kai išnaudotojų mažuma laikė pavergusi tautų daugumą ekonominiu, socialiniu ir nacionaliniu atžvilgiu, gyvenimo viešpačiu tapo darbas ir darbo žmonės — darbininkai, valstiečiai ir liaudies inteligentija. Tarybinė darbininkų klasė žymiai išaugo skaičiaus atžvilgiu, pakilo jos kultūrinis lygis ir gamybinė techninė kvalifikacija. Iš klasės, neturėjusios gamybos priemonių ir priverstos pardavinėti savo dirbančias rankas išnaudotojams, TSRS darbininkų klasė pavirto visai nauja klase, kuri valdo, kartu su visa liaudimi, gamybos priemones ir dirba socialistinėse įmonėse. Tarybinė darbo valstietija nustojo būti smulkių privačių savininkų klase; ji pavirto kolūkine valstietija, kurios gerovės pagrindas — kolektyvinis darbas ir kolektyvinė nuosavybė. Susidarė ir išaugo nauja, tarybinė inteligentija, kilusi iš darbininkų ir valstiečių tarpo, glaudžiai susijusi su liaudimi, giliai suprantanti pagrindinius liaudies interesus ir ištikimai jai tarnaujanti. Pasikeitus visuomenės klasinei struktūrai, sustiprėjo darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, susidarė neregėta istorijoje moralinė-politinė liaudies vienybė. Pirmą kartą istorijoje atsirado nauja visuomenė, kuri nėra suskaldyta į priešiškas klases, o sujungta pagrindinių interesų vieningumo ir bendro tikslo. Moralinė-politinė liaudies vienybė tapo ypatingai stipria varomąja socialistinės visuomenės vystymosi jėga. Socialistinės statybos metu buvo išspręstas istorinis uždavinys — likviduotas iš carizmo laikų paveldėtas ekonominis ir kultūrinis visų TSR Sąjungoje gyvenančių tautų atsilikimas. Tautos, anksčiau neturėjusios jokių teisių, kapitalizmo pasmerktos išmirti, ištiesė pečius, pabudo naujam gyvenimui. Buržuazinės nacijos pasikeitė į socialistines nacijas, tarp kurių įsigalėjo tvirta draugystė ir broliškas bendradarbiavimas. Visose sąjunginėse respublikose sukurta šiuolaikinė pramonė, išaugo nacionaliniai darbininkų klasės ir inteligentijos kadrai, susidarė nauja, nacionalinė savo forma, socialistinė savo turiniu kultūra. Nacionalinio klausimo išsprendimas TSR Sąjungoje išsklaidė kaip dūmus daugiaamžį kolonizatorių melą apie „nepilnavertes“ tautas ir nenuginčijamai parodė, kad savarankiška istorinė kūryba nėra tik „išrinktųjų“ nacijų nuosavybė, o prieinama visoms tautoms, nepriklausomai nuo odos spalvos, nacionalinių ir rasinių skirtingumų. Reikia tik atverti erdvę tautų kūrybinėms jėgoms pasireikšti, kaip tai padarė TSR Sąjungoje Spalio socialistinė revoliucija. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija yra pirmoji istorijoje revoliucija, kuri davė darbo žmonėms ne tik politines ir ekonomines teises, bet ir materialines gėrybes. Ji neapsiribojo tuo, kad užtikrino laisvę darbo žmonėms, darbininkams ir valstiečiams, bet ir sudarė sąlygas nenukrypstamai kilti ne kažkokios vienos klasės arba dalies gyventojų, o visų miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygiui. Socializmo pergalė sukėlė nuolatinį liaudies masių materialinės gerovės kilimą. Išnyko nedarbas ir darbo žmonių baimė dėl rytojaus. Socialistinė valstybė ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino realią piliečių teise į darbą, mokslą, poilsį, aprūpinimą senatvėje. Socialistinė santvarka ne tik išvadavo moterį, užtikrino jai visiškai lygias teises politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėjant jaunąją kartą, — ji aukštai pakėlė moters-motinos orumą. Ji iš pagrindų pakeitė jaunimo padėti, atvėrė visų tautybių jaunimui platų kelią įsisavinti žinias, įsigyti gamybinę kvalifikaciją, kelią į kūrybinį darbą, į drąsius užmojus ir žygdarbius. Buržuazijos ideologai puoselėjo viltį, kad socializmo statyba nepavyks dėl „amžinos“ žmogaus prigimties, nes jis esąs pačia savo esme individualistas, kolektyvinių gyvenimo formų priešas. Buržuazija ir jos filosofai neigė galimybę sukurti naują, socialistinę moralę, kurios pagrindas — laisvų nuo išnaudojimo žmonių bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba. Reali tikrovė sugriovė šiuos piktus senosios santvarkos gynėjų prasimanymus. Įvykdžiusi didingą perversmą žmonių visuomeninėje buityje, socialistinė revoliucija dėsningai sukėlė ir giliausią pakitimą jų sąmonėje, moralėje, jų santykiuose su visuomene, vieno su kitu. Vienas iš svarbiausių tarybinio žmogaus naujo dvasinio veido pasireiškimų yra tarybinis patriotizmas, socialistinė pažiūra į darbą, į visuomeninę nuosavybę. Nauja pažiūra į darbą, į visuomenę sukėlė tokį neregėtą senajame pasaulyje reiškinį, kaip socialistinis lenktyniavimas, kuriuo siekiama gausinti visuomeninį turtą, didinti darbo našumą. Socialistinio lenktyniavimo atsiradimas reiškia nepaprastai didelį perversmą žmonijos istorijoje: darbas, kuri daug tūkstančių metų žmonės laikė sunkia ir gėdinga našta, tapo garbės reikalu, teigiančiu žmogaus orumą. Taikią socialistinę statybą TSR Sąjungoje nutraukė klastingas karinis užpuolimas, kurį įvykdė fašistinė Vokietija, pasirėmusi beveik visos okupuotos Europos kariniu potencialu, Karas atnešė mūsų liaudžiai nesuskaičiuojamas nelaimes, bet tuo pačiu metu jis patvirtino sukurtos TSR Sąjungoje naujos, socialistinės visuomenės tvirtumą ir nenugalimumą, neįveikiamą socializmo pagimdyto ir Komunistų partijos išauklėto naujo žmogaus dvasios jėgą. III. Didvyriškas tarybinės liaudies žygdarbis Didžiajame Tėvynės kare 10. Antrąjį pasaulinį karą sukėlė vokiškasis fašizmas, bet jis buvo tik nuožmiausias ir plėšikiškiausias būrys pasaulinio imperializmo, kuriam kaip visuomeninei sistemai ištisai tenka atsakomybė už dešimčių milijonų žmonių žuvimą kare, už nesuskaičiuojamas šimtų milijonų darbo žmonių kančias, jų ašaras ir kraują, už milžiniškų, daugelio kartų darbu sukurtų materialinių ir kultūrinių vertybių sugriovimą. Būtent JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai, nepaisydami savo, tautų nacionalinių interesų, išeikvojo daug milijardų dolerių, kad padėtų Vokietijos monopolistams išauginti hitlerizmą, apginkluoti fašistines gaujas. Būtent jie skatino hitlerinius agresorius, pretendavusius į Austriją ir Čekoslovakiją, stumdami juos vis arčiau prie Tarybų Sąjungos sienų, atmesdami visus Tarybų Sąjungos pasiūlymus susivienijus atremti fašistinius grobikus. Net tada, kai paaiškėjo, kad hitlerinės gaujos yra mirtina grėsmė visų tautų laisvei ir nepriklausomybei, nes dar prieš užpuldama Tarybų Sąjungą, hitlerinė Vokietija pavergė 11 Europos šalių, jų tarpe Prancūziją, kurios armija savo laiku buvo laikoma stipriausia Europoje, kai visiško sutriuškinimo grėsmė iškilo Anglijai, net tada imperialistai nenustojo vilčių pataisysią savo reikalus užpultos Tarybų Sąjungos sąskaita. JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai tikėjosi, kad naikinamajame kare jų vokiškieji konkurentai bus susilpninti, Tarybų Sąjunga bus sunaikinta arba visai nusilpninta, ir jie padiktuos taikos sąlygas ir nugalėtojui, ir nugalėtajam. Bet tikrovėje išėjo kitaip. Didysis Tėvynės karas parodė gilų mūsų partijos įžvalgumą. Ji laiku ėmėsi spartinti socialistinio šalies pertvarkymo tempą. Kaip tik todėl, kad, partijai vadovaujant, per neregėtai trumpą laiką buvo įgyvendinti šalies industrializavimas, žemės ūkio kolektyvizavimas, kultūrinė revoliucija, Tarybų Sąjunga pasirodė pajėgi atremti fašistinės Vokietijos ir jos sąjungininkų puolimą. Partijos šaukiama, tarybinė liaudis pakilo į Didįjį Tėvynės karą ir savo didvyriška kova sugriovė visus hitlerinių grobikų, ir jų įkvėpėjų planus bei apskaičiavimus, Tėvynės karas buvo sunkiausias ir žiauriausias iš visų karų, kuriuos kada nors pergyveno mūsų Tėvynė. Ypač rūstūs išmėginimai teko tarybinei liaudžiai karo pradžioje, kai iki dantų ginkluota, turinti dvejų metų karo patyrimą, besiremianti beveik visos Europos ekonomika, hitlerinė armija drauge su savo sąjungininkais netikėtai užpuolė mūsų šalį ir, pasinaudodama laikinais pranašumais, privertė mūsų kariuomenę vesti sunkius atsitraukimo mūšius. Priešo armijos prasiveržė į gyvybiškai svarbius šalies centrus. Ties mūsų Tėvyne pakibo