(Mūsų Ženevos korespondento) Tautų Sajungos Taryba pirmąjį kartą yra susirinkus 1920 metų sausio 16 d. Šių metų birželio 4 d. ji susirenka penkesdešimtą kartą. Pirmą posėdį yra atidaręs mums, lietuviams, puikiai pažįstamas a. a. Leon Bourgeois. Į pirmąjį posėdį, prezidento Vilsono sušauktą, susirinko Belgijos, Brazilijos, Britanijos, Graikijos, Italijos, Prancūzijos, Japonijos, Ispanijos atstovai. „Mes žinom tą nekantrumą, kuriuo yra laukiami mūsų sprendimai, mes pažįstam skepticizmą vienų ir entuziastinį užsidegimą kitų, bet mes čia esam atsakomingų vyriausybių atstovai ir mes privalom atjausti nelyginamą dydį ir mūsų darbo neišvengiamas sunkenybes“, kalbėjo D. Bourgeois. Mes, lietuviai, esam seni Tautų Sajungos klientai. Nuo tu pat 1920 metų per devynerius metus mes tąsomės šiam Ženevos areopage su mūsų nelemtais kaimynais lenkais. Lenkijos ir Lietuvos ginče ne vieną kartą Tautų Sąjunga yra suklupusi ir parodžiusi savo nepajėgumą. Želigovskio avantiūra yra sudariusi Tautų Sąjungos pakto 16 st. didelį smūgį. Po Suvalkų sutarties sulaužymo pacta sunt servantda dėsnis yra likęs paprastu skarmalu. Tautų Sąjungos Tarybos 1922 m. sausio 13 dienos rezoliucija, kuria einant Tautų Sajungos Taryba atsisako pripažinti tokį ginčo sprendimą, kuris būtų patiektas jai tiktai vieno nario arba realizuotas be Tautų Sąjungos Tarybos rekomendacijos, - irgi nebuvo paisoma. Be Lietuvos sutikimo savo valia Tautų Sąjungos Taryba 1923 m. vasario 3 d. nutaria neutrale zoną paversti demarkacijos linija. Devyneri Tautų Sąjungos gyvavimo metai pasižyinėjo statikos pobūdžiu ir laikymosi Evangelijos pasakymo beati possidentes. Proporcionaliai tai energijai, išlaidoms, reklamai ir trukšmui Tautų Sąjungos bus tiktai maži trupiniai atsiekta. Tačiau mes negalim neigti šio organizmo reikalingumo. Moderninis valstybių gyvenimas sunkiai yra įmanomas be Tautų Sąjungos. Be to, kai kuriems konfliktams Aukštoj Silezijoj, Alandų salose, Musolo byloj… ji yra pasiekusi ir teigiamų rezultatų. Tautų Sąjungos darbuotė daugiau duoda geresnių vaisių ekonominėj, finansinėj, socialėj, humanitarinėj, juridinėj, administratyvinėj, politinėj ir teknikinėj srityse… Be to, Tautų Sąjunga yra įvedus visai naujus diplomatijos metodus: nuolatinius valstybės vyrų pasimatymus, draugišką santykių užmezgimą ir asmeninį bendradarbiavimą. Lokarno sutarties atsiradimas yra puikus tokios kolaboracijos pavyzdys. Ateinančioj sesijoj Tautų Sąjungos Taryba turės per keturiasdešimtis klausimų, kurių tarpe yra kroniškas vengrų optantų klausimas, Saint-Gotthardo kulkosvydžių byla, na ir tarp daugelio kitų mūsų derybų eiga su lenkais. Šiuo reikalu mums teko informuotis labai patikimuos šaltiniuos prancūzų tarpe. Jų nuomone, lietuvių lenkų ginčas esąs įtrauktas Tautų Sajungos Tarybos dienotvarkėn tik „informacijos tikslais“. Tačiau lenkai nori klausimui duoti platesnės reikšmės ir nori bandyti kaltinti Lietuvą derybų vilkinimu. Prancūzų spaudoj jie pradėjo aršią pacifizno kampaniją“, nenustodami juodinti Lietuvos atsakomingus politikus, kad šie neatsižada Vilniaus. Reikia manyti, kad 50-ta Tautų Sąjungos Tarybos sesija, nors joj kai kurie pirmieji „bosai“ ir nedalyvaus (pvz. Strezemanas, eina gandai apie p. Briando nedalyvavimą…) ir nebus tiek „karšta“, kaip dvi praėjusios sesijos, bet visgi ji daug įdomumo sukelia.


Bus daugiau pinigų - stiprės valstybės saugumas

“Prezidentas ne tik pritaria Valstybės saugumo departamento (VSD) reorganizavimui, bet ir jį skatina”, - sakė vakar žurnalistams VSD vadovas Mečys Laurinkus po susitikimo su Prezidentu Valdu Adamkum. Susitikimas vyko Prezidento iniciatyva. Pinigai saugumui - valstybės paslaptis? M.Laurinkus sakė, kad keičiasi VSD darbo prioritetai. Reorganizuojant skyriai ir padaliniai liks tie patys, “klasikiniai kaip ir visose valstybėse, tik sustiprės kontržvalgyba, žvalgybos analizė ir valstybės ekonominių pagrindų apsauga”. VSD jau turi parengęs savo darbo restruktūrizavimo iki 2001 metų projektą. Tad M.Laurinkus jau kitiems metams prašo padvigubinti VSD skirtas biudžeto lėšas. “Kad institucija galėtų dirbti rimtai ir solidžiai, kad būtų galima pritraukti daugiau kvalifikuotų žmonių.” Numatyta, kad iki 2001 metų saugumo darbuotojų skaičius padvigubėtų. Žurnalistų paklaustas, kiek dabar lėšų gauna iš biudžeto VSD, M.Laurinkus atsakė: “Čia jau yra tam tikra valstybės paslapties zona ir neturėčiau teisės to komentuoti”. Beje, viena iš VSD funkcijų - saugoti valstybės paslaptis. Tačiau VSD skiriamos lėšos nėra jokia paslaptis - biudžeto įstatyme įrašyta atskira eilute. Jurgis Jurgelis, anksčiau vadovavęs saugumui, nuolat pabrėždavo skaičius. Šiemet VSD skirta 20 mln. Lt, iš jų 9 mln. Lt - atlyginimams. O vien Vadovybės apsaugos departamentui - VRM padaliniui - skirta 24 mln. Lt. VRM Specialiųjų tyrimų tarnybos darbuotojų atlyginimai dvigubai didesni negu saugumiečių. Į Rusijos krizę reikia žiūrėti ramiai “Galiu tik pasakyti, kad Lietuvos Vyriausybės pozicija dėl Rusijos finansinės krizės - teisinga. Reikia į tą krizę žiūrėti solidžiai, ramiai, nedarant skubotų išvadų. Vaizdžiai tariant - nepanikuoti”, - sakė M.Laurinkus. Rusijos finansinė krizė buvo antroji tema, kurią V.Adamkus aptarė su M.Laurinkum. VSD vadovas pranešė Prezidentui, kad “šita situacija analizuojama”. Analizuoja ir saugumas, ir kitų valstybės institucijų analitikai. “Yra pakankamai pajėgų ir žmonių, kurie gali tai daryti”, - aiškino M.Laurinkus žurnalistams. Prezidento saugumas - ne VSD reikalas “Ar informavot Prezidentą, kas ir kokiu tikslu kuria gandus apie jo sveikatą?” - klausė M.Laurinkų “Lietuvos aidas”. M.Laurinkus atsakė, kad šitas klausimas nenagrinėtas, ir Prezidentas nesiteiravo. VSD, pasak M.Laurinkaus, šiuo klausimu nesidomi, nes turi strateginiu požiūriu valstybei žymiai svarbesnių darbų. “Čia žurnalistinės etikos klausimas ir Žurnalistų sąjungos tyrimo objektas”, - mano M.Laurinkus. VSD nesirūpina ir Prezidento saugumu. “Prezidentą saugo VRM vadovybės apsaugos departamentas, kuris turi visus įgaliojimus ir gali naudoti prevencines priemones”, - aiškino M.Laurinkus, nepamiršęs pridurti didelių pinigų, kuriuos biudžetas skiria vadovybės apsaugai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

BOLŠEVIKŲ partijos VI suvažiavimas į istoriją įėjo kaip didelės svarbos įvykis. Jo nutarimai davė gaires partijai pasirengti ginkluotam sukilimui ir įvesti proletariato diktatūrą. Šių nutarimų įgyvendinimas 1917 metų spalyje turėjo pasaulinę-istorinę reikšmę. Suvažiavimas vyko 1917 m. liepos 26 d. — rugpiūčio 3 d. (rugpiūčio 8—16 d. d. naujuoju stiliumi) Petrograde. Bendra politinė padėtis Rusijoje tuo laiku buvo smarkiai pasikeitusi. Liepos įvykiai padarė galą dvivaldystei. Menševikinės-eserinės Tarybos nepanoro paimti valdžios ir tikrumoje pasirodė esančios buržuazijos pagalbininkės Faktiškai visa valdžia perėjo į rankas kontrrevoliucinės buržuazijos ir kariaunos, kurias rėmė monarchistai, menševikai ir eserai. Bolševikų partija buvo vėl nuvaryta į pogrindį ir siundoma. Laikinoji vyriausybė išleido įsakymą suimti V. I. Leniną. Sunkios represijos užgriuvo darbininkų klasę. Armijoje ėmė siausti karo lauko teismai. Revoliuciniai pulkai buvo išformuoti. Į provinciją išėjo baudžiamieji būriai, kad sutriuškintų valstiečių judėjimą. Atrodė, Rusija vėl grįžta prie niūrių reakcijos laikų. Tačiau kontrrevoliucijos jėgų triumfas buvo laikinas. Niekas negalėjo sustabdyti Rusijos revoliucijos. Vis labiau gilėjo ir aštrėjo prieštaravimai tarp darbo žmonių ir išnaudotojų. Šalyje viešpatavo badas ir suirutė. Neišpasakytas kančias nešė liaudžiai karas. Liaudis vis labiau įsitikindavo, kad buržuazija negali duoti nei taikos, nei duonos, nei laisvės. Kasdien vis didėjo revoliucinis masių sąmoningumas, stiprėjo bolševikų partijos autoritetas darbo žmonių tarpe. Sutriuškinus liepos demonstraciją, pasidarė nebeįmanomas taikus revoliucijos vystymasis — paimant visą valdžią Taryboms, remiamoms ginkluotos liaudies. Bolševikams iškilo neatidėliotinas uždavinys — skubiai pakeisti taktiką kovoje dėl socialistinės revoliucijos, duoti proletariatui naują politinį ginklą, iškelti naujus lozungus. Šiam tikslui ir buvo skirtas mūsų partijos VI suvažiavimas. V. I. Leninas, slėpdamasis nuo Laikinosios vyriausybės seklių Razlivo stotyje, negalėjo dalyvauti suvažiavime. Tačiau suvažiavimas vadovavosi revoliucijos vado nurodymais. Straipsnyje „Dėl lozungų”, o taip pat kituose suvažiavimo išvakarėse paskelbtuose darbuose Vladimiras Iljičius paruošė ir pagrindė naują partijos taktiką. Susitikdamas su bendražygiais, jis smulkiai svarstė tuos klausimus, kuriuos reikėjo iškelti suvažiavime. Leninas parašė tezes, kurios sudarė CK pranešimo apie politinę padėti pagrindą, ir suvažiavimo rezoliucijas visais svarbiausiais klausimais: VI suvažiavimas vyko pusiau legaliai, kontrrevoliucionieriams siundant ir persekiojant bolševikus. Suvažiavimo darbo dienomis Laikinoji vyriausybė karo ministrui ir vidaus reikalų ministrui suteikė teisę uždaryti susirinkimus ir suvažiavimus. Ji visaip norėjo surasti, kur renkasi bolševikai, bet nesėkmingai — suvažiavimas keitė posėdžių vietą. Į suvažiavimą atvažiavo 157 delegatai su sprendžiamuoju ir 110 delegatų su patariamuoju balsu. Daugiausia tai buvo seni pogrindininkai, šaunios lenininės revoliucionierių - profesionalų gvardijos atstovai. J. M. Sverdlovo pranešime „CK organizacinė ataskaita partijos VI suvažiavimui” buvo pateikti duomenys apie didelį bolševikų partijos eilių augimą. Partinių organizacijų skaičius nuo Balandžio konferencijos laikų, tai yra per tris mėnesius, padidėjo nuo 78 iki 162. Partijos narių skaičius padidėjo trigubai — nuo 80 tūkstančių iki 240 tūkstančių. Prasidėjus VI suvažiavimui, partija turėjo 41 spaudos organą, kurių bendras tiražas siekė 320 tūkstančių egzempliorių. Apie mūsų partijos jėgą ir subrendimą, apie jos vadovaujantį revoliucinį vaidmenį šalyje, apie partijos pasirengimą paimti valdžią į savo rankas bylojo ir pranešimai iš vietų Petrogrado, Maskvos, Uralo, Užkaukazės ir kitų organizacijų atstovų pranešimai. Suvažiavimui išryškėjo bolševikų kovos dėl masių, jų revoliucinio išauklėjimo ir sutelkimo apie partiją vaizdas. Viename pirmųjų suvažiavimo posėdžių buvo svarstomas klausimas dėl V. I. Lenino neatvykimo į Laikinosios vyriausybės teismą. Vado likimas rūpėjo visiems delegatams. Šlykščiausias apkaltinimas šnipinėjimu vokiečių naudai, kokį iškėlė buržuazija prieš Vladimirą Iljičių, buvo provokacija. Buržuazija norėjo susidoroti su V. I. Leninu, pražudyti revoliucijos vadą. Pranešimą dėl Vladimiro Iljičiaus neatvykimo į teismą padarė Sergo Ordžonikidzė. „Mes jokiu būdu neturime išduoti draugo Lenino”, — šie Sergo žodžiai reiškė visos partijos nuomonę. Tik atskiri delegatai priešinosi, naiviai galvodami, kad kontrrevoliucijos siautėjimo sąlygomis šį teismą galima paversti kaltinimo tribūna prieš Laikinąją vyriausybę. Suvažiavimas pasiūlė savo vadui likti pogrindyje. Pagrindinį dėmesį suvažiavimas paskyrė partijos Centro Komiteto politinei ataskaitai ir pranešimui apie politinę padėtį. Pranešėju šiais klausimais buvo J. V. Stalinas. Ataskaitoje buvo pateikti partijos veiklos rezultatai, apibendrintas bolševikų organizacijų kovos dėl masių patyrimas, išdėstyta Lenino nurodytoji partijos taktika. Balsuojant suvažiavimo delegatai vieningai pritarė CK veiklai ir patvirtino jo ataskaitą. Pranešime apie politinę padėti Stalinas leniniškai apibūdino labai sudėtingą tuo laiku padėtį šalyje. Jis visapusiškai pagrindė Lenino teiginį apie socialistinės revoliucijos pergalės galimumą Rusijoje. Tačiau diskusijos dėl šio pranešimo ir pateiktos rezoliucijos parodė, kad dalis delegatų neteisingai suprato Rusijos revoliucijos pobūdį ir perspektyvas. Kai kurie oratoriai mėgino įrodyti, kad Rusija dar nepasirengusi socialistinei revoliucijai. Bucharinas tvirtino, kad proletariato kovos dėl socialistinės revoliucijos neparems valstietija. Tokiu būdu Bucharinas neturtingosios valstietijos asmenyje nematė patikimo ir ištikimo darbininkų klasės sąjungininko. Trockininkas Preobraženskis stengėsi paneigti pagrindinius pranešimo teiginius, operuodamas nuvalkiota Trockio teoriją dėl socializmo pergalės negalimumo vienoje šalyje. Suvažiavimas davė griežtą atkirtį visoms kapituliantinėms pažiūroms. Suvažiavimo nutarimuose buvo pagrindžiamas socialistinių pertvarkymų būtinumas ir reiškiamas įsitikinimas socialistinės revoliucijos pergale Rusijoje. Dėl to, kad menševikų ir eserų vadovaujamos Tarybos atsidūrė buržuazijos stovykloje, suvažiavimas laikinai nuėmė lozungą „Visa valdžia Taryboms!“ Žinoma, kalba ėjo ne aplamai apie Tarybas, o apie konkrečias oportunistines tarybas. Lozungo nuėmimas nereiškė, jog bolševikai atsisako nuo kovos už Tarybų valdžią kaip politinės proletariato diktatūros formos. Suvažiavimas nurodė, kad dabar teisingas lozungas gali būti tik visiškas kontrrevoliucinės buržuazijos diktatūros likvidavimas proletariato ir neturtingosios valstietijos jėgomis. Tačiau bolševikai, iškeldami naują lozungą, neragino nedelsiant nuversti Laikinąją vyriausybę. Priešingai, suvažiavimas perspėjo darbininkų klasę, kad ji neturi pasiduoti provokacijoms buržuazijos, kuri norėtų išprovokuoti darbininkų klasę per ankstyvam mūšiui. Pagrindinį dėmesį, buvo nurodoma, suvažiavimo rezoliucijoje, kol kas būtina skirti visų revoliucinių jėgų organizavimui ir parengimui ginkluotam sukilimui, kad naujo revoliucinio pakilimo momentu galima būtų likviduoti buržuazijos diktatūrą. Suvažiavimas ypač pabrėžė būtinumą kovos už sustiprinimą proletariato ir neturtingosios valstietijos sąjungos. Suvažiavimo nutarimai visais likusiais klausimais atitiko jo generaliniam nustatymui dėl darbininkų klasės ir neturtingosios valstietijos parengimo ginkluotam sukilimui. Suvažiavimas priėmė bolševikų partijos ekonominę platformą. Joje buvo keliami svarbūs reikalavimai: perduoti valstybės nuosavybėn visas žemes ir kai kurias stambiąsias įmones, nacionalizuoti ir centralizuoti bankus, įvesti tikrąją darbininkų kontrolę gamybai ir paskirstymui ir t. t. Partijos VI suvažiavimas smulkiai apsvarstė klausimą dėl vadovavimo jaunimo judėjimui. Tuo laiku socialistinės jaunimo sąjungos buvo susidariusios Petrograde, Maskvoje, Urale ir kituose šalies rajonuose. Jaunimas aktyviai dalyvavo visame revoliuciniame darbininkų klasės judėjime. Suvažiavimas nustatė pobūdį jaunimo sąjungų, kaip socialistinių organizacijų, dirbančių partijai idėjiškai vadovaujant. Specialioje rezoliucijoje „Dėl jaunimo sąjungų” buvo pabrėžiama, kad partinės organizacijos darbui jaunimo tarpe turi skirti „maksimumą galimo dėmesio“. VI suvažiavimas priėmė naujus Įstatus, skirtus partijos drausmės ir vienybės sustiprinimui, nes to pažeidimas būtų ypač žalingas laikotarpiu, kai buvo rengiamasi ryžtingam mūšiui už proletarinės revoliucijos pergalę. Įstatai įtvirtino lenininį demokratinio centralizmo principą kaip pagrindinį partijos statybos principą. Suvažiavimas apsvarstė keletą kitų klausimų, išrinko Centro Komitetą priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimo delegatai įpareigojo naujai išrinktą CK paruošti ir paskelbti VI suvažiavimo vardu Manifestą į visus Rusijos darbininkus, kareivius ir valstiečius. Liepsningi žodžiai Manifesto, paskelbto partinėje spaudoje netrukus po suvažiavimo, ragino darbo žmones naujai kovai, reiškė nepalaužiamą bolševikų ryžtą kovoti prieš buržuaziją iki pergalingo galo „Ruoškitės naujiems mūšiams, mūsų kovos draugai! — sakoma Manifeste. — Ištvermingai, narsiai ir ramiai, nepasiduodami provokacijoms, kaupkite jėgas, rikiuokitės į kovos kolonas! Su partijos vėliava, proletarai ir kareiviai! Su mūsų vėliava, engiamieji kaimai!“ Suvažiavimo raginimai, jo istoriniai nutarimai, kupini lenininės išminties, susilaukė gyvo atgarsio milijonų darbininkų ir valstiečių širdyse bei revoliuciniuose darbuose. Praėjo trys mėnesiai po suvažiavimo, ir Rusijos darbo žmonės, vadovaujami bolševikų partijos, priešakyje su jos genialiu vadu V. I. Leninu nuvertė buržuazijos viešpatavimą. Žmonijos istorijoje prasidėjo naujas laikotarpis socialistinės revoliucijos laikotarpis.


