Kovo 19 diena įeis amžiams į alžyriečių tautos istoriją. Tą dieną Alžyre nustojo gaudusios patrankos, nutraukti karo veiksmai. Įsiviešpatavo ilgai laukta taika. Iš Prancūzijos kalėjimų paleista dalis Alžyro patriotų. Su didžiuliu pasitenkinimu šią žinią sutiko ir Prancūzijos liaudis. Juk jau aštuntus metus vyko niekam nereikalingas karas Alžyre. Bet iš tikrųjų karo veiksmai prieš Alžyrą prasidėjo 1830 metų sausio 31 d., kai Prancūzijos karo ministras Burmonas šiai Afrikos šaliai užkariauti pasiuntė šimto laivų eskadrą ir 36 tūkstančius pėstininkų ir artileristų. Nuo to laiko alžyriečių tauta nenustojo kovojusi už savo tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Dabar prieš Alžyro liaudį Prancūzija buvo pasiuntusi devynis dešimtadalius savo kariuomenės – 800 tūkstančių žmonių, ji rėmėsi visa NATO karo mašina. Kiek kartų Paryžius pranašavo, kad Alžyro patriotų pasipriešinimas bus palaužtas, kiek kartų de Golis neigė bet kokį galimumą tartis su Alžyro laikinąja vyriausybe. Dar 1960 metais de Golis sakė: „Kas gali patikėti, kad Prancūzija pradės derybas tik su vienais sukilėliais?“ 1960 metų biržely pirmajame susitikime Melene prancūziškoji pusė buvo pasiryžusi padiktuoti Alžyrui besąlyginį kapituliavimą. Prancūzijos buržuaziniai laikraščiai tada svarstė klausimą: „Ar turi prezidento de Golio atstovai paspausti maištininkų emisarų ranką, ar ne?“ Atėjo 1962 metų kovas, ir ministras be portfelio Liui Zoksas vedė derybas „tik su sukilėliais“ ir sveikinosi su jais, ištiesdamas ranką. Tai, kad prancūziškieji kolonizatoriai buvo priversti pradėti derybas su Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės atstovais, rodo nepaprastai didelį jų politinį, moralinį ir karinį pralaimėjimą. Alžyro patriotų pergalę nulėmė visų pirma tai, kad pasaulyje žymiai pasikeitė jėgų santykis, kad mūsų laikais nepaprastai sustiprėjo pažangos ir laisvės jėgos, kad jau baigia griūti gėdinga kolonijinė sistema. Prancūziškieji kolonizatoriai nenorėjo atsižvelgti į šiuos pasikeitimus tarptautinėje arenoje. Gyvenimas parodė, kokia susibankrutavusi yra Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių politika. Kolonijinis karas sukėlė didžiausią grėsmę buržuazinių laisvių likučiams Prancūzijoje. Dėl karo Alžyre sugriuvo Ketvirtoji Respublika, dėl šio karo buvo įvestas asmeninės valdžios režimas, o pastaruoju metu ėmė nebaudžiamai siautėti fašistinės „ultros“, jų sudaryta slaptoji organizacija OAS, sudarytas iš Prancūzijos ir Alžyro respublikos atstovų. Savo žinioje šis organas turės policiją ir ginkluotąsias pajėgas, sudarytas iš musulmonų. Jų dydis sieks 60 tūkstančių žmonių. Taip pat sudaromi civiliniai teismai, kurių nariai bus alžyriečiai ir prancūzai. Visoje Alžyro teritorijoje atstatomos asmeninės ir visuomeninės teisės. Alžyro nacionalinio išsivadavimo frontas pripažintas teisėta politine organizacija. Po referendumo bus surengti parlamento rinkimai, sudaryta Alžyro vyriausybė, kuriai vykdomasis organas perduos savo funkcijas. Specialus susitarimo skyrius skirtas karinėms problemoms. Prancūzija įsipareigojo per trejus metus baigti evakuoti savo ginkluotąsias pajėgas. Jau pirmaisiais metais Prancūzijos kariuomenės Alžyre turi likti ne daugiau kaip 80 tūkstančių žmonių. Prancūzijai suteikiama teisė penkiolika metų naudotis karine jūrų baze Mer-el-Kebire. Taip pat įvairiam laikotarpiui – nuo dvejų iki penkerių metų – Prancūzijos žinioje lieka kelios karinės bazės, aerodromai ir atominiai poligonai. Prancūzija įsipareigoja per artimiausius trejus metus Alžyrui teikti ekonominę pagalbą. Alžyro vyriausybė europiečiams šalies gyventojams suteikia visas garantijas. Jie galės prisiimti Alžyro respublikos pilietybę, jeigu jie to pageidaus. Apsispręsti europiečiams suteikiama treji metai. Per tuos trejus metus europiečiai naudosis visomis Alžyro piliečių teisėmis. Jeigu, praėjus trejiems metams, jie nepanorės tapti Alžyro piliečiais, galės gyventi Alžyre užsieniečių teisėmis. Bet ar pasirašius susitarimą, Eviane pereinamuoju laikotarpiu Prancūzijos vyriausybė pajėgs uztikrinti Alžyro gyventojų-musulmonų neliečiamumą? Juk Prancūzijos ultrakolonialistų vadeiva eksgenerolas Salanas „privačioje“ radijo laidoje Orane įsakė savo žmonėms „pradėti miestuose operacijas, kurių tikslas iškamuoti priešo ginkluotąsias jėgas“. Pranešimai rodo, kad fašistinės rasistinės OAS gaujos jau griebiasi provokacijų Alžyre. Seniai „ultros“ ruošėsi ginkluotam perversmui Alžyre ir pačioje Prancūzijoje, jei tik bus pasiektos paliaubos. Dar vykstant deryboms Eviane, Prancūzijos laikraščių redakcijoms tapo žinoma „direktyva Nr. 19“, kuria Salanas kreipėsi į OAS. Toje direktyvoje jis nurodė, vos tik bus pasirašytos paliaubos, užimti stambiausiuosius Alžyro miestus, Alžyre ir Prancūzijoje sudaryti „betvarkę“, panašią į kolektyvinę isteriją“. Vėliau tapo žinoma, kad Orleanvilyje pučistai atsispausdino savo pinigus, atliedino monetas. Kaip į tai reagavo Prancūzijos vyriausybė? De Golis įsakė į Alžyrą pasiųsti… 5 tonas propagandinės medžiagos. Negi Prancūzijos vyriausybė negali susidoroti su „ultromis“? Dalykas yra tas, kad „ultras“ palaiko pramonės magnatai, tos pačios jėgos, kurios padėjo de Goliui įsivesti asmeninės valdžios režimą. Dabar kapitalo magnatai, visokeriopai remdami Salano maištininkus, siekia to, ko negali padaryti de Golis, įvesti šalyje profašistinį režimą, kuris likviduotų respublikinių ir demokratinių laisvių likučius, o taip pat Alžyre išlaikytų kolonijinę santvarką. Štai dėl ko monopolijos ir pasirinko Salaną. Geresnės kandidatūros jos niekur nebūtų radusios. Juk Salanas antrojo pasaulinio karo metais ištikimai tarnavo vokiškiesiems fašistams, būdamas Peteno „vyriausybės“ emisaras Dakare. Salanas ir dabar remiasi Vakarų Vokietijos fašistais – federatyvinėje respublikoje yra šeši prancūziškųjų „ultrų“ biurai ir dar vienas – Vakarų Berlyne. O 1960 metais su Salanu užmezgė ryšius JAV centrinė žvalgybos valdyba. Tada su prancūziškuoju fašistu Salanu Atėnuose susitiko pats Dalesas. Kam JAV prireikė Salano? Pasirodo, JAV imperialistų pozicijos Šiaurės Afrikoje labai silpnos. Tuo tarpu Maroko vyriausybė pareikalavo, kad JAV likviduotų aviacijos karines bazes jos šalyje. Vašingtonui tada ir kilo mintis: kodėl tas bazes neperkelti į Alžyrą? Bet jei Alžyras išsikovos nepriklausomybę, tada, aišku, jokios kalbos negali būti apie karinių bazių perkėlimą į šią šalį. Štai kaip į kovą prieš laisvę mylinčią alžyriečių tautą susijungė pasaulinis kapitalas, viso pasaulio reakcija. Veltui kolonizatorių pastangos. Ko negalėjo Alžyre per daugelį metų pasiekti didžiulė Prancūzijos armija ir NATO, to nepasieks ir saujelė fašistuojančių ultrakolonialistų. Kaip pabrėžė Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės ministras pirmininkas Ben Heda, OAS veiksmai Alžyre – tai „mirštančio kolonializmo agonija“. Bet jeigu Prancūzijos vyriausybė nesiims ryžtingų veiksmų prieš OAS, jeigu nepažabos ultrakolonialistų – Alžyre vėl gali prabilti patrankos. Netekusios vilties išsaugoti „Prancūzijos Alžyrą“, fašistinės rasistinės OAS gaujos gali pamėginti vėl šalį paskandinti kraujyje.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

LONDONAS, kovo 15 d. (TASS). Vakar Bendruomenių rūmuose įvyko diskusijos klausimu dėl Anglijos vyriausybės politikos Kipro atžvilgiu. Leiboristų opozicija pateikė rezoliuciją, kurioje reiškiamas nepasitikėjimas vyriausybei. Idenas savo ruožtu pareikalavo balsuoti pasitikėjimo vyriausybei klausimą ryšium su jos politika Kipre.


ŠIANDIEN sukanka vienuolika metų nuo tos dienos, kai buvo paskelbta Vietnamo Demokratinė Respublika. 1945 m. rugpiūčio mėnesį, nugalėjus vietnamiečių tautos sukilimui prieš japonus okupantus - sukilimą organizavo Komunistų partijos vadovaujamas Demokratinis frontas, - buvo įkurta Laikinoji respublikos vyriausybė su Ho Ši Minu priešakyje. Ji rugsėjo 2 d. ir paskelbė šalį demokratine respublika ir priėmė nepriklausomybės deklaraciją. 1946 metų sausio mėnesį Vietname įvyko visuotiniai rinkimai į respublikos Nacionalinį susirinkimą, o lapkričio mėnesį buvo priimta pirmoji demokratinė konstitucija, kurioje užrašyta, kad „visa valdžia šalyje priklauso Vietnamo liaudžiai be rasės, lyties, klasės, tikėjimo, turtinės padėties skirtumo“. Vietnamiečių tautos pergalė sukėlė įnirtingą pykti imperialistinių valstybių stovykloje ir visų pirma Prancūzijoje, kuri iki antrojo pasaulinio karo daug dešimtmečių šeimininkavo Vietname. Siekdamos vėl primesti Vietnamo tautoms savo kolonijinį viešpatavimą, imperialistinės valstybės jau 1945 metų rugsėjo mėnesį nusiuntė į Vietnamą savo kariuomenę. Nuo 1946 metų pabaigos šalyje prasidėjo prancūzų kolonizatorių sukeltas daug metų trukęs karas. Vietnamo Demokratinės Respublikos liaudis narsiai kovojo daugiau kaip 8 metus ir apgynė savo nepriklausomo bei laisvo gyvavimo teisę. Ženevos 1954 metų susitarimai padarė galą karui Indokinijoje ir nubrėžė sąlygas kolonizatorių pastangomis padalytam į dvi dalis Vietnamui suvienyti. Vietnamo Demokratinė Respublika yra Indokinijos pusiasalyje, į šiaurę nuo 17-osios lygiagretės, kuri yra laikinoji demarkacijos linija tarp Šiaurės ir Pietų. Jos teritorija sudaro 165 tūkstančius kvadratinių kilometrų (visas Vietnamas – apie 350 tūkstančių kvadratinių kilometrų). Respublika turi apie 13 milijonų gyventojų iš Vietnamo bendro 23 milijonų gyventojų skaičiaus. Į pietus nuo 17-osios lygiagretės yra Vakarų imperialistinių valstybių marionetės Ngo Din Djemo reakcinis režimas. Nustačius taiką, Vietnamo Demokratinės Respublikos gyventojai tuojau pat pradėjo gydyti karo padarytas žaizdas, atkurti sugriautą liaudies ūkį, sudaryti normalias gyvenimo sąlygas. Ypatingai svarbi priemonė šia kryptimi buvo žemės reforma. Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė vykdė žemės reformą nuo 1954 metų balandžio mėnesio penkiais etapais. Konfiskavus iš dvarininkų žemę ir žemės ūkio padargus, valstiečiai gavo 690 tūkstančių ha žemės, daugiau kaip 104 tūkstančius galvijų, 1.840 tūkstančių žemės ūkio padargų. Neseniai paskelbtame respublikos Ministrų tarybos komunikate nurodoma, kad feodalizmo likvidavimo uždavinys Šiaurės Vietname, iš esmės, išspręstas. Dvarininkų klasė likviduota, ir žemė paskirstyta milijonams valstiečių. Dabar Vietnamo kaime plečiasi judėjimas už darbo kooperavimą, steigiamos darbo savitarpio pagalbos grupės, valstiečių kredito kooperatyvai, kuriasi pirmieji valstybiniai ūkiai. Valstybiniai ūkiai, kaip nauja žemės ūkio gamybos organizavimo forma, kurioje naudojamos mašinos, buvo pradėti steigti Vietnamo Demokratinėje Respublikoje visai neseniai. Dabar jų yra 15. Valstybiniuose ūkiuose steigiamos bandomosios pienininkystės prekių ir veislininkystės fermos. Organizuojant Vietnamo Demokratinės Respublikos valstybinius ūkius, didelę pagalbą teikia Tarybų Sąjunga ir liaudies demokratijos šalys. Iki metų pabaigos valstybinių akių traktorių parkas, turintis dabar 44 traktorius, tiekimo iš šių šalių dėka padidės 10 kartų. Per trumpą laiką Vietnamo Demokratinėje Respublikoje buvo atkurtos ir paleistos į darbą dešimtys pramonės įmonių, jų tarpe NamDinio tekstilės kombinatas, Haifono cemento ir fosfato gamyklos, ChonGajaus anglies šachtos. 1955 metais pramonės produkcijos gamyba padidėjo 8 kartus palyginti su 1954 metais. Šiuo metu 40 procentų visos pramonės produkcijos bendrosios apimties gamina valstybinis sektorius. Vietnamo darbininkai atstatė karo metu sugriautus 650 kilometrų ilgio geležinkelius. Atstatyti beveik visi plentai ir nutiesti nauji. Suremontuota ir patobulinta daug uostų, jų tarpe Hanojaus uostas, pastatyta eilė laivų statyklų. Žemės ūkio ir pramonės išsivystymas sudarė galimybę prekybai sparčiai vystytis. 1955 metais šalies prekių apyvarta palyginti su 1954 metais padidėjo 4 kartus. Per pasibaigusi šių metų pusmetį ji sudarė 88 procentus bendrosios prekių apyvartos apimties, buvusios pernai per ištisus metus. Šiuo metu Vietnamo Demokratinė Respublika palaiko prekybinius santykius su 14 šalių. Vietnamiečių tauta sugebėjo pasiekti tokius puikius liaudies ūkio atkūrimo laimėjimus, nes jai teikė nesavanaudišką pagalbą broliškos šalys. Antai KLR vyriausybė 1955 metais neatlyginamai perdavė Vietnamo Demokratinei Respublikai 800 milijonų juanių, siekdama padėti atstatyti geležinkelius, prieplaukas, tiltus ir t. t. Tarybų Sąjunga tais pačiais metais, teikdama neatlyginamą pagalbą, paskyrė Vietnamo Demokratinei Respublikal 400 milijonų rublių respublikos gyventojų gyvenimo lygiui kelti ir ekonomikai atkurti, tame tarpe 25 pramonės ir komunalinėms įmonėms atstatyti ir pastatyti. Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė padėjo dideles pastangas liaudies švietimo srityje. Viešpataujant prancūzams kolonizatoriams, daugiau kaip 90 procentų šalies gyventojų buvo neraštingi. Respublikos gyvavimo metais neraštingumo likvidavimo kursus baigė daugiau kaip 10 milijonų žmonių. Respublikos Vyriausybė nutarė visiškai likviduoti neraštingumą šalyje iki 1958 metų, o stambiausiuose miestuose jau šiemet. Dabar neraštingumo likvidavimo kursuose mokosi apie 1,5 milijono žmonių. Šiemet Vietnamo, Demokratinėje Respublikoje papildomai prie trijų esamų universitetų atidaryti dar du nauji. Penkiuose universitetuose galės studijuoti 4 tūkstančiai studentų, t. y. 5 kartus daugiau negu viešpataujant prancūzams. Visiškai kitokia padėtis susidarė Pietų Vietname. Reakciniai Pietų valdžios organai, JAV imperialistų kurstomi ir remiami, labiausiai stengiasi užtvirtinti šalies suskilimą, sužlugdyti Ženevos susitarimus ir nuslopinti stojančių už šalies suvienijimą demokratinių organizacijų veiklą. Tais tikslais Pietuose atliekami platūs kariniai pasirengimo darbai. Pietų Vietnamo valdžios organų atstovai neretai grasina Vietnamo Demokratinei Respublikai karu. Netenka kalbėti ir apie tai, kad šalies pietuose nesiimama jokių priemonių liaudies gyvenimui gerinti, kad Pietų Vietnamo ekonomika ištisai priklauso nuo užsienio, visų pirma Amerikos, monopolijų. Šių metų kovo mėnesį Pietų Vietnamo valdžios organai, priešingai Ženevos susitarimams, surengė vadinamuosius „visuotinius rinkimus“ ir paskelbė, kad įkurta Pietų Vietnamo Respublika, tuo pačiu patvirtindami dar kartą, kad jie nenori taikaus šalies suvienijimo. Priešingai tam, Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybė, griežtai laikydamasi Ženevos susitarimų, nuosekliai kovoja už šalies suvienijimą, surengiant visame Vietname visuotinius rinkimus ir sudarant vieningą demokratinę vyriausybę. Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė nuolat pareikšdavo, kad ji pasirengusi susitikti konsultacinėje konferencijoje su Pietų Vietnamo valdžios organais ir susitarti su jais, kaip surengti tokius rinkimus. Tačiau dėl Ngo Din Djemo administracijos kaltės toji konferencija neįvyko. Rodydama savo karštą norą užtikrinti taiką ir suvienyti šalį, Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė šių metų birželio mėnesį nutarė 80 tūkstančių žmonių sumažinti Vietnamo Liaudies armijos skaičių. Išreikšdama visos vietnamiečių tautos lūkesčius, ji ragina užmegzti kuo plačiausius ekonominius, kultūrinius ir politinius ryšius su šalies pietumis. Pažymėdama 11-ąsias respublikos įkūrimo metines, Vietnamo Demokratinės Respublikos liaudis, savo vyriausybės ir Vietnamo Darbo žmonių partijos vadovaujama, užtikrintai toliau dirba savo taikų kuriamąjį darbą, atkuria šalies ekonomiką ir kuria naują bei laimingą gyvenimą.