mirtinas pavojus. Tačiau sunkūs išmėginimai nepalaužė tarybinių ginkluotųjų pajėgų kovos dvasios, nepajudino mūsų liaudies tvirtumo ir jos beribio tikėjimo savo teisingo reikalo pergale. Liaudies pastangomis, Lenino partijos vadovaujama, šalis buvo paversta vieninga karo stovykla. Priešo užnugaryje išsiplėtė galingas partizaninis tarybinių patriotų judėjimas. Jau pirmuose įnirtinguose mūšiuose tarybinė kariuomenė sužlugdė hitlerininkų „žaibiško“ karo planą ir padarė fašistinėms armijoms sunkių nuostolių. Hitlerinės kariuomenės sutriuškinimas prie Maskvos 1941 metų gruodžio mėnesį buvo pirmas stambus fašistinių armijų pralaimėjimas antrajame pasauliniame kare. Po metu didžiųjų Stalingrado kautynių ugnyje žmonija išvydo brėkštančią pergalės prieš fašizmą aušrą. Visų šalių, kurias buvo pavergę hitlerininkas arba kurioms buvo iškilusi pavergimo grėsmė, tautos su didžia viltimi žiūrėjo į didvyrišką tarybinės liaudies ir jos ginkluotųjų pajėgų kovą. Jos laikė Tarybų Sąjungą lemiama jėga, galinčia sustabdyti ir sutriuškinti fašistines gaujas, išvaduoti žmoniją nuo rudojo maro ir išgelbėti pasaulio civilizaciją. JAV ir Anglija sudarė su mūsų šalimi susitarimus dėl bendrų veiksmų kare prieš Vokietiją. Jos, visų pirma, įsipareigojo dar 1942 metais atidaryti prieš vokiečių fašistinę kariuomenę antrąjį frontą Vakarų Europoje. Jeigu šie įsipareigojimai būtų buvę įvykdyti, tai karas būtų pasibaigęs žymiai greičiau, būtų buvę išsaugota milijonai gyvybių ir didžiulės materialinės bei kultūrinės vertybės. Tačiau, nesekdamos Tarybų Sąjunga, kuri sunkiausiomis sąlygomis darė visa, ką galėjo sąjungininkų veiksmams palengvinti ir pergalei pagreitinti, JAV ir Anglijos vyriausybės visokiomis priedangomis vilkino antrojo fronto atidarymą. Tarybinė liaudis, jos ginkluotosios pajėgos, jos partizanai, veikę priešo užnugaryje, pakėlė ant savo pečių visą pagrindinę kovos prieš hitlerines gaujas naštą. Nematyto masto kautynėse, išsiplėtusiose nuo Barenco iki Juodosios jūros, Tarybinė Armija išsekino priešą ir po mūšio prie Bielgorodo ir Kursko 1943 metų vasarą ėmė vyti fašistines armijas iš savo žemės į Vakarus, triuškindama priešo gyvąją jėgą ir techniką galingais smūgiais. Kai paaiškėjo, kad Tarybinė Armija ir pati viena gali sutriuškinti fašistinę Vokietiją ir atnešti laisvę pavergtosioms Europos tautoms, JAV ir Anglija 1944 metų birželio mėnesį išlaipino savo kariuomenę Prancūzijoje. Tačiau ir po to Amerikos bei Anglijos imperialistai buvo labiau susirūpinę ne puolimu prieš Vokietiją iš Vakarų, o prasiskverbimu į Balkanus, kur Jugoslavijos ir kitų Balkanų šalių tautos, remdamosi tarybinių ginkluotųjų pajėgų pergalėmis, sėkmingai kovojo prieš fašistus ir jų talkininkus. Dėl tokios mūsų sąjungininkų taktikos vokiečių karinė vadovybė, neatitraukdama kariuomenės iš Tarybinio fronto, sugebėjo 1944 metų gruodžio pabaigoje palyginti silpnomis pajėgomis pralaužti anglų-amerikiečių frontą Ardėnų rajone ir sudaryti jų kariuomenei sutriuškinimo grėsmę. Tuo metu Anglijos ministras pirmininkas U. Čerčilis kreipėsi į Tarybinės vyriausybės vadovą J. V. Staliną nerimo kupinu laišku, kuriame prašė sunkiai anglų-amerikiečių kariuomenės padėčiai palengvinti pradėti naują puolimą Tarybų Sąjungos—Vokietijos fronte. Nors Tarybinė Armija buvo visai neseniai baigusi didelį žiemos puolimą, o fronte buvo nepaprastai nepalankus oras, J. V. Stalinas jau sekančią dieną, 1945 m. sausio 7 d., pranešė, kad, atsižvelgdama į sąjungininkų padėti Vakarų fronte, Vyriausioji Kariuomenės Vadovybė nutarė paspartintu tempu baigti ruoštis ir, nepaisydama oro, pradėti plačius puolamuosius veiksmus prieš vokiečius visame Centriniame fronte ne vėliau kaip antrojoje sausio pusėje. Jau po savaitės tarybinė kariuomenė pradėjo puolimą nuo Karpatų iki Baltijos jūros ir privertė vokiečių karinę vadovybę atitraukti dalį kariuomenės iš Vakarų savo Rytų frontui išgelbėti nuo sutriuškinimo. 1945 metų vasario 23 d. U. Čerčilis rašė J. V. Stalinui: „Raudonoji Armija švenčia savo dvidešimtseptintąsias metines su triumfu, kuris sukėlė beribį jos sąjungininkų susižavėjimą ir kuris nulėmė vokiškojo militarizmo likimą. Būsimosios kartos pripažins savo skolą Raudonajai Armijai taip pat besąlygiškai, kaip kad darome mes, išgyvenę iki to, kad būtume šių didingųjų pergalių liudininkai“. Amerikiečių bei anglų kareiviai ir šių šalių tautos susižavėję sekė paskutinį lemiamą Tarybinės Armijos puolimą, kuris kartu su JAV ir Anglijos kariuomenės veiksmais privertė fašistinę Vokietiją besąlygiškai kapituliuoti. Bendromis sąjungininkų pastangomis netrukus buvo sutriuškintos ir imperialistinės Japonijos ginkluotosios pajėgos. Didžiulį indėlį į pergalę prieš imperialistinę Japonija įnešė didvyriškoji kinų tauta, kuri kovėsi ilgus metus prieš ją užpuolusius japoniškuosius agresorius. Kirsdamos 1945 metų rugpiūčio mėnesį triuškinantį smūgį rinktinei imperialistinės Japonijos kariuomenei, sutelktai šiaurės rytų Kinijoje, Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos atliko savo internacionalinę pareigą ir sutvirtino savo krauju neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Kinijos tautų sąjungą. 11. Neregėtą žygdarbi įvykdė Didžiojo Tėvynės karo metais tarybiniai darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija. Sudėtingomis ir sunkiomis karo laiko sąlygomis jie atliko milžinišką darbą, kariškai pertvarkydami liaudis ūkį, evakuodami pramonės įmones iš pafrontės ruožo į gilų užnugarį, organizuodami masinę tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių ir kitų rūšių ginkluotės gamybą, aprūpindami frontą šaudmenimis, apranga. Tėvynės karo metais tarybinė liaudis pasirodė esanti tikrai didvyriška liaudimi. Mūsų šalies darbo žmonės buvo apimti vieningo siekimo: „Viskas frontui, viskas pergalei!“ Milžiniškame kariniame susirėmime su fašistinės agresijos jėgomis nugalėjo tarybinė visuomeninė ir valstybinė santvarka, pagimdyta Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, nugalėjo pažangiausia pasaulyje socialistinė ideologija. Karo metais vėl ryškiai pasireiškė tarybinės santvarkos pranašumai palyginti su kapitalistine, Socialistinė ūkio sistema, tarybinės visuomenės, pagrįstos neišardoma darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, moralinė-politinė vienybė, TSRS tautų draugystė suteikė Tarybų Sąjungai neįveikiamus jėgos šaltinius. Pergalės prieš fašistinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją įkvėpėjas ir organizatorius buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partija. Partija nusiuntė į frontą milijonus geriausių savo sūnų. Jie įkvėpė tarybinius karius savo pasiaukojamu karinės pareigos vykdymu, buvo karinių dalių ir junginių siela. Komunistų autoritetas nepaprastai pakilo. Tarybinės Armijos kariai laikė didele garbe eiti į mūšį būdami partijos nariai. Nepaisant didelių nuostolių fronte, partijos eilės karo laiku išaugo 1 milijonu 600 tūkstančių žmonių. Per visą karą partija aiškino jo teisingą pobūdį ir kilnius tikslus, vienijo ir vairavo visos liaudies pastangas. Komunistų partijos, jos Centro Komiteto vadovavimo dėka tarybinė liaudis pabaigė karą nugalėtoja. 12. Žmonija niekuomet nepamirš didžiojo tarybinės liaudies ir jos Ginkluotųjų Pajėgų karinio ir darbo žygio Tėvynės kare — kare prieš fašizmą. Tarybinės Ginkluotosios Pajėgos garbingai įvykdė savo išvaduojančią misiją, išgelbėdamos daugelio šalių tautas nuo fašistinio pavergimo. Pergalingas tarybinės kariuomenės puolimas susiliejo su plačiu hitlerinės Vokietijos okupuotų šalių tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Kartu su tarybine kariuomene atkakliai kovojo prieš vokiečių fašistinius grobikus Čekoslovakijos ir Lenkijos korpusai, Jugoslavijos ir Albanijos partizanų kariuomenė, o vėliau taip pat Rumunijos ir Bulgarijos divizijos. Jų kovinė sandrauga sutvirtinta krauju, bendrai pralietu bendroje kovoje. Žymų indėlį į fašistinės Vokietijos sutriuškinimą įnešė Prancūzijos, Anglijos, JAV ir kitų antihitlerinės koalicijos šalių tautos.