LONDONAS, kovo 20 d. (TASS). Reuterio agentūros pranešimu. JAV valstybės sekretoriui Dalesui būnant Seule Li Syn Mano vyriausybė iškėlė klausimą, kad Jungtinės Valstybės paskelbtų paliaubų Korėjoje susitarimą „netekusiu įstatymo galios“. Be to, lisynmanininkai siekė, kad Jungtinės Valstybės paremtų jų reikalavimą nedelsiant ištremti iš Pietų Korėjos neutraliosios paliaubų stebėjimo Korėjoje komisijos narius - Čekoslovakijos ir Lenkijos atstovus.


Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu.

Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu skamba taip: „Dabartinis Lietuvos Lenkijos derybų padėjimas. Mano pirmtakūno J. E. Jonkheero Beelaerts van Blokland rugsėjo 8 d. patiektam tarybos posėdžiui raporte, kurį taryba po diskusijų priėmė dėmesin, be kita ko buvo įskaitoma: „Lietuvių lenkų konferencija, kuri greitu laiku susirinks plenumo posėdžiui, bus raginama ne tik patvirtinti komisijų darbų rezultatus, bet taip pat ieškoti sprendimų klausimams, kuriuos komisijos negalėjo išspręsti. Tuo būdu būtų per anksti, kaip tai išeina iš expose, padarytų mūsų ketvirtadienio posėdžio metu, padaryti galutinį sprendimą dėl susirinkimų Berlyne, Varšuvoj ir Kaune komisijų darbų. Tuo tarpu, būdama bendrųjų interesų saugotoja, taryba negalėtų pasitenkinti paprasto laukimo ir pasingumo nusistatymu. Tuo atveju, jei derybos neatsiektų apčiuopiamų vaisių, taryba nusižengtų pagrindinei pareigai, palikdama neribotam laikui egzistuoti nenormalių dalykų padėjimą, kuris galėtų blogai paveikti ne tiktai kalbamų šalių, bet ypatingai trečiųjų šalių interesus. Jei šis spėjimas įvyktų, taryba galėtų pradėti rimtą tyrinėjimą kliūčių, kurios dėl lietuvių ginčo užgauna trečiųjų interesus. Šis tyrinėjimas pavestas ekspertams, kurie, esant reikalui, ankietomis vietoj ir turėdami galvoj veikiančius tarptautinius aktus, stengtųsi surasti praktiškas priemones, kurios galėtų būti priimtos aktualių galimumų ribose. Šie ekspertai patiektų tarybai raportą, kuris būtų tuojau praneštas abiem šalim“. Plenumo posėdis, apie kurį buvo kalbama Olandijos atstovo raporte, įvyko lapkričio pradžioj Karaliaučiuj. Lapkričio 17 d. laišku lenkų delegacijos prie Tautų Sąjungos chargé d'affaires a. i. pranešė Generaliniam Sekretoriui tekstą dokumentų, liečiančių konferencijos plenumo posėdy, būtent: 1) 1928 m. lapkričio 3 d., trečio posėdžio protokolą; 2) trečiame plenumo posėdy įsteigto komiteto raportą su dviem priedais, kuriuose išdėstytas trumpas abiejų delegacijų pažiūrų expose. Šio raparto išvados buvo patvirtintos lapkričio 7 d. ketvirtame posėdy. Nepasirašius iki šiol šio posėdžio protokolą, abidvi šalys, gal būt, norės papildyti paaiškinimais minėtus dokumentus, kurie buvo išdalyti 1928 m. lapkričio 23 d. C. 574 N. 1928. VII.


Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosioms metinėms

Prieš keturiasdešimt metų pasaulį sukrėtė pranešimas, kad Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos su V. I. Leninu priešakyje, nuvertė kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė politinę valdžią į savo rankas. Revoliucinio kreiserio „Auroros“ patrankų griausmas 1917 metų lapkričio 7 d. (spalio 25 d.) paskelbė, kad prasidėjo nauja era žmonijos istorijoje, imperializmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo era. Prasidėjo ta tikroji žmonių visuomenės istorija, kurią genialiai numatė Marksas, Engelsas, Leninas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija gimė ir nugalėjo, kaip galingas, rūstus darbo žmonių protestas prieš imperialistinį karą, atvedusį Rusiją prie katastrofos slenksčio, prieš išnaudotojų klasių kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, prieš nacionalinę priespaudą. Rusijos revoliucinė darbininkų klasė, kareiviai, jūreiviai, darbo valstiečiai sukilo prieš kapitalistų bei dvarininkų priespaudą ir smurtą. Liaudis stojo į lemiamą mūšį už naujos, teisingos visuomenės santvarkos — Tarybų socialistinės santvarkos įkūrimą. Per visą pasaulį nuskambėjo pirmieji Spalio dekretai: Dekretas apie taiką — karštas raginimas kovoti prieš imperialistinį karą, užtikrinti darbo žmonių brolybę, Dekretas apie žemę, Visos Rusijos Tarybų suvažiavimo nutarimas dėl darbininkų ir valstiečių vyriausybės sudarymo. Revoliucijos vyko ir praeityje, jų liepsna nušvietė visas istorijos persilaužimo epochas. Bet praeities revoliucijos apsiribodavo tuo, kad valdžia pereidavo nuo vienos išnaudotojų klasės kitai, pasikeisdavo tiktai išnaudojimo forma, o išnaudojimas likdavo. Viešpataujančios išnaudotojų klasės žiauriai numalšindavo darbo žmonių mėginimus išsivaduoti iš išnaudojimo priespaudos, užliedamos miestų ir kaimų gatves darbininkų ir valstiečių krauju. Buvo sušaudyta Paryžiaus Komuna, pirmą kartą istorijoje iškėlusi proletariato diktatūros vėliavą ir gyvavusi septyniasdešimt dvi dienas, buvo paskandinta darbininkų ir valstiečių kraujuje pirmoji Rusijos 1905 metų revoliucija. Spalio revoliucija, didingiausia savo mastu, giliausia savo uždaviniais ir tikslais, įgyvendino per amžius susikaupusius darbo žmonių lūkesčius, pranešė, kad pasibaigė žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, pasibaigė bet kokia socialinė ir nacionalinė priespauda, ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino didžiąsias socializmo, taikos, tautų lygiateisiškumo ir draugystės idėjas. Būdama ištikima marksizmo-leninizmo mokymui, nesutaikinama bet kurioms revizionizmo, oportunizmo, dogmatizmo ir sektantiškumo atmainoms darbininkų judėjime, Komunistų partija parengė Rusijos darbininkų klasę ir valstietiją ryžtingai kovai už naują, socialistinį gyvenimą, paruošė revoliucinės kovos strategiją ir taktiką, narsiai vadovavo tai kovai ir užtikrino socialistinės revoliucijos pergalę bei socialistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Visos kitos partijos — eserų, menševikų, buržuazinių nacionalistų, kurios pridengdavo savo išdavikiškumą ir tarnavimą imperializmui frazėmis apie demokratiją, subankrutavo. Prieš gimusią jaunąją Tarybų respubliką pakilo į kovą visos iškaršusio senojo pasaulio jėgos — vidaus ir užsienio priešai, dvarininkai, kapitalistai, caro generolai ir užsienio valstybių imperialistinės vyriausybės. Tai buvo neregėto užmojo imperialistų „kryžiaus žygis“ prieš socialistinę revoliuciją. Viskas buvo paleista į darbą: „14 valstybių“ ginkluota intervencija, mėginimai pasmaugti badu ir blokada, grasinimai ir neišvengiamos pražūties pranašavimai, šimtabalsis melas ir juodas šmeižtas. Sąjungininkai ir priešai pirmajame pasauliniame kare — Vokietijos, Amerikos, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kiti imperialistai — visi susivienijo, siekdami vieno — pasmaugti jaunąją socialistinę darbininkų ir valstiečių valstybę „dar lopšyje“, kol ji nesustiprėjo, neatsistojo tvirtai ant kojų. Jaunajai Tarybų respublikai, didvyriškai kovojusiai prieš tarptautinio imperializmo jėgas, karštai pritarė, teikė politinę ir moralinę paramą visų šalių darbininkų klasė, darbo valstietija, pažangioji inteligentija. Visos pasaulinės reakcijos pastangos sustabdyti dėsningą istorijos eigą sužlugo. Keturiasdešimtosios Spalio socialistinės revoliucijos metinės yra nepaneigiamas nusimetusių išnaudotojų jungą tautų nenugalimumo įrodymas, didi marksizmo-leninizmo idėjų pergalė. Įvykdžiusi socialistinę revoliuciją, apgynusi revoliucijos iškovojimus neregėtai sunkioje kovoje, didvyriškoji Rusijos darbininkų klasė tapo naujo gyvenimo pradininku, o Tarybų Sąjunga — pirmąja pasaulyje socialistine šalimi, nutiesusia kitoms tautoms kelią į socializmą. Dar 1917 metų Spalio išvakarėse Leninas pranašavo, kad socialistinė revoliucija, kapitalistų ir dvarininkų valdžios nuvertimas atvers kelią gamybinėms jėgoms neregėtai sparčiai vystyti. Taip ir įvyko. Nors imperialistinės valstybės stengėsi intervencija apiplėšti mūsų šalį ir nublokšti ją toli atgal, jau iki 1941 metų, sparčių industrializavimo ir žemės ūkio kolektyvizavimo tempų dėka, Tarybų Sąjunga pavirto galinga socialistine valstybe, įrodydama neginčijamą socialistinės santvarkos pranašumą. Galinga technika apsiginklavusių TSRS tautų neišardoma draugystė, jų liepsningas tarybinis patriotizmas įgalino socializmo šalį suvaidinti lemiamą vaidmenį triuškinant fašizmą. Kaip vokiškojo fašizmo ir japoniškojo militarizmo pralaimėjimo antrajame pasauliniame kare padarinys, greta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Europoje ir Azijoje, pakilo, sustiprėjo, auga ir vystosi ir kitos socialistinės valstybės. Socializmo statybos keliu, savo išmėgintos klasiniuose mūšiuose Komunistų partijos vadovaujama, žengia didžioji Kinijos liaudis. Socializmo keliu tvirtai žengia šalys, amžinai nusimetusios kapitalizmo jungą: Albanija, Bulgarija, Čekoslovakija, Jugoslavija, Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika, Lenkija, Mongolijos Liaudies Respublika, Rumunija, Vengrija, Vietnamo Demokratinė Respublika, Vokietijos Demokratinė Respublika. Dabar socializmas išaugo ir tapo nenugalima pasauline sistema, sėkmingai lenktyniauja su senąja, savo amžių atgyvenusia kapitalizmo sistema. Šimtai milijonų žmonių Azijoje ir Afrikoje, Spalio idėjų paveikti, nusimetė kolonializmo pančius. Vis labiau įsiliepsnoja kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautų nacionalinė išsivadavimo kova. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija iki pagrindų sugriovė reakcinę legendą, kad, esą, liaudies masės nesugebančios valdyti valstybės. Keturiasdešimt Tarybų valstybės gyvavimo metų įrodė, kad darbo žmonių masės ne tik sugeba sugriauti senąją, supuvusią visuomenės santvarką, bet ir sukurti naują, socialistinę valstybės ir visuomenės sistemą, per trumpą istorinį laikotarpi įveikti techninį-ekonominį atsilikimą ir sukurti labai išvystytą ekonomiką, įtvirtinti ir išvystyti aukščiausiąją demokratijos formą — socialistinę demokratiją, įvesti anksčiau neregėtus įvairių nacijų draugystės ir brolybės santykius, pažadinti milijonus žmonių sąmoningai istorinei kūrybai. Kaip tik todėl Spalio revoliucija savo pobūdžiu ir tikslais yra tikrai liaudinė ir didžiausia iš visų revoliucijų, kokias tik žino žmonijos istorija. „... Mes turime teisę didžiuotis ir mes didžiuojamės tuo, — rašė V. I. Leninas, — kad mums teko laimė pradėti tarybinės valstybės statybą, tuo pradėti naują pasaulinės istorijos epochą, naujos klasės viešpatavimo epochą, klasės, engiamos visose kapitalistinėse šalyse ir einančios visur į naują gyvenimą, į pergalę prieš buržuaziją, į proletariato diktatūrą, į žmonijos išvadavimą iš kapitalo jungo, iš imperialistinių karų“ (Raštai, 33 t., 32—33 psl.). Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosios metinės bus šviesi visų Tarybų Sąjungos tautų, visų socialistinių šalių, visos tarptautinės darbininkų klasės, viso pasaulio darbo žmonių šventė. I. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir proletariato diktatūros įtvirtinimas TSR Sąjungoje 1. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo neišvengiamas pasaulinės kapitalizmo sistemos vystymosi, didžiausio visų jo prieštaravimų paaštrėjimo rezultatas. Neregėtas technikos išsivystymas, stambiosios gamybos augimas labai smarkiai padidino žmogaus darbo našumą, įgalino sukaupti materialines vertybes, ir tai turėjo žymiai pakelti visų gyventojų gyvenimo lygi. Bet viešpataujant kapitalistinei gamybos priemonių nuosavybei, įsigalėjus kapitalistiniams trestams, sindikatams ir bankams, techninė pažanga tiktai didina kapitalistų pelnus, didina turtinę nelygybę, aštrina vis platesnių gyventojų sluoksnių skurdą ir nepasiturimumą. Tobulėjant gamybai aštrėja darbo žmonių išnaudojimas ir engimas, didėja nedarbas, brangumas, masių nusigyvenimas, monopolijos vis stipriau engia darbininkų klasę ir visus darbo žmones. Kapitalizmas periodiškai užgriauna ant masių jo prieštaravimų paaštrėjimo sukeliamų krizių ir karų negandus, kančias ir siaubą. Visa tai padidino masių nepasitenkinimą ir pasipiktinimą engėjiška kapitalistine santvarka, o didžiulis stambiosios gamybos augimas sudarė materialines prielaidas kapitalizmui pakeisti nauja, aukštesne visuomenės santvarka — socializmu. Kadangi imperializmo epochoje kapitalistinės šalys ekonominiu ir politiniu atžvilgiais vystosi netolygiai, įvairiose šalyse netolygiai bręsta ir sąlygos proletarinėms revoliucijoms. Iš šio dėsnio kilo V. I. Lenino 1915 metais padaryta istorinės svarbos išvada, kad socialistinė revoliucija gali nugalėti iš pradžių nedaugelyje arba net vienoje atskirai paimtoje šalyje ir negali vienu metu nugalėti visose šalyse. XX amžiaus pradžioje visų imperializmo prieštaravimų mazgas ir jo silpniausia grandis buvo Rusija. Visų rūšių priespaudos — kapitalistinės, dvarininkinės, nacionalinės — sujungimas su patvaldystės policiniu despotizmu darė liaudies masių padėtį nepakenčiamą ir teikė klasiniams prieštaravimams Rusijoje ypatingo aštrumo. XX amžiaus pradžioje Rusija tapo tarptautinio revoliucinio judėjimo centru. Jau 1905—1907 metų revoliucija padarė galą palyginti „taikiam“ kapitalizmo vystymuisi Europoje bei Azijoje ir pažymėjo didžiųjų revoliucinių audrų laikotarpio pradžią, ji buvo 1917 metais įvykusių darbininkų klasės ir visų darbo žmonių pergalingų mūšių prologas. 1914—1918 m. m. pasaulinis imperialistinis karas, kuriame imperialistai išžudė apie 10 milijonų ir suluošino daugiau kaip 20 milijonų žmonių, nuskurdino ir paliko be pastogės milijonus šeimų, paspartino revoliucinio sprogimo augimą. „Karas sukėlė tokią nepaprastai plačią krizę, taip įtempė materialines ir moralines liaudies jėgas, sudavė tokių smūgių visai šiuolaikinei visuomeninei organizacijai, — rašė Leninas, — kad žmonijai teko pasirinkti: arba žūti arba pavesti savo likimą revoliucingiausiajai klasei, kad būtų greičiausiai ir radikaliausiai pereita prie aukštesnio gamybos būdo“ (Raštai, 25 t., 340 psl.). Rusijoje kilusios revoliucijos priešakyje žengė didvyriškoji darbininkų klasė, turėjusi galingą sąjungininką daugiamilijoninės darbo valstietijos asmenyje. 1917 m. vasario mėnesį caro patvaldystę nušlavė buržuazinė-demokratinė revoliucija. Šalyje susidarė dvivaldystė — proletariato ir valstietijos valdžia Darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų pavidalu ir buržuazijos bei dvarininkų valdžia Laikinosios vyriausybės asmenyje. Remdamasi smulkiaburžuazinių partijų — menševikų ir eserų parama, Laikinoji buržuazinė vyriausybė toliau kariavo imperialistinį karą, varė antiliaudinę politiką. Ji nenorėjo ir negalėjo duoti prisikentėjusiai liaudžiai nei taikos, nei duonos, nei žemės. Tokia vyriausybė negalėjo patenkinti darbininkų ir valstiečių gyvybinių poreikių. 