Vakar Krokuvoj įvyko lenkų kairiųjų ir centro opozicijos partijų kongresas

Kongresą atidarė seimo atstovas Rugas, atstovaująs „Wyzwolenie“ partijai. Kongrese dalyvavo apie 800 žmonių. Pirmininkas paskaitė daug sveikinimų telegramų, jų tarpe seimo pirmininko Dašynskio ir anglų žemųjų rūmų darbininkų grupės atstovų. Po kalbų kongresas priėmė rezoliuciją, kurioj reikalaujama, kad tuoj atsistatydintų dabartinė vyriausybė ir būtų likviduota Pilsudskio diktatūra. Turi būti seimui grąžintos visos teisės. Be to, reikalaujama, kad atsistatydintų ir prezidentas Moscickis. Toliau rezoliucijoj pabrėžiama, kad lenkų demokratija norinti būti taikinguose santykiuose su visais kaimynais. Tačiau bet kuris bandymas paliesti klausimą apie lenkų sienų pakeitimą turi būti atmestas. Tas bandymas gali atvesti tik prie to, kad sukels audrą Europoj. Po kongreso įvyko opozicijos partijų mitingas, kuriame dalyvavo 700 žmonių. Per mitingą komunistai keliose miesto vietose bandė sukelti neramumų, bet policija kiekvieną kartą juos sutrukdė. Vyriausybės blokas vakar Krokuvos vaivadijoj taip pat sušaukė kelis masinius mitingus. „Pato“ žiniomis, tuose mitinguose dalyvavo apie 30.000 žmonių. Priimta rezoliucija, kurioj smerkiamas opozicijos partijų kongresas Krokuvoj ir reiškiamas pasitikėjimas Moscickiui ir Pilsudskiui.


Jau ketverius metus kovoja su fašistiniu slibinu galingoji Raudonoji Armija. Savo vyrus ir sūnus, tėvus ir brolius pakeitė prie staklių bei vairo Tarybų šalies patriotės — moterys ir jaunuolės. Kupinos gilios tėvynės meilės, jos savo triūsu ne tik pakeitė išėjusius į karą vyrus, išmokdamos jųjų amatą, bet daugely atvejų parodė stachanovietiško darbo pavyzdžius, vertus pasididžiavimo. Draugas Stalinas aukštai įvertino moterų žygdarbius Tėvynės karo metu. Draugas Stalinas pasakė: „Vardan Tėvynės garbės ir nepriklausomybės tarybinės moterys, jaunuoliai ir jaunuolės rodo narsumą ir didvyriškumą darbo fronte. Jos pasirodė vertos savo tėvų ir sūnų, vyrų ir brolių, ginančių Tėvynę nuo vokiečių fašistinių išgamų“. Ir Tarybų Lietuvos pramonėje, transporte ir prekyboje dirba tūkstančiai moterų. Jos garbingai ir sėkmingai atlieka joms pavestas pareigas. Štai mūsų geležinkeliais rieda garvežys, vedamas šaunios ir šlovingos Tarybų Lietuvos dukters Emilijos Raišytės — pirmosios lietuvaitės mašinistės. Ilgus metus drg. Raišytė dirbo pas turtuolius namų tarnaite. Karui prasidėjus, drg. Raišytė stojo dirbti garvežio kurike. Bet drg. Raišytė nesitenkino tuo: jinai siekė iškilti aukščiau, būti dar daugiau naudinga tarybiniam kraštui. Pernai jinai baigė mašinistų kursus ir gavo mašinisto pavaduotojos vardą ir teises. Tada ji jau atsistojo prie svirties. Už parodytą narsumą gelbėjant vokiečių maitvanagių bombų padegtą traukinį drg. Raišytė buvo apdovanota Raudonosios Žvaigždės ordinu. Už stropų darbą jinai gavo „Staliniško šaukimo spartuolės“ ženklą. Paskutiniu laiku jinai paskirta mašiniste Radviliškyje. Tokių drąsių, sumanių ir darbščių geležinkeliečių moterų nemažas būrys susispietė Tarybų Lietuvoje. Daug stachanoviečių ir spartuolių — moterų bei jaunuolių — atsidavę dirba pramonės įmonėse bei gamyklose. Nemaža puikių spartuolių Vilniaus miesto pramoninio kombinato dirbtuvėse. Pavyzdžiui, kombinato siuvykla Nr. 12: ją organizavo ir iš pat pirmos dienos jai vadovauja drg. Antanina Lindorfienė. Savo asmeniniu pavyzdžiu, uolumu bei stropumu jinai sugebėjo suburti gerą darbo kolektyvą. Siuvykloje Nr. 12 dabartiniu metu jau dirba 14 siuvėjų. Siuvykla kas mėnuo įvykdo gamybinį planą; jos gaminiai aukštos kokybės. Pati drg. Lindorfienė atlieka išdirbio normą vidutiniškai 120%, siuvėjos drg. drg. Vacė Piščiukienė ir Marija Kasatova — 110%. Tokių spartuoliško darbštumo pavyzdžių nemaža Vilniaus miesto pramoniniame kombinate. Jame moterys bei jaunuolės sudaro apie 30% visų dirbančiųjų. Tai yra pasekmės didelio atlikto darbo moterims įtraukti į gamybą. Deja, ne visos ūkiškos, partinės ir profsąjunginės organizacijos ėmėsi pastangų pritraukti į gamybą, moterų darbo jėgą. Kodėl negalėjo pasimokyti iš Vilniaus miesto pramoninio kombinato patirties Kauno miesto pramkombinato direktorius drg. Klimas? Drg. Klimas ilgą laiką negalėjo rasti darbo jėgos kombinato dirbtuvėms, kai Vilniuje šis klausimas išspręstas, plačiai įtraukiant moteris į gamybą. Čia puikius modelinius batus siuva batsiuvė drg. Stasė Chotianskienė, molinius indus formuoja Bronė Butarevičiūtė ir t. t. ir t. t. O net vienas pirmaujančių pramoninių kombinatų — Šiaulių apskrities pram. kombinatas dar ligi šiolei mažai padarė į savo dirbtuves sutelkti iš kaimų ir miestų audėjas, verpėjas, karšėjas, siuvėjas ir kitas amatininkes. Maža tepritraukė moterų į savo fabrikus bei gamyklas respublikinė pramonė. Matyti, daugelis ūkinių vadovų dar senovinių pažiūrų moters darbo jėgos atžvilgiu. Antai, Kauno Duonos kombinatas ligi šiolei maža rūpinosi išauginti moterų kepėjų kadrus. Gi Vilniaus Duonos Kombinatas jau įsteigė jaunuolių kursus, kuriuos lanko 128 asmenys. Kursų lankytojų daugumas jau dirba savarankiškai. Išnaudoti moters darbo jėgą mūsų socialistiniame liaudies ūkyje yra rimtas uždavinys ūkinėms, partinėms ir profesinėms organizacijoms. Mokant moteris bei jaunuoles gamybinio darbo, buvo sumobilizuota rimta pajėga fašistinių grobikų nualintos ir apgriautos šalies atstatymui ir esamų įmonių išplėtimui. Reikia drąsiau moteris bei jaunuoles statyti prie staklių, sodinti prie mašinų vairo, kelti į vadovaujamas vietas, nugalint savyje visus prietarus ir nepasitikėjimą moters darbo jėga. Neužmirština suteikti dirbančioms moterims tokias sąlygas, kurios įgalintų jas sėkmingai triūsti. Vaikų lopšeliai bei darželiai — štai pirmutinė sąlyga, be kurios neįmanoma moters darbo jėgos mobilizacija liaudies ūkyje. Pirmosios Tarybų Lietuvos moterys jau stojo į darbą įvairiose liaudies ūkio šakose. Jų skaičius vis auga. Ūkinių, partinių bei profsąjunginių organizacijų pareiga dauginti dirbančiųjų moterų eiles, organizuoti jųjų gamybinį apmokymą specialiuose kursuose ir sudaryti joms visas sąlygas darbo našumui kelti. Padėkime tarybinėms moterims patriotėms savo darbu prisidėti prie galutinio hitlerinio žvėries pribaigimo jo paties urve!


„Asmeniškai pažįstamas“, „Komunistas“, „Baladė apie kareivį“ ir dar daugelis kitų puikių meninių istorinių-revoliucinių kino filmų, vaizduojančių atskirus etapus partijos kovos už socializmo ir komunizmo statybą, piešiančių nuostabų tarybinio žmogaus moralinį grožį, jo humanizmą, yra pagalbinė partinės propagandos forma, padedanti gyvais vaizdais suprasti ir įsisąmoninti medžiagą, nagrinėjamą būrelių ir teorinių seminarų užsiėmimuose. Šie filmai auklėja klausytojų komunistinį sąmoningumą, nukreipia juos kovai už komunizmo pastatymą. Rimtą pagalbą partinėms organizacijoms, organizuojant tokių filmų demonstravimą partinėje propagandoje, suteikė ir LTSR Kultūros ministerija. Kas mėnesį į rajonus išsiunčiama po 3–4 tokius filmus. Daugelyje rajonų partinės organizacijos mokomai panaudoja revoliucinius-istorinius meninius filmus politiniame švietime ir partinėje propagandoje. Antai, Kuršėnų rajone vien per du pastaruosius praėjusių metų mėnesius organizuoti 98 kino seansai, kuriuos aplankė daugiau kaip 3.000 žmonių. Pasvalio rajono politinio švietimo sistemos klausytojai peržiūrėjo meninius istorinius-revoliucinius kino filmus „Pasakojimas apie Leniną“, „Prologas“, „Ignotas grįžo namo“ ir daugelį dokumentinių bei žemės ūkio filmų. Šiuose rajonuose mokslo metų pradžioje buvo sudaryti kino filmų demonstravimo punktai ir grafikai, organizuoti pasitarimai su propagandistais, kultūros švietimo darbuotojais ir kino mechanikais, išspręsta apmokėjimo problema. Bet kai kurių rajonų partinės organizacijos respublikoje dar nesuprato didžiulio geriausių tarybinių kino filmų poveikio formuojant naują komunistinės visuomenės žmogų, o taip pat jų reikšmes, įtvirtinant būrelių bei teorinių seminarų klausytojų žinias, įgytas užsiėmimų metu. Ignalinos, Nemenčinės, Pakruojo ir kai kurie kiti partijos rajonų komitetai nededa pastangų, kad šie filmai pasiektų žiūrovą. Atsiųsti kino filmai mėnesiais guli kultūros skyriuose. Savaime suprantama, negalima parodyti politinio švietimo sistemos būrelių klausytojams kino filmą, tinkamai nepasiruošus. Jie iš anksto turi būti supažindinami su rodomų kino filmų turiniu, juose gvildenamomis pagrindinėmis problemomis ir pan. Tačiau būna ir taip, kad ne tik klausytojai, bet ir propagandistas nežino, koks filmas bus demonstruojamas, blogai prisimena jo turinį. Kaip propagandistas nukreips klausytojų dėmesį į svarbiausias filme keliamas problemas, jei šį filmą matė prieš keletą metų, silpnai jį prisimena? Todėl, matyt, reikėtų pirmiausia organizuoti šių filmų peržiūrą propagandistams. Demonstruojamų partinėje propagandoje kino filmų reklamai, turinio atpasakojimui, pagrindinių idėjų išryškinimui galima plačiau panaudoti ir vietinę spaudą. Į pagalbą čia turi ateiti ir LTSR Kultūros ministerija, paruošdama trumpas tokių kino filmų anotacijas. Tik propagandisto gyvo žodžio palydėtas kino filmas taps ir turi tapti antrąja mokykla klausytojų politiniam sąmoningumui ir aktyvumui kelti. Rajonuose nusiskundžiama, kad kino filmai, demonstruojami politinio švietimo sistemos klausytojams, būna blogos kokybės, trūkinėja, nėra garso. Ar daug naudos duos tokie kino filmai? Ne be pagrindo keliamas klausimas, kodėl mūsų kino studija taip mažai išleidžia žemės ūkio temomis filmų, taip silpnai rūpinasi geriausių respublikos kolūkių patyrimo paskleidimu ir įdiegimu. Kino filmų naudojimas politinio švietimo sistemoje nėra nauja darbo forma. Daugelis partinių organizacijų jau turi sukaupusios nemažą patyrimą derinant žodinę propagandą su gyvais meninių istorinių-revoliucinių ir dokumentinių bei mokslo populiarinimo kino filmų vaizdais. Yra visos galimybės pasiekti, kad kiekvienas būrelio ir teorinio seminaro klausytojas kiekviename mūsų respublikos kampelyje bent 1 ar 2 kartus per mėnesį galėtų pažiūrėti gerą tarybinį meninį ar dokumentinį kino filmą, iliustruojantį politinio švietimo būrelio užsiėmimo medžiagą.