Vakar Lietuvos atstovybėje Maskvoje prasidėjo Lietuvos ir Rusijos derybų delegacijų narių ir ekspertų susitikimas. Lietuvos reikalų patikėtinis Maskvoje E.Bičkauskas BNS korespondentui pasakė, kad tai yra paruošiamasis darbo susitikimas prieš rugsėjo aštuntą dieną numatytą V.Landsbergio ir B.Jelcino susitikimą. Lietuvos atstovams vadovauja Parlamento pirmininko pavaduotojas Č.Stankevičius, Rusijos - pasiuntinys V.Isakovas. Kaip BNS korespondentui pasakė delegacijos narys S.Pečeliūnas, svarstomi dokumentai, susiję su Rusijos kariuomenės išvedimu. Pasak jo, V.Landsbergio ir B.Jelcino susitikimui bus parengti vienas arba du dokumentai dėl armijos išvedimo. E.Bičkauskas buvo konkretesnis ir pasakė, kad rengiamas kariuomenės išvedimo grafikas bei susitarimas dėl bendrųjų armijos išvedimo sąlygų.


(Mūsų Ženevos korespondento). Lenkai prieš Ženevos posėdžius, ypatingai prancūzų ir dalinai šveicarų spaudoj, pavedė stiprią propogandą, kad Lenkija yra persiėmusi taikos dvasia, kad ji Lietuvos atžvilgiu yra parodžius daug taikingumo ir „anioliško kantrumo“, pasak Henri Genevois iš Pax (birželio 1 d.). Lenkija esanti, girdi, katino rolėj, kuris gali pelę suėsti, bet jos neliečia. Aš nepasakysiu, kad palyginimas būtų perdaug vykęs, nes vargu rasis toks rainas katinėlis, kuris, galėdamas peliukės paragauti, nuo jos atsisakytų, o ypatingai dar toks katinas, kaip Lenkija, kuris yra papratęs, peles ryti“. Lenkai net gyrėsi, kad jie rengia p. Voldemarui Ženevoj „pirtį“. Reikia galop pasakyti, anot La Pax. — Halte! Per Tautų Sąjungos Tarybos posėdžius lenkai savo akciją perkėlė į Ženevos spaudą. Jau J. B. (Journal de Genève birželio 4 d.), rašydamas apie Lenkijos Lietuvos santykius po Karaliaučiaus, Kauno, Varšuvos ir Berlyno derybų, pasakė, kad lenkai yra padarę didelę taktikos klaidą, perdaug afišuodami Lietuvos atžvilgiu savo taikingumą, kuriuo Lietuvoj niekas nenori tikėti. Autorius davė labai teisingą pastabą, kad Vilniaus problema yra ankštai surišta su Lietuvos valstybės koncepcija. Tai esanti problema daugiau psichologinė nei juridinė ar politinė, nes Lietuvos gyventojai neįsivaizduoją ir pačios Lietuvos be Vilniaus. Paskaitę labai objektyvias p. J. B. pastabas, reikia manyti, kad lenkai perėjo į ofenzyvą ir panaudojo stipria presija, (o būdų tokiai presijai yra įvairių!), nes Ženevos spauda pradėjo labai nepalankiai rašyti apie Lietuvą. P. Wiliam Martin iš „Journal de Génève“ net perėjo paprastojo padorumo ribas. Jis straipsny „Au pied du mur“ smarkiai puola prof. Voldemarą, kad jis nevykdąs Tautų Sąjungos Tarybos nutarimo. Lietuvos ministeris pirmininkas, anot p. Martin, „tedidina prisikabinimus“ (chicanes) iš Londono siunčia telegramą Kaunan, kad ten paskelbus naują konstituciją, kurios 5 straipsnis sako: „Lietuvos sostinė – Vilnius. Kiturji gali būti perkeltą laikinai tam tikru jstatymu“. „Taip p. Voldemaras veikdamas arba norėjo sudaryti įspūdžio, kad jis yra slaptai susitaręs su anglų vyriausybe arba save drąsins šios autoritetu“, – sako autorius. Jis atmena, kad maršalo Pilsudskio kantrumas gali pasibaigti. Lietuva esą negalima pasitikėti, nes ji, žinodama, kad lenkiškas Vilnius – tarptautiniais aktais atiduotas Lenkijai, vis tiek visur sėja nesantaiką. „Tautu Sąjungos yra uždavinys ginti mažas tautas prieš didžiųjų arbitralumą, bet jos yra pareiga ginti ir didesnes valstybes nuo mažųjų akiplėšiškumo. Jeigu nebūtų Tautų Sąjungos, Lietuva niekada nedristų provokuoti valstybę, kuri yra penkiolika kartų didesnė. Tautų Sąjunga negali būti širma, už kurios p. Voldemaras užlindęs galėtų daryti visa, ką tiktai norėtų. Yra būtino reikalo, kad Taryba rastų būdą jam priminti laikytis duoto žodžio ir tarptautinio padorumo“, – pyškina išsikarščiavęs lenkų advokatas. Panašiai p. Marcel Ray išdrožia „Le Genevois“ (birželio 5 d.), pranašaudamas, kad p. Voldemarui teks prie Tautų Sąjungos Tarybos stalo išklausyti daugybę nemalonunų. Laikraštis daugiausia šaukiasi Chamberlaino, kad tas griežčiau elgtųsi su Lietuva, išrodydamas, kad Tautų Sajungos Tarybos procedūra „negali tarnauti tam, kad maža tautelė laikytų įtemptoj padėty vieną iš Europos kampų ir būtų pačios Ženevos tam elgesy drąsinama“. Vienu žodžiu, lenkų viskas padaryta, kad apkaltintų lietuvius ir juos nužeminus Ženevos areopago akyse. „Le Temps“ (birželio 5 d.), matyt nujausdamas, kad per šią sesiją lenkai daug ko nelaimės, pranašauja, kad „lenkai rezervuoja sau teisę per Tautų Sąjungos plenumą rugsėjo mėn. konstatuoti Lietuvos blogą valią“. Mums gi privačiai iš kai kurių lenkų teko girdėti toks pareiškimas: „Užtenka garsinti Lietuvaą mes pakankamai ją išreklamavom, mes išleidom daug pinigų įvairioms konferencijoms ir jeigu Tautų Sąjunga šioj sesijoj neduos mums satisfakcijos, mes keisim taktiką…“ Tuo metu, kada p. Voldemaras ramiai vaikštinėja Lemano pakrantėse, p. Zaleskis, atsivežęs visus savo departamentų direktorius, nervinas, mezga intrigas, kaip privertus lietuvių tautą išsižadėti savo sostinės. Ponai Holówko, Sumlakovskis, Tarnovskis, Sokalis siuva Ženevoj iš vienos vietos į kitą, o rezultatai bergždi. Paskalio yra pasakyta, kad smurtas negali paslėpti tiesos, o vien padeda ją aikštėn iškelti. Želigovskio aktas visur persekioja ponus lenkus. Taip bus tol, kol skriauda, lietuvių tautai padaryta, nebus atitaisyta ir Vilnius grąžintas. Lenkų protestas dėl Vilniaus paskelbimo sostinė negali mums išrodyti juokingas. Lenkai taip mėgsta nurodinėti į 1772 metų sienas. O tuo metu kaip tik Vilnius ir Gardinas Lietuvai priklausė; Cersono linija, Hymanso projektas, Suvalkų sutartis, Maskvos, Spa konferencija vis tai palieka Vilnių Lietuvos pusėje. Lenkai įkibo į Ambasadorių Konferencijos aktą, kuris kaip vienas prancūzų profesorius išsireiškė buvo neišsimiegojusių žmonių darbas!


Varginga vengrų pabėgėlių padėtis Vokietijos Federatyvinėje respablikoje

Laikraštis „Noje RainCaitung” praneša apie sunkią Liubeko miesto stovykloje laiko mų vengrų pabėgėlių padėtį. Kovo 6 d. vengrų pabėgėliai, protestuodami prieš blogą maistą ir menką jų darbo apmokėjimą, paskelbė bado streiką. Pabėgėliai pareiškia, kad jie naudojami įvairiems sunkiems darbams ir jiems apmokama žymiai blogiau, negu Vakarų Vokietijos pagalbiniams darbininkams.