2. Darbininkų ir valstiečių revoliucinių masių vadovas, įkvėpėjas ir organizatorius buvo Komunistų partija, bolševikų partija — marksistinė naujo tipo partija. Apginkluota marksizmo-leninizmo teorija, perėmusi visą geriausią tarptautinio darbininkų judėjimo patyrimą, užsigrūdinusi mūšiuose su darbininkų klasės priešais, stipri savo vienybe, nenutrūkstamai susijusi su darbo žmonių masėmis, bolševikų partija buvo tas vadas, kuris sugebėjo tvirtai vesti Rusijos tautas į socializmą. Partijos kovos už perėjimą iš buržuazinės-demokratinės revoliucijos į socialistinę revoliuciją programa buvo garsiosios Lenino Balandžio tezės. Stengdamasi išvengti nereikalingų sunkumų ir aukų, remdamasi masių valia ir parama, partija siekė taikaus revoliucijos vystymosi. Tas kelias numatė, kad visą valdžią perimtų Tarybos, kad partija iškovotų daugumą Tarybose, pakeistų jų politiką darbininku klasės interesais. Tačiau menševikams ir eserams atsisakius nutraukti ryšius su buržuazija ir sutelkti visą valdžią Tarybų rankose, kapitalistams ir dvarininkams įnirtingai kovojant už savo privilegijas, taikus revoliucijos vystymasis buvo sutrikdytas. Laikinosios vyriausybės 1917 metų liepos mėnesį įvykdytas taikios darbininkų ir kareivių demonstracijos sušaudymas Petrograde reiškė, jog pasibaigė dvivaldystė ir įvesta kontrrevoliucinės buržuazijos vienvaldystė. Partijos VI suvažiavimas sutinkamai su V. I. Lenino nurodymais paėmė kursą į ginkluoto sukilimo rengimą. Suvažiavimas davė ryžtingą atkirtį antilenininei kapituliantiškai Preobraženskio linijai, nes jis stojo prieš partijos kursą į proletarinę revoliuciją, laikydamas socializmo pergalę Rusijoje negalima, kol proletarinė revoliucija nenugalėjo Vakaruose. Vadovaudamasi suvažiavimo nutarimais, partija nuveikė milžinišką darbą, organizuodama ir vienydama visas revoliucines liaudies jėgas, kovojusias už taiką, už žemę, už nacionalinį lygiateisiškumą, už socializmą, ir nukreipė jas viena bendra vaga — į socialistinės revoliucijos pergalę. Darbininkai, kareiviai, valstiečiai iš savo patyrimo vis labiau įsitikino, kad bolševikų politika teisinga. Toji politika rodė vienintelę realią išeitį iš karo ir kelią į taiką, reikalavo, kad valdžia būtų perduota darbo žmonėms, kad būtų įvestas visų nacijų lygiateisiškumas, kad dvarininkų žemė būtų konfiskuota ir fabrikai, gamyklos, geležinkeliai, bankai būtų paversti visos liaudies turtu. Tai buvo nuosekli revoliucinė programa, išreiškusi pagrindinius visų tautybių darbininkų ir valstiečių, darbo žmonių interesus. Atsakydama į teisingus darbo žmonių reikalavimus, kapitalistų ir dvarininkų vyriausybė sustiprino represijas prieš liaudį. Buržuazijos atstovai įžūliai grasino pasmaugti revoliucija „kaulėta bado ranka“; kapitalistai ėmė uždarinėti fabrikus ir gamyklas, atleidinėti iš darbo darbininkus, žlugdyti miestų aprūpinimą maisto produktais ir kuru. Fabrikantai ir gamyklų savininkai ruošė visos Rusijos lokautą — masinį darbininkų atleidimą iš darbo. Vien Maskvos ir Petrogrado pramonės rajonuose liko be darbo daugiau kaip 75 tūkstančiai darbininkų. Valstiečių mėginimus užimti dvarininkų žemę žiauriai malšino baudžiamieji būriai. Buržuazinės-dvarininkinės reakcijos siautėjimas po liepos mėnesio dienų ir Kornilovo maištas, kuris buvo atviras mėginimas įvesti šalyje karinę diktatūrą ir nuskandinti revoliuciją kraujuje, atskleidė buržuazinės Laikinosios vyriausybės ir susitaikėliškos eserų bei menševikų politikos antiliaudinę esmę. Siekdami išsaugoti savo viešpatavimą, kapitalistai ir dvarininkai buvo pasirengę parduoti tėvynę užsienio imperialistams ir stengėsi numalšinti revoliuciją, panaudodami užsienio kariuomene. Kontrrevoliucionieriai ir tėvynės išdavikai susitarė su vokiečių imperializmu, ruošėsi atiduoti Petrogradą Vokietijos kaizerio kariuomenei, kad būtų galima sutriuškinti darbininkų klasę ir pasmaugti revoliuciją. Darbo žmonių masės ryžtingai pasuko į bolševikų pusę, nes bolševikai buvo vieninteliai liaudies interesų reiškėjai. Gavusi daugumą Petrogrado ir Maskvos Tarybose, partija nusivedė paskui save pagrindines proletariato mases. Armijos dauguma taip pat perėjo į proletarinės revoliucijos pusę, karinėse dalyse, buvusiose arčiau sostinių, bolševikai turėjo lemiamą jėgų persvarą. Kaime vystėsi gaivališkas valstiečių karas prieš dvarininkus. Įveikdama įnirtingą kontrrevoliucijos, o taip pat kapituliantų ir mažatikių (Zinovjevas, Kamenevas) pasipriešinimą. Komunistų partija organizavo revoliucines darbininkų, kareivių ir valstiečių jėgas pergalingam ginkluotam sukilimui. Dėka to, kad bolševikų revoliucinę programą ryžtingai parėmė liaudies masės ir kad kontrrevoliucinė vyriausybė buvo visiškai izoliuota, tas ginkluotas sukilimas Petrograde pareikalavo mažiausia kraujo revoliucijų istorijoje. 1917 metų spalio 25 d. (lapkričio 7 d.) Petrogrado darbininkai ir kareiviai nuvertė buržuazinę Laikinąją vyriausybę. Antrasis Visos Rusijos Tarybų suvažiavimas, atstovavęs proletarų avangardui ir revoliucingiausiai valstietijos daliai, paskelbė, kad visa valstybinė valdžia perėjo į Tarybų rankas, ir sudarė Darbininkų-Valstiečių Vyriausybę priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimas priėmė istorinius dekretus apie taiką ir apie žemę. Dekretas apie taiką atvėrė kelią į revoliucinį išstojimą iš karo, padėjo nepajudinamus Tarybų valstybės taikios užsienio politikos pagrindus. Dekretu apie žemę buvo išreikšti ilgaamžiai milijonų valstiečių lūkesčiai, kad bus panaikinta dvarininkų žemėvalda. Suvažiavimo nutarimais apie Darbininkų-Valstiečių Vyriausybės sudarymą buvo padėti naujosios, Tarybų valstybės pagrindai. Petrograde prasidėjusi Spalio socialistinė revoliucija per kelias savaites iš esmės nugalėjo visoje šalyje. Tarybų valdžios triumfo eitynės neginčijamai rodė tikrai liaudinį revoliucijos pobūdį. Petys į petį su rusų darbininkais ir valstiečiais joje aktyviai dalyvavo visų Rusijos tautų ir nacijų darbo žmonės. Spalio socialistinės revoliucijos pergalės dėka mūsų šalyje įsigalėjo darbininkų klasės diktatūra. 3. Proletariato diktatūra, ši naujoji revoliucinė valdžia, įsitvirtino Rusijos darbininkų klasės sąjungos su darbo valstiečių masėmis pagrindu, proletariatui vaidinant vadovaujantį vaidmenį. Socialistinė revoliucija sutriuškino senąjį antiliaudinį buržuazinį-dvarininkinį valstybės aparatą, sudarė naują valdžios aparatą, išreiškiantį gyvybinius darbo žmonių interesus. Proletariato diktatūros valstybinė forma mūsų šalyje buvo Darbininkų ir valstiečių deputatų tarybos — revoliucinės liaudies masių kūrybos kūdikis. Skirtingai nuo buržuazinės demokratijos, kuri visuomet buvo ir visose kapitalistinėse šalyse faktiškai, tikrovėje, lieka demokratija išnaudotojų sudaromai mažumai, Tarybų valdžia įkūnijo plačiausią, aukščiausią demokratijos formą — demokratiją darbo žmonėms, didžiajai liaudies daugumai. Viešpataujant kapitalistinėms korporacijoms, trestams ir sindikatams, anglies, naftos, plieno, automobilių, chemijos, geležinkelių ir kitoms kapitalistų kompanijoms, nėra ir negali būti tikros demokratijos darbo žmonėms. Socialistinė revoliucija, likvidavusi kapitalo viešpatavimą ir pavertusi gamybos priemones visuomenine nuosavybe, sudarė ekonomines prielaidas proletarinei demokratijai. Revoliucija atnešė masėms svarbiausią laisve laisvę nuo išnaudojimo, kuri yra visų demokratinių teisių ir laisvių pagrindas. Pagrindinis socialistinės revoliucijos sukurtos demokratijos pranašumas yra tai, kad valstybinė valdžia priklauso ne išnaudotojams, o darbo žmonėms. „Mes sukūrėme, — rašė Leninas, — tarybinį valstybės tipą, tuo pradėjome naują pasaulinę-istorinę epochą, proletariato politinio viešpatavimo epochą, kuri atėjo pakeisti buržuazijos viešpatavimo epochos“ (Raštai, 33 t., 178 psl.). Tarybinės demokratijos sąlygomis darbininkai ir valstiečiai tapo visos žemės, jos gelmių, visų fabrikų ir gamyklų, šachtų ir rūdynų, geležinkelių, elektrinių ir visų kitų gamybos priemonių šeimininkais. Nė viena buržuazinės demokratijos šalis negali padaryti nieko panašaus, nes ten gamybos priemonės kapitalistams tarnauja priemone liaudies masėms išnaudoti. Proletarinė demokratija pasireiškia aktyvia darbo žmonių valstybinių ir visuomeninių organizacijų veikla. Ji neigia tokią „demokratiją“, kuri teikia reakcionieriams „laisvę“ triuškinti darbo žmonių demokratines organizacijas, šmeižti socialistinę santvarką ir liaudies valdžią. „Proletarinė demokratija, — rašė V. I. Leninas, — slopina išnaudotojus, buržuaziją — ir todėl neveidmainiauja, nežada jiems laisvės ir demokratijos — o darbo žmonėms duoda tikrąją demokratiją“ (Raštai, 28 t., 87 psl.). Socialistinė demokratija ryškiausiai pasireiškė sprendžiant nacionalinį klausimą. Didžioji Spalio revoliucija sutriuškino Rusijoje nacionalinio engimo pančius, visiems laikams panaikino nacionalinę nelygybę ir įtvirtino tikrą visų nacijų brolybę, pakėlė anksčiau engtas tautas iki tikrai laisvų ir tikrai lygiateisių tautų padėties. Anksčiau neturėjusių valstybingumo tautų valstybingumas buvo sukurtas ir buvo atkurtas valstybingumas tų tautų, kurios jo neteko. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo grėsmės, kad ją pasidalys ir pavergs užsienio imperialistiniai grobuonys, padarė ją laisva ir savarankiška valstybe. Tarybų valdžia padarė galą šalies ekonominei priklausomybei nuo užsienio kapitalo, nacionalizavo visas įmones, priklausiusias užsienio imperialistams, anuliavo vergovines paskolas, nustojo mokėjusi pelnus užsienio kapitalistams, lobusiems Rusijos darbininkų ir valstiečių sąskaita. Socialistinės revoliucijos pergalė Rusijoje padarė milžinišką įkvepiančią įtaką kitų šalių darbo žmonių masėms. Visose pasaulio dalyse kilo galinga revoliucinių ir nacionalinių-išsivadavimo judėjimų banga. Tačiau tuo metu komunistų partijos Vakaruose dar tiktai kūrėsi, jos dar negalėjo vesti paskui save darbininkų klasės daugumos, užmegzti tvirtos darbininkų klasės sąjungos su valstietija ir užtikrinti proletarinės revoliucijos pergalės savo šalyse. Rusijos Tarybų Respublika tuomet liko vienintelė socializmo šalis, pateko į priešišką kapitalistinį apsupimą. 4. Paėmę valdžią į savo rankas, Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos, ėmėsi taikaus kuriamojo darbo. Bet revoliucijos nuverstos išnaudotojų klasės sukėlė pilietinį karą prieš darbininkų ir valstiečių valdžią, mėgindamos ginklo jėga atkurti savo ankstesnį viešpatavimą. Joms kovoti prieš darbininkus ir valstiečius padėjo smulkiaburžuazinės menševikų ir eserų partijos, galutinai nusiritusios į kontrrevoliucijos stovyklą. Ginkluotos kovos prieš Tarybų respubliką organizatorius ir įkvėpėjas buvo tarptautinis imperializmas. Pirmosios pasaulyje darbininkų ir valstiečių respublikos milžiniškas revoliucinantis poveikis sukėlė visų šalių imperialistų baimę ir įtūžimą. Socialistinės revoliucijos pergalę jie laikė grėsme savo parazitiškam gyvenimui, savo pelnams ir kapitalams, visoms savo privilegijoms. Siekdami pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką, imperialistai, vadovaujami Anglijos, JAV, Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių, organizavo karinius žygius prieš mūsų šalį. Iš visų pusių — iš šiaurės ir pietų, rytų ir vakarų į jos teritoriją ėmė brautis interventų ir baltagvardiečių gaujos. Tarybų Rusiją apsupo frontų ugnies žiedas. Šiomis sunkiomis sąlygomis Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė pašaukė liaudį kariauti teisingo, revoliucinio, tėvynės karo prieš užsienio interventus ir vidaus kontrrevoliuciją. Atsiliepdami į partijos raginimą, šimtai tūkstančių darbininkų ir valstiečių stojo savanoriais į Raudonąją Armiją. Įtempdami visas jėgas, badaujantieji darbininkai aprūpindavo armiją ginklais ir šaudmenimis, o valstiečiai — maisto produktais. Partija ir komjaunimas nusiuntė į frontą beveik pusę savo narių. Darbininkai ir valstiečiai iškėlė iš savo tarpo talentingus karo vadus, legendarinius, išgarsėjusius visiems laikams didvyrius. Daugiau kaip trejus metus Tarybų respublikai teko atremti įnirtingą imperialistinių grobuonių ir vidaus kontrrevoliucijos jungtinių jėgų ginkluotą spaudimą. Sunkų vargą, negirdėtus sunkumus tuo metu patyrė ir įveikė tarybiniai žmonės. Didžiausieji miestai gaudavo labai maža maisto produktų, darbininkams daug mėnesių būdavo duodama po ketvirtį svaro duonos dienai. Neužtekdavo žaliavų ir kuro, o to, ką pavykdavo surinkti, negalėdavo pervežti nuniokotas transportas. Dauguma įmonių nedirbo. Komunistų partijos vadovaujama, tarybinė liaudis ir jos Raudonoji Armija parodė didvyriškumo, pasiaukojamo entuziazmo, aukšto idėjiškumo ir begalinio atsidavimo didiesiems socializmo idealams stebuklus ir apgynė pirmosios pasaulyje socialistinės valstybės gyvavimą. Visi imperialistų mėginimai likviduoti „rusų prasiveržimą“ ir pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką susidūrė su ryžtingu užsienio šalių darbininkų klasės pasipriešinimu. Užsienio karinės intervencijos ir pilietinio karo metais kapitalistinėse šalyse kilo judėjimas tarybinei liaudžiai remti, buvo steigiami veikimo komitetai, kurių šūkis buvo „Šalin rankas nuo Rusijos!“ Interventų kariuomenėje vis garsiau skambėjo reikalavimai grąžinti kareivius į tėvynę, dažnėjo atvejai, kai buvo atsisakoma kariauti prieš Tarybų Rusiją. Prancūzų jūrininkai Juodojoje jūroje sukilo prieš intervenciją. Tarybinės kariuomenės pusėje kovėsi internacionaliniai batalionai, kuriems priklausė kinai, vengrai, lenkai, jugoslavai, suomiai ir kiti užsienio revoliucionieriai. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos įtakoje 1918 metų sausio mėnesį kilo darbininkų revoliucija Suomijoje, 1918 m. lapkričio mėnesį — revoliucija Vokietijoje, 1919 m. kovo mėnesį proletarinė revoliucija vyko Vengrijoje, 1919 m. balandžio mėnesį buvo paskelbta Tarybų respublika Bavarijoje. Visi šie revoliuciniai veiksmai suteikė rimtą paramą jaunajai Tarybų respublikai Rusijoje. Visų šalių darbininkai laikė savo gyvybiniu reikalu, savo tarptautine pareiga kovoje prieš kapitalą ginti Rusijos revoliuciją. Tuo ryškiai pasireiškė proletarinio internacionalizmo jėga ir veiksmingumas. Tarybinės liaudies pergalė prieš interventus ir baltagvardiečius pilietiniame kare buvo ypatingai stambus pasaulinio imperializmo karinis ir politinis pralaimėjimas. Ji pademonstravo didžiąją jaunosios Tarybų valstybės gyvybinę jėgą ir nenugalimumą. Pergalinga tarybinės liaudies kova prieš baltagvardiečius ir interventus akivaizdžiai patvirtino pranašiškus Lenino žodžius: „Niekad nebus nugalėta toji tauta, kurioje darbininkų ir valstiečių dauguma sužinojo, pajuto ir pamatė, kad jie gina savą, Tarybų valdžią — darbo žmonių valdžią, kad gina tą reikalą, kurio pergalė jiems ir jų vaikams užtikrins galimumą naudotis visomis kultūros gėrybėmis, visais žmogaus darbo kūriniais“ (Raštai, 29 t., 289 psl.). II. Socializmo pastatymas TSR Sąjungoje — svarbiausia Spalio revoliucijos išdava 5. Didvyriškai Rusijos darbininkų klasei ir darbo valstietijai, nusimetusioms imperializmo jungą ir, pasak Lenino, atkariavusioms savo šalį iš turtingųjų neturtingiesiems, istorija pavedė didžią misiją sukurti pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Neturėdama pavyzdžių, nebijodama negandų ir sunkumų, tarybinė liaudis drąsiai žengė neištirtais istorinės naujo gyvenimo kūrybos keliais. Ir ji praskynė pagrindus nutiesiantį kelią į šviesų visos žmonijos rytojų, parodydama visam pasauliui, kad konkrečiame istoriniame socialistinės statybos TSR Sąjungoje patyrime glūdi kai kurie bendri visoms šalims pergalingos socialistinės revoliucijos ir naujos, socialistinės visuomenės sukūrimo bruožai bei dėsningumai. Socializmo statybos programą moksliškai parengė partijos ir liaudies vadas V. I. Leninas. Lenino mokymas apie socializmo pergalės galimumą iš pradžių nedaugelyje šalių arba net vienoje, atskirai paimtoje šalyje, sudarė teorinį šios programos pagrindą. Lenininiame socialistinio Rusijos pertvarkymo plane buvo numatyta likviduoti jos techninį-ekonomini atsilikimą, sukurti socialistinę ekonomiką, pačią priešakinę naujosios visuomenės materialinę-techninę bazę, paversti šalį galinga industrine valstybe ir visų ūkio šakų augimo pagrindu užtikrinti gyventojams aukštą gyvenimo lygi. Šio plano šerdis buvo socialistinio industrializavimo idėja, nes tik išvysčius sunkiąją pramonę, ypač mašinų gamybą, buvo galima reorganizuoti visas liaudies ūkio šakas, jų tarpe ir žemės ūkį, pasiekti ekonominę valstybės galybę, užtikrinti jos gynybinį pajėgumą, pastatyti socializmą. Ypatingą reikšmę V. I. Leninas teikė šalies elektrifikavimui. Jis sakė: „…Jei Rusijoje susidarys tankus elektrinių ir galingų techninių įrengimų tinklas, tai mūsų komunistinė ūkinė statyba taps pavyzdžiu būsimajai socialistinei Europai ir Azijai“ (Raštai, 31 t., 473 psl.). Nepaprastai svarbi sudėtinė socializmo statybos lenininio plano dalis buvo socialistinis atsilikusio, suskaidyto žemės ūkio pertvarkymas kiek galint labiau „paprastu, lengvu ir prieinamu valstietijai“ keliu — laisvanoriško valstietijos gamybinio kooperavimo, tai yra kolektyvizavimo, keliu, laipsniškai aprūpinant žemės ūkio gamybą šiuolaikine mašinine technika. Į lenininį planą organiškai įėjo kultūrinės revoliucijos, daugybės didžiai kvalifikuotų specialistų kadrų parengimo visoms ūkio ir kultūros šakoms uždaviniai. Priartinti plačiausias darbo žmonių mases prie mokslo, technikos, kultūros, prie valstybės valdymo, nurodė Leninas, yra privaloma socializmo pastatymo sąlyga. 