Kai paskaitai ,,Lietuvos Žinias“ ir „Rytą“, tai stačiai nuostabu darosi. Stebiesi žmogus ne iš tų laikraščių, kaip tokių, bet iš jų „griaudžių verksmų“, kuriuos tuodu dienraščiai, nežiūrėdami Gavėnia ar ne, labai atsidėję gieda. O tuose „graudžiuose verksmuose“ juodu apverkia tuos pačius dalykus – liūdnos atminties mūsų seimą su visais jo idealiniais demokratizmo padariniais ir svajotas, lauktas, visokiais būdais siektas, bet nesulauktas ir nepasiektas partijų koalicijas. Kad žmogus, būdamas aklas demokratizmo ir dar ne betkokio, bet ,,tikrojo demokratizmo“ išpažintojas idealizuoja teoretišką šeimą, kaip parlamentinės valstybės santvarkos, kurios jis ir kritikuoti nedrįsta, svarbiausią įstaigą, tas visiškai galima suprasti, bet kad tas pats aukščiausios rūšies, gryniausio kraujo lietuvis demokratas idealizuoja konkrečius, labai ryškiai save parodžiusius, buvusios Lietuvos seimus, kurių neigiamųjų pusių jį, ir užsimerkęs būdamas, negali nepastebėti, ir Lietuvos išganymą vien jų su visomis savo ypatybėmis atgaivinime temato, o prieš betkokias reformas priešinasi, tada iš tikrųjų nuostabu darosi, ir pradedi abejoti, ar nuoširdžiai tas demokratas kalba. Kągi Lietuvai davė tas visagalis, vienų ujamas, kitų, vis dar garbinamas jos buvęs Viešpats – Seimas? O gi iš demokratiškiausių viso pasaulio konstitucijų lopu šiaip bei taip susiūtą, užtai greit prakiurusią konstituciją, pataisomis ir pataisėlėmis nusagstytą ir gyvenime sunkiai pritaikomų ne perdaug didelį įstatymų lobyną, demoralizuotų, kur vėjas pučia krypstančių, agitatorių – bačkininkų, partinių fanatikų kadrus ir pagaliau katalikiško ir bedieviško sūrio, sviesto, zuperio, masoniškų jorkširų ir kitoniškų partiškų „principingumu“ nesergančiam žmogui sunkiai suprantamų dalykų. Seimas buvo demokratiškosios Lietuvos demokratiškų peštynių ir partinių rietenų centras ir versmė, iš kurios tos peštynės ir rietenos į visą kraštą sklisdavo, tolimiausių Lietuvos užkampių ramų, darbštų, bet tamsų mūsų sodietį pasiekdamos ir jų į savo kaimynę šnairuoti verčiančiu partiniu „principingumu“ užkrėsdamos. Taip daugelio priežasčių, dėl kurių mūsų seimas toks buvo ir tokiais darbais pasireiškė, bene svarbiausios bus pokarinio, iš normališkų vėžių išėjusio gyvenimo revoliucinė nuotaika, seimo narių ir iš viso mūsų inteligentijos didelis, iš rusų paveldėtas, teoretiškumas, tikrojo gyvojo Lietuvos gyvenimo nepažinimas ir visiškas daugelio seimo narių savo darbui nepasiruošimas. Dėl daugelio mūsų seimo narių tekdavo nusiskųsti liaudies išminties suformuluotu posakiu: „vargas, kai batsiuvis ima kepti pyragus, o kepėjas siūti batus“. Kad tokie seimo nariai tik rankas, partijų lyderių diriguojami, temokėjo kilnoti, trukšmą kelti ir gale mėnesio algų lape pasirašyti – niekam nepaslaptis. Bet demokratizmo apaštalų tokie dalykai negąsdindavo, priešingai – jie juos, pačiu grynuoju ir idealiuoju demokratizimo pasireiškimu laikydami, idealizuodavo ir šiandien, kada to grynojo demokratizmo idealieji reiškiniai taip vaizdžiai konkrečiomis ir skaudžioms, naujų kelių ieškoti, senas vertybes perkainuoti verčiančiomis, pasekmėmis apsivainikavo, tebeidealizuoja. Įpratę viską iš siaurų partinių „principų“ išeidami vertinti ir partiniu mastu matuoti, mūsų „demokratai“ nenori ar negali (vienas Dievas težino) matyti Lietuvos gyvojo gyvenimo plačių principų, kuriuos pastaruoju laiku jau ir mūsų, partišku „principingumu“ –  partišku fanatizmu dar nesergąs sodžius, mūsų šalies tikrasis šeimininkas – ūkininkas vis aiškiau ir aiškiau pradeda suprasti, aplenkdamas savo „principinguosius“ vadus – inteligentus agitatorius ir nuo jų nusigręždamas. Šis pastarasis reiškinys, kuris yra aiškiausias mūsų valstybės politinio ir to pasekmėj ekonominio gyvenimo pasveikimo simptomas, be galo nepatinka įvairiems darbo ir geros seimų duonos netekusiems siauriems politikieriams ir baigiantiems savo armijas prarasti partijų centrams. Jie nenustoja kalbėti apie koalicijas, vien jose išganymą tematydami ir nenori pastebėti tos plačios koalicijos, kuri kasdien sparčiai augdama, galingai „Ūki


Tarybų Sąjungos kosmonautas G. Titovas, atvykęs į Jugoslaviją JFLR prezidento J. Broz Tito ir vyriausybės kvietimu, vakar vakare padėjo vainiką kritusių mūšiuose už Belgrado išvadavimą Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos karių kapinėse. Vakar G. Titovas važinėjo po miestą, Belgrado gyventojai entuziastingai sutiko Tarybų Sąjungos kosmonaut


Šeštadienį Vilniuje, Profesinių sąjungų bendrijos rūmuose įvyko Lietuvos darbininkų sąjungos suvažiavimas. Apsvarstyti sajungos organizaciniai klausimai: LDS programos, įstatų, struktūros bei atributikos patvirtinimas. Lietuvos darbininkų sąjunga yra nepolitinė, visuomeninė, profsajunginė organizacija, kuri vienija savo narius socialiniams, ekonominiams, teisiniams interesams ginti ir skatinti darbininkų judėjimą. Būdama nepolitinė organizacija, būsimuosiuose rinkimuose LDS nedalyvaus, bet rems tas politines jėgas, kurios realiai gins darbininkų interesus. Suvažiavime dalyvavo Tarptautinės laisvųjų profsąjungų konfederacijos, Pasaulio darbo konfederacijos, Lenkijos nepriklausomos profsąjungos „Solidarumas” atstovai.


MARKSIZMO LENINIZMO UNIVERSITETAS TALINE

Taline atidarytas vakarinis marksizmo leninizmo universitetas. Pradedant paskaitas trumpą įžanginę kalbą pasakė Estijos KP(b) CK sekretorius propagandos reikalams drg. Pjall. Universitete yra du fakultetai: istorijos ir ekonomikos. Mokslo planas apima vienerius metus. Lektoriauti pakviesti geriausieji respublikos profesoriai — dėstytojai, Estijos KP(b) CK ir liaudies komisariatų vadovaujantieji darbuotojai. RYGOJ ATSTATYTAS CEMENTO FABRIKAS Pranešimą apie istorinius Krymo konferencijos nutarimus Rygos miesto darbininkai sutiko didžiule gamybine pergale. Vasario mėn. 12 d., naktį, buvo paleistas cemento fabrikas. Didesniąją fabriko įrengimų dalį vokiečiai išvežė į Vokietiją. Svarbiausieji cechai buvo stipriai apgriauti. Tačiau darbininkai atstatė įmonę. Pirmoji naktį dirbusi pamaina davė respublikos pramonės įmonių atstatymui 70 tonų geriausio cemento. JAUNIMAS RENKA AUKAS FRONTO KOVOTOJAMS Irkutsko srityje komjaunimo organizacijos surinko fronto kovotojų vaikams 250 tūkstančių rublių, 11 tonų mėsos, paruošė 1500 porų avalynės, 3 tūkstančius gabalų viršutinių drabužių, 2500 porų baltinių. Pavienėmis dovanomis bus apdovanoti 25 tūkstančiai karių vaikų. Srityje surengta komjaunimo — jaunimo sekmadieninė talka. Talkos uždarbis paskirtas fronto kovotojų vaikams ir vaikų namų auklėtiniams dovanoms nupirkti. TARYBŲ SĄJUNGOS ENERGETIKŲ LAIMĖJIMAI TSRS elektros stočių liaudies komisaras drg. D. Žimerinas pasikalbėjime su „Izvestijų“ korespondentu pranešė, kad Tėvynės karo eigoje, nepaisant vokiškųjų grobikų padarytų nuostolių elektros ūkiui, šalies energetiniai resursai išaugo. Taip pav., Omsko ir Kuibiševo elektros stočių galingumas išaugo 3 kartus, Karagandos — 4 kartus, Krasnojarsko — daugiau kaip 5 kartus, Uralo, Novosibirsko, Taškento, Kazanės — 2 kartus. 1944 m. Tarybų Sąjungoje, elektros energijos buvo pagaminta 23,4% daugiau kaip 1943 m. Atstatant pramonę grobikų vokiečių sugriautuose rajonuose, buvo pradėta nuo pastatymo kilnojamų elektros stočių. 1943-44 m. tokių stočių, sumontuotu ant vagonų platformų, buvo pastatyta 25. Jos tiekė elektros energiją daugeliui išvaduotų miestų, jų tarpe Stalingradui, Rostovui, Charkovui, Kijevui ir t. t. Dabar jau atstatytos ir veikia seniau priešo sugriautos 35 rajoninės elektros stotys, jų tarpe Sevastopolio, Stalingrado, Novorosijsko, Kijevo, Charkovo ir kt. stotys. 1945 ir 1946 m. m. numatyta užbaigti priešo sugriautų elektros stočių atstatymą ir pastatyti apie 30 naujų galingų šiluminių ir apie 40 hydroelektros stočių. NAUJA GALINGA ŠACHTA KIZELOVO BASEINE Šiomis dienomis ėmė kasti anglį nauja galinga šachta Nr. 32 — tresto „Kospasugol“ pirmoji kapitalinė šachta. Tai visai moderni ir puikiai įrengta nauja anglies kasykla.


SNO pareiga – padėti normalizuoti tarptautinę prekybą

Labai susidomėję daugelio šalių – Suvienytųjų Nacijų Organizacijos narių – atstovai sutiko Tarybų Sąjungos pasiūlymą įtraukti į šios Generalinės Asamblėjos sesijos dienotvarkę punktą dėl tarptautinės konferencijos prekybos klausimais sušaukimo 1963 metais. Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos valstybių delegatai nerimaudami kalba, kad, vystant tarptautinę prekybą, ryškėja diskriminacinės tendencijos, kad grėsmingai didėja skirtumas tarp kainų, nustatytų žaliavai, išvežamai iš silpnai išsivysčiusių šalių, ir pramonės prekėms, kurias eksportuoja Vakarų šalys. Šių valstybių atstovai savo kalbose primygtinai reikalauja, kad SNO pasistengtų išspręsti tarptautinės prekybos problemas, atsižvelgdama į visų šalių interesus. Vakar dieniniame Asamblėjos posėdyje toliau vyko bendroji politinė diskusija. Pirmas kalbėjęs Birmos užsienio reikalų ministras U Ti Chanas pažymėjo, kad sureguliavus pastaraisiais mėnesiais tris dideles – Alžyro, Vakarų Iriano ir Laoso – problemas, atsiranda vilties, kad ir kiti ginčijami klausimai gali būti išspręsti taikiomis derybomis. Kalbėdamas apie Ženevos derybas, Birmos atstovas pareiškė nuomonę, kad ten pasiekta tam tikra pažanga sprendžiant klausimą, kaip nutraukti branduolinius bandymus. Jis pareiškė, kad Birmos delegacija ketina prašyti Asamblėją paremti aštuonių neprisijungusių šalių memorandumą 18-kos komitetui, kad suartėtų dviejų šalių pozicijos tolimesnėse derybose. Paskui žodį gavo Gvinėjos užsienio reikalų ministras Lujis Lansana Beavogis, kuris pabrėžė, jog taikos išsaugojimo problema glaudžiai susijusi su priklausomųjų šalių išsivadavimo iš kolonializmo jungo procesu. Jis nurodė, kad kolonijinė Ispanijos, Pietų Afrikos Respublikos ir Portugalijos politika kelia grėsmę visuotinei taikai. Gvinėjos užsienio reikalų ministras pareiškė, kad SNO turi imtis nedelsiamų priemonių, kad būtų suteikta nepriklausomybė Rodezijai, Niasalendui, Kenijai, Basutolendui, Bečiuanalendui, Svazilendui ir kitoms Afrikos teritorijoms. Kadangi ultrakolonialistai ir toliau ignoruoja Generalinės Asamblėjos deklaraciją, reikalaujančią suteikti nepriklausomybę kolonijų šalims ir tautoms, pasakė Gvinėjos atstovas, reikia nustatyti galutinį kolonializmo likvidavimo terminą. Toks terminas, jo pasiūlymu, būtų 1963 metų spalio 24 d. (SNO Diena). Gvinėjos delegatas pabrėžė, kad gyvybiškai svarbi visuotinio ir visiško nusiginklavimo problema negali būti išspręsta be Kinijos Liaudies Respublikos. Ekvadoro ir Urugvajaus atstovai, kaip ir kiti delegatai, kalbėjo, kad jų tautos nerimauja dėl tebevykstančių ginklavimosi varžybų. Didesnę savo kalbos dalį Austrijos užsienio reikalų ministras B. Kreiskis paskyrė austrų nacionalinės mažumos Italijos Pietų Tirolyje problemoms. Bendrojoje politinėje diskusijoje SNO Generalinės Asamblėjos šios dienos rytiniame plenariniame posėdyje kalbėjo Liberijos valstybės sekretorius Rudolfas Graimsas, Danijos užsienio reikalų ministras Hekerupas, o taip pat Australijos užsienio reikalų ministras Barvikas. Delegacijų vadovai kalbėjo visuotinio ir visiško nusiginklavimo bei ginklavimosi varžybų kontrolės klausimais, nagrinėjo kolonijų problemą ir branduolinių bandymų nutraukimo problem


Vakar už kelių mylių į rytus nuo Floridos, Atlanto vandenyne buvo susprogdinta nesėkmingai paleista balistinė „Skaibolto“ raketa, praneša Amerikos informacijų agentūrų korespondentai iš Kanaveralo iškyšulio. Raketa buvo numesta nuo bombonešio „B-52“ sparno. Lėktuvas skrido maždaug 5 mylių aukštyje. Vos tik įjungus variklį, raketa ėmė skristi nenumatyta kryptimi. Tuo būdu kilo didelis pavojus gretimos pakrantės gyventojams, pažymi agentūra JPI, ir raketa buvo susprogdinta pagal komandą iš žemės. Tai jau trečias nesėkmingas mėginimas paleisti „Skaibolto“ raket