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Kokių tik gudrybių vakar nesigriebė kolonijinių valstybių atstovai, kad neleistų įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos dienotvarkę klausimo apie padėtį Pietų Rodezijoje. Tačiau šios gudrybės gėdingai žlugo. 62 balsais (socialistinės ir Afrikos—Azijos šalys) prieš 26 (kolonijinės valstybės, taip pat Austrija, Suomija, Švedija, Salvadoras ir Honduras), penkiolikai susilaikius (daugiausia Lotynų Amerikos šalys). SNO Generalinės Asamblėjos 16-sios sesijos delegatai nutarė svarstyti nepaprasta tvarka padėtį Pietų Rodezijoje šioje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje. Kaip žinoma, visos Anglijos vykdomos „reformos” Rodezijos ir Niasalendo federacijoje, į kurią įeina Pietų Rodezija, apsiriboja tuo, kad imamasi priemonių baltųjų persikelėlių valdžiai stiprinti šalyje. Šiuo tikslu Anglijos vyriausybė paruošė ir primetė Pietų Rodezijos vietiniams gyventojams konstituciją”. Kokia tai konstitucija, galima matyti kad ir iš to, jog maždaug iš trijų milijonų vietinių Pietų Rodezijos gyventojų balso teisę turės mažiau kaip du tūkstančiai žmonių, kai tuo tarpu europiečių kilmės rinkėjų yra daugiau kaip 70 tūkstančių. Suprantama, kad vietiniai Pietų Rodezijos gyventojai nenori taikstytis su tokia padėtimi ir ryžtingai reikalauja teisės patiems spręsti savo likimą, o kolonijinė valdžia į tai atsako policiniu teroru ir vis didesniu rasiniu diskriminavimu. Bijodama naujų demaskavimo faktų, Anglijos vyriausybė davė instrukcijas savo atstovui prie Suvienytųjų Nacijų Organizacijos padaryti viską, kad į SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos dienotvarkę nebūtų įtrauktas klausimas dėl padėties Pietų Rodezijoje. Čia Anglijos atstovą aktyviai rėmė JAV delegatas Stivensonas. Jis mėgino įtikinti specialaus komiteto, vykdančio deklaraciją dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, narius ir Asamblėjos delegatus, kad „dabar ne laikas” svarstyti klausimą dėl padėties Piety Rodezijoje… SNO Generalinės Asamblėjos 16-osios sesijos delegatai pradės svarstyti padėties Pietų Rodezijoje klausimą ketvirtadienį, birželio 14 d. Klausimas dėl Belgijos „globojamosios” Ruandos-Urundžio teritorijos ateities bus svarstomas po to, kai SNO Globos klausimų komitetas išnagrinės SNO komisijos pranešimą padėties Ruandoje-Urundyje klausimu.


KAIRAS, birželio 12 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraštis „Al-Gumhuria”, Egipto vyriausybinė geologijos ekspedicija Arabijos dykumos pietryčiuose (netoli Raudonosios jūros) aptiko dideles geležies rūdos atsargas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Socialdemokratų savaitraščio „Forverts” paskutiniame numeryje išspausdintas VSDP valdybos nario, bundestago socialdemokratų frakcijos pirmininko pavaduotojo Frico Erlerio straipsnis, kuriame nurodomas atominio ginklavimosi varžybų pavojingumas ir pabrėžiama, kad reikia ateinančiais 1958 metais susitarti dėl nusiginklavimo, įskaitant atominį ginklą. Šiame straipsnyje ypatingas dėmesys atkreipiamas į pavojų, kurį sukelia planai apginkluoti Vakarų Vokietijos armiją atominiu ginklu ir dislokuoti VFR teritorijoje raketinį ginklą. Erleris pabrėžia, kad ypatingą pavojų vokiečių tautai sukelia planai dislokuoti Vakarų Vokietijos teritorijoje atominį ir raketinį ginklą. Jis rašo, kad tas, kas, užuot apsvarstęs pasiūlymus sumažinti įtempimą Europoje sudarant zoną, laisvą nuo atominio ginklo, ir iš tos zonos išvedant užsienio kariuomenę, „dislokuoja federatyvinės respublikos teritorijoje bazes vidutinio ir tolimo veikimo spindulio raketoms ir įtraukia mus į atominio ginklavimosi varžybas, tas tik labiau sutvirtins Vokietijos suskilimą…”


Disidentai nesistengia atrodyti didvyriai

Vakar Prezidentas Valdas Adamkus įteikė ordinus žymiausiems kovotojams prieš sovietinę okupaciją. “Jūs buvote ta visuomenės dalis, kuri atsisakė asmeniškos ramybės ir išdrįso okupantui į akis pasakyti, kad jis - okupantas, šmeižikui - kad jis šmeižikas, kolaborantui - kad jis kolaborantas. Aukos už šį tiesos sakymą - paaukota sveikata, sulaužyti likimai, - sakė V.Adamkus disidentams, sukviestiems į Prezidentūrą. - Istorija įtvirtins tikrąją tiesą. Bet jau ir šiandien neginčijamai aišku, kad jūs - koneveikiami ir šmeižiami, persekiojami ir kankinami - išlikote tiesos kariais. Jūsų dėka Lietuva nebuvo bebalsė ir beveiksmė totalitarinio režimo siautėjimo metais”. Prezidentas pareiškė, kad lenkia galvą prieš kiekvieną kovotoją, ir pakvietė disidentus būti pavyzdžiais ir tautai, ir pačiam Prezidentui, kaip reikia tėvynę mylėti ir aukotis. (Nukelta į 2 p.) Lina Pečeliūnienė Atkelta iš 1 p. Prezidento dekretu už narsą, pasiaukojimą ir ištvermę, kovojant dėl Tautos laisvės bei ginant žmogaus teises okupuotoje Lietuvoje, rugpjūčio 23-iosios - Juodojo kaspino dienos proga Vyčio Kryžiaus ordinais apdovanoti šie asmenys: 2-ojo laipsnio ordinu: Jonas Boruta, Bronius Laurinavičius (po mirties), Felicija Nijolė Sadūnaitė, Juozas Zdebskis (po mirties); 3-iojo laipsnio ordinu: Petras Cidzikas, Robertas Grigas, Jonas Kauneckas, Vladas Lapienis, Alfonsas Svarinskas, Antanas Terleckas; 4-ojo laipsnio ordinu: Jadvyga Bieliauskienė, Vytautas Bogušis, Jonas Petkevičius, Jonas Protusevičius, Romualdas Ragaišis, Julius Sasnauskas, Jonas Volungevičius; 5-ojo laipsnio ordinu: Algirdas Masiulionis, Danutė Keršiūtė-Pečeliūnienė, Genovaitė Šakalienė, Andrius Tučkus. Išsilaisvinimo pradžia - 1987-ųjų mitingas Kalbėdami su žurnalistais disidentai nesistengė atrodyti didvyriai. Kai Nijolei Sadūnaitei priminėm, kad mitingą prie A. Mickevičiaus paminklo įprasta vadinti jos vardu, ji nesutiko su tokia garbe. “Vyrai jį organizavo, ne aš. Matyt, Antanas (Terleckas - red.) buvo pagrindinis. Bet kai man pasiūlė pasirašyti kvietimą - su didžiausiu malonumu sutikau. N.Sadūnaitė sakė, kad ji tik pirmoji pradėjo kalbėti tame mitinge: “Pamačiau, kad prisirinkę kagėbistai su mikrofonais šnekina senas močiutes, o jos nemoka paaiškinti, kas čia vyksta. Maniau, padarys tragikomediją, sakys, kad organziatoriai movė į krūmus, o kiti susirinkę nežino, ko atėję. Todėl ir pradėjau mitingą. Spontaniškai. Buvau nesiruošusi. Vyrai nenorėjo kalbėti. Mus visus prokuroras Bakučionis įspėjo, kad tų, kurie jau buvome teisti, vėl laukia kalejimas už tą mitingą. Vyrai turėjo šeimas, rizikavo. O aš pati viena, ką tik po išpažinties, galiu eiti ir į kalėjimą, maniau. Todėl ir pradėjau”. Antanas Terleckas pridūrė, kad kvietimą į mitingą pasirašė keturiese. “Mes buvom bedarbiai, mums niekas negrėsė. Natūralu, kad dirbantys nesirašė”, - aiškino A.Terleckas, manydamas, kad visi išdrįsę dalyvauti tame mitinge verti pagarbos. Petras Cidzikas, “Lietuvos aido” paklaustas apie bado streiką, kuris politiniams kaliniams išlaisvinti buvo surengtas prieš 10 metų, pataisė, kad jis ne badaudavo, o pasninkaudavo, kovodavo žmogaus vardan. “Manau, kad to pasninko akcijos buvo prasmingos, net pranoko mano lūkesčius, - sakė P.Cidzikas. - Ir tada, prieš dešimt metų, - juk būtent dėl mūsų akcijos visi politiniai kaliniai išvaduoti”. Mes ne tokios Lietuvos tikėjomės “Jokiu būdu nesitikėjom, kad vagys ateis į valdžią ir apvogs tautą, - aiškino A.Terleckas. - Tokių turtų, kokius kai kurie susikrovę, sąžiningu darbu tikrai negalėjo… Nesitikėjau, kad lietuvių tautoj bus tiek vagių ir jie pateks į valdžią”. A.Terleckas prisipažino tebesąs kovotojas prieš kiekvieną valdžią, nes išrenkamos tokios, kurių jis negerbiąs. Pridūrė, kad šiandien ypač trūksta patriotiškumo: “Apskaičiuota, kad tik 16-17 proc. jaunuolių gintų Lietuvą, jei kiltų konfliktas su “artimuoju užsieniu”. Daugelis galvoja tik apie savo kišenę. O kai kurie iš mūsų ponų dirba ir svetimos valstybės žvalgybai”. A.Terlecką papiktino nesenas Vyriausybės sprendimas reikalauti prekių dokumentų iš turgaus pardavėjų. Jo nuomone, toks žingsnis - sąmoningas tautos nuteikimas prieš kitus rinkimus. “Kažkieno valia viena partija šitaip perleis valdžią kitai - tikrai ne geresnei”. P.Cidzikas sielojosi, kad “demokratijos kaip nebuvo, taip nėr”. Jis paaiškino, kodėl labai mažai disidentų tarp valdžios atstovų: dar prieš 1990 metų rinkimus K.Saja pareiškęs, kad balotiruosis tik Sąjūdžio kandidatai. P.Cidziko nuomone, taip radikalesni dešinieji buvo nustumti už borto, o komunistus Sąjūdis rėmė. P.Cidzikas, kaip ir A.Terleckas, save tebevadina kovotoju, nes aplink blogai: “Jei pataikai ne ant agentūros, tai ant nomenklatūros”. Tik vieninteliu Prezidentu dabar džiaugiasi P.Cidzikas. Paklausta, kodėl nėjo į politiką, N.Sadūnaitė teigė: “Aš niekad nebuvau politike”. Tai KGB bandė jai įrodyt politiką. “Tuomet tai Kristaus politika, sakiau jiems - meilė ir pagalba kankiniams”. N.Sadūnaitė sakė, kad ir dabar ji padeda vargstantiems: gausioms šeimoms, našlėms, gatvių vaikams, slaugo ligonius. N.Sadūnaitę dabar labiausiai jaudina žiniasklaidos abejingumas moralei. “Jauno žmogaus dvasios naikinimas - baisiau negu karo ir raudonosios okupacijos smurtas. “Visokie šliogeriai tyčiojasi iš patriotiškumo ir prisistato filosofais. Vaikams tai autoritetas. Radijo šou išsityčioja iš kilniausių dalykų. Gink Dieve, ne tokios Lietuvos norėjau”, - sakė N.Sadūnaitė. Tačiau prisipažino esanti optimistė: paskutinis vis tiek bus Dievo žodis. Atgims ir teisingumas. Pasak N.Sadūnaitės, yra daug ir jaunų žmonių, kurie myli Dievą ir tėvynę. Nė viena kita tauta neturėjusi ir tiek šventųjų kankinių, kurie kentėjo be neapykantos. Tik, N.Sadūnaitės nuomone, būtų geriau, kad jaunimas ne purvu, o gėriu būtų maitinamas. Ypač reikia tokių renginių kaip Laisvės gynėjų šventė Ariogaloj. “Nesakyčiau, kad nusivyliau dabartine Lietuva, - sakė “Lietuvos aidui” kunigas Boruta. - Yra ir šviesesnių, ir tamsesnių pusių. Visada gyvenimas taip susideda: vienus sunkumus pakeičia kiti. Ir vėl reikia ir ištvermės, ir drąsos su blogiu kovoti”. Kunigas Alfonas Svarinskas buvo pasirengęs pasakyti karčius žodžius Prezidentui, kuris po iškilmingos ordinų įteikimo ceremonijos pakvietė kovotojus pasikalbėti prie pietų stalo. “Esu pasirašęs kalbą apie visą netvarką Lietuvoj, tik nežinau, kaip dabar elgtis. Kai duoda ordiną, visi užsičiaupia”, - juokavo A.Svarinskas. Jadvyga Bieliauskienė kategoriškai tvirtino, kad “eiti į valdžią gali tik tas, kuris pasiryžęs galvą atiduoti gindamas Lietuvos teises. O jei ne - prigąsdins ar nupirks”. Ji irgi buvo pasiryžusi tą pasakyti Prezidentui. Tebetampomi po teismus P.Cidzikui už mitingo organizavimą be leidimo teismas priteisė 500 litų. “Už nužudytųjų pagerbimą baudą man priteisė. Surinkau pinigus iš vargšų aukotojų ir nunešiau valdžiai. KGB rankose valdžia, jei šitaip elgiasi”, - aiškino P.Cidzikas. Jis teigia leidimo mitingui prašęs Vilniaus savivaldybę, bet jokio atsakymo negavęs. Monsinjorą A.Svarinską į teismą padavė socialistas iš Kretingos Kniukšta už įžeistą garbę ir orumą. Rugpjūčio 18 d. jau 7-tą kartą turėjo vykti teismas, bet Kniukšta nepasitiki Kretingos teismo objektyvumu, todėl byla vėl bus atiduota kitam teismui. Disidentai jautėsi atstumti A.Terleckas “Lietuvos aidui” yra sakęs, kad sulauks ordino… po mirties. Klausėme, ar dabar jis džiaugiasi. “Ačiū ponui Prezidentui. Man maloniau imti ordiną iš V.Adamkaus rankų negu iš A.Brazausko. Tačiau labai gaila, kad ordinai nuvertinti: daugelis kolaborantų juos gavo. Buvo ordinų lietus pasipylęs. Deja, negavo tie, kurie jo nusipelnė, kurie kovojo”. A.Terleckas sielojosi, kad ir dabar Prezidento pamiršta Leonora Sasnauskaitė. O ji aktyvi kovotoja buvo ir “45-ių memorandumą” pasirašė. O juk reikėjo drąsos 19-metei mergaitei. J.Boruta irgi pritarė, kad disidentai lig šiol jausdavosi tarsi nustumti. Tačiau jis pasidžiaugė, kad situacija keičiasi.