6. Statyti socializmą tokioje ekonomiškai atsilikusioje valstietiškoje šalyje, kokia buvo Rusija, įnirtingo nuverstųjų išnaudotojų klasių pasipriešinimo sąlygomis, esant priešiškam kapitalistiniam apsupimui, siekusiam nuversti Tarybų valdžią ir šiuo tikslu skleidusiam sabotažą, kenkimą, organizavusiam kontrrevoliucinius sąmokslus ir buožių maištus, buvo neįtikimai sunku. Kai dabar kalbama apie „palikimą“, kuris teko tarybinei santvarkai iš carinės Rusijos, tai dažnai turimas galvoje tas labai neaukštas ekonominio išsivystymo lygis, kuri Rusija pasiekė 1913 metais, tai yra pirmojo pasaulinio karo išvakarėse. Bet iš tikrųjų Tarybų valstybė negavo net ir to elgetiško „palikimo“. Jį sunaikino arba išplėšė Vokietijos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kitų valstybių imperialistai, kurie įtraukė Rusiją į pirmąjį pasaulinį karą, o po socialistinės revoliucijos pergalės primetė jaunajai Tarybų respublikai pilietinį karą, nusiuntė į jos teritoriją savo intervencines armijas. Interventai plėšė ir draskė į gabalus Tarybų respublikos teritoriją. Su „Rusijos išgelbėjimo“ vėliava interventai ir baltagvardiečiai vogė, grobė, pardavinėjo jos turtus. Jie nuskurdino mūsų šalį. Jie svajojo apie Rusijos suskaldymą ir jos dalių pavertimą savo kolonijomis. Ir nors imperialistai ir kariškai ir morališkai-politiškai pralaimėjo atvirame plėšikiškame kare prieš pirmąją pasaulyje socialistinę darbo žmonių valstybę, jiems pavyko padaryti mūsų šalies liaudies ūkiui tokią didelę žalą, kuri nubloškė jos ir be to atsilikusią ekonomiką dešimtmečiams atgal. 1920 metais mūsų šalies stambioji pramonė gamino beveik 7 kartus mažiau produkcijos, negu 1913 metais; ketaus išlydymas sudarė tik 2,7 proc. prieškarinio lygio, cemento gamyba — 2,4 proc., muilo — 7,1 proc., medvilninių audinių — 4 proc. Plieno išlydymas tuo metu smuko iki 200 tūkstančių tonų per metus. Dabar tokį kiekį plieno Tarybų Sąjunga išlydo mažiau kaip per dvi dienas. Kliudydami užmegzti normalius TSRS ir kitų šalių ryšius, organizuodami ekonominę Tarybų šalies blokadą, sabotažą ir antiliaudinius kontrrevoliucinių elementų išpuolius, imperialistai tikėjosi tokiu būdu sužlugdysią socializmo statybą, neduosią Tarybų respublikai galimybės tuojau pat parodyti viso pasaulio darbo žmonėms didžius socialistinės santvarkos pranašumus palyginti su kapitalizmu. Jie tikėjosi, kad Tarybų šalis neįstengs atkurti karo sugriauto ūkio ir jau, žinoma, nesugebės sparčiai išvystyti ji. Tarybinė liaudis galėjo pasitikėti tik savimi, savo jėgomis ir lėšomis, kad per trumpą laiką įveiktų neregėtus ūkinio nusmukimo ir išsekimo sunkumus, neturtą, badą ir praskintų kelią į socializmą. Socializmo statybą sunkino dar ir tai, kad tuo metu darbininkų klasė dar neturėjo reikalingų specialistų kadrų, o žymi dalis senųjų specialistų buvo priešiškai nusistačiusi Tarybų valdžios atžvilgiu. Pagaliau reikėjo palaužti įnirtingą priešiškų srovių ir grupuočių pasipriešinimą partijos viduje trockininkų, bucharininkų, nacionalistinių nukrypimų šalininkų, kurie buvo prisidengusi sumuštų šalies viduje išnaudotojų klasių agentūra. Visos tos antipartinės grupės stojo prieš partijos generalinę liniją — socializmo statybą TSR Sąjungoje, skleidė netikėjimą socializmo pergalės mūsų šalyje galimumu ir iš esmės traukė į kapitalizmo restauravimo kelią. Partijos Centro Komitetas, vadovaujamas V. I. Lenino, o jam mirus J. V. Stalino, sutriuškino visas antipartines grupuotes, sutelkė partiją į didžią monolitinę jėgą, kuri, tvirtai įveikdama negandus ir sunkumus, vedė šalį lenininiu socialistinės statybos keliu. 7. Lenininę Komunistų partijos generalinę liniją — paversti atsilikusią, agrarinę Rusiją galinga industrine valstybe, socializmo tvirtove, aktyviai ir visapusiškai parėmė liaudis, o dvarininkiškos-kapitalistinės nuosavybės likvidavimas, pagrindinių ūkio šakų sutelkimas valstybės rankose įgalino mobilizuoti socialistiniam šalies pertvarkymui tokius didelius rezervus, kurie neprieinami kapitalistinėms šalims. Komunistų partija sužadino ir nukreipė į vieningą tikslą galingą kuriamąją darbo žmonių energiją. Tarybiniai žmonės sąmoningai ryžosi aukotis, rimtai apriboti savo materialinius ir kultūrinius poreikius, žinodami, kad jie neturi kitokios galimybės per trumpą laiką paversti savo Tėvynę pirmaeilės socialistinės industrijos ir stambaus mechanizuoto socialistinio žemės ūkio šalimi. Vilkinti industrializavimą buvo negalima. Susidariusi padėtis neleido atidėlioti. Arba tarybiniai darbininkai ir valstiečiai turėjo išspręsti industrializavimo uždavinį trumpiausiu laiku, arba Tarybų valstybę, kuri buvo apsuptos tvirtovės padėtyje, būtų nušlavusi ruošta nauja imperialistinių agresorių intervencija. Pirmųjų penkmečių metais visa mūsų šalis — nuo krašto iki krašto — buvo apimta socialistinės industrijos milžinų statybos ir naujos technikos įsisavinimo patoso. Per trumpą laiką buvo sukurti tūkstančiai įmonių, ištisos pramonės šakos, kurių nežinojo ikirevoliucinė Rusija. Išaugo nauji miestai ir pramonės centrai. Nauji geležinkeliai nusidriekė daug tūkstančių kilometrų; sužibo naujai pastatytų elektrinių žiburiai; tarybinių žmonių pastatytos šachtos ir rūdynai, aukštakrosnės ir martenai pradėjo duoti anglį ir rūdą, ketų ir plieną. Sėkmingas pirmųjų penkmečių planų įgyvendinimas pavertė Tarybų šalį iš agrarinės industrine: socialistinė pramonė dabar galėjo gaminti šiuolaikinius visų rūšių įrengimus, duoti šaliai pirmaeilę techniką, aprūpinti Tarybinę Armiją visų rūšių naujausiais ginklais. Pirmasis pasaulyje planingo socialistinio milžiniškos šalies ekonomikos ir kultūros pertvarkymo bandymas puikiai pasiteisino. Buržuazijos šaipymąsi iš „bolševikų ekonominio mito“, jos viltis, kad socialistinis industrializavimas sužlugsiąs, pakeitė augančios TSRS galybės baimė. Tarybinės socialistinės ūkio sistemos pranašumai, didžioji gyvybinga jos jėga dabar reiškėsi nepaprastai ryškiai ir giliai. Tarybų Sąjunga darė visam pasauliui vis didėjančią įtaką audringu savo ekonomikos augimu. Kaip tik tuo laiku kapitalistinis pasaulis drebėjo geležiniuose nepaprastai gilios ekonominės krizės varžtuose. Ši krizė buvo visuotinio pobūdžio ir sukėlė kapitalistinių šalių ekonomikoje visišką nepastovumą ir pakrikimą. Vien Jungtinėms Amerikos Valstybėms 1929—33 metų ekonominė krizė atsiėjo 300 milijardų dolerių produkcijos nuostolių. Dėl krizės pramonės gamyba visame kapitalistiniame pasaulyje sumažėjo 44 procentais: geso aukštakrosnės ir martenai, sustodavo gamyklos ir fabrikai, smuko darbo užmokestis, dvidešimt penki milijonai bedarbių klajojo kapitalistinių miestų gatvėmis, ieškodami darbo ir duonos. Buvo mažinami pasėlių plotai, nusigyveno milijonai fermerių. Kalnai maisto produktų buvo barbariškai naikinami, deginami, skandinami jūroje tuo metu, kai darbo žmonės mirė badu. Išryškėjo visos kapitalizmo piktžaizdės bei ydos, ir susvyravo jo pagrindiniai pamatai. Sėkminga socialistinės ekonomikos statyba TSR Sąjungoje, iš vienos pusės, ir griaunanti ekonominė krizė kapitalistinėse šalyse, iš antrosios, neišvengiamai priminė istorinį kapitalizmo pasmerktumą. Skatinami klasinės neapykantos socializmo šaliai, būgštaudami audringo industrinio Tarybų Sąjungos vystymosi sėkmingai įvykdžius pirmojo penkmečio planą, tarptautiniai imperialistiniai sluoksniai ir visų pirma Amerikos ir Anglijos monopolistai ėmė aktyviai remti ir ginkluoti vokiečių fašizmą, laikydami fašizmą, pasak vieno reakcinio Anglijos laikraščio, „patikimu Europos sargu nuo komunistinio pavojaus“. 8. Nepaprastai sunkus uždavinys po to, kai darbininkų klasė iškovojo politinę valdžią, buvo įgyvendinti socialistinį žemės ūkio pertvarkymą. Šis pertvarkymas vyko pavienių valstiečių ūkių kooperavimo linija ir stambių tarybinių ūkių organizavimo linija. Reikalas lietė pagrindinį perversmą daugiaamžėje ekonominėje sanklodoje, milijoninių valstietijos masių, buityje, sąmonėje. Komunistų partija įveikė visus sunkumus, susijusius su valstiečių ūkių kooperavimo uždavinio išsprendimu. Partija įtikino valstietijos mases, kad vienintelis kelias į pasiturimą ir kultūringą gyvenimą yra kolektyvinis ūkininkavimas, remiantis žemdirbystės mechanizavimu. Įnirtingas buožių pasipriešinimas kolūkiniam judėjimui, jų mėginimai organizuoti antitarybinius sukilimus, išplėsti kruviną terorą prieš kolūkinius aktyvistus, partinius ir tarybinius darbuotojus iškėlė Tarybų valstybei būtinumą likviduoti buožes kaip klasę, atimti iš buožių gamybos įrankius bei priemones ir perduoti jų žemę ir inventorių kolūkiams. Kolūkinė santvarka nugalėjo visoje šalyje. Tarybinė valstietija — gausingiausią gyventojų dalis — negrįžtamai stojo į socializmo kelią. Kolūkinės santvarkos pergalė reiškė, kad žemės ūkyje — plačiausioje šalies ūkio srityje, kur iki tol vyravo privati gamybos priemonių nuo savybė, įsigalėjo visuomeninė, socialistinė nuosavybė, atsirado nauji, socialistiniai gamybiniai santykiai. Visu paskesniu vystymusi kolūkinė santvarka įrodė savo pranašumą palyginti su smulkiu, išskaidytu pavieniu valstiečių ūkiu. Tais pačiais metais, kai vyko išplėstinis socialistinis puolimas visu frontu, šalyje buvo sėkmingai įgyvendinta kultūrinė revoliucija. Šalį padengė platus mokyklų, kultūros-švietimo įstaigų, aukštųjų mokyklų tinklas. Buvo įvestas visuotinis privalomasis pradinis mokslas TSRS tautybių kalbomis. Pakilo bendras darbo žmonių kultūrinis lygis. Taip istorinis TSRS patyrimas patvirtino V. I. Lenino numatymą, kad, tik iškovojęs politinę valdžią, proletariatas sudarys reikalingas prielaidas sparčiam visos liaudies kultūriniam pakilimui. 9. Socializmo pastatymas yra mūsų liaudžiai svarbiausia Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos išdava. Socializmo pergalė pakeitė šalies vaizdą, pakeitė jos ekonomiką, jos kultūrą ir buitį, sukūrė naujus santykius tarp klasių ir nacijų. Panaikinus privačią gamybos bei mainų priemonių nuosavybę ir įtvirtinus visuomeninę, socialistinę nuosavybę, buvo visiškai panaikintas vieno žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, ir pašalintos priežastys, kurios ji sukelia. Pirmą kartą po daugelio tūkstančių metų materialinių gėrybių gamintojai, darbo žmonės, gavo galimybę dirbti ne veltėdžiams-išnaudotojams, o sau, savo socialistinei visuomenei. Po daugelio amžių, kai išnaudotojų mažuma laikė pavergusi tautų daugumą ekonominiu, socialiniu ir nacionaliniu atžvilgiu, gyvenimo viešpačiu tapo darbas ir darbo žmonės — darbininkai, valstiečiai ir liaudies inteligentija. Tarybinė darbininkų klasė žymiai išaugo skaičiaus atžvilgiu, pakilo jos kultūrinis lygis ir gamybinė techninė kvalifikacija. Iš klasės, neturėjusios gamybos priemonių ir priverstos pardavinėti savo dirbančias rankas išnaudotojams, TSRS darbininkų klasė pavirto visai nauja klase, kuri valdo, kartu su visa liaudimi, gamybos priemones ir dirba socialistinėse įmonėse. Tarybinė darbo valstietija nustojo būti smulkių privačių savininkų klase; ji pavirto kolūkine valstietija, kurios gerovės pagrindas — kolektyvinis darbas ir kolektyvinė nuosavybė. Susidarė ir išaugo nauja, tarybinė inteligentija, kilusi iš darbininkų ir valstiečių tarpo, glaudžiai susijusi su liaudimi, giliai suprantanti pagrindinius liaudies interesus ir ištikimai jai tarnaujanti. Pasikeitus visuomenės klasinei struktūrai, sustiprėjo darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, susidarė neregėta istorijoje moralinė-politinė liaudies vienybė. Pirmą kartą istorijoje atsirado nauja visuomenė, kuri nėra suskaldyta į priešiškas klases, o sujungta pagrindinių interesų vieningumo ir bendro tikslo. Moralinė-politinė liaudies vienybė tapo ypatingai stipria varomąja socialistinės visuomenės vystymosi jėga. Socialistinės statybos metu buvo išspręstas istorinis uždavinys — likviduotas iš carizmo laikų paveldėtas ekonominis ir kultūrinis visų TSR Sąjungoje gyvenančių tautų atsilikimas. Tautos, anksčiau neturėjusios jokių teisių, kapitalizmo pasmerktos išmirti, ištiesė pečius, pabudo naujam gyvenimui. Buržuazinės nacijos pasikeitė į socialistines nacijas, tarp kurių įsigalėjo tvirta draugystė ir broliškas bendradarbiavimas. Visose sąjunginėse respublikose sukurta šiuolaikinė pramonė, išaugo nacionaliniai darbininkų klasės ir inteligentijos kadrai, susidarė nauja, nacionalinė savo forma, socialistinė savo turiniu kultūra. Nacionalinio klausimo išsprendimas TSR Sąjungoje išsklaidė kaip dūmus daugiaamžį kolonizatorių melą apie „nepilnavertes“ tautas ir nenuginčijamai parodė, kad savarankiška istorinė kūryba nėra tik „išrinktųjų“ nacijų nuosavybė, o prieinama visoms tautoms, nepriklausomai nuo odos spalvos, nacionalinių ir rasinių skirtingumų. Reikia tik atverti erdvę tautų kūrybinėms jėgoms pasireikšti, kaip tai padarė TSR Sąjungoje Spalio socialistinė revoliucija. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija yra pirmoji istorijoje revoliucija, kuri davė darbo žmonėms ne tik politines ir ekonomines teises, bet ir materialines gėrybes. Ji neapsiribojo tuo, kad užtikrino laisvę darbo žmonėms, darbininkams ir valstiečiams, bet ir sudarė sąlygas nenukrypstamai kilti ne kažkokios vienos klasės arba dalies gyventojų, o visų miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygiui. Socializmo pergalė sukėlė nuolatinį liaudies masių materialinės gerovės kilimą. Išnyko nedarbas ir darbo žmonių baimė dėl rytojaus. Socialistinė valstybė ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino realią piliečių teise į darbą, mokslą, poilsį, aprūpinimą senatvėje. Socialistinė santvarka ne tik išvadavo moterį, užtikrino jai visiškai lygias teises politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėjant jaunąją kartą, — ji aukštai pakėlė moters-motinos orumą. Ji iš pagrindų pakeitė jaunimo padėti, atvėrė visų tautybių jaunimui platų kelią įsisavinti žinias, įsigyti gamybinę kvalifikaciją, kelią į kūrybinį darbą, į drąsius užmojus ir žygdarbius. Buržuazijos ideologai puoselėjo viltį, kad socializmo statyba nepavyks dėl „amžinos“ žmogaus prigimties, nes jis esąs pačia savo esme individualistas, kolektyvinių gyvenimo formų priešas. Buržuazija ir jos filosofai neigė galimybę sukurti naują, socialistinę moralę, kurios pagrindas — laisvų nuo išnaudojimo žmonių bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba. Reali tikrovė sugriovė šiuos piktus senosios santvarkos gynėjų prasimanymus. Įvykdžiusi didingą perversmą žmonių visuomeninėje buityje, socialistinė revoliucija dėsningai sukėlė ir giliausią pakitimą jų sąmonėje, moralėje, jų santykiuose su visuomene, vieno su kitu. Vienas iš svarbiausių tarybinio žmogaus naujo dvasinio veido pasireiškimų yra tarybinis patriotizmas, socialistinė pažiūra į darbą, į visuomeninę nuosavybę. Nauja pažiūra į darbą, į visuomenę sukėlė tokį neregėtą senajame pasaulyje reiškinį, kaip socialistinis lenktyniavimas, kuriuo siekiama gausinti visuomeninį turtą, didinti darbo našumą. Socialistinio lenktyniavimo atsiradimas reiškia nepaprastai didelį perversmą žmonijos istorijoje: darbas, kuri daug tūkstančių metų žmonės laikė sunkia ir gėdinga našta, tapo garbės reikalu, teigiančiu žmogaus orumą. Taikią socialistinę statybą TSR Sąjungoje nutraukė klastingas karinis užpuolimas, kurį įvykdė fašistinė Vokietija, pasirėmusi beveik visos okupuotos Europos kariniu potencialu, Karas atnešė mūsų liaudžiai nesuskaičiuojamas nelaimes, bet tuo pačiu metu jis patvirtino sukurtos TSR Sąjungoje naujos, socialistinės visuomenės tvirtumą ir nenugalimumą, neįveikiamą socializmo pagimdyto ir Komunistų partijos išauklėto naujo žmogaus dvasios jėgą. III. Didvyriškas tarybinės liaudies žygdarbis Didžiajame Tėvynės kare 10. Antrąjį pasaulinį karą sukėlė vokiškasis fašizmas, bet jis buvo tik nuožmiausias ir plėšikiškiausias būrys pasaulinio imperializmo, kuriam kaip visuomeninei sistemai ištisai tenka atsakomybė už dešimčių milijonų žmonių žuvimą kare, už nesuskaičiuojamas šimtų milijonų darbo žmonių kančias, jų ašaras ir kraują, už milžiniškų, daugelio kartų darbu sukurtų materialinių ir kultūrinių vertybių sugriovimą. Būtent JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai, nepaisydami savo, tautų nacionalinių interesų, išeikvojo daug milijardų dolerių, kad padėtų Vokietijos monopolistams išauginti hitlerizmą, apginkluoti fašistines gaujas. Būtent jie skatino hitlerinius agresorius, pretendavusius į Austriją ir Čekoslovakiją, stumdami juos vis arčiau prie Tarybų Sąjungos sienų, atmesdami visus Tarybų Sąjungos pasiūlymus susivienijus atremti fašistinius grobikus. Net tada, kai paaiškėjo, kad hitlerinės gaujos yra mirtina grėsmė visų tautų laisvei ir nepriklausomybei, nes dar prieš užpuldama Tarybų Sąjungą, hitlerinė Vokietija pavergė 11 Europos šalių, jų tarpe Prancūziją, kurios armija savo laiku buvo laikoma stipriausia Europoje, kai visiško sutriuškinimo grėsmė iškilo Anglijai, net tada imperialistai nenustojo vilčių pataisysią savo reikalus užpultos Tarybų Sąjungos sąskaita. JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai tikėjosi, kad naikinamajame kare jų vokiškieji konkurentai bus susilpninti, Tarybų Sąjunga bus sunaikinta arba visai nusilpninta, ir jie padiktuos taikos sąlygas ir nugalėtojui, ir nugalėtajam. Bet tikrovėje išėjo kitaip. Didysis Tėvynės karas parodė gilų mūsų partijos įžvalgumą. Ji laiku ėmėsi spartinti socialistinio šalies pertvarkymo tempą. Kaip tik todėl, kad, partijai vadovaujant, per neregėtai trumpą laiką buvo įgyvendinti šalies industrializavimas, žemės ūkio kolektyvizavimas, kultūrinė revoliucija, Tarybų Sąjunga pasirodė pajėgi atremti fašistinės Vokietijos ir jos sąjungininkų puolimą. Partijos šaukiama, tarybinė liaudis pakilo į Didįjį Tėvynės karą ir savo didvyriška kova sugriovė visus hitlerinių grobikų, ir jų įkvėpėjų planus bei apskaičiavimus, Tėvynės karas buvo sunkiausias ir žiauriausias iš visų karų, kuriuos kada nors pergyveno mūsų Tėvynė. Ypač rūstūs išmėginimai teko tarybinei liaudžiai karo pradžioje, kai iki dantų ginkluota, turinti dvejų metų karo patyrimą, besiremianti beveik visos Europos ekonomika, hitlerinė armija drauge su savo sąjungininkais netikėtai užpuolė mūsų šalį ir, pasinaudodama laikinais pranašumais, privertė mūsų kariuomenę vesti sunkius atsitraukimo mūšius. Priešo armijos prasiveržė į gyvybiškai svarbius šalies centrus. Ties mūsų Tėvyne pakibo mirtinas pavojus. Tačiau sunkūs išmėginimai nepalaužė tarybinių ginkluotųjų pajėgų kovos dvasios, nepajudino mūsų liaudies tvirtumo ir jos beribio tikėjimo savo teisingo reikalo pergale. Liaudies pastangomis, Lenino partijos vadovaujama, šalis buvo paversta vieninga karo stovykla. Priešo užnugaryje išsiplėtė galingas partizaninis tarybinių patriotų judėjimas. Jau pirmuose įnirtinguose mūšiuose tarybinė kariuomenė sužlugdė hitlerininkų „žaibiško“ karo planą ir padarė fašistinėms armijoms sunkių nuostolių. Hitlerinės kariuomenės sutriuškinimas prie Maskvos 1941 metų gruodžio mėnesį buvo pirmas stambus fašistinių armijų pralaimėjimas antrajame pasauliniame kare. Po metu didžiųjų Stalingrado kautynių ugnyje žmonija išvydo brėkštančią pergalės prieš fašizmą aušrą. Visų šalių, kurias buvo pavergę hitlerininkas arba kurioms buvo iškilusi pavergimo grėsmė, tautos su didžia viltimi žiūrėjo į didvyrišką tarybinės liaudies ir jos ginkluotųjų pajėgų kovą. Jos laikė Tarybų Sąjungą lemiama jėga, galinčia sustabdyti ir sutriuškinti fašistines gaujas, išvaduoti žmoniją nuo rudojo maro ir išgelbėti pasaulio civilizaciją. JAV ir Anglija sudarė su mūsų šalimi susitarimus dėl bendrų veiksmų kare prieš Vokietiją. Jos, visų pirma, įsipareigojo dar 1942 metais atidaryti prieš vokiečių fašistinę kariuomenę antrąjį frontą Vakarų Europoje. Jeigu šie įsipareigojimai būtų buvę įvykdyti, tai karas būtų pasibaigęs žymiai greičiau, būtų buvę išsaugota milijonai gyvybių ir didžiulės materialinės bei kultūrinės vertybės. Tačiau, nesekdamos Tarybų Sąjunga, kuri sunkiausiomis sąlygomis darė visa, ką galėjo sąjungininkų veiksmams palengvinti ir pergalei pagreitinti, JAV ir Anglijos vyriausybės visokiomis priedangomis vilkino antrojo fronto atidarymą. Tarybinė liaudis, jos ginkluotosios pajėgos, jos partizanai, veikę priešo užnugaryje, pakėlė ant savo pečių visą pagrindinę kovos prieš hitlerines gaujas naštą. Nematyto masto kautynėse, išsiplėtusiose nuo Barenco iki Juodosios jūros, Tarybinė Armija išsekino priešą ir po mūšio prie Bielgorodo ir Kursko 1943 metų vasarą ėmė vyti fašistines armijas iš savo žemės į Vakarus, triuškindama priešo gyvąją jėgą ir techniką galingais smūgiais. Kai paaiškėjo, kad Tarybinė Armija ir pati viena gali sutriuškinti fašistinę Vokietiją ir atnešti laisvę pavergtosioms Europos tautoms, JAV ir Anglija 1944 metų birželio mėnesį išlaipino savo kariuomenę Prancūzijoje. Tačiau ir po to Amerikos bei Anglijos imperialistai buvo labiau susirūpinę ne puolimu prieš Vokietiją iš Vakarų, o prasiskverbimu į Balkanus, kur Jugoslavijos ir kitų Balkanų šalių tautos, remdamosi tarybinių ginkluotųjų pajėgų pergalėmis, sėkmingai kovojo prieš fašistus ir jų talkininkus. Dėl tokios mūsų sąjungininkų taktikos vokiečių karinė vadovybė, neatitraukdama kariuomenės iš Tarybinio fronto, sugebėjo 1944 metų gruodžio pabaigoje palyginti silpnomis pajėgomis pralaužti anglų-amerikiečių frontą Ardėnų rajone ir sudaryti jų kariuomenei sutriuškinimo grėsmę. Tuo metu Anglijos ministras pirmininkas U. Čerčilis kreipėsi į Tarybinės vyriausybės vadovą J. V. Staliną nerimo kupinu laišku, kuriame prašė sunkiai anglų-amerikiečių kariuomenės padėčiai palengvinti pradėti naują puolimą Tarybų Sąjungos—Vokietijos fronte. Nors Tarybinė Armija buvo visai neseniai baigusi didelį žiemos puolimą, o fronte buvo nepaprastai nepalankus oras, J. V. Stalinas jau sekančią dieną, 1945 m. sausio 7 d., pranešė, kad, atsižvelgdama į sąjungininkų padėti Vakarų fronte, Vyriausioji Kariuomenės Vadovybė nutarė paspartintu tempu baigti ruoštis ir, nepaisydama oro, pradėti plačius puolamuosius veiksmus prieš vokiečius visame Centriniame fronte ne vėliau kaip antrojoje sausio pusėje. Jau po savaitės tarybinė kariuomenė pradėjo puolimą nuo Karpatų iki Baltijos jūros ir privertė vokiečių karinę vadovybę atitraukti dalį kariuomenės iš Vakarų savo Rytų frontui išgelbėti nuo sutriuškinimo. 1945 metų vasario 23 d. U. Čerčilis rašė J. V. Stalinui: „Raudonoji Armija švenčia savo dvidešimtseptintąsias metines su triumfu, kuris sukėlė beribį jos sąjungininkų susižavėjimą ir kuris nulėmė vokiškojo militarizmo likimą. Būsimosios kartos pripažins savo skolą Raudonajai Armijai taip pat besąlygiškai, kaip kad darome mes, išgyvenę iki to, kad būtume šių didingųjų pergalių liudininkai“. Amerikiečių bei anglų kareiviai ir šių šalių tautos susižavėję sekė paskutinį lemiamą Tarybinės Armijos puolimą, kuris kartu su JAV ir Anglijos kariuomenės veiksmais privertė fašistinę Vokietiją besąlygiškai kapituliuoti. Bendromis sąjungininkų pastangomis netrukus buvo sutriuškintos ir imperialistinės Japonijos ginkluotosios pajėgos. Didžiulį indėlį į pergalę prieš imperialistinę Japonija įnešė didvyriškoji kinų tauta, kuri kovėsi ilgus metus prieš ją užpuolusius japoniškuosius agresorius. Kirsdamos 1945 metų rugpiūčio mėnesį triuškinantį smūgį rinktinei imperialistinės Japonijos kariuomenei, sutelktai šiaurės rytų Kinijoje, Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos atliko savo internacionalinę pareigą ir sutvirtino savo krauju neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Kinijos tautų sąjungą. 11. Neregėtą žygdarbi įvykdė Didžiojo Tėvynės karo metais tarybiniai darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija. Sudėtingomis ir sunkiomis karo laiko sąlygomis jie atliko milžinišką darbą, kariškai pertvarkydami liaudis ūkį, evakuodami pramonės įmones iš pafrontės ruožo į gilų užnugarį, organizuodami masinę tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių ir kitų rūšių ginkluotės gamybą, aprūpindami frontą šaudmenimis, apranga. Tėvynės karo metais tarybinė liaudis pasirodė esanti tikrai didvyriška liaudimi. Mūsų šalies darbo žmonės buvo apimti vieningo siekimo: „Viskas frontui, viskas pergalei!“ Milžiniškame kariniame susirėmime su fašistinės agresijos jėgomis nugalėjo tarybinė visuomeninė ir valstybinė santvarka, pagimdyta Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, nugalėjo pažangiausia pasaulyje socialistinė ideologija. Karo metais vėl ryškiai pasireiškė tarybinės santvarkos pranašumai palyginti su kapitalistine, Socialistinė ūkio sistema, tarybinės visuomenės, pagrįstos neišardoma darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, moralinė-politinė vienybė, TSRS tautų draugystė suteikė Tarybų Sąjungai neįveikiamus jėgos šaltinius. Pergalės prieš fašistinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją įkvėpėjas ir organizatorius buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partija. Partija nusiuntė į frontą milijonus geriausių savo sūnų. Jie įkvėpė tarybinius karius savo pasiaukojamu karinės pareigos vykdymu, buvo karinių dalių ir junginių siela. Komunistų autoritetas nepaprastai pakilo. Tarybinės Armijos kariai laikė didele garbe eiti į mūšį būdami partijos nariai. Nepaisant didelių nuostolių fronte, partijos eilės karo laiku išaugo 1 milijonu 600 tūkstančių žmonių. Per visą karą partija aiškino jo teisingą pobūdį ir kilnius tikslus, vienijo ir vairavo visos liaudies pastangas. Komunistų partijos, jos Centro Komiteto vadovavimo dėka tarybinė liaudis pabaigė karą nugalėtoja. 12. Žmonija niekuomet nepamirš didžiojo tarybinės liaudies ir jos Ginkluotųjų Pajėgų karinio ir darbo žygio Tėvynės kare — kare prieš fašizmą. Tarybinės Ginkluotosios Pajėgos garbingai įvykdė savo išvaduojančią misiją, išgelbėdamos daugelio šalių tautas nuo fašistinio pavergimo. Pergalingas tarybinės kariuomenės puolimas susiliejo su plačiu hitlerinės Vokietijos okupuotų šalių tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Kartu su tarybine kariuomene atkakliai kovojo prieš vokiečių fašistinius grobikus Čekoslovakijos ir Lenkijos korpusai, Jugoslavijos ir Albanijos partizanų kariuomenė, o vėliau taip pat Rumunijos ir Bulgarijos divizijos. Jų kovinė sandrauga sutvirtinta krauju, bendrai pralietu bendroje kovoje. Žymų indėlį į fašistinės Vokietijos sutriuškinimą įnešė Prancūzijos, Anglijos, JAV ir kitų antihitlerinės koalicijos šalių tautos.