Sensacijos ir tikrenybė. Padėtis Balkanuose negerėja. Nežiūrint beveik kasdien pasirašomų ten draugingumo sutarčių, taika yra dideliam pavojuj. Balkanuose šiuo metu yra du konkurentai: italai ir pietųslavai. Paskutinieji, būdami daug silpnesni už italus, yra sudarę defenzyvinę sutartį su Prancūzija. Tačiau ramumo ir pasitikėjimo saugumo nėra. Italija pamažu yra apsupusi Pietųslaviją savo sąjungininkais: Vengrija, Rumunija, Bulgarija, Albanija. Pasirašyta užvakar Romoj sutartis su Graikija Pietųslavijos izoliaciją Balkanuose visiškai pribaigė. Pietųslavija pasijuto iš visų pusių apsupta priešininkais. Didelį susijaudinimą sukėlė Pietųslavijoj pasirodęs prieš kelias dienas Bielgrado laikrašty „Pravda“ straipsnis, rašytas buvusio Serbijos užsienių reikalų ministerio Mijatovičaus. Tam straipsny nurodoma, kad naujas karas Balkanuose esas neišvengiamas. Italija esanti sudariusi su Albanija tokią slaptą sutartį, kuri vedanti prie karo. Ta sutartimi Albanija pripažįstanti Italijos protektoratą. Albanija pasižadanti remti italų politiką Balkanuose. Už tai italai pripažino Achteda Zogu ,,visų albanų karalium“. Tas reiškia, kad Albanija, italų padedama, meginsianti atsiimti iš Pietųslavijos albalų gyvenamas sritis. Pasak albanų statistikos, Pietųslavijos gyvena apie vieną milioną albanų, t. y. daugiau, negu visoj dabartinėj nepriklausomoj Albanijoj. Vadinasi, Roma žengsianti gilyn į Balkanus, prisidengdama Albanija. Kiek pagristas keliamas tam straipsny triukšmas, sunku pasakyti, nors Mijatovičius ir pažymi, kad jis, kaipo diplomatas, suprantąs atsakomybę, kurią jis prisiima, paskelbdamas tą straipsnį. Kad padėtis Balkanuose yra nerami, seniai žinomas dalykas. Bet naują karą vargu kas išdrįs sukelti. Anglų prancūzu susitarimas, apimąs ir bendrą jų politiką Balkanuose, paverčia karą Balkanuose visiškai negalimu, nes stovint už pietųslavų pečių prancūzams ir anglams, jų pulti niekas nemėgins. Taigi ir šį kartą taika Balkanuose dar bus išlaikyta, nepaisant pesimistų balsų. Tačiau atmenant istorinius ir tautinius priešingumus, kurie yra giliai įsigyvenę nuo amžių Balkanų tautose ir kurie duoda pakankamai medžiagos aistroms sukelti, niekas negali pasitikėti ilgu ramumu Balkanuose. Be to, reikia dar nepamiršti ir kitų veiksnių, kurie taip pat turi įtakos Balkanuose: tai didžiųjų valstybių interesai. Prieš karą per Balkanus vokiečiai sau skynė kelia į Mesopotamiją. Tiesioginė geležinkelio linija Berlynas - Bagdadas buvo vokiečių tikslas. Bet per Mesopotamiją eina sausumos, o dabar ir oro kelias, Indijon, kurio saugumu anglai yra ypač susirūpinę. Tokia vokiečių ekspansija nėra pageidaujama anglams ir ji, galbut, pagreitino pasaulinį karą, kurs kilo iš Balkanų. Vokiečiai nėra nuleidę akių ir dabar nuo Balkanų. Juk Vokietijos Austrijos susijungimui priešinamasi daugiausia dėl to, kad tada padidėtų vokiečių gravitacija į Balkanus. Atsirastų naujas aktingas partneris, o kartu ir nauji nesusipratimai. Taigi, Balkanai, per kuriuos eina vienintelis sausumos artimiausias kelias iš vidurinės Europos Azijon nuolat bus vieta, kur kertasi daugelio valstybių interesai. O tas taikai nėra naudinga.


Danai ir Lietuvos nepriklausomybės 10 metų sukaktuvės.

Vasario 16 d. Lietuvai švenčiant 10 metų nepriklausomojo gyvenimo sukaktuves, danų tauta visaip – savo spauda, radio (net lietuviškai) kitokiomis paskaitomis prisidėjo prie mūsų šventės. Ne tik Kopenhagos svarbiausieji laikraščiai, kaip antai „Berlingske Tidende“, „Borsen“, „Politiken“, „Ekstrabladet“, „Nationaltidande“, o be to savaitraštis „Finanstidende“ davė sukaktuvių dienai vedamąjį straipsnį ar šiaip didesnę kroniką, bet nebuvo ir provincijoj miestelio, kuris per savo spaudą nebūtų paminėjęs lietuvių vardo ir lietuvių šventės ir nebūtų nepareiškęs linkėjimo, kad tauta, su kuria danus jungia taip daug bendrų interesų, pirmiausia bendras darbas žemės ky, ir ateity sėkmingai augtų. Iš atskirų laikraščių, – „Berlingske Tidende“ (oficiozas) rašo: „Kad darbšti ir palankumą įgijusi lietuvių sodiečių tauta turi teisę gyventi savarankišką tautinį ir valstybinį gyvenimą, niekas neabejoja; kad lietuviams pavyks išlaikyti nepriklausomybę, nežiūrint visų išorinių ir vidujinių sunkumų, tuo mes visi tikim. Racionališkai dirbant – o lietuviai stropiai mokėsi naujų veikimo metodų, karts nuo karto lankydami Daniją, gyvendami Šiaurės Amerikoj – lietuvių derlinga žemė žada kraštui gerą ekonomišką ateitį“. „Politiken“, radikalų organas, ilgoj kronikoj pabrėžia, kad Lietuvos valstybės plėtojimasis rodąs labai didelį panašumą su Danijos gyvenimu nuo 1864 metų, kai šiame krašte prasidėjo labai smarkus judėjimas pirmyn. Pirmiausia ir Danijai tekę pertvarkyti žemės ūkį, suskaldant dvarus į smulkius ūkius, o be to pereinant nuo grūdų ūkio į pieno, kiaušinių ir šiaip gyvulių ūkio gamybą. Tačiau tuo tarpu, kai Danijoj tai atsitiko dviem laikotarpiais – XIX-to šimtmečio pradžioj žemės suskaldymas, XIX-to šimtmečio gale gamybos pakėlimas – Lietuvai visą tai tekę atlikti vienu ir tuo pačiu laiku, įvedus žemės reformą 1922 metais. „Ekstrabladet“ (radikalų organas) ilgam straipsny pasakoja apie sunkią lietuvių kovą už nepriklausomybę ir apie tos kovos galų gale atsiektus gerus vaisius. Nežiūrint sunkios padėties tarptautiniu atžvilgiu, kraštas viduj augęs gerai. Išleista keliolika labai svarbių įstatymų, žemės ūkis pagerintas, uostas patobulintas, keliai taisomi, o be to statomi susisiekimui taip svarbūs tiltai. Jis pataria pirkliams nepavėluoti atkreipti dėmesio į šio, kad ir nedidelio, krašto vietą žemėlapy. „Nationaltidende“ (konservatyvų org.), įdėjo straipsnį apie Lietuvą, iliustruotą gražiomis nuotraukomis. Autorius pradeda savo straipsnį, atsimindamas Petro Rimšos skulptūrą „Artojas“. Neturtingas sodietis, sunkiais žingsniais einąs paskui plūgą, traukiamą jaučių. Sodiečio žandai įkritę. Jaučiai liesi, bet su stipriomis gyslomis. Vargingas nenuilstamas darbas atsispindi sodiety ir jo gyvuly; matyt, kad jiems dirbti sunku, bet kad jie dar gali dirbti, ir kad jie tiki, jog darbas galų gale laimės. Garbė šiam paminklui, kurį Rimša sukūrė lietuvių sodiečio narsiai ištvermei“ Neseniai viešėjęs Lietuvoje danų pastorius Chr. Knudsen, kuris apie savo kelionę po Lietuvą pasakojo laikydamas paskaitas įvairiuose Danų miestuose suaugusių mokyklose ir kt., parašė ir Lietuvos sukaktuvėms paminėti visą eilę straipsnių. Be to jis laisvai išvertė į danų kalbą Lietuvos himną, kuris taip pat atspausdintas įvairiuose laikraščiuose. Chr. Knudseno straipsnius atspausdino, be kitų, „Soro Amtstidende“, „Aarhus Amtstidende“, „Hejmdal“, „Dybbol Posten“ ir daug kitų. „Ringsted Folketidende“, minėdamas Lietuvos sukaktuves, džiaugiasi atsimindamas kad vienas iš tų kurie atkreipė pasaulio dėmesį į Lietuvos kraštą, buvo danas Aage Meyer Benedictsen, kuris 1895 metais parašė knygą apie Lietuvą „Et Folk, der vaagner“ (Atbundanti tauta) ir tą patį veikalą išleido anglų kalba „The Awakening of a Nation“. Deja, šis vyras, kuris ruošėsi dar daugiau parašyti apie Lietuvą, šiemet mirė. Iš kitų laikraščių dar šie minėjo Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves: „Nakskov Tidende“, „Lolland“, „Horsens Folkeblad“, „Aarhus Stiftstidende“, „Jyllands Posten“, Naestved Avis“, „Ringsted Folketidende“ ir kit.


Agentūros Frans Pres pranešimu iš Tuniso, ministrų tarybos pirmininkas Chabibas Burgiba vakar pasakė kalbą miesto stadione Tuniso nepriklausomybės paskelbimo pirmųjų metinių proga. Palietęs Tuniso liaudies kovos už nepriklausomybę istoriją, jis pareiškė: „Už šią nepriklausomybę mes turime būti dėkingi atkakliai Tuniso liaudies kovai, o taip pat tai tarptautinei padėčiai, kuri privertė Prancūziją vykdyti taikos politiką. Tačiau dar yra ankstesniojo režimo liekanų ir šių liekanų tarpe pirmąją vietą užima tai, kad Tunise yra užsienio kariuomenė”. Toliau, nušvietęs padėtį Alžyre, Burgiba pasakė: „Šioje kaimyninėje šalyje broliškoji tauta dabar pergyvena etapus, kuriuos mes pergyvenome netolimoje praeityje, o padėtis gali imti blogėti kasdien, jeigu suinteresuotosios pusės nesuras teisingo ir lygiateisiško sprendimo sutinkamai su SNO principais ir su tautų apsisprendimo siekimu. Alžyro problema negali ilgai likti neišspręsta”.


Litvinovas nori susitikti su Chamberlainu.

„Daily Chronicle“ praneša, kad Sov. Rusijos užsienių reikalų komisaro pavaduotojas Litvinovas per Tautų Sąjungos tarybos sesiją atvyksiąs į Ženevą, kur dar kartą bandysiąs susitikti su Anglijos užsienių reikalų ministeriu Chamberlainu. Litvinovas vėl pasiūlysiąs baigti abiejų valstybių konfliktą ir atnaujinti diplomatinius santykius. Tačiau prieš išvažiuodamas į Ženevą Chamberlainas darė žemuosiuose rūmuose pranešimą apie santykius su SSSR. Chamberlainas pareiškė, kad britų vyriausybė pirmoji nesiimsianti žygių santykiams atnaujinti su Sovietais. Taip pat anglų prekybininkai neturi didelių vilčių prekybos santykių plėtojimuisi su SSSR.


Vaikų be priežiūros aprūpinimas Sovietų Rusijoj gerėja.

Daug laikraščių įdėjo straipsnius, kurie tendentiškai vaizduoja vaikų be priežiūros (bezprizornych) būklę Sovietų Rusijoj. Autoriai stengiasi parodyti, jog nepriežiūra Sovietų Sąjungoje –  tai nuolatinis apsireiškimas, niekad neišgyvendinamas, kad Sovietų valdžia ir visuomenė neveda jokios kovos jam likviduoti. Straipsniuose duodami fantastingi skaičiai apie 5 mil. vaikų armiją be priežiūros, suskaityta net kiek stiklų šie vaikai iškūlė Maskvoje ir t. t. Žinoma, tikra žinia apie vaikus be priežiūros Sovietų Rusijoj visai kitaip atrodo. Neprižiūrimi vaikai Sovietų Sąjungoje – tai sunkus pasaulinio, pilietinio karo, intervencijos ir blokados palikimas. Tas apsireiškimas – išdava masinio gyventojų ištrėmimo, o taip pat masinio valstiečių gabenimosi 1921 m. bado metais. Sovietų valdžia ir visuomenė nuolat veda atkaklią kovą su vaikų neprižiūrėjimu, ir šis dalykas, nors ir pamažu, bet pradeda nykti. Apie tai kalba šie daviniai: 1921 metais neprižiūrimų vaikų RSFSRe buvo daugiau kaip 500 tūkst., o 1927 m. jų buvo ne daugiau kaip 100 – 120 tūkst. Toki žymų neprižiūrimų vaikų skaičiaus sumažėjimą galima paaiškinti tik griežtomis vyriausybės ir visuomenės organizacijų priemonėmis. Po visą Sovietų Sąjungą yra išmėtytas vaikų įstaigų tinklas, kurio skaičius 1927 metų pradžioje prašoko 3.700. Vaikų namuose yra 1.300 įvairių dirbtuvių, kurios pripratina ir paruošia neprižiūrimuosius vaikus prie darbo. Taip pat yra apie 230 žemės ūkio sklypų su 15.000 dešimtinėmis žemės, kur vaikai mokosi žemės ūkio darbus dirbti. Didelų vaidmenį vaidina vaikų nakvynės namai, kur tarp vaikų varomas švietimo darbas ir iš kur daug neprižiūrimų vaikų papuola į vaikų namus. Vaikų įstaigu tarpe yra tam tikri priėmimo punktai, kur vaikams suteikiama pirmoji socialinė pagalba, yra ir darbo kolonijos, proto atsilikėliams ir defektyviems vaikams įstaigos ir t. t. Be to, reikia pabrėžti didelę materialinę pagalbą, kuri teikiama neturtingiems vaikams namuose apsaugoti juos nuo valkiojimosi. Įdomus pradai – tai vaiku talpinimas valstiečių šeimose ir raudonojoj armijoj. Visos šios priemonės visuomenės organizacijų paramos dėka davė jau didelių rezultatų. Ne vienas vaikų tūkstantis, kasmet išraunamas iš gatvės nagų, virsta dorais sąmoningais piliečiais, kurie dirba fabrikuose, žemės ūkiuose. Gana nurodyti į tai, kad kasmet neprižiūrimų vaikų kovai Sovietų Rusijoj eikvojama 80 mil. rb., kad sovietą draugija „Vaikų Draugas“ turi savo eilėse daug šimtų tūkstančių žmonių, kad suprastume, kiek daug dėmesio SSSR kreipia į kovą su neprižiūrimais vaikais.


Š. m. vasario mėn. 22 d. pas ūkininką, Maigų kaime, Viekšnių valsč., gyv. prie geležinkelio įėjo senelis. Paprašė valgyti. Ūkininkas davė. Pasisakė esąs Jonas Rupšis, 72 m. amž. buvęs knygnešiu. Dabar neturįs prieglaudos. Jis atrodė gerokai suvargęs. Dešiniosios kojos, pusė pėdos buvo plika. Ligotas. Einąs iš Skuodo į Kuršėnus ieškoti pašalpos pas pažįstamus. Esąs nešęs raštus Dr. Basanavičiui ir kitiems. Pusantrų metu rusiško Šiaulių kalėjimo ragavęs. Antrą sykį 9 mėnesius su užstatu (300 rb.) buvęs išimtas. Buvęs ištremtas 3-iems metams iš Kauno gubernijos ir gyvenęs Liepojuje. Būtų gerai, kad žiną asmens tai patikrintų ir kad senelis būtų paimtas tinkamon globon.