III Tarptautinėje konferencijoje už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą

TOKIO, rugpiūčio 13 d. (TASS-ELTA). Šiandien tarptautinė konferencija už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą dirbo toliau. Įvyko komisijų posėdžiai. Dalis delegatų susitiko su įvairių Tokio gyventojų sluoksnių atstovais. Tarybų Sąjungos delgacijos vadovas I. A. Kairovas kartu su Australijos, Austrijos, Irano ir kitų šalių delegatais lankėsi svečiuose pas sostinės aukštųjų mokyklų studentus. Sinagavos salėje, kurioje įvyko susitikimas, svečius sveikino apie 400 įvairių Tokio universitetų studentų savivaldos organų atstovų. I. A. Kairovas pasakė studentams trumpą kalbą. Tarybų Sąjungos delegacijos narys N. J. Batovas lankėsi Tokio valstybiniame universitete. Religinių sluoksnių atstovų posėdyje dalyvavo Tarybų Sąjungos delegacijos narys protoieriejus M. V. Žernovas.


Tarptautiniai stebėtojai padėtį Kosovo provincijoje antradienį pavadino ”labai įtempta”. Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos stebėtojų misijos Kosove vadovas Williamas Walkeris kritikavo Belgradą už tai, kad jis prastai bendradarbiauja su misijos darbuotojais. Tačiau jis kalbėjo apie Kosovo išsilaisvinimo armiją (KIA) ir kritikavo jos narius, kad jie elgiasi “provokuojančiai”. KIA antradienį pareikalavo panaikinti visus serbų policijos kontrolės punktus provincijoje. Žinoma, pastaruoju metu pasaulio dėmesį buvo prikaustęs ”karščiausias taškas” - įvykiai Irake. Jie skatina prisiminti Kosovo temą ne vien dėl teisingumo. Situacija tiek Irake, tiek Kosove yra panaši bent jau bendriausiais bruožais. Jie vis dažniau vardijami ir pabrėžiami XX a. pabaigos tarptautinės politikos retorikoje. Turime omenyje ”civilizacijų karo”, kaip pagrindinio ateities konfliktų požymio, prognozes. Vargu ar apie ”civilizacijų karą” galima kalbėti, remiantis tik tokiu schemišku vaizdu, kokį teikė Irako krizė - iš vienos pusės Vakarų pasaulio atstovo vaidmenį prisiėmusi ”pasaulio policininkė” Amerika, iš kitos - musulmoniškos Artimųjų Rytų valstybės diktatorius. Kosovo scenoje irgi matome panašią figūrą - Miloševičių. Klausimas, kiek Sadamas Huseinas arba Miloševičius yra susiję su kokia nors politinių ir kultūrinių vertybių tradicija, lieka atviras. Kone pagrindinė ”civilizacijų karo” koncepcijos idėja - geografinės civilizacijų sankirtos ribos - čia irgi nelabai tinka. Sulėtinta Vakarų reakcija į Balkanų problemas (kurios ryškiai išsiskiria visoje posovietinėje tarptautinėje panoramoje) labiausiai piktinamasi dėl to, kad regionas yra Europos dalis. Kad genocidas ir etninis valymas vyko ir vyksta pačioje pagrindinių Europos valstybių pašonėje. Buvimas ”pačioje pašonėje”, žinoma, yra labai svarbus dalykas. Įprasta manyti, kad Vakarų baudžiamosios akcijos prieš vakarietiškosios demokratijos idealų ir vertybių nepripažįstančius diktatorius (JAV valstybės departamentas Miloševičių jau pavadino Balkanų ”problema”) remiasi pirmiausia tam tikrais praktiniais - ekonominiais ir socialiniais - pačių baudėjų interesais (apie tai kalbėti skatino pirmiausia Kuveito gynimas nuo Sadamo Huseino). Europiečiams daugiausia rūpesčių dabar sudaro Kosovo pabėgėliai albanai. Europos komisijos narys, atsakingas už ES plėtrą ir ryšius su Vidurio ir Rytų Europos šalimis Hansas van den Broekas, kilus paskutinei didelei įtampai, kai Serbijai buvo grasinama oro antpuoliais, o Rusija tam priešinosi, pasakė, kad Rusija elgiasi neteisingai ir negali arba nenori suprasti problemos. Todėl jam ir buvo įdomu, kaip pati Rusija elgtųsi, jeigu jai grėstų toks nelegalų antplūdis, kokio gali sulaukti Vakarų Europa iš Kosovo. Kosovo albanų padėtis dabar, regis, yra kur kas geresnė. Jungtinių Tautų pagalbos pabėgėliams organizacijos vyriausioji komisarė Sadako Ogata po apsilankymo Kosove sakė, kad provincijoje jau nėra po atviru dangumi gyvenančių grįžusių pabėgėlių. Tačiau nauji karo veiksmai tik ką į savo sugriautus namus grįžusiems žmonėms būtų tikra katastrofa. Taigi Europa yra susijusi itin skaudžiais ir netvirtais - žmonių likimų - ryšiais. O Miloševičius problemą suvokia labai paprastai. Nesename interviu vienam Amerikos žurnalui į klausimą, ar Jugoslavija nori tapti ateities Europos dalimi, jis atsakė: ”Tai priklauso nuo kainos, kurią už tai turėsime mokėti. Jeigu tokia kaina bus Kosovo atidavimas, mes jos nemokėsime”.


SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija pasibaigė

TASS-o korespondentai L. Ponomariovas ir V. Petrusenko praneša: Paskutiniame plenariniame SNO Generalinės Asamblėjos posėdyje Afrikos ir Azijos šalių grupė pareikalavo, kad JAV delegacija atsiimtų Amerikos rezoliucijos dėl Angolos projektą. Pagal šį projektą buvo numatoma siųsti du generalinio sekretoriaus atstovus į Angolą ir Mozambiką „rinkti informacijos“ apie politines, ekonomines ir socialines sąlygas šiose teritorijose. Savo rezoliucija JAV ketino panaikinti visus Asamblėjos ir Saugumo Tarybos nutarimus, kuriuose buvo reikalaujama suteikti šioms teritorijoms nepriklausomybę. Supratęs, kad šis manevras atspėtas ir pasmerktas nesėkmei, JAV delegatas nereikalavo balsuoti savo rezoliucijos projekto. Asamblėja sveikino šią didelę pergalę, kurią laimėjo antikolonializmo jėgos, kovojančios prieš imperialistų kėslus. Sekantis dienotvarkės punktas buvo 1963 metų SNO biudžeto tvirtinimas ir šalių įnašų skalės tvirtinimas. Asamblėja priėmė rezoliucijas šiais Asamblėjos finansų komiteto pasiūlytais klausimais. Tarybų Sąjungos ir socialistinių šalių delegacijos balsavo prieš biudžetinę organizacijos sąmatą, pažymėdamos, kad sąmatos suma 93 milijonai 300 tūkstančių dolerių yra per didelė ir gali būti žymiai sumažinta, nepakenkiant normaliai SNO veiklai. TASS-o korespondentas V. Petrusenko praneša: gruodžio 21 d. naktį 5 minutės pirmos Generalinės Asamblėjos XVII sesija baigė savo darbą. Pasak SNO senbūvių, pirmą kartą sesija baigia darbą pirma laiko, nors… viena diena. Paskutinėmis savo veiklos valandomis Asamblėjos dalyviai beveik netikėtai ir labai išsamiai pareiškė savo nuomones vienu labai svarbių klausimų – dėl Jemeno respublikos pripažinimo. Įgaliojimų tikrinimo komiteto pranešime, pateiktame tvirtinti Asamblėjai, buvo rekomenduojama pripažinti Jemeno Arabų Respublikos pateiktus įgaliojimus. Jordanijos ir Saudo Arabijos atstovai mėgino ginčyti šios rekomendacijos teisingumą ir patetiškai kalbėjo kažką neaiškaus apie revoliucija nuverstos monarchinės vyriausybės „teisėtumą“. Šias pretenzijas griežtai atmetė didžioji Asamblėjos dauguma. Mes su pasitenkinimu pažymime, pareiškė Tarybų Sąjungos atstovas V. Zorinas, kad įgaliojimų komitetas patvirtino įgaliojimus, kuriuos pateikė naujoji Jemeno delegacija, šios draugiškos arabų šalies respublikinės vyriausybės atsiųsta į Asamblėją. Jemeno respubliką parėme JAR, Malio, Sirijos delegatai. Po to naujojo Jemeno atstovas El Ainis pareiškė, jog jam suteikta didžiulė garbė pirmajam kreiptis į Asamblėją Jemeno Arabų Respublikos vardu. Jis padėkojo visiems, kurie pripažino jo vyriausybę, tuo pačiu „suteikę pagalbą Jemeno liaudžiai“. Skirtingai nuo ankstesniojo feodalinio režimo, pabrėžė El Ainis, Jemene dabar sudaryta pažangi vyriausybė. Šios vyriausybės politika, pareiškė jis, bus siekiama neprisijungti prie blokų ir laikytis „pozityvaus neutralizmo“. Jemenas sieks gauti techninę SNO ir draugiškų šalių pagalbą su sąlyga, kad ji nebus sąlygojama politiniais motyvais. Mes žvelgiame į ateitį optimistiškai, baigė savo kalbą Jemeno respublikos atstovas, Asamblėjai karštai plojant. Po to įvairių šalių delegatai trumpai susumavo Asamblėjos XVII sesijos darbą, padėkojo Asamblėjos pirmininkui ir SNO generaliniam sekretoriui už jų nuveiktą darbą. Tarybų Sąjungos delegacija, pareiškė V. Zorinas, norėtų prijungti savo sveikinimus prie kitų delegacijų sveikinimų gerbiamajam Generalinės Asamblėjos pirmininkui, garbingam Pakistano atstovui ambasadoriui Zafrulai-chanui. Ši Generalinės Asamblėjos sesija, pažymėjo V. Zorinas, dirbo tokiu metu, kai vyko aštri tarptautinė krizė, kuri buvo sukėlusi pasauliui niokojančio termobranduolinio karo grėsmę. Šiomis sąlygomis juo svarbiau, kad SNO Generalinė Asamblėja, vadovaujama Jūsų, ponas pirmininke, ir remiama generalinio sekretoriaus U Tano, sugebėjo priimti eilę svarbių ir teigiamų nutarimų, stiprinančių taiką ir saugumą, padedančių kolonijų tautoms kovoti išsivadavimo kovą, patvirtinančių taikaus valstybių sambūvio ir jų lygiateisiško ekonominio bendradarbiavimo vystymo principus. Tarybų Sąjungos delegacija, pasakė baigdamas V. Zorinas, reiškia viltį, kad SNO padės stiprinti taiką ir tautų saugumą, sieks, kad būtų įgyvendinami kilnūs idealai, atsispindėję SNO Įstatuose, eilėje nutarimų, kuriuos priėmė ši Generalinės Asamblėjos XVII sesija. Zafrula-chanas padėkojo kalbėtojams. Jo nuomone, būdinga XVII sesijos ypatybė ta, jog buvo suprantama, kad silpnai išsivysčiusios šalys nebesutinka pasitenkinti nežymiais jų likimo palengvinimais, labdaringomis išmaldomis. Jos reikalauja, kad jų darbo ir pastangų kaina būtų stabilizuota tokiame lygyje, kuris suteiktų joms „teisingą pasaulio turtų dalį“. Zafrula-chanas pareiškė viltį, kad kai kurios šalys visiems laikams liausis eksploatavusios kitas šalis ir stos į tarptautinio bendradarbiavimo kelią. Po tylos ir susimąstymo minutės Generalinės Asamblėjos XVII sesija baigė savo darb