AMERIKOS PLANAI ITALIJAI PAVERSTI ATOMINIO KARO PLACDARMU

Laikraštis „Paeze” praneša, kad neseniai laikraščio „Čikago Deili Nius” korespondentas Stounmenas, komentuodamas TASS'o pareiškimą apie Amerikos planus naujoms atominėms bazėms sudaryti, pripažino, kad Italijos šiauriniuose rajonuose dislokuota Amerikos kariuomenė yra „eksperimentinė atominė dalis”, turinti 5-6 tūkstančius žmonių ir apginkluota atominiu ginklu. „Iš Stounmeno žodžių, - komentuoja laikraštis, - nesunku įspėti Pentagono planą – paversti taip pat ir Italiją atominio karo placdarmu”.


Labai šiltai ir nuoširdžiai vakar vyko kandidatų į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus susitikimas su Vilniaus rajono rinkėjais. Erdvioje rajono kultūros namų salėje Rudaminoje susirinko Kovo 8‑osios vardo, „Naujo gyvenimo“ kolūkių žemdirbiai, remonto technikos stoties darbuotojai, melioratoriai, Žemdirbystės instituto Vokės filialo moksliniai darbuotojai, kaimo inteligentijos atstovai. Susirinkimą atidarė Lietuvos KP rajono komiteto sekretorius I. Ivanovas. Pirmas pasisakė patikėtinis Rudaminos RTS partinės organizacijos sekretorius V. Vichorevas. – Vilniaus kaimo rinkiminės apygardos pramonės įmonių kolektyvai, kolūkiečiai, tarybinių ūkių darbininkai, – pasakė V. Vichorevas, – vieningai iškėlė savo kandidatu į Tautybių Tarybos deputatus Jašiūnų tarybinio ūkio kiaulių augintoją J. Legavecą. Mes žinome jį kaip nenuilstamą darbininką‑novatorių, principingą komunistą. Kviečiu visus apygardos rinkėjus atiduoti savo balsus už drg. Legavecą, už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus. Patikėtinė Rudaminos vidurinės mokyklos mokytoja R. Vikoviščeva kalbėjo apie sunkų, bet garbingą kandidato į deputatus Lietuvos TSR Ministrų Tarybos Pirmininko M. Šumausko gyvenimo kelią. Daug šiltų žodžių pasakė apie kandidatus į deputatus Kovo 8‑osios vardo kolūkio pirmininkas D. Saranda, Juodšilės mokyklos‑internato mokytoja V. Drobinova, Vilniaus melioracinės statybos valdybos inžinierius P. Potapovas, Vilniaus rajono „Naujo gyvenimo“ žemės ūkio artelės kolūkietė E. Višnevskaja. Po to pasisakęs deputatas į kandidatus J. Legavecas širdingai padėkojo rinkėjams už parodytą jam pasitikėjimą. Labai atidžiai susirinkusieji klausėsi Lietuvos TSR Ministrų Tarybos Pirmininko M. Šumausko kalbos. Iš visos širdies padėkojęs už tai, kad jį iškėlė kandidatu į tarybinį parlamentą, drg. Šumauskas plačiai papasakojo apie didžiulius pakitimus, kurie įvyko Tarybų šalyje, mūsų respublikoje per pastaruosius ketverius metus. Po to jis kalbėjo apie pagrindinius uždavinius, kuriuos sprendžia Komunistų partija ir tarybinė liaudis, pradėję išplėstinę komunizmo statybą.


Vakar visi Havanos laikraščiai išspausdino N. Chruščiovo pranešimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje pabaigą. Kartu su pranešimu laikraščiai spausdina nuotraukas iš TSRS Aukščiausiosios Tarybos posėdžių salės. Šiandien laikraštis „Mundo“ vieną savo vedamąjį straipsnį skiria N. Chruščiovo pranešimui. Straipsnyje pažymima, kad Tarybų Sąjungos taikingos politikos ir Tarybų valstybės vadovų išminties dėka pavyko išvengti karo. Laimei, sveikas protas laimėjo, rašo laikraštis, karingi agresyvūs imperializmo sluoksniai patyrė naują nesėkmę. Tarybų Sąjunga, kaip ir mūsų tauta, kaip ir visos pasaulio tautos, sakoma straipsnio pabaigoje, remia penkis Fidelio Kastro punktus. Mums, kubiečiams, ši Tarybų Sąjungos pozicija kelia didelį pasitenkinimą. Mes dar kartą įsitikiname, kad mūsų didysis bičiulis TSRS buvo ir tebėra su Kuba, kad Tarybų Sąjunga, kaip ir iki šiol, toliau tieks mums dosnią pagalbą ir param


Kartais propagandistai skundžiasi, kad jaunimas nenori lankyti politinio lavinimosi ratelių, kad juos ten reikia tempte tempti. Su tokia nuomone sutikti negalima. Jaunimas domisi visu tuo, kas dedasi mūsų šalyje, užsienyje. Jei jaunuoliai nenoriai lanko užsiėmimus, tai dėl to pirmiausia kalti mes — propagandistai. Bendrų receptų, kaip padaryti užsiėmimą įdomų, duoti negalima. Kiekvienas propagandistas turi ruošti užsiėmimus, atsižvelgdamas į vietos sąlygas, klausytojų išsilavinimą. Aš jau keletą metų vadovauju politinio lavinimosi rateliui, kuriame mokosi jaunieji mūsų fabriko gamybininkai. Noriu šį tą papasakoti apie savo darbą. Šiais metais vadovauju einamosios politikos rateliui, kurį lanko 26 klausytojai. Tai daugiausia darbininkės, meistrų padėjėjos iš visų cechų. Klausytojai dirba įvairiose pamainose, todėl, kad visi jaunuoliai galėtų būti užsiėmimuose, juos organizuoju du kartus per mėnesį tokiu būdu: su tais, kurie dirba antroje pamainoje, dirbame nuo 13.30 iki 16.00 val., o su dirbančiais pirmoje pamainoje — nuo 16 val. Kartu su jais mokosi ir tie, kurie dirba naktinėje pamainoje. Kaip žinoma, einamosios politikos rateliui programa nenustatyta, ir temas tenka parinkti pačiam propagandistui. Klausimų per dvi savaites susikaupia tiek, kad apie viską pakalbėti neįmanoma. Dėl to po kiekvieno užsiėmimo rekomenduoju klausytojams temas sekančiam užsiėmimui, išklausau jų pageidavimus. Savaime aišku, jei iki sekančio užsiėmimo būna koks nors svarbus įvykis, susitarimo tenka atsisakyti. Mano manymu, pasikalbėjimams visada reikia parinkti aktualius klausimus, tokius, kurie jaunimą labiausiai domina. Pavyzdžiui, mūsų ratelyje šiais mokslo metais įvyko pasikalbėjimai apie Egipto kovą dėl nepriklausomybės, apie Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimą, apie TSKP CK gruodžio Plenumą, apie TSRS Konstituciją, apie demokratiškiausią rinkimų sistemą ir kt. Šiomis dienomis įvykusiame užsiėmime kalbėjome apie TSRS Aukščiausiosios Tarybos šeštosios sesijos ir TSKP CK vasario Plenumo nutarimus ir kt. Kartą per mėnesį surengiu pasikalbėjimą apie tarptautinę padėtį. Pereitų metų gruodžio mėnesį respublikoje buvo minima 30 metų sukaktis nuo keturių komunarų nužudymo. Klausytojai paprašė manęs plačiau papasakoti apie fašistinį perversmą Lietuvoje 1926 metais, apie K. Poželos, J. Greifenbergerio, K. Giedrio ir R. Čarno gyvenimą bei veiklą. Vieną užsiėmimą paskyriau šiems klausimams. Kadangi jaunuoliai iš anksto žinojo, apie ką bus kalbama sekančiame užsiėmime, daugelis jų atėjo jau šį tą skaitę. Užsiėmimas praėjo gyvai, įdomiai, ir klausytojai juo liko patenkinti. Panašiai organizuoju ir kitus užsiėmimus. Kiekvienai temai stengiuosi parinkti vaizdines priemones, nes be jų klausytojus suįdominti labai sunku. Renkamės raudonajame kampelyje, kur yra politinis pasaulio žemėlapis, stendas su šeštojo penkmečio rodikliais, stendas apie fabriko pasiekimus ir jo ateitį. Kiekvienas propagandistas turi siekti, kad jaunimas mylėtų knygą, skaitytų periodinę spaudą, domėtųsi naujais kino filmais, teatrų pastatymais. Daugelis užsiėmimuose nagrinėjamų klausimų turi ryšį su vienu ar kitu grožinės literatūros kūriniu, kino filmu, todėl aš primenu klausytojams tą ar kitą knygą, o neskaičiusiems patariu perskaityti. Iš praktikos pastebėjau, kad tie jaunuoliai, kurie reguliariai seka periodinę spaudą, visuomet aktyviai dalyvauja užsiėmimuose, neblogai orientuojasi politiniuose klausimuose. Pas mus tokie yra klausytojai Kedainis, Dolgopalova, Kuznecova, Karpačiova ir kiti. Propagandistui savo darbo rezultatus greitai pastebėti sunku. Tačiau pajusti ar tarp jo ir klausytojų yra kontaktas, galima kiekviename užsiėmime. Jei jaunuoliai aktyviai svarsto nagrinėjamą temą, duoda klausimų, reiškia, tarp propagandisto ir klausytojų kontaktas yra. Aišku, kad tai pasiekti nelengva. Nors propagandistu esu jau keletą metų, bet kiekvieną kartą kruopščiai ruošiuosi, pergalvoju, kaip geriau papasakoti medžiagą, iš anksto numatau, kokius klausimus man gali duoti ir kaip į juos geriau atsakyti. Per ilgesnį laiką propagandistui nesunku pastebėti, kad didėja ir klausytojų aktyvumas ne tik užsiėmimuose, bet ir gamyboje, visuomeniniame gyvenime. Pavyzdžiui, visi mūsų ratelio klausytojai nuolatos įvykdo gamybines užduotis, duoda tik geros kokybės produkciją. Ypač gerai dirba kojinių cecho ketliuotoja Karpačiova. Ji neseniai priimta į partiją. Iš ratelio klausytojų tarpo į partiją priimti taip pat kojinių cecho meistro padėjėja Gavrilova, Liachovskis ir kt. Mūsų ratelio klausytojos Tatjana Pavlova ir Eleonora Jakimauskaitė per neseniai įvykusius rinkimus buvo išrinktos deputatėmis į Vilniaus miesto Tarybą. Propagandistas — jaunimo auklėtojas ir draugas. Jis turi rūpintis ratelio klausytojais, visur ir visada reaguoti į jų pageidavimus, patarti.


už visuotinį nusiginklavimą ir taiką; Plačiausiai atstovaujamas taikos šalininkų forumas

Pasaulinis kongresas už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, kuris [vyks liepos mėnesį Maskvoje, bus plačiausiai atstovaujama taikos šalininkų asamblėja. Laukiama, kad į Maskvą atvyks daugiau kaip du tūkstančiai delegatų, svečių ir stebėtojų daugiau kaip iš 100 šalių. Šimtai visame pasaulyje žinomų veikėjų — mokslininkai, masinių judėjimų ir organizacijų vadovai, politinių ir verslinių sluoksnių, dvasininkijos atstovai visapusiškai parėmė šį pasaulinį geros valios žmonių forumą. Kongresą parėmė daug tarptautinių ir nacionalinių organizacijų, kurios nutarė atsiųsti į jį savo atstovus arba stebėtojus. Jų tarpe — Pasaulinė profsąjungų federacija, tarptautinis Raudonojo Kryžiaus komitetas, Pasaulinė demokratinio jaunimo federacija, Tarptautinė demokratinė moterų federacija, Visos Japonijos taryba už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą, Amerikos judėjimas  „Moterys, kovokite už taiką!”, Afrikos ir Azijos tautų solidarumo taryba ir t. t. Daugumoje šalių, pareiškusių norą dalyvauti kongrese, sudarytos delegacijos, ir kai kurios jų jau vyksta į Maskvą. JAV delegacijas sudaro daugiau kaip 150 žmonių. Jų tarpe universitetų, moterų, jaunimo organizacijų atstovai, verslinių sluoksnių atstovai. Didžiosios Britanijos delegaciją sudaro daugiau kaip 100 delegatų ir stebėtojų. Prancūzijos, Japonijos, Indijos ir Brazilijos delegacijose yra daugiau kaip po 100 žmonių. VFR delegacija sudarys 70 žmonių, Australijos — 20, Švedijos — 30. Delegacijos, atvykstančios didįjį tarptautinį susitikimą Maskvoje, tikrai atstovaus visoms organizacijoms, žinomiems asmenims ir paprastiems žmonėms, kurie visame pasaulyje siekia, kad būtų išspręstos aktualiausios dabarties problemos visuotinio nusiginklavimo ir taikos problemos.