Šiandieną man didelė šventė. Aš džiaugiuosi, kad turiu teise balsuoti. Nenoromis pagalvojau apie praeitį, prisimenu tėvų-bežemių valstiečių pasakojimus apie sunkų gyvenimą buržuaziniais laikais. Dabar mano tėviškės - Jonavos rajono Lukšių, Kvietkučių, Pagiečių ir kitų kaimų valstiečiai susibūrė į „Kelias į taiką“ kolūkį. Išnyko čia skurdas ir vargas. Žemės ūkio artelė kasmet stiprėja, gerėja jos narių gyvenimas. Kolūkiečiai P. Bigenis, A. Laurinavičius ir daugelis kitų šiais metais uždirbo po 2 ir daugiau tonų grūdų. Kolūkyje yra biblioteka, klubas - skaitykla, septynmetė mokykla. Daug kolūkiečių vaikų mokosi Vilniaus, Kauno, Šiaulių aukštosiose mokyklose. Kolūkiečio P. Monkevičiaus sūnus Česlovas studijuoja Vilniaus Valstybiniame pedagoginiame institute, kitas sūnus tarnauja armijoje ir neakivaizdiniu būdu mokosi Vilniaus Valstybiniame V. Kapsuko vardo universitete. Aš, paprasto bežemio kaimiečio sūnus, esu dėkingas Tarybų valdžiai, Komunistų partijai, kuri padėjo man baigti vidurinį mokslą, mokytis VVPI Lietuvių kalbos ir literatūros fakultete. Baigęs institutą, dirbsiu pagal pasirinktą specialybę. Šiandieną, pirmą kartą eidamas prie rinkiminės urnos, aš savo balsą atiduosiu už geriausius Tėvynės sūnus ir dukras - komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, už tolesnį Tarybų Lietuvos suklestėjimą.


Vakar, ryšium su VKP(b) Centro Komiteto ir Maskvos Komiteto organo „Pravdos“ dešimttūkstantojo numerio išėjimu, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku laikraštis „Pravda“ buvo apdovanotas Lenino, ordinu. Ordinais ir medaliais buvo apdovanota ir eilė aktyviausių „Pravdos“ bendradarbių iš rašytojų ir žurnalistų tarpo. „Pravda“ gimė, pasak draugo Stalino, revoliucinio pakilimo vilnyse garsiomis Lenos darbininkų sušaudymo dienomis. Pirmasis jos numeris išėjo 1912 m. gegužės 5 d. Per visus šiuos trisdešimt su viršum metų nuo savo pasirodymo „Pravda“ „ištikimai nešė į liaudies mases didžias bolševikų partijos idėjas, būrė darbininkų klasę ir visą mūsų liaudį aplink garbingą jos vėliavą, įkvėpė ir skatino darbo žmones kovai dėl dvarininkų ir buržuazijos jungo panaikinimo, tarybinės valdžios įvedimo ir sutvirtinimo, dėl socializmo triumfo. Didžiojo Tėvynės karo dienomis „Pravda“ auklėjo tarybinius žmones begalinės ištikimybės Tėvynei, komunizmo reikalui dvasia, ragino ištvermingai kovoti su priešu, žadino didvyriškumo, pasiaukojimo darbe ir mūšio lauke dvasią“. „Pravdos“ apdovanojimas yra visos tarybinės spaudos šventė. Tai pripažinimas didžiulės spaudos reikšmės kovoje dėl naujos socialistinės visuomenės sukūrimo, dėl naujosios santvarkos laimėjimų išsaugojimo nuo vidaus ir užsienio priešų pasikėsinimų. „Pravda“, kaip vedamasis bolševikų partijos organas, visada buvo pavyzdžiu ir Lietuvos darbo žmonių, Lietuvos komunistų, spaudai. Iš „Pravdos“ 1917 metais Petrapilyje mokėsi pirmojo lietuvių bolševikų laikraščio „Tiesos“ bendradarbiai demaskuoti darbo žmonių priešus, menševikus ir eserus, mobilizuoti darbininkus ir valstiečius kovai dėl tarybų valdžios. „Pravdos“ idėjos buvo tuo kelrodžiu, kuriomis sekė Lietuvos komunistai, kovodami dėl fašistinės buržuazijos viešpatavimo nuvertimo, dėl darbo žmonių valdžios iškovojimo. Tėvynės karo metais tarybinės lietuvių spaudos darbuotojai mokėsi iš „Pravdos“ ugdyti darbo žmonėse neapykantą vokiškiesiems fašistiniams grobikams, meilę savo tėvynei ir pasiryžimą kovoti dėl jos laisvės ir nepriklausomybės. Šiandien, kada fašistiniai agresoriai vakaruose bei rytuose sutriuškinti ir taika iškovota, mūsų respublikinei ir apskričių spaudai kyla nauji uždaviniai kovoje dėl lietuvių tautos priešų buržuazinių nacionalistų kenkėjiškos veiklos demaskavimo ir jų izoliavimo, dėl tarybinių valdžios organų sutvirtinimo, dėl krašto ūkio ir kultūros atkūrimo bei tolimesnio išvystymo. Kovingosios „Pravdos“ tradicijos — idėjiškumas, principialumas, nesutaikomumas su priešais, ištikimybė darbo liaudies interesams — turi būti pavyzdžiu visos mūsų respublikos spaudai. Tik griežtai prisilaikydami šių bolševikiškos spaudos savybių, mūsų laikraščiai padės partijai triuškinti visokiomis kaukėmis besidangstančius liaudies priešus, padės jai vadovauti darbo žmonių kovai dėl socialistinio ūkio ir socialistinės kultūros sukūrimo. LKP(b) CK VII plenumas konstatavo, kad Lietuvos laikraščiai dar nepatenkinamai atsako į aktualius politinius klausimus, dominančius gyventojus, ir neretai daro rimtų klaidų, nušviesdami politinius įvykius. Mūsų spaudos darbuotojų garbės uždavinys nuolat stiprinti savo ryšius su darbo žmonių masėmis, gerai žinoti visus juos jaudinančius klausimus, rūpestingai ir kantriai aiškinti jiems tarybinės valdžios politikos pagrindus. Mūsų laikraščiai turi būti centru politinio darbo gyventojų tarpe, juose turi būti kreipiamas ypatingas dėmesys į išaiškinimą aktualių politiniu darbo žmones jaudinančių klausimų, į tinkamą buržuazinių nacionalistu propagandos demaskavimą. Sėkminga ūkinė ir kultūrinė statyba krašte neįmanoma be marksistinio leninistinio mūsų kadrų ir visų darbo žmonių įsisąmoninimo, be bolševikinio užsigrūdinimo. Padėti mūsų partiniams ir tarybiniams kadrams, mūsų darbo žmonėms įveikti buržuazinės nacionalistinės idealogijos liekanas, padėti jiems pasisavinti marksizmo-leninizmo teoriją, suteikiančią galimybę suprasti visuomeninės raidos dėsnius ir duodančią orientavimosi jėgą, — garbingas mūsų laikraščių uždavinys. Visus šiuos uždavinius mūsų laikraščiai galės išspręsti tik tada, kai spaudos darbuotojai nuolatos kels savo idėjinį lygi, atsidėję studijuos marksizmo-leninizmo teoriją, bolševikų partijos istoriją, garbingas „Pravdos“ tradicijas. Tik patys būdami idėjiškai tvirti ir užsigrūdinę, jie sugebės ir savo laikraščius paversti marksistiniu leninistiniu atžvilgiu išlaikytais, principiniais mūsų partijos spaudos organais. Tarybų valdžia mūsų periodinei spaudai sudarė tokias sąlygas, apie kurias spaudos darbuotojai buržuazinėje santvarkoje ir svajoti negalėjo. Jau šiuo metu beveik visose apskrityse išeina laikraščiai. Mūsų uždavinys paversti tuos laikraščius idėjiškai tvirtais, kovingais, bolševikiniais spaudos organais, tikrais partijos pagelbininkais, skatinančiais darbo liaudį naujiems žygiams dėl mūsų didžiosios socialistinės Tėvynės galybės sutvirtinimo, dėl jos ekonominio ir kultūrinio suklestėjimo.


Kaip praneša Džakartos radijas, šiandien vakare buvo įvykdytas pasikėsinimas prieš Indonezijos respublikos prezidento Sukarno gyvybę, kai jis kartu su savo vaikais buvo mokyklos vakare. Buvo mesta rankinių granatų, kurios sprogo netoli prezidento, bet jo nesužeidė. Yra užmuštų ir sužeistų. Praėjus kelioms valandoms po pasikėsinimo, prezidentas Sukarno kalbėjo per radiją. Jis pareiškė gilią užuojautą nukentėjusiems ir paragino indoneziečių tautą stiprinti nacionalinę vienybę ir budėti respublikos priešų atžvilgiu. DŽAKARTA, gruodžio 2 d. (TASS-ELTA). Indoneziečių tauta pasipiktinusi reakcionierių ir kontrrevoliucionierių grupių mėginimu kėsintis į vyriausybės vadovą prezidentą Sukarną. Kalbėdamas per radiją, ministras pirmininkas Džuanda pasmerkė šį mėginimą kaip teroro aktą ir paragino tautą stiprinti patriotinę vienybę. Sostinės laikraščiai savo vedamuosiuose straipsniuose nurodo, kad šį pasikėsinimą prieš prezidentą Sukarną reikia laikyti mėginimu susilpninti respubliką. Laikraštis „Sulu Indonezija“ pabrėžia, kad ardomieji elementai siekė ne tik pašalinti prezidentą Sukarną kaip valstybės vadovą, bet ir kaip kovojančios prieš kolonializmą indoneziečių tautos vadovą. Laikraštis „Harian Rakjat“, minėdamas reakcinių grupių kėslus šalies viduje, pabrėžia, kad Olandijos ir Amerikos imperialistai siekia sutrukdyti Indonezijai turėti pažangią vyriausybę. Prezidentas Sukarno gauna nuo masinių organizacijų, darbininkų, valstiečių, moterų ir jaunimo daug telegramų, kuriose piktinamasi šlykščiu pasikėsinimu.


Nepriklausomybės partijos Alytaus skyrius („Kovo 11”, 1991, Nr.32)

„Pritariame Vyriausybės priemonėms komunistinių ir prokagebistinių laikraščių ”Tiesa„, ”Lietuvos rytas„, ”Valstiečių laikraštis„ ir ”Respublika„ atžvilgiu… Taip pat reikalaujame sudaryti parlamentinę komisiją įvertinti, kokiai valstybei tarnauja Lietuvos valstybinis radijas ir televizija”.


Dar dėl tariamo Klaipėdos vokiečių skundo

Vokiečių spauda gana apsčiai teikia žinių apie Klaipėdos vokiečių skundą Tautų Sąjungai dėl Klaipėdos konvencijos „laužymo“. Mūsų dienraštyje jau buvo nurodyta, kad tas skundas neturi jokio pagrindo ir kad jis gali pasiekti Tautų Sąjungą tiktai tuo atveju, kai Vokietija ar kuris kitas Tautų Sąjungos Tarybos narys šį skundą savo vardu patieks Tautų Sąjungos tarybai. Neturint tam skundui jokio pagrindo, dėl jo ypatingai sielotis netenka. Bet, vertinant gandus dėl Klaipėdos vokiečių skundo, tenka atsižvelgti ir į kitą medalio pusę. Šiaip ar taip, Klaipėdos kraštas yra ir pasiliks Lietuvos suverenitete. Šio krašto gyventojams reikėtų rūpintis palaikyti su centro valdžia gerus santykius. Tai yra reikalinga tiek Klaipėdos krašto, tiek visos Respublikos gerovei. Aišku, kad visokiais skundais Berlynui ar Tautų Sąjungai šių santykių pagerinti negalima. Kaip jau praeities prityrimas parodė, toki skundai tik įvaro negeistiną kylį į mažosios ir didžiosios Lietuvos susiartinimo procesą. Todėl šiuos nepamatuotus skundus negalima nepriskaityti prie antivalstybinių žygių. Toki žygiai trukdo Klaipėdos krašto suaugimą su Lietuvos Respublika ir yra naudingi tik Lietuvos priešams. Iš tokio tų žygių įvertinimo galima tinkamai charakterizuoti ir jų įkvėpėjus. Būtent, jie yra ne kas kitas, kaip tik tam tikrų organizacijų apmokamieji agentai, kurie iš kailio neriasi, kad tik savo išlaikymą pateisintų. Šitų agentų dirigentai gerai žino, kad jeigu keliamais nepagrįstais skundais ir nieko pozityvaus negalima laimėti, tai vis dėlto tais skundais sudaroma įspūdžio, kad Klaipėdos krašte kažkas netvarkoje. Tai, dirigentų manymu, jau duoda šiokį tokį politinį kozirį Vokietijai. Tačiau šių dirigentų vedamieji agentai pamiršta, kad netvarkos įspūdis dėl jų žygių susidaro ir Lietuvoje, ir kad Lietuvos visuomenė seniai jau reikalauja tą netvarką Klaipėdos krašte pašalinti.


Brangusis drauge Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininke! Brangūs draugai! Dėkoju Jums už bičiuliškus žodžius, kuriais čia draugas Pirmininkas kreipėsi į mus. Mes atvažiavome į Tarybų Sąjungą po to, kai bendras darbas ir bendradarbiavimas per praeitus metus davė savo rezultatų. Visa tai, kas buvo anksčiau tarp mūsų, netolimoje praeityje, buvo sudaryta dirbtinai, be mūsų tautų kaltės ir noro. Dabar mes, mano draugai ir aš, susitikome su jūsų liaudimi, kuri mus visur, pradedant nuo jūsų šalies sienų, nuoširdžiai ir draugiškai priėmė. Mes atvažiavome į jūsų šalį ne tik mūsų bendradarbiavimo išplėsti, bet ir todėl, kad tai atitinka mūsų užsienio politikos principus bendradarbiauti su visomis tautomis. Mes todėl ir atvažiavome į šią didžiąją šalį, kuri sudėjo didžiules aukas ir nešė pagrindinę Antrojo pasaulinio karo naštą ir kartu su kitais sąjungininkais pergalingai jį baigė. Aš galiu pasakyti, kad mums nebuvo sunku rasti bendrą kalbą su šios didžiosios šalies vadovais. Nebuvo klausimo, kuriuo mes negalėtume rasti bendros kalbos, ypač tais atvejais, kai reikalas lietė musu šalies nepriklausomybę ir mūsų užsienio politikos nepriklausomybę. Mes patyrėme, kad Tarybų Sąjungos vadovai visiškai supranta Jugoslaviją, ir aš esu įsitikinęs, kad mūsų pasikalbėjimai čia taip pat bus ir didelis indėlis į taiką. Mes viliamės ir tikime, kad ateis toks laikas, kai tarptautinės problemos nebus sprendžiamos jėga, naudojant ginklą, o tik taikingomis derybomis. Mes taip pat tikimės, kad ir kitų šalių vadovaujantieji žmonės labiau naudosis asmeniškais kontaktais ir tokiais savitarpio apsilankymais. Keliu šį tostą už didžiąją Tarybų Sąjungą, už taikos visame pasaulyje stiprinimą, už didžiąją tarybinę liaudį! Savo kalbos pabaigoje Prezidentas Tito kartu pakėlė tostą ir už visus dalyvaujančius svečius, kurių tarpe buvo ir diplomatinio korpuso atstovai. Priėmimas praėjo nuoširdžiai ir draugiškai. Jo dalyviams buvo surengtas didelis koncertas.