Pernai lapkričio pabaigoje ir gruodžio pradžioje įvyko penkių didžiausių Lietuvos laikraščių - „Lietuvos ryto”, „Respublikos”, „Tiesos”, „Vakarinių naujienų” ir „Valstiečių laikraščio” - streikas. Lapkričio 30 d. (šeštadienį) dienraščiai išėjo su redakcijų pareiškimu Lietuvos Vyriausybei, kuriame buvo reikalaujama: 1. Nutraukti nevalstybinės spaudos - demokratijos garanto - ekonominį ir politinį puolimą. 2. Atšaukti nutarimą dėl „Valstiečių laikraščio” perdavimo Žemės ūkio ministerijai. 3. Atsisakyti nepagrįstų pretenzijų nusavinti tuos leidinius, kurie įstatymo nustatyta tvarka tapo ekonomiškai ir politiškai nepriklausomi. 4. Įstatymo numatyta tvarka patraukti atsakomybėn tuos oficialius pareigūnus ir vadovus, kurie, ignoruodami Spaudos įstatymą, atsisako teikti informaciją žurnalistams. Šių reikalavimų akstinas - valdžios grasinimas spaudai nustatyti 25 procentų akcizą. Ryšių ministerija savavališkai atgaline data dvigubai pakėlė paslaugų kainą. Valdininkai nesilaikė Spaudos įstatymo ir ne visada teikdavo žinias spaudai. „Lietuvos aido” laikraščiui mokesčių mokėtojų sąskaita visokeriopai buvo sudaromos lengvatinės sąlygos, tuo pat metu spaudžiami nevalstybiniai, ypač nepriklausomi ar opoziciniai leidiniai. Iš kai kurių užuominų buvo galima tikėtis ne vien „Valstiečių laikraščio” suvalstybinimo. Vyriausybė buvo kviečiama iki pirmadienio 11 val. duoti konkrečius atsakymus, priešingu atveju buvo pasilikta teisė streikuoti. G.Vagnoriaus vyriausybė mėgino manevruoti. Tai leidinių vadovybės nepatenkino, tad iki gruodžio 7 d. vyko streikas. Jo metu buvo išleistas bendras penkių leidinių laikraštis „Laisva Lietuva”. Derybos su Vyriausybe buvo sunkios, neišvengta aistrų. Premjeras į susitikimą su streikininkais išsikvietė televizijos žurnalistus, kad vėliau būtų palankiai parodytas. Kas buvo laimėta? Pirmiausia Vyriausybė pripažino, kad valdininkai iš tikrųjų nesilaiko Spaudos įstatymo dėl informacijos suteikimo, ir dar kartą įpareigojo juos tai daryti. (Tiesa, ši problema lieka ir dabar). Buvo pažadėta kompensuoti neteisėtai priskaičiuotas spaudos platinimo išlaidas. Spaudos protestas dėl didžiulio akcizo vėliau buvo palaikytas Parlamente, sumažinant jį iki 15 procentų. Buvo priimti nutarimai dėl „Tiesos”, rajonų laikraščių privatizavimo, užkirstas kelias suvalstybinti „Lietuvos rytą”. Deja, „Valstiečių laikraščio” politinė orientacija, neatsiklausus skaitytojų, buvo pakeista visu 180 laipsnių. Šis streikas - pirmasis tokio masto Lietuvos spaudos istorijoje. Juo žurnalistai išreiškė savo principinę nuostatą, kad demokratinėje visuomenėje nepriklausomai, opozicinei spaudai turi būti sudaromos egzistavimo sąlygos, jas žurnalistai turi teisę ginti visais teisėtais būdais. Leidinių akciją parėmė Tarptautinė žurnalistų federacija, Šiaurės ir kitų šalių kolegos, kuriems tokie kovos būdai yra natūralūs, įprasti. Ją parėmė skaitytojų dauguma, daugelio leidinių žurnalistai, kai kurie Parlamento deputatai - liberalai, socialdemokratai, leiboristai. Prie Sporto rūmų įvyko streiką remiantis roko koncertas, kuriame apsilankyti buvo priverstas netgi premjeras. Matyt, galima tvirtinti: šis streikas buvo gera pamoka Vyriausybei, kad su spauda žaisti negalima, ir gal būtent jo dėka mes šiandien tebeturime kad ir neturtingą lėšų, bet įvairią turiniu žurnalistiką. Galimas daiktas, kad šis streikas buvo pavyzdys ir Lietuvos radijo bei televizijos žurnalistams, kai jie žiemą turėjo atlaikyti koncentruotą Sąjūdžio spaudimą su grasinimais ir bado šou. Leidinių streikas sukėlė Sąjūdžio valdžios ir vadovybės įtūžį. Visuomenei buvo aiškinama, kad šiuo streiku norima sužlugdyti Vakarų šalių ekonominę paramą Lietuvai, kad jis inspiruotas tautos priešų, streikuoją buvo pravardžiuojami pučistais, šantažistais, teroristais, Lietuvos diskredituotojais ir pan. AT pirmininko p. V.Landsbergio, Sąjūdžio lyderio J.Tumelio žodžius apie purvinąją spaudą kaip „gerais tarybiniais laikais” pagal duotą nurodymą pradėjo kartoti visi valdžios apologetiniai leidiniai: „Viltis”, „Apžvalga”, „Kovo 11”, „Dienovidis”, suprantama, su „Lietuvos aidu” ir p. S.Stoma priešaky (keletą pasmerkimo perlų publikuojame). Į „Respublikos” redakciją įsiveržė Sąjūdžio piketuotojai. Buvo pareikalauta, kad „Lietuvos rytas” išsikraustytų iš nuomojamų patalpų. Buvo ryžtasi suardyti žurnalistų vienybę. Iniciatyvos ėmėsi vienas iš „priešakinių” Sąjūdžio būrių - Piliečių chartija. Netrukus buvo įkurtas jos žurnalistų klubas, o vėliau, aktyviai dalyvaujant V.Landsbergiui, valstybės kontrolieriui K.Uokai, Vyriausybės sekretoriui K.Čilinskui, Vilniaus miesto merui A.Štarui ir kitiems, įkurta politizuota Lietuvos žurnalistų draugija. Žurnalistų profsąjunginis judėjimas tapo suskaldytas, tačiau nepriklausoma spauda palengva tvirtėja, profesionalėja, nesivelka mūsų neramaus ir ekonomiškai sunkaus gyvenimo šalikelėje.


Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas apdovanojo dar tris užsienio žurnalistus, nušvietusius tragiškus praėjusių metų sausio įvykius Lietuvoje. Sausio 13-osios atminimo medaliai paskirti amerikiečiams B.Keleriui („Niujork Taims”), A.Kuper (vietos radijas) ir M.Dobsui („Vašington Post”


„Journal de Genéve“ apie mūsų santykius su lenkais.

Vienas palankiausių lenkams laikraščių „Journal de Genève“ 344 nr. įdėjo vedamąjį straipsnį apie lietuvių lenkų santykius. Čia paduodame jo vertimą. „Ar nori lenkai pabaigos ?“ „Lenkų lietuvių byla dar kartą stojo prieš tarybą tokiam pat padėjime, kokiam taryba ją paliko. Po paskutinės sesijos Karaliaučiuj įvyko derybos, ir jų rezultatai buvo menki. Pasirašyta pasienio susisiekimo konvencija, kuri apsiriboja esamos būklės konstatavimu; svarbesnis klausimas tranzito, geležinkelių, pašto, telegrafo susisiekimo, prekybinių santykių tarp abiejų kraštų ir t. t. nepadaryta ne vieno žingsnio priekin. Pagaliau, kas dėl politinių problemų, paprastai konstatuota, kad Lenkija ir Lietuva abi surištos Kelogo paktu. Tautų Sąjungai ši byla yra tikrai nemaloni. Korfu įvykio metu buvo pasakyta, kad Italija yra didelis kraštas, kad Tautų Sąjunga yra naujai susidariusi ir trapi. Praėjo daug laiko, ir Tautų Sąjunga atsistojo prieš mažiausią Europos valstybių. Jei taryba jaučiasi suparaližuota prieš p. Voldemarą, tai kuomet galima tikėtis matyti ją veikiant? Nėra sunkumo patirti, kas reikėtų daryti. Pažymėtina, kad šioj jau daugiau negu metus vilkinamoj byloj, dar nebuvo kreiptasi patarimų į techniškas sekretariato tarnybas, kurios, mes tai žinom, turi minčių dėl galimo šios bylos išsprendimo. Tarptautiniame gyvenime problemos jau būna pusiau išspręstos, jeigu joms nustatyta tinkama procedūra. Taryba šioj srity gali autoritetingai pasireikšti. Bet būtų visai nenaudinga priiminėti rezoliucijos, jeigu nebūtų nutarta priversti Lietuvą būtinai priimti jas. Tam neturinčios tiesioginio veikimo priemonių tarybos autoritetas yra per mažas. Tam reikėtų labai stiprių diplomatinių ir ekonominių spaudimų. Labai dažnai buvo bandoma pateisinti tarybos nuolatinių narių buvimas tuo, kad didžiausios valstybės gali patiekti Tautų Sąjungos dispozicijon jų politinę įtaką. Štai mes esame akivaizdoj atvejo, kur įtaka labai reikalinga. Ar ji vykdoma? Deja, yra daug priežasčių į ši klausimą atsakyti neigiamai. Pirmiausia reikia pripažinti, kad sėkmingas spaudimas Lietuvos atžvilgiu yra sunkus. Tai beveik neprieinamas mažas kraštas, neturįs nei finansinių nei ekonominių rūpesčių, gerai apsaugotas Sovietų kaimynyste, jei ne draugingumu. Be to, didžiosios valstybės neatsargiai ir lengvai nustojo vienintelio užstato, kurį jos turėjo lietuvių atžvilgiu: Klaipėdos. Kas rimčiau, kuomet reikia sužinoti, kas stos priešaky, visi šalinasi. Nereikia pasitikėti Vokietija, kuriuos politika šioj byloj yra viena neaiškiausių. Ji visados pasirengusi sustabdyti rimtą konfliktą, galintį blogai pasibaigti, bet ne galutinai pabaigti su pavojinga būkle. Kitos didžiosios valstybės dėl indeferentiškumo Lenkijos atžvilgiu, pagarbos Vokietijai ar baimės prieš Rusiją yra taip pat ištižusios. Bet yra ir artimesnių tiesioginai suinteresuotų valstybių: Latvija kenčia nuo nutraukimo susisiekimo su Liepojos uostu, ir visos Pabaltijo valstybės žino, kad Vilnius kuomet nors galės sukelti karą, kuriame Sovietai vaidins pirmą vaidmenį, o jos bus pirmosios aukos. Kas aiškiai pastebima šioj byloj, tai Lenkijos diplomatinis izoliavimas. Kur jos draugai? Kur jos sąjungininkai. Visi pripažįsta, kad Vilnius yra lenkų miestas ir kad yra svarbu užpildyti ši spraga Europos sienoj. Bet daugumos kraštų viešoji nuomonė negali užmiršti, kad lenkai paėmė Vilnių ginklų jėga ir priešingai Tautų Sąjungai. Šis atminimas naudingas lietuviams, kurie tarp kita ko ne nusipelnė jo, nes padarė taip Klaipėdoj. Tačiau lenkai apsiriktų, darydami Tautų Sąjungą atsakingą už jos nepasisekimą: jų padėtis nebūtų geresnė, jų izoliavimas nebūtų mažesnis, jeigu Tautų Sąjunga neegzistuotų. Reikia pripažinti, kad Lenkija šioj byloj parodė nepaprastą kantrumą. P. Zaleskis prie tarybos stalo prieš p. Voldemarą yra didžiausio ramumo atvaizdas. Kai kurie išveda, kad lenkai tikrumoj nenori greito ir galutinio