Vakar Atėnuose turėjo įvykti mitingas, kuriuo būtų pritariama Graikijos vyriausybės požiūriui dėl Makedonijos Respublikos (buvusi Jugoslavijos respublika). Atėnai atsisako pripažinti šią respubliką, iki ji nepakeis savo pavadinimo. Graikijos vyriausybės nuomone, toks pavadinimas daro užuominą, kad buvusi Jugoslavijos respublika turi teritorinių pretenzijų šiaurinei Graikijos provincijai, kuri taip pat vadinama Makedonija.


Štai jau antra savaitė, kaip Ženevoje posėdžiauja tautų areopagas Tautų Sąjungos taryba. 51-mą kartą Tautų Sąjungos taryba Ženevoj yra susirinkusi svarstyti įvairius klausimus, ar tai tarp atskirų valstybių, ar tai bendrus viso pasaulio reikalus aptarti. Jau IX-tą kartą yra susirinkusi ir Tautų Sąjungos pilnatis arba asamblėja. Tautų Sąjunga jau turi savo tradicijas, turi savo veikimo metodus. Visi, įsigilinę į jos įkūrimo idėją ir į jos veikimo istoriją, jau gali suprasti ir numatyti, kaip ji vienu ar kitų klausimu gali išsitarti, kokį sprendimą išnešti. Lietuvos visuomenė jau daug kartų atsidėjusi sekė Tautų Sąjungos darbus ir godžiai rijo visas iš Ženevos ateinančias naujienas, ypač tas, kurios ką nors skelbė apie Lietuvos valstybės reikalus tarptautiniame forume. Ypač didelis mūsų visuomenės susidomėjimas Ženeva buvo pereitų metų gruodžio mėnesį, kada visu aštrumu ten buvo atsistojęs lietuvių lenkų sanitykių klausimas, kada prieš mūsų ministerį pirmininką buvo tam reikalui iš Varšuvos specialiai atvažiavęs maršalas Pilsudskis. Europoje buvo susidariusi opinija, kad Pilsudskio susitikimas su prof. Voldemaru turės baigtis arba karu, arba taika. Daugiau buvo bijomasi karo. Jo buvo bijomasi ne tik Lietuvoje ir Lenkijoj, jo bijota ir kitose didesnėse ir mažesnėse valstybėse. Bet gruodžio 10 d. Tautų Sąjungos tarybai pavyko priimti vienu balsu rezoliuciją, kuri karo pavojų visai nustumė, kuri lietuvių lenkų santykiams nustatyti davė naują eigą. Buvo pradėtos tarp abiejų kraštų tiesioginės derybos. Lietuvių ir lenkų delegacijos po tam tikrų pertraktacijų raštu susirinko Karaliaučiuje į konferenciją. Aišku, šioje konferencijoje negalima buvo tuojau lietuvių lenkų ginčą iš esmės išspręsti. Buvo nustatyta derybų tvarka ir išrinktos komisijos atskirais klausimais derėtis. Deja, tų komisijų pasitarimų - derybių vaisiai nei vienas, nei kitos pusės nepatenkino. Reikėjo vėl susitikti plenumo konferencijoj. Bet, kaip mes savo laiku esame jau nurodę, ar tai dėl lenkų vyriausybės tam tikrų sumetimų, būtent, nenoro su Lietuva tiesiog derėtis, ar tal dėl paprastų lenkų diplomatų klaidų, paskutiniu momentu paaiškėjo, kad prieš šį Tautų Sąjungos tarybos posėdį plenumo konferencija neįvyko ir todėl apie derybų galutinus rezultatus Tautų Sąjungai šį kartą nieko galutino pranešti negalima. Tautų Sąjunga ir visas pasaulis jau gerai žino, kad prie dabartinės situacijos lietuvių lenkų ginčą greitu laiku jokiu būdu taip išspręsti negalima, kad abi šalys būtų patenkintos. Tik ilgas laikas galės čia daugiau aiškumo įnešti ir išsprendimą paruošti. Lietuva, įsitikinusi turinti savo pusėje tiesą, norėjo, kad derybose su lenkais dalyvautų ir Tautų Sąjungos atstovas. Bet lenkams ši Lietuvos propozicija nepatiko ir derybos buvo vedamos be Tautų Sąjungos atstovo dalyvavimo. Gal būt, kad jų vaisiai būtų buvę kiek didesni, jei Tautų Sąjungos atstovas būtų derybose dalyvavęs, kaip Lietuva pradžioje norėjo. Bet tai jau praeities dalykas. Pažiūrėkime, ką gali dabar Tautų Sąjunga lietuvių lenkų klausimu nutarti. Mums rodos, kad jau dėl grynai formalinių priežasčių šį kartą nieko ypatingo nutarta būti negali. Juk pereitų metų gruodžio 10 d. rezoliucija dar nėra įvykdyta. Lygiai ji Tautų Sąjungos nėra apmainyta arba pakeista. Ji reikia vykdyti. Ginčo referentas Bloklandas, kuris, kaip telegramos praneša, apie derybas raportą Tautų Sąjungai jau yra patiekęs, tegalėjo konstatuoti tik menkus lietuvių lenkų derybų rezultatus. Ką gali į tai pasakyti Tautų Sąjunga? Ji tegali tik dar kartą priminti, kad gruodžio rezoliucija turi būti įgyvendyta, kad lietuvių lenkų derybos turi būt tęsiamos. Tačiau, kadangi derybų vaisiai yra labai menki, tai ji gali abiem pusėms pasiūlyti savo pagalbą derybose. Lietuva su tokiu pasiūlymu, žinoma, mielai sutiktų. Juk ir pereitą žiemą ji manė, kad derybos duotų daugiau vaisių, jei jose dalyvautų ir Tautų Sąjungos atstovas. Tai tokių dalykų, mumis rodos, šį kartą iš Ženevos tikėtis. Atrodo, kad lietuvių lenkų klausimas Ženevoje šį kartą yra nustojęs savo didelio aktualumo, kad ten yra aktualesnių ir svarbesnių klausimų. Kaip iš paskutinių pranešimų matyt, šiandie Ženevoje labai didelės reikšmės turi keliamas Reino evakuavimo klausimas. Sudarytas iš didžiųjų valstybių atstovų specialinis komitetas šiam klausimui paruošti. Mums atrodo, kad, didžiosioms valstybėms pasirašius Kelogo paktą, Reino evakuavimo klausimas yra keliamas visai laiku ir pamatuotai. Atmename, kad dar ne taip seniai Lenkijos užsienių reikalų ministeris Zaleskis pareiškė, jog Lenkija esanti gyvai suinteresuota Reino evakuavimo klausimu. Visas pasaulis dėl šitokio lenkų ministerio pareiškimo buvo nustebęs ir darė išvadą, kad Lenkija dreba dėl savo sienų su Vokietija. Ir šiandie, paaiškėjus, kad į komitetą Reino evakuavimo klausimas aptarti lenkų atstovas nėra pakviestas, mes suprantame lenkų reiškiamą pasipiktinimą ir nepasitenkinimą p. Briandu, kuris Lenkiją esąs užmiršęs.


Neleisti, kad pasikartotų Patrio Lumumbos tragedija!

Vakar Kaire įvyko spaudos konferencija, kurią surengė tarptautinė teisininkų kolegija ginti Antuanui Gizengai, šiuo metu kalinčiam Bolabembos saloje, Kongo upės žiotyse. Kalbėdamas spaudos konferencijoje, kolegijos pirmininkas įžymus Gvinėjos advokatas Sikchė Kamara pareiškė, kad kolegija užsibrėžė uždavinį ginti neteisėtai suimtą ir kalinamą buvusį Kongo respublikos ministro pirmininko pavaduotoja Antuaną Gizengą. „Mes norime žinoti Gizengos suėmimo motyvus ir todėl reikalaujame išduoti mums vizas įvažiuoti į Kongą, — pareiškė S. Kamara. — Mes nenorime, kad Gizenga ištiktų lūdnas Patrio Lumumbos likimas”. S. Kamara paskelbė kolegijos atsišaukimą tarptautinę viešąją nuomonę. Jame, be kita ko, sakoma: pastaruoju metu iš Leopoldvillo gaunami pranešimai apie Gizengos likimą kelia nerimą. Teisininkų kolegija atkreipia dėmesį į tą faktą ir kreipiasi tarptautinę visuomenę, ragindama iš visų jėgų stengtis, kad nebūtų leista pasikartoti Patrio Lumumbos tragedijai, ir pasiekti, kad Antuanas Gizenga būtų išvaduotas. Kolegijos pirmininkas spaudos konferencijoje paskelbė, kad kolegija, kurią sudaro 10 įvairių šalių advokatų, kreipėsi į diplomatinę Kongo respublikos atstovybę Kaire, prašydama išduoti teisininkams įvažiavimo į Kongą vizas, kad jie galėtų užmegzti betarpišką kontaktą su savo ginamuoju. Kolegija prašė diplomatinę atstovybę taip pat suteikti jai visą reikalingą informaciją apie Antuano Gizengos sveikatą ir padėtį.


Pasak šalies Liaudies fronto atstovo, vakar rytą armėnų pajėgos raketomis apšaudė Armėnijos Agdamo miestą ir kaimus, esančius Kalnų Karabacho pasienyje: 5 žmonės žuvo, sugriauta daugiau kaip 20 pastatų. O prieš tai naktį armenų smogikai paleido dešimt NVS karininkų, kurie buvo pagrobti kaip įkaitai praėjusį sekmadienį.


V-sis Lietuvių-Latvių vienybės kongresas Rygoj.

(Mūsų specialaus korespondento). Sekmadieniį birželio m. 17 d., Rygoj prasidėjo penktasis lietuvių latvių vienybės kongresas, kuris tęsis 4 dienas. Kongreso išvakarėse, šeštadienio vakare, iš Kauno Rygon išvyko 80 su viršum ekskursantų, lietuvių latvių vienybės draugijos narių. Iš Lietuvos atvykusius kongreso dalyvius stoty pasitiko tos draugijos Rygos skyriaus nariai, lietuvių kolonija su „Šviesos“ choru, Lietuvos konsulas Rygoj p. Gylys, Lietuvos karo ataché Pabaltės valstybėms pulk. Giedraitis, kai kurie Rygos latvių veikėjai inž. Riters, dir. Vilsons, spaudos atstovai ir šiaip didelis skaičius žmonių. Atvykusius iš Lietuvos kongreso dalyvius (sudėtis ekskursijos buvo pranešta ankščiau), sveikino L. L. V. Draugijos Rygos skyriaus pirmininkas dir. Vilsons. Į sveikinimus ekskursijos vardu atsakė p. J. Paleckis. Po to, „Šviesos“ chorui padedant, buvo sugiedoti lictuvių ir latvių tautos himnai. Stoty sutikimas buvo širdingas. Lietuvos svečiai buvo apdovanoti gėlėmis ir žalumynais. Iš stoties atvykusieji išskirstyti grupėmis nakvynėn. Be kauniškių, kongresan tą pat dieną atvyko ekskursija iš 29 žinonių iš Daugpilio. Sekmadienio rytą ir iš Klaipėdos atvyko apie 30 asmenų. Ryga iš pat šeštadienio ryto buvo papuošta latvių tautinėmis vėliavomis. Kongreso pirmas plenumo posėdis atidaromas 12 val. Kongresą atidaro L. L. V. Dr. Rygos skyriaus pirm. inž. Riters. Savo kalboj p. Riters pažymėjo, kad šiuos kongresus, kurių pastarasis yra penktas iš eilės, iššaukė reikalas – artinti dvi giminingas tautas ir abiejų tautų bendras tikslas – apsisaugoti nuo galingųjų kaimynų galimų žygių vėl jas pavergti. Mažosios valstybės prieš grobuoniškus kaimynų pasikėsinimus galės atsispirti tik tada, kai tarp jų bus tamprūs ryšiai, vienybė ir sąjunga. Pirmieji kongresai, ypač I-is ir II-rasis savo nutarimuose šią minti ryškiai užakcentavo – pripažindami Estijos, Latvijos ir Lietuvos sąjungos reikalingumą. Norint likti laisviems ir nepriklausomiems, tokios sajungos reikalingumas būtinas. Po kalbos sugiedami Latvijos ir Lietuvos tautos himnai. Einant nustatyta tvarka, renkamas prezidiumas. Prezidiuman išrenkami L. L. V. D. Rygos skyr. vald. numatyti kongresui pasiūlyti asmenys: pirmininkais iš latvių – p. Berzinš, lietuvių – p. A. Raupys; vicepirmininkais iš latvių pusės – prof. Blesse, Akmens, lietuvių – major. A. Ardickas, doc. I. Končius; sekretoriatan iš latvių– Asars, stud. Poliakauskas ir lietuvių - Juknevičius, stud. J. Kalnėnas. Prezidiumas užima vietą. Pirmininkaujas p. Berzinš, savo ir viso prezidiumo vardu dėkoja už suteiktą garbę ir pažymi šio kongreso svarbumą. Penktą kartą iš eilės esąs susirinkęs dviejų giminingų tautų kongresas. Pirmojo kongreso mestieji vienybės obalsiai atrodė labai lengvai įgyvendinami, tačiau penkių metų gyvenimo praktika parodžiusi visai ką kitą. Vienybės darbas sutinkąs nenugalimas kliūtis; bendras politinis gyvenimas keičiasi ir padėtis komplikuojasi. Nesant galimybės taip greit įvykdyti mestus pirmuosius obalsius, vienybės veikėjus apimanti apatija, pesimizmas, dingstąs romantizmas. Su pasigailėjimu tenka konstatuoti, kad pesimizmas įsiskverbiąs ir į aktyvųjų vienybės veikėjų sąmonę. O vienybės reikalingumas ne tik nesumažėja, priešingai – jos nuolat didėja. Taigi tenka kovoti su pesimizmu ir kiek galima eiti prie vienybės. Vienybės idėja turėtų būti aukščiau partijų ir srovių, visiškai nesikišant į tų tautų vidaus gyvenimą ir tvarką. Linki, kad tokia kryptimi eitų sėkmingai šio kongreso darbai. P. Berzinš pabaigus kalbą, išrenkamas garbės prezidiumas iš p. p. Paėglės, Riterio, Vilsono, Mus. Juodvalkio, dr. J. Šliupo ir prof. E. Voiterio. Toliau eina sveikinimai. Telegrama sveikino: Latvijos Resp. Prezidentas K. Zemgals, Seimo pirmininkas p. Kalninš, ministeris pirmininkas p. Juraševskis, užsienių reikalų ministeris p. A. Balodis, karo ministeris generolas Kalninš, Latvijos universiteto rektorius prof. Zile, buvęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Aukštuolis, rašytojai J. Rainis ir Aspazija, E. Prusienė, Lietuvių Mokslo Draugija Vilniuj ir t.t. Po sveikinimų tą dieną dar perskaityti referatai: prof. E. Volterio -