Lietuviai darbininkai Vasario revoliucijoje

LIETUVIAI darbininkai, kuriuos su kitų Rusijos tautų darbininkais siejo bendri interesai bei bendros revoliucinės kovos tradicijos, 1917 m. vasario revoliucijos dienomis taip pat aktyviai dalyvavo carizmo nuvertime. Tai buvo visų pirma tie, kurie dar karo pradžioje su evakuotomis įmonėmis ar dėl kitų aplinkybių pasitraukė į Rusijos gilumą, nes visa Lietuva nuo 1915 m. rudens buvo kaizerinės Vokietijos kariuomenės okupuota. Daug lietuvių darbininkų į Rusiją atvyko 1915 m. liepos mėn., evakavus į Petrogradą ir kitus miestus daugelį Rygos fabrikų. Eilėje Rusijos miestų, visų pirma Petrograde, Maskvoje, Voroneže, Jekaterinoslave, Nižnyj-Novgorode ir kituose, susibūrė daug karo pabėgėlių iš Lietuvos. Greta revoliucinių socialdemokratų darbininkų jų tarpe buvo ir nemažai lietuvių buržuazinių-nacionalistinių partijų veikėjų. Todėl į Rusiją faktiškai persikelé lietuvių politinio gyvenimo centras. Atsidūrę Rusijoje, lietuviai darbininkai būrėsi į organizacijas. Dar 1916 metais Petrograde, Maskvoje, Jekaterinoslave, Voroneže ir kitur ėmė kurtis lietuvių bolševikų organizacijos. Jos kūrėsi prie bolševikų partijos vietos organizacijų ir vadinosi lietuvių rajonais. Lietuviai bolševikai Rusijoje vedė revoliucinį darbą tarp lietuvių karo pabėgelių, kovojo prieš lietuvių buržuazijos pastangas savo klasinių interesų naudai sulipdyti lietuvių „vienybę“. Revoliucinio judėjimo centras buvo Petrogradas. Daugelyje Petrogrado fabrikų ir gamyklų, tame tarpe Putilovo gamykloje, Arsenale ir kituose, dirbo nemažas skaičius lietuvių. Kartu su rusais ir kitų tautybių darbininkais jie aktyviai dalyvavo visuose Vasario revoliucijos įvykiuose. Kai 1917 m. vasario 26-27 dienomis Petrograde prasidėjo atviri kruvini mūšiai su caro žandarais ir kitais jo valdžios gynėjais, daugelis lietuvių darbininkų su ginklu rankoje dalyvavo toje kovoje. Vienas iš Petrogrado lietuvių darbininkų, bolševikas Antanas Kovalélis drauge su kitais penkiais lietuviais, prisijungęs prie revoliucinių kareivių, vadavo iš garsiojo Petrogrado Krestų kalėjimo politkalinius ir dalyvavo daužant žandarmerijos būstines. Kitas lietuvis, Tormoz-Vestingauzo akcinės bendrovės darbininkas bolševikas Balys Jusius pačioje Vasario revoliucijos įvykių pradžioje stojo į fabriko darbininkų kovos būrį. Vėliau kartu su kitais darbininkais jis dalyvavo liūdnai pagarsėjusios tvirtovės - kalėjimo Šliselburgo puolime ir politkalinių išvadavime. Aktyvus Vasario revoliucijos įvykių Petrograde dalyvis buvo ir kuršėniškis Domas Budinas, vėliau, 1919 m., vadovavęs Tarybų Lietuvos Raudonosios Armijos II Žemaičių pulkui. D. Budinas ištisas dvi dienas be perstojo kartu su kitais revoliucinials darbininkais dalyvavo demonstracijose, o prasidėjus sukilimui, vadovavo vienos policijos nuovados užėmimui. Atsitiktiniu būdu apsiginklavęs, drauge su vienu revoliuciniu kareiviu ir ištisa minia žmonių jis nuėjo šturmuoti policijos nuovados. Policininkai pradėjo atsišaudyti. Tik dviems ginkluotiems, o kitiems beginkliams buvo sunku priversti pollcininkus pasiduoti, tačiau išeitis atsirado. D. Budinas savo atsiminimuose ją taip aprašo: „… tada iš žibalo parduotuvės, buvusios už kokių 5-6 namų nuo policijos nuovados, publika atnešė kibirą kažkokio degamo skysčio, o kiti pritempė sausų malkų, kurias sukrovę, apliejo tuo skysčiu ir padegė. Kai pradėjo virsti dūmai ir suliepsnojo ugnis, policijos „pristavas“ nusišové, o bėgančius iš degančio namo policininkus tuojau pat nuginklavome“. Tai tik atskiri faktai iš 1917 m. Vasario 26-27 dienų įvykių Petrograde ir lietuvių dalyvavimo juose. Revoliucijai nugalėjus Petrograde, ji greit ėmė plėstis įvairiuose kituose Rusijos miestuose. Maskvoje, Ivanovo-Vozaesenske, Rostove prie Dono, Carlcine, Tuloje, Jekaterinoslave ir kituose Rusijos miestuose jau kovo mėn. pradžioje taip pat susikūrė Darbininkų ir kareivių deputatų tarybos. Valdžia periferijoje buvo paimama nepalyginamai lengviau, negu Petrograde. Po įvairius Rusijos miestus išsiblaškę lietuviai darbininkai, kaip ir Petrograde, nestovėjo nuošalyje, bet kartu su visais darbininkais aktyviai dalyvavo demonstracijose ir manifestacijose. Tuloje Vasario įvykiuose aktyviai dalyvavo Vaclovas Kadziulis. Jis buvo išrinktas į Tulos garvežių depo darbininkų savivaldybę; Nižnij Tagile aktyvus revoliucijos dalyvis buvo Jonas Puteikis, 0 Odesoje - Juozas Pranckūnas. Lietuviai darbininkai taip pat dalyvavo Vasario revoliucijos įvykiuose Jekaterinoslave, Kijeve, Voroneže ir kituose miestuose. Čia suminėti tik atskiri lietuviai darbininkai - Vasario revoliucijos įvykių Rusijoje dalyviai. Revoliucijoje aktyviai dalyvavo daugumas lietuvių darbininkų, tuo metu gyvenusių Rusijoje. Po Vasario revoliucijos ėmė stiprėti lietuvių bolševikų organizacijos. Jau 1917 m. kovo mėn. is ištremties grįžo Z. Angarietis, birželio mėn. iš emigracijos į Rusiją parvažiavo anksčiau buvę politiniai emigrantai, jų tarpe ir eilė lietuvių revoliucionierių: V. Mickevičius - Kapsukas, Kazys Giedrys ir kiti. Vėl stojus į revoliucinį darbą įžymiesiems Lietuvos darbininkų judėjimo veikėjams Z. Angariočiui, V. Mickevičiui-Kapsukui ir įsiliejus į bolševikų partiją eilei kitų lietuvių, senų revoliucionierių, lietuvių bolševikų organizacijos Rusijoje sustiprėjo, apsivalė nuo menševikinių elementų. 1917 m. kovo 30 d. (balandžio 12 d.) Petrograde pradėjo eiti lietuvių bolševikų laikraštis „Tiesa“. Visa tai įgalino sustiprinti kovą dėl lietuvių karo pabėgėlių patraukimo į bręstančios socialistinės revoliucijos pusę. Tai buvo tuo svarbiau, kad po Vasario revoliucijos pradėjo sparčiai organizuotis ir lietuvių buržuazija, kuri stengėsi nukreipti lietuvių karo pabėgėlių dėmesį į „grynai“ lietuviškus reikalus, noréjo atitraukti lietuvius darbininkus nuo revoliucinės kovos. Lietuvių bolševikų veikla Rusijoje nenuėjo veltui. Jos dėka lietuviai darbininkai dar aktyviau, negu vasario mėn., dalyvavo 1917 m. Spalio revoliucijoje.


Karolio staigus grįžimas ir paskelbimas karalium visame pasaulyje sukėlė didžiausią sensaciją. Visi laikraščiai pilni plačiausių tų įvykių aprašymų. Netrūksta ir reminiscencijų iš buvusio princo ir dabartinio karaliaus romantiškos praeities. O jo praeitis tikrai romantiška, jei ne skandalinga, ir vieno rimto anglų laikraščio žodžiai, kad jis labiau primena romanų kaip tikro gyvenimo princą, yra beveik teisingi. Karolis pirmą kartą sukėlė skandalą, kada 1918 m. Odesoje morganatiškai vedė vieno rumunų generolo duktere Ceciliją Lambrino. Tos jungtuvės nepaprastai smarkiai papiktino princo tėvą karalių Ferdinandą. Bet princas nepaisė ir dar didesniam savo tėvo papiktinimui atsisakė nuo savo teisių į rumunų sostą. Bet pirmykštę meilę pamažu ataušo jo smarkaus būdo motina karalienė Marija ir… laikas. 1920 m. lakusis princas jau buvo įsimylėjęs graikų princesę Heleną, kurią ir vedė. Žinoma, pirma Karolio žmona pakėlė triukšmą. Bet Karolis kaip įgeltas puolė savo naujos šeiminės laimės ginti ir visas Cecilijos, kad ir teisėtas pretenzijas nieku pavertė. Tačiau ir jaunajai ir gražiajai Helenai Karolis neilgai išliko ištikimas. Pasipainiojo rudplaukė žydė Lupescu, ir Karolis metė žmoną, metė sūnų, metė savo giminę, vėl atsisakė nuo sosto, ir visai kaip romanuose išvyko į ištrėmimą su savo meiluže. Bet, matyti, taip lengvamaniškai atsisakydamas nuo sosto, jis darė tik gestą, nes, kaip tik jo tėvas mirė, jis tuoj pasiskelbė karalium ir net pasisiūlė mesti ponią Lupescu. Bet tai nieko nepadėjo, ir jo mažametis sūnus buvo paskelbtas karalium. Karolis gavo pasilikti užsieniuose, kur iš viso išbuvo ketverius metus. Apsigyvenęs kuriam laikui Anglijoje, jis buvo skandalingai išsiųstas, kada anglų valdžia susekė, kad jis nusisamdė du lėktuvus ir, prikrovęs juos proklamacijų, rengias juos pasiųsti į Rumuniją jų išmėtyti per kaimiečių partijos kongresą. Bet Rumunijoje politinė padėtis pasikeitė. Mirė vienas iš jo didžiausių priešų visagalių liberalų vadas Jonel Bratianu. Kiek vėliau valdžią paėmė Karoliui palanki kaimiečių partija su Maniu pryšakyje. Kad daroma žygių Karoliui į sostą sugrąžinti, buvo jau prieš mėnesi žinoma. Čia svarbiausias roles suvaidino, kaip dabar jau paaiškėjo, buv. ministeris pirmininkas Maniu, Karolio brolis princas Mikalojus ir rumunų ministeris Londone Titulescu, kuris prieš kurį laiką atvyko į Bukareštą. Liberalų vadas Vintila Bratianu, didžiausias Karolio priešas, drauge su princo motina Marija ir princu Stirbey, kurie irgi yra nusistatę prieš Karoli, buvo visiškai iš netyčių užklupti. Karalienė Marija net buvo išvažiavusi į garsiuosius Oberammergauo Kristaus kančių vaidinimus. Įdomu, kad ji, sužinojusi apie Karolio paskelbimą karalium, pareiškė, kad „kaipo motina džiaugiasi“. Karolis į Rumuniją atskrido Paryžiuje specialiai nusamdytu lėktuvu. Pakeliui į sostinę lėktuvas dėl benzino stokos buvo priverstas nusileisti rumunų kaime Koefoesfoe. Bet tai pastebėjo antras lėktuvas, kuriuo skrido du Karolio pasekėjai, ir išgelbėjo ji iš nemalonios padėties. Paryžiškiai lėktuvai nusileido rumunų karo aerodrome Kluje, kur visi karininkai Karolį sutiko su karališka garbe. Čia Karolis persivilko rumunų generolo uniforma ir toliau į Bukareštą nuskrido karo lėktuvu. Bukarešte jį pasitiko du pulkai kareivių ir irgi atidavė jam karališką garbę. Iš čia Karolis automobiliu nuvažiavo į Cotroceni rūmus, kur jį pasitiko jo brolis Mikalojus. Karoliui atvykus, įvykiai rutulojos nepaprastai greitai. Tuoj atsistatydino Maniu vyriausybė, buvo sudaryta nauja su Mironescu pryšakyje, buvo sušauktas tautos susirinkimas ir Karolis beveik vienu balsu buvo paskelbtas karalium. Nors su žmona Karoliui dar nepavyko susitaikinti, bet sūnų jis jau atsiėmė pas save. Dabar visas pasaulis su dideliu susidomėjimu seka įvykių raidą Rumunijoje. Tam tikruose sluoksniuose kyla baimės, kad lakus nepastovus avantiūristiškas Karolis, atsisėdęs soste, neįtrauktų Rumunijos į kokias avantiūras.


Demonstracijos prieš Pilsudskį. Policija seimo posėdy. Dašinskis – seimo pirmininkas. Konfliktas tarp Pilsudskio ir seimo prasidėjo. Pranešimu iš Varšuvos, naujai išrinkto lenkų seimo atidarymas buvo labai trukšmingas. Atvykusį į atidarymo iškilmes ministerį pirmininką maršalą Pilsudskį jo šalininkai sutiko trukšmingomis ovacijomis, o ukrainiečių ir komunistų atstovai švilpimais ir šauksmais, kurie ardė ovacijų harmoningumą. Tuos švilpimus išgirdęs, įėjęs salėn Pilsudskis susiraukė ir įsakė valdininkams pašaukti ginkluotą policijos būrį. Atvykę policininkai suėmė tris ukrainiečių ir du komunistų atstovus, sukaustė jų rankas geležiniais retežiais ir išvilko lauk. Tada komunistai pradėjo giedoti kovos dainas, kurių garsuos dingo rūstūs maršalo žodžiai. Pilsudskis pakeltu balsu šaukė: ,,tyla“, bet jo niekas neklausė. Buvo paskelbta pertrauka, po kurios Pilsudskis pasakė trumpą kalbą, bet kai atstovai buvo pakviesti prie priesaikos, vėl kilo toks didelis trukšmas, jog seimo pirmininkas buvo priverstas posėdį uždaryti ir tuo baigti seimo atidarymo iškilmes. Tokios audros, kaip šį seimą atidarant, Varšuvoj, sakoma, dar nebuvę. Papildomomis žiniomis, lenkų seimo posėdis prasidėjo vakar 5 val. 20 min. Kai atstovai buvo užėmę savo vietas ir posėdžių salėn atvyko vyriausybės nariai su maršalu Pilsudskiu priešaky, komunistai ir pusiau komunistai ukrainiečių atstovai, taip pat kai kurie radikalinės ūkininkų partijos ,,Wyzwolenie“ nariai sukėlė didelį trukšmą. Trukšmadariai neleido ministeriui pirmininkui kalbėti ir perskaityti valstybės prezidento manifestą. Kai trukšmadariai nuraminti nepavyko, Pilsudskiui įsakius buvo pakviesta policija, kuri didžiausius trukšmo kaltininkus varu išvedė iš posėdžių salės. Iš viso pašalinti 7 atstovai – du komunistai, du ,,Wyzwolenie“ nariai ir 3 ukrainiečiai. Vieno ukrainiečio, buv. Austrijos parlamento atstovo, Bačinskio rūbai buvo visiškai sudraskyti, nes jis ypač priešinosi policijai. Paskum prasidėjo atstovų saikdinimas. Į posėdžių salę vėl buvo įleisti 7 pašalintieji, kurie ramiai atliko priesaikos ceremoniją. Pilsudskis perskaitė valstybės prezidento manifestą ir paskelbė seimą atidarytą. Posėdžio vadovavimas buvo perduotas vyriausiam amžium atstovui Boiko. Po priesaikos ,,Wyzwolenie“ lyderis paprašė žodžio formaliniu reikalu. Pirmininkas jam kalbėti nedavė. Tada kraštutinis kairysis sparnas vėl sukėlė trukšmą. Posėdis trumpam laikui buvo uždarytas. Po pertraukos prasidėjo seimo pirmininko rinkimai. Svarbiausiais kandidatais buvo išstatyti socialistas Dašinskis ir vicepremjeris Bartelis (vyriausybės bloko). Pirmu balsavimu Dašinskis gavo 172 balsus, Bartelis – 136. Antru balsavimu Dašinskis gavo 206, Bartelis –142. Tuo būdu išrinktas kairiojo opozicijos sparno kandidatas Dašinskis. Girdėti, kad Pilsudskis dar per derybas pagrasinęs paleisti seimą, jei pirmininku būsiąs išrinktas Dašinskis. Paaiškėjus rinkimų vaisiams ir Dašinskiui užėmus pirmininko vietą, visi vyriausybės bloko atstovai pakilo ir demonstratyviai išėjo iš posėdžių salės. Netrukus išėjo taip pat Pilsudskis ir kiti vyriausybės nariai. Naujas Lenkijos senatas susirinko vakar 1/2 7 val. vak. Valstybės prezidento manifestą ir senate perskaitė maršalas Pilsudskis. Manifesto senato nariai klausėsi stovėdami. Senato pirmininku 54 balsais iš 99 išrinktas vyriausybės bloko kandidatas prof. Šimanskis.