„Kiek pagrįsta ”streiko komiteto„ pozicija, (…) žurnalistams gana išsamiai paaiškino G.Vagnorius. (…) Toks žurnalistų elgesys - tai jau tiesioginis ir sąmoningas kenkimas ne Vyriausybei ir ne tik sau, o visiems Lietuvos žmonėms. (…) Tai daroma tuo metu, kai Lietuvai jau buvo ruošiamasi teikti paramą pagal programą G-24, kada jau buvo pasiruošęs padėti Tarptautinis valiutos fondas. … Kol kas, netekus žadėtos Vakarų ekonominės paramos, teks dar labiau pavargti visiems Lietuvos žmonėms,


Laikinosios Alžyro respublikos Vyriausybės ministras be portfelio Huseinas Altas Achmedas šiandien čia įvykusioje spaudos konferencijoje pareiškė, kad laikinojo vykdomojo organo ir OAS vakarykštis susitarimas Alžyre dėl teroro nutraukimo neturi jokio ryšio su Eviano susitarimais. Ministras ryžtingai pabrėžė, kad Alžyro nacionalinio išsivadavimo frontas ir OAS pastaruoju metu nebuvo nustatę jokių kontaktų ir kad OAS buvo priversta tartis, kai pajuto, kad Alžyro nepriklausomybė galų gale bus užtikrinta. Ministras pasakė, kad susitarimas „įeina į Alžyro laikinojo vykdomojo organo kompetenciją, nes Eviano susitarimai suteikė šiam organui įgaliojimus, susijusius su saugumo ir taikos užtikrinimu Alžyre”.


Bloklandas nedarė pranešimo T. S-gai dėl lietuvių lenkų konflikto.

Prancūzų dienraštis „Le Temps“ kovo 10 d. paduoda tokią žinią iš Ženevos: ,,Taryba išklausė p. Beelaerts van Bloklandą, Olandijos užsienių reikalų ministerį, kurs prašė ją išimti iš dienotvarkės klausimų dėl Lenkijos Lietuvos santykių, kadangi p. Voldemaras esąs pranešęs, kad jis negalįs tuojau atvykti Ženevon dalyvauti tarybos svarstymuose. Tas klausimas yra įrašytas į artimiausios sesijos dienotvarkę. Olandijos atstovas pareiškia, kad jis visiškai pasiliekąs abiejų šalių dispozicijoj tuo atveju, jei būtų į jų kreipiamasi pagalbos, kaipo į to klausimo referentą tarybai“. Šitais „Le Temps“ pranešimas išsklaido nesusipratimus, kurie yra kilę mūsų spaudoj dėl to, ar T. S-gos taryba galėjo svarstyti dabartinę sesiją lietuvių lenkų konfliktą, ar ne. Kaip atmenama, prof. Voldemaras per pasikalbėjimą su spaudos atstovais yra pareiškęs, kad dabartinę sesiją lietuvių lenkų klausimas negalįs grįžti T. S-gos tarybon dėl formalinių priežasčių. Taip iš tikrųjų ir buvo. Pasikeitęs telegramomis su prof. Voldemaru, p. Bloklandas, kaip matom iš „Le Temps“, nedarė jokio pranešimo, bet prašė klausimą įrašyti sekamos tarybos sesijos dienotvarkėn, einant paprasta klausimų svarstymo procedūra.


Šiandien prasideda lietuvių lenkų derybos Karaliaučiuj. Koki klausimai bus pirmiausia derybose paliesti – paaiškės vėliau. Bet dabartiniu momentu lietuvių lenkų konflikte tenka skirti dvi dalis: 1) teritorialinį ginčą, kurs dabar dėl daugelio priežasčių vargu ar gali būti pastatytas derybose visu platumu, nežiūrint didžiausių Lietuvos pastangų: ir 2) formalinių santykių užmezgimą, kurį visomis pajėgomis stengiasi šiokia ar tokia forma pravesti lenkai, bet Lietuvai tas nėra priimtina, tol, kol nebus susitarta dėl sienų. Mums svarbiausia vaidmenį konflikte visą laiką vaidina teritorialinis ginčas, ir todėl, sėdant prie derybų stalo, pravartu yra atsiminti konflikto pradžia ir sąlygos, kuriomis jis plėtėsi. Tiesioginė lietuvių lenkų konflikto pradžia tenka laikyti momentą, kai 1919 m. pavasarį lenkų kariuomenė, be Lietuvos sutikimo, paėmė Vilnių kaip tik tuo metu, kai lietuvių kariuomenė buvo pradėjusi žygius prieš bolševikus Vilniui atvaduoti. Tas pirmas lietuvių lenkų kariuomenių susidūrimas, kad išvengus kraujo praliejimo, baigėsi demarkacijos linijos nustatymu santarvei tarpininkaujant. Nustatant tą liniją, prancūzų karo misijos viršininkas Kaune pulk. Reboul santarvės vyriausybių vardu pranešė, kad ,,cette ligne de démarcation ne doit pas être interprétée comme atribution, même momentanée, de territoire; elle veut dire simplement occupation militaire provisoire dans un but militaire ou de police. Taigi, demarkacijos linijos reikšmė buvo aiškiai apibrėžia, tiktai kaipo laikinoji priemonė susirėmimams tarp abiejų valstybių kariuomenių išvengti, bet ne kaipo siena. Tačiau lenkai, vos tik linija buvo išvesta, ėmė traktuoti ją, kaipo sieną, ir daryti pastangų kad ir užsieniai ją pripažintų sieną tarp abiejų valstybių. 1920 m. prasidėjęs lenkų rusų karas įnešė atmainų ir į lietuvių lenkų santykius. Didžiausio pavojaus metu, kai raudonoji kariuomenė jau atplūdo lig Varšuvos vartų, Lenkija už santarvės pagalbą Spa konferencijoj atsižadėjo Vilniaus Lietuvos naudai, bet pasižadėjimo neišlaikė. Stumdama bolševikus, lenkų kariuomenė pradėjo kovas ir su lietuvių kariuomenės būriais, nors lenkų rusų kare Lietuva laikėsi griežčiausio neitralteto. Kraujo praliejimui išvengti buvo kreiptasi į T. Sąjungą, kuriai tarpininkaujant 1920 m. spalių 7 d. buvo pasirašyta Suvalkų sutartis, nustatanti provizorinę demarkacijos liniją tarp abiejų kariuomenių, paliekant Vilnių Lietuvai. Tačiau jau spalių 9 d. Pilsudskio įsakymu toji sutartis buvo sulaužyta, kai gen. Želigovskis smurtu įsiveržė į Vilnių. Kaip T. S-ga anuo metu tą lenkų žygį įvertino, matyt iš tuolaikinio T. S-gos tarybos pirmininko Léon Burgeois laiško Lenkijos delegatui T. S-goj Paderevskiui, rašyto 1920 m. spalių 14 d.: ,,L'occupation de Vilna est donc une violation des engagements pris vis-à-vis du Conseil de la Société des engagements“. Ir per pasimatymą de ne pas demander au Gouvernement polonais quelles mesures immédiates il compte prendre pour assurer le respect des angagements“. Ir per pasimatymą su Paderevskiu spalio 15 d. Léon Burgeois vėl pabrėžė: ,,C'est la Pologne qui, la première, a fait appel à la Société des Nations pour régler le conflit... L'occupation de Vilna, dans ces conditions, par des troupes polonaises, est une violation des engagements pris envers la Société, et celle-ci a le devoir de demander au Gouvernement polonais de prendre toutes les mesures nécessaires pour y mettre fin“. Taigi, šis Želigovskio žygio įvertinimas rodo, kad anuo metu T. S-ga buvo atsistojusi ant visai teisinga pagrindo, nuo kurio ji vėliau nukrypo tik aplinkybių spaudžiama. Tačiau vis dėlto šis pirmykštis T. S-gos nusistatymas rado atbalsio praeitų metų gruodžio 10 d. rezoliucijoj, kai rekomenduojant tiesiogines derybas iš jų buvo išimti klausimai, kuriais abi valstybės nėra vienodų pažiūrų. Faktas, kad Ambasadorių Konferencija, be Lietuvos sutikimo ir įgaliojimo, priskyrė Vilnių Lenkijai, nei kiek nepaneigia nei Lietuvos teisių į lenkų okupuotą teritoriją, nei pateisina Žaligovskio avantiūrą. Suvalkų sutartis yra vienintelis ligšiol juridinis dokumentas tarp abiejų valstybių, nuo kurio ir turi prasidėti abiejų valstybių santykių užmezgimas. Tačiau lenkai vengia statyti derybose teritorialinę konflikto pusę, paliekant ją atvirą ir norėtų kalbėtis tik dėl antrosios dalies – dėl santykių užmezgimo. Vadinasi, lietuvių lenkų nusistatymai derybų dieną yra beveik visiškai priešingi. Todėl, suprantama, kad Karaliaučiaus derybos logingai galvojant, privalo pirmoj eilėj pradėti nuo mėginimų rasti šiokią tokią bandrą bazę. Tik tokią bazę turint, galima bus pereiti prie derybų tikrąja prasme.