Belgrado centre trečia diena tęsiasi kelių tūkstančių studentų demonstracija. Reikalaujama, kad atsistatydintų Serbijos prezidentas S. Miloševičius ir jo vyriausybė, kad būtų surengti nauji rinkimai, priimta demokratinė konstitucija ir nebevaržoma spauda.


KADA 107-OJI DIVIZIJA IŠVYKS IŠ VILNIAUS?

Rusijos armijos 107-osios motošaulių divizijos kariai techniką ir kitą turtą iš Šiaurės miestelio žadėjo išsivežti gruodžio 21 dieną, tačiau pažadams ištesėti neužteko pajėgų ir sunkvežimių. Dabar paskutinę techniką iš Šiaurės miestelio planuojama išvežti gruodžio 24-ąją. Tačiau kai kurie miestelio objektai, iš kurių jau išvyko kariškiai, ir šiandien perduodami Vilniaus miesto savivaldybei. Karinį miestelį ir jo teritoriją saugo policija. Šiaurės miestelio teritorijos perdavimo ir priėmimo aktą numatoma pasirašyti gruodžio 29 dieną. Tačiau ir po to Vilniuje dar liks Rusijos dalinių: Visoriuose dislokuota zenitinė-raketinė baterija ir Burbiškėse - eksploatacijos ir remonto dalinys.


AKMOLINSKAS. Automobilių trasa Atbasaras-Barankulis-Zarečjė yra vienintelis kelias, kuris sieja dabar Užišimio dirvoninėse žemėse įkurtus grūdininkystės tarybinius ūkius su geležinkeliu. Iki upių išsiliejimo šiuo keliu reikia spėti pervežti šimtus tūkstančių centnerių sėklų, daug degalų ir maisto produktų naujakuriams. Neseniai smarkios pūgos ir audros užnešė kelius. Krovinių trakte sustojo judėjimas. Tuomet trasos štabas priėmė nutarimą nedelsiant išvalyti kelią, atkurti judėjimą. Atbasare buvo suformuota trijų šimtų automašinų kolona. Važiuoti priekyje pasisiūlė komunistai ir komjaunuoliai - labiausiai prityrę šoferiai. Į trasą išėjo buldozeriai ir traktoriai su metaliniais kampainiais. Sunku buvo pirmosios Atbasaro autobazės šoferiams Serafimui Čerenščikovui, Veniaminui Makarinui, Viktorui Plotnikovui, Vladimirui Fiodorovui ir Sergiejui Fiodorčenkai, kurie važiavo kolonos priešakyje. Automobiliai klimpo vėputiniuose, buksavo. Žemumose, kur sniego vėputiniai buvo keletą kartų aukštesni už mašinas, teko kasti sniego tunelius ir koridorius. 250 kilometrų ilgio apsnigtos trasos šturmas pasibaigė pergale. Šiuo reisu kolona pristatė į tarybinius ūkius „Rostovskij“, „Barankulskij“, „Tersakanskij“ ir kitus tūkstančius tonų sėklų, maisto produktų, paštą. Dabar keliu vėl važiuoja automobiliai, pristatomi kroviniai.


„Atsižvelgdamas į respublikos visuomeninę ir politinę padėtį, aš savo noru pasitraukiu iš prezidento pareigų”, sakoma Dušanbėje paskelbtame Tadžikistano vadovo Rachmono Nabijevo pareiškime. Praėjusį pirmadienį prezidentas, savaitę slėpęsis NVS pajėgų įguloje Dušanbėje, pamėgino pasprukti nuo sukilusios opozicijos į Chodžento miestą, kuriame įsikūręs jo šalininkų štabas. Nujautusio grėsmę R. Nabijevo įsakymu sostinės aerouostas buvo apsuptas jam dar paklusnios kariuomenės ir ypatingosios paskirties milicijos. Prezidento palyda buvo apšaudyta jau kelyje, o aerouoste R. Nabijevas pateko į penkių tūkstančių ginkluotų priešininkų rankas. Šįkart opozicija, reikalavusi prezidento atsistatydinimo nuo pavasario, nugalėjo lengvai. Po trumpų derybų aerouoste, kuriose dalyvavo kai kurie parlamento deputatai, vyriausybės nariai ir partijų, pirmiausia - Islamo atgimimo, atstovai, R. Nabijevas atsistatydino „savo noru”. Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas pavedė laikinai valdyti šalį parlamento pirmininkui Akbarui Iskandarovui. Kaip pranešė agentūra Chorvar, R. Nabijevui paskirta pensija, paliktas namas, kuriame jis gyveno, o apsaugą turįs užtikrinti Tadžikistano saugumo komitetas. Tačiau, opozicijos atstovų žodžiais, R. Nabijevas padaręs tadžikams tiek bloga, kad neturįs teisės gyventi. R. Nabijevas iškilo į aukščiausią respublikos valdžios viršūnę dar L. Brežnevo laikais. Prasidėjus M. Gorbačiovo pertvarkai, jis buvo pašalintas už iškerojusį kyšininkavimą. Tačiau praėjusių metų lapkritį R. Nabijevas sugrįžo į valdžią, gana netikėtai nugalėjęs pirmojo Tadžikistano prezidento rinkimuose. Tiesa, opozicija be paliovos tvirtino, kad rinkimų rezultatai buvę suklastoti. Kaip bebūtų, R. Nabijevą tvirtai rėmė senoji nomenklatūra, dauguma Tadžikistano sričių ir rajonų vadovų. Dabar opozicijos ir valdžios šalininkų kova tęsiasi. Svarbiausios opozicinės Islamo atgimimo partijos jėgos įsitvirtino Kalnų Badachšano srityje, o didžiausi mūšiai tebevyksta Kurgan Tiubės rajone netoli Afganistano sienos. Vien praėjusią savaitę ten žuvo apie 180 žmonių, o šeštadienį buvo paskelbta ypatingoji padėtis. Opozicija ypač sustiprėjo žlugus senajam Afganistano režimui. Tadžikistano pasienio kariuomenės vado pavaduotojo duomenimis, keli šimtai respublikos ekstremistų buvo apmokyti ir aprūpinti ginklais fundamentalistinės Afganistano partijos „Hezbi-i Islami” stovyklose. Šią vasarą pasieniečiai sulaikė daugiau kaip šešis šimtus smogikų, tačiau, žvalgybos duomenimis, ne mažiau kaip keturi šimtai ekstremistų prasiskverbė į Tadžikistaną ir dalyvavo mūšiuose prie Kurgan Tiubės miesto. Parlamento prezidiumas paskelbė, kad prezidentas pašalinamas iš pareigų, tačiau pagal Konstituciją tai turįs patvirtinti visuotinis referendumas. Kad pagaliau baigtųsi užsitęsusi prezidento agonija, beliko priversti jį pasitraukti neva savo noru. Vargu ar Tadžikistane netrukus įsivyraus taika. Tai patvirtina ir įvykių raida kaimyniniame Afganistane.


Viso pasaulio spauda gyvai tebekomentuoja Tarybų Sąjungos — Kinijos sutartį, teisingai įvertindama ją, kaip svarbiausią tarptautinės reikšmės dokumentą. Laikraščiai pažymi, kad ši Sutartis ne tik išeina iš trijų didžiųjų valstybių vadovų Krymo Konferencijoje paskelbtų principų, bet ir toliau stiprina bei plečia šiuos principus. Šios Sutarties efektingumas ir jėga pasireiškia tuo, kad jinai atitinka TSRS ir Kinijos interesus. Josios jėga ta, kad ji stiprina tradicinę tarp Tarybų Sąjungos ir kinų tautų esančią draugystę, kad ji sutvirtinta krauju, bendrai pralietu kovoje prieš bendrąjį priešą priešą — imperialistinę Japoniją. Sutarties reikšmė apibrėžiama ir tuo, kad jinai yra stambus indėlis į taikos ir saugumo užtikrinimą ne tik abiejų šalių, bet ir visų taikingųjų tautų gerovei. Galiausiai jos reikšmė ta, kad ji, vieninga laikraščių nuomone, yra puiki demonstracija nuoseklios tarybinės užsienio politikos, išeinančios iš tų tautų ir valstybių, su kuriomis TSRS sudaro sutartinius santykius, suverenumo ir nepriklausomybės gerbimo principo. Kinijos vyriausybė, iš savo pusės, parodė pagarbą tautų apsisprendimo principui, kas pasireiškė užsienio reikalų ministerio Van Ši-cze notoje dėl suteikimo Mongolijos Liaudies Respublikai nepriklausomybės. Kinų laikraštis „Sinchuažibao“, išreikšdarnas kinų tautos nuotakas, rašo: „Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutartis yra kertinis akmuo Tolimųjų Rytų taikai, Kinijos ir TSRS laimės pagrindas, o taip pat visų taikingų Tolimųjų Rytų tautų laimės pagrindas. Sutartis, turi didžiulę reikšmę naujiems agresyviems karams Tolimuosiuose Rytuose užkirsti, ir bet kokiai fašizmo formai panaikinti“. Anglų laikraštis „Njus Kroniki“ rašo, kad „tokios viską apimančios sutarties tarp Tarybų Sąjungos ir Kinijos pasirašymas buvo būtinas žingsnis. Prieš Kiniją stovi svarbiausios problemos, susijusios su šalies atstatymu. Sutartis su Rusija praskaidrina nepaprastai sudėtingus santykius ir turi ypatingai didelę reikšme“. San Francisko radijas, komentuodamas Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutartį, pareiškė: „ši Sutartis yra regionalaus susitarimo prieš galimos agresijos iš Japonijos pusės pasireiškima ateityje pavyzdys, ji užtikrina veiksmų vieningumą — tarp Tarybų Rusijos ir Kinijos. Sutartis rado pritarimą JAV, Rusijoje ir Kinijoje, kur ji laikoma taikos įrankiu, kuris bus naudingas visam pasauliui“. Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutarties reikšmė yra dar ir ta, kad jos įgyvendinimas skatins Kinijos tautinę vienybę ir demokratizaciją. Ši savaitė atnešė seniai viso pasaulio tautų laukiamą pranešimą apie pirmojo svarbiausių karo nusikaltėlių sąrašo perdavimą Tarptautinio, Karo Tribunolo teismui. Šių nusikaltėlių, palikusių kruvinus pėdsakus visų Europos, tautų kūne, „bylos“ visiems žinomos. Plačiai žinomi ir šių hitlerinių oberbudelių ir banditų vardai. Tarptautinio Kero Tribunolo teisiamųjų suole atsisės hitlerinės nusikaltėlių gaujos vadai. Greta svarbiausiųjų Hitlerio bendrininkų fašistų partijoje ir valstybėje — Geringo, Heso, Rozenbergo, Lejo, Bermano ir kitų, pirmajame nusikaltėlių sąraše figūruoja vokiškosios karo mašinos vadeivos. Tai — Keitelis, Denicas, Jodlis, Rederis, tiesioginiai paruošusieji ir įvykdžiusieji plėšikiškus kitų šalių ir tautų pavergimo planus ie atsakingi už hitlerinių gaujų nusikaltimus okupuotose šalyse. Prieš karinį tribunolą stos stambiausi fašistiniai magnatai ir vokiečių karinės pramonės bei ūkio karaliai — Valteris Funkas, Helmaras Šachtas, Krupas fon Bolenas und Galbachas, išauginę ir pasikvietę prie valdžios Hitlerį ir pajungę visą šalies ūkį tarnauti jo užkariavimo planams. Prieš teismą stos budeliai — Maidancko, Buchenvaldo ir kitų dešimčių ir šimtų tūkstančių žmonių naikinimo fabrikų organizatoriai, „gauleiteria“ — budeliai Zaukelis, Frankas, Frikas ir kiti, pavergę ištisas šalis. Labai simboliškas tasai faktas, kad šių budelių teismas vyks Niurnberge. Atsiskaitymas, — rūstus ir teisingas, — užklups nusikaltėlius kaip tik tame mieste, kuris visą laiką buvo fašistinių galvažudžių susitelkimo vieta, kur fašistų partijos suvažiavimuose buvo svarstomi ir ruošiami fašistinių nusikaltimų planai. Dar pačiame Didžiojo Tėvynės karo prieš hitlerinius grobikus įkarštyje draugas Stalinas pasakė, kad mūsų liaudis nedovanos vokiškiesiems išsigimėliams už jų nusikaltimus. „Mes priversime vokiškuosius nusikaltėlius atsakyti už visus jų nusikaltimus!“ — pareiškė draugas Stalinas. Dabar šie žodžiai išsipildo. Kaip aiškėja iš komiteto svarbiausiųjų karo nusikaltėlių byloms tirti ir kaltinti pranešimo, paskelbtasis sąrašas yra tik pradžia ir karinių nusikaltėlių, neįeinančių į pirmąjį sąrašą, bylų tyrimas tęsiamas, Pasaulio viešoji nuomonė, su dideliu pasitenkinimu sutikusi šio pirmojo svarbiųjų nusikaltėlių sąrašo paskelbimą, laukia kad visiškai būtų išaiškinti, patraukti rūsčion atsakomybėn ir teisingai nubausti visi hitlerinės gaujos kariniai nusikaltėliai. Neseniai Jugoslavijoje pasibaigusi Laikinosios Liaudies Skupščinos sesija priėmė eilę įstatymų akivaizdžiai liudijančių apie didžiulius šalies pasisekimus demokratinio valstybingumo stiprinimo srityje. Dargi paprastas priimtųjų įsakymų išvardinimas parodo, kad dabar šalyje paruošti pagrindiniai įstatymai, reguliuojantieji svarbiausias josios politinio gyvenimo sritis. Šie demokratiniai įstatymai pakeičia kartu su fašistiniu rėžimu griuvusią fašistinę „įstatymdavystę“. Sesija priėmė įstatymą apie Steigiamąjį Susirinkimą, rinkimų įstatymą, įstatymą dėl draugijų ir organizacijų steigimo, dėl susirinkimų ir demonstracijų, dėl spaudos, dėl nusikaltimų prieš tautą bei valstybe ir t. t. Jugoslavijos ministerio pirmininko pavaduotojas Milovanas Džilas, apibūdindamas šių naujų Jugoslavijos įstatymų reikšmę, pažymi, kad jie normalizuoja ir reguliuoja santykius, susidariusius išvadavimo karo metu, suteikia platų, tvirtą pagrindą galutinai nustatyti valstybės veidui ir yra naujas žingsnis pirmyn Jugoslavijos tautų kovoje dėl broliškumo, lygiateisiškumo ir laisvės“. Šie įstatymai pasižymi tuo, kad jie yra nuoseklūs antifašistiniai ir iš tikrųjų gina demokratiją nuo fašizmo. Įstatymas apie Steigiamąjį Susirinkimą numato, pavyzdžiui, dviejų lygiateisių rūmų — Sąjunginės Skupščinos ir Tautybių Skupščinos įsteigimą. Ši pastaroji užtikrina federatyvinį šalies konstrukcijos principą ir visų Jugoslavijos tautybių interesų gynimą. Rinkimų įstatymas taip pat nepaprastai demokratiškas. Jis numato slaptą balsavimą, visuotinius, tiesioginius, lygius rinkimus nepriklausomai nuo lyties, rasės ir religijos. Rinkimų teisę turi taip pat 18 metų amžiaus jaunuoliai. Pirmą kartą rinkimų, teisę įgyja Jugoslavijos armijos kareiviai ir karininkai. Tokio demokratiško rinkimų įstatymo Jugoslavija dar nežinojo! Partijų ir organizacijų įstatymas suteikia visišką laisvę steigti naujas ar atnaujinti anksčiau veikusias partijas ir organizacijas (ligi 1929 metų sausio mėn. 6 d. — karinio fašistinio perversmo Jugoslavijoje dienos), išskyrus profašistinių ir užsiimančių rasinės neapykantos ir nesantaikos propaganda. Šalyje užtikrinta ir visiška spaudos laisvė visiems, išskyrus fašistinius elementus. Tokiu būdu naujieji Jugoslavijos įstatymai garantuoja plačias teises visai tautai ir atima šias teises iš visų tų, kas ketina trukdyti kurti naują, laisvą gyvenimą. Todėl neatsitiktina, kad šie įstatymai buvo priimti didele Skupščinos deputatų balsų dauguma ir sutiko visišką Jugoslavijos liaudies masių pritarimą.


Informacinis pranešimas apie 1956 metų gruodžio 3 dienos posėdį

1956 metų gruodžio 3 dieną įvyko Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos penktasis posėdis. Pirmininkavo Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Pirmininkas deputatas V. Niunka. Pradedamos diskusijos dėl Lietuvos TSR socialinio aprūpinimo ministro deputato J. Stimburio pranešimo apie Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigą respublikoje. Diskusijose kalbejo deputatas M. Bruneikienė (Anykščių apygarda), deputatas N. Timofejevas (Vilniaus miesto Tarybų apygarda), deputatas A. Sniečkus (Vilniaus miesto Centrinė apygarda), deputatas J. Matulis (Nevarėnų apygarda), deputatas J. Narkevičiūtė (Kauno miesto Darbininkų apygarda), deputatas K. Baršauskas (Kauno miesto Stalino apygarda), deputatas J. Paleckis (Platelių apygarda). Aukščiausioji Taryba priima nutarimą baigti diskusijas dėl pranešimo ir išklauso Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinės sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininko deputato P. Mažylio (Garliavos apygarda) pastabas dėl Aukščiausiosios Tarybos nutarimo projekto šiuo klausimu. Aukščiausioji Taryba vienbalsiai priima nutarimą dėl Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigos respublikoje su sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pasiūlytais pakeitimais bei papildymais. Po to Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba pereina prie sekančio darbų tvarkos punkto - Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakų tvirtinimo. Pranešimą šiuo klausimu padarė Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius deputatas S. Naujalis. Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba vienbalsiai patvirtina Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo [sakus, priimtus laikotarpiu tarp trečiosios ir ketvirtosios sesijų. Be to, Aukščiausioji Taryba Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo sudėčiai papildyti išrenka Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo narius. Aukščiausioji Taryba pereina prie paskutiniojo darbų tvarkos punkto - Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinių komisijų rinkimo. Deputatui L. Kučinskui (Bazilionių apygarda) pasiūlius, Aukščiausioji Taryba nutaria sudaryti dar dvi Aukščiausiosios Tarybos nuolatines komisijas - žemės ūkio nuolatinę komisiją ir liaudies švietimo ir kultūros nuolatinę komisiją. Deputato A. Žeimio (Šiluvos apygarda) pasiūlymu Aukščiausioji Taryba vienbalsiai išrenka nuolatinę žemės ūkio komisiją iš 12 deputatų. Deputatui G. Naruševičiūtei (Žaslių apygarda) pasiūlius, išrenkama nuolatinė liaudies švietimo ir kultūros komisija iš 11 deputatų. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Pirmininkas deputatas V. Niunka praneša, kad ketvirtosios Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos sesijos dienotvarkė yra išsemta ir skelbia sesiją uždarytą. 1956 metų gruodžio 3 d. posėdžio dienoraštis Gruodžio 3 dienos posėdyje prasidėjo diskusijos dėl Lietuvos TSR socialinio aprūpinimo ministro deputato J. Stimburio pranešimo apie Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigą respublikoje. Pirmoji kalbėjo deputatas M. Bruneikienė (Anykščių rinkimine apygarda). - Valstybinių pensijų įstatymas, - pasakė ji, - rodo augančią Tarybų valstybės ekonominę galią, nuolatinį Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės rūpinimąsi liaudies gerovės kilimu, akivaizdžiai patvirtina socialistinės santvarkos pranašumus prieš buržuazine. Socialinis draudimas yra vienas svarbiausių mūsų šalies darbininkų klasės laimėjimų, iškovotų Spalio revoliucijos pergalės dėka. Tarybų Lietuvos, kaip ir visos mūsų šalies, darbo žmonės aprūpinti senatvės, invalidumo atveju. Jei šeima netenka maitintojo, valstybė ir ją aprūpina. Atsidėkodami už partijos ir vyriausybės rūpinimąsi liaudies gerove, mūsų respublikos darbo žmonės nepagailės jėgų didiesiems komunizmo statybos uždaviniams įgyvendinti. - Valstybinių pensijų įstatymas patraukė visų mūsų Tėvynės darbo žmonių ypatingą dėmesį, - pasakė deputatas N. Timofejevas (Vilniaus miesto Tarybų rajono rinkiminė apygarda). – Šio įstatymo paskirtis - pagerinti materialinę gerovę tų žmonių, kurie neteko darbingumo dėl senatvės bei invalidumo, ir šeimų, kurios neteko savo maitintojo. Įgyvendinant šį Įstatymą pas mus, Tarybų Lietuvoje, nuveiktas didelis darbas. Man teko susipažinti su šiuo darbu dviejuose Vilniaus rajonuose – Stalino ir Tarybų. Turiu pasakyti, kad nepaisant eilės sunkumų, socialinio aprūpinimo rajonų skyriai neblogai atliko šį darbą. Sunkumus sudarė tai, kad rajonų vykdomieji komitetai nenumatė, jog į socialinio aprūpinimo skyrius, kurie yra ankstose patalpose, atvyks labai daug pensininkų. Dėl to susidarė eilės. Rajonų vykdomųjų komitetų vadovai nesusiprato parūpinti šiam darbui didesnes patalpas. Drg. Timofejevas toliau pareiškė, kad Socialinio aprūpinimo ministerija iki šiol neišdavė pensininkams naujų pensijų pažymėjimų. Daugelyje kitų respublikų šiam dalykui skiriama daug reikšmės. Pensininkų susirinkimuose nauji pensijų pažymėjimai išduodami esant iškilmingai aplinkai. Reikia ir mūsų ministerijai tuo pasirūpinti. Sesijoje kalbą pasakė deputatas A. Sniečkus (Vilniaus miesto Centrinė rinkiminė apygarda). - Valstybinių pensijų įstatymo, - pasakė deputatas J. Matulis (Nevarėnų rinkiminė apygarda), - tikslus ir operatyvus įgyvendinimas mūsų respublikoje yra didelės politinės reikšmės dalykas. Jis paliečia tūkstančius sulaukusių senatvės, nustojusių darbingumo žmonių, suteikia socialinį aprūpinimą dar didesniam skaičiui vaikų – našlaičių, pirma laiko netekusių savo globėjų ir maitintojų. Naujasis Valstybinių pensijų Įstatymas buvo visoje šalyje plačiai svarstomas. Šiam Įstatymui karštai pritarė ir Tarybų Lietuvos darbo žmonės. Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas neapsiriboja vien socialinio aprūpinimo ministerijos ir jo organų vietose technišku darbu. Įgyvendinant šį Įstatymą reikia išaiškinti platiesiems darbo žmonių sluoksniams jo didžią reikšmę. Šiame darbe turi aktyviai dalyvauti visi deputatai, tarybinė inteligentija, visuomeninės organizacijos. Kapitalo šalių reakcinė spauda iš kailio neriasi, mėgindama nuneigti didžius tarybinių žmonių laimėjimus. Lietuvių emigrantų - reakcionierių spauda, pavyzdžiui, bando įtikinti savo skaitytojus, kad Tarybų Lietuvoje mokyklų ir mokytojų skaičius esąs daug mažesnis, negu buržuazijos valdymo laikais, kad vaikai kaimo vietovėse neturi kuo apsiauti, apsirengti ir t. t. Lietuvių tauta su pasipiktinimu atmeta šiuos šmeižtus. Mūsų miesto Ir kaimo darbo žmonės kasdieniniame gyvenime mato didžiulius respublikos ūkinės bei kultūrinės statybos laimėjimus, mato dar šviesesnes ateities perspektyvas. Mes pagrįstai didžiuojamės lietuvių tarybinės literatūros, meno ir mokslo suklestėjimu, mokyklų tinklo išplėtimu respublikoje. Kiek reakcionierių antitarybinė propaganda besistengtų sumenkinti mūsų laimėjimus, jai nepavyks nuslėpti tiesos apie Tarybų Lietuvoje vykstančią kultūrinę revoliuciją. Užtenka priminti, kad dabar Lietuvos TSR aukštosiose mokyklose mokosi apie 6 kartus daugiau jaunimo, negu paskutiniaisiais buržuazijos viešpatavimo Lietuvoje metais. Priešingai buržuazinių nacionalistų skleidžiamiems melagingiems tvirtinimams apie švietimo susmukimą kolūkiniame kaime, vien paskutinėse dviejose kaimo vidurinių mokyklų klasėse besimokančiųjų skaičius nuo 1940-1941 iki 1955-1956 mokslo metų išaugo daugiau kaip 15 kartų. Deputatas J. Narkevičiūtė (Kauno miesto Darbininkų rinkiminė apygarga) pažymėjo, kad Valstybinių pensijų įstatymas atspindi istorinius mūsų liaudies laimėjimus, pasiektus komunistinėje statyboje. Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas iškėlė naujus svarbius uždavinius socialinio aprūpinimo organams. Kauno miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomasis komitetas ir jo socialinio aprūpinimo skyrius iš anksto ruošėsi šiam didžiuliam darbui. Buvo sudarytos dvi pensijų perskaičiavimo ir paskyrimo komisijos. Socialinio aprūpinimo skyriui padėjo ir kitų miesto vykdomojo komiteto skyrių darbuotojai, pensininkų aktyvas. Siekiant supažindinti plačią visuomenę su pensijų įstatymu, buvo surengti grupiniai pensininkų susirinkimai, konsultacijos. Pensijų perskaičiavimas buvo laiku užbaigtas, ir mieste gyvenantieji pensininkai nuo šių metų spalio 1 dienos gauna žymiai didesnes pensijas. Jautrumas darbo žmonių poreikiams, atidus ir greitas jų pareiškimų svarstymas, aukšta pensininkų aptarnavimo kultūra - štai ko laukiama iš socialinio aprūpinimo įstaigų darbuotojų. Nors Kauno miesto vykdomojo komiteto socialinio aprūpinimo skyriaus darbuotojai deda visas pastangas šiems reikalavimams įvykdyti, vis tik jų darbe dar yra trūkumų. Šiuo metu skyriuje yra daugiau kaip tūkstantis piliečių, norinčių gauti pensiją, pareiškimų. Skyriuje kasdien būna daugiau kaip 300 interesantų, kuriuos reikia išklausyti ir spręsti jų reikalus. Nors mieste dirba dvi pensijoms skirti komisijos, tačiau jos nespėja laiku apsvarstyti visų pareiškimų. Dėl to užsitęsia pensijų perskaičiavimas. Įgyvendinant Valstybinių pensijų įstatymą, didelis vaidmuo tenka profsąjungoms. Jos turi tikrinti, kad laiku būtų išmokamos pensijos dirbantiems pensininkams, padėti darbininkams ir tarnautojams, turintiems teisę į pensiją, sutvarkyti reikalingus dokumentus. Tačiau tik nedaugelio įmonių profsąjunginės organizacijos rūpinasi šiais klausimais. Profsąjungų darbuotojų pareiga – kovoti už tai, kad Valstybinių pensijų įstatymas būtų įgyvendinamas teisingai. Deputatas K. Baršauskas (Kauno miesto Stalino rinkminė apygarda) pažymėjo, kad Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas Tarybų Lietuvoje yra didelis žingsnis toliau keliant mūsų respublikos darbo žmonių gerovę. Su dideliu džiaugsmu sutiko ši istorini Įstatymą Kauno Politechnikos instituto profesoriai, dėstytojai ir tarnautojai. Apie 20 daugelį metų institute dirbusių tarnautojų išeina į pensiją. Kauniečiai reiškia pageidavimą, kad miesto socialinio aprūpinimo skyriui būtų suteikta pagalba perskaičiuojant pensijų dydį, nes skyrius ir jo pensijoms skirti komisijos dabar smarkiai perkrautos darbu ir negali operatyviai šį klausimą spręsti. Reikia ryžtingiau šalinti esamus trūkumus įgyvendinant pensijų įstatymą. Baigiant diskusijas kalbėjo deputatas J. Paleckis (Platelių rinkiminė apygarda). Pasibaigus diskusijoms Aukščiausioji Taryba vienbalsiai priėmė nutarimą dėl Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigos. Po to pranešimą sekančiu sesijos darbų tvarkos klausimu – Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsakų tvirtinimas padarė Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius deputatas S. Naujalis. Aukščiausioji Taryba vienbalsiai patvirtino Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsakus, kurie buvo priimti laikotarpiu tarp trečiosios ir ketvirtosios sesijos. Aukščiausioji Taryba išrinko Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo narius Aukščiausiojo Teismo sudėčiai papildyti. Sesija perėjo prie paskutinio darbų tvarkos klausimo – Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinių komisijų rinkimo. Aukščiausiajai Tarybai pasiūlius sudarytos dar dvi nuolatinės komisijos - žemės ūkio bei liaudies švietimo ir kultūros. Vienbalsiai išrinkta jų sudėtis. Tuo Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos ketvirtojo šaukimo ketvirtoji sesija užbaigė savo darbą.


Aigipto tautininkai kratosi anglų globos.

Naujas Aigipto ministeris pirmininkas Nahas paša per savo deklaraciją parlamente pareiškė, kad kabinetas nieku būdu netoleruos mažiausio pasikėsinimo prieš Aigipto nepriklausomybę. Aigiptas saugos anglų reikalus, jei bus sudaryta sutartis tarp draugų, o ne tarp šeimininko ir vergo, kaip anksčiau. Naujo Aigipto ministerio pirmininko Nahas pašos deklaracija parlamente anglų sferose padarė blogą įspūdį. Anglai laiko jo kalbą šovinistiška.