Skaudus smūgis Lenkijos didybės manijai.

Varšuvos politiniuose sluoksniuose - didžiausias sujudimas. Ji sukėlė Prancūzijos užsienių reikalų ministerio Briando pareiškimas, kad pasitarimuose Reino evakuacijos klausimais dalyvaus tiktai Prancūzija, Anglija, Vokietija, Italija ir Belgija. Tuo tarpu Lenkija į tą skaičių neįtraukta. Išeina, kad Lenkijai nepripažįstama jokių teisių dalyvauti svarbaus Europos klausimo svarstyme, nors lenkų diplomatija buvo daugiau negu įsitikinusi, kad be Lenkijos čia neapsieis. Ne veltui juk prieš kelis mėnesius užsienių reikalų ministeris Zaleskis važinėjo į Prancūziją ir ten iškėlė klausimą apie evakuacijos surišimą su rytų sienų neliečiamybės pripažinimu iš Vokietijos pusės. Po šios kelionės lenkų spauda ir pats Zaleskis kalbėjo tokiu tonu, lyg visi Lenkijos norai esą išpildyti. Kai kur buvo girdimos net nuomonės, kad Zaleskis gavęs sutikimą padaryti spaudimą į Vokietiją, kad ir ji pripažintų Vilniaus klausimą baigtu. Briando pareiškimas Ženevoj apie Lenkijos neįtraukimą į suinteresuotų Reino evakuacijos klausimu valstybių skaičių padarė Varšuvoj įspūdį, lyg giedrią dieną būtų pradėjęs griausti griaustinis. Dar didesnę sensaciją padarė vyriausybės oficiozo ,,Glos Prawdy“ straipsnis, įdėtas kitą dieną po Briando pareiškimo. Mums jau yra žinomas lenkų laikraščių nesusivaldymas. Bet ligšiol buvo priprasta „stiprių“ išsireiškimų lenkų spaudoj laukti tiktai trijų valstybių adresu. Būtent, Lietuvos, Sovietų Rusijos ir dažnai Vokietijos adresu. Daugiausia, suprantama, tekdavo Lietuvai. Bet niekas negalėjo manyti, kad lenkų žurnalistai išdrįs pavartoti savo leksikoną tos valstybės adresu, kuriai Lenkija daugiausia turi būti dėkinga už visų lenkiškų užuogaidų rėmimą. „Glos Prawdy“ rašo tokiu tonu: ,,Briandas turi per daug trumpą atmintį. Aiškiname tai laikinu jo nesveikavimu, nes nenorime ieškoti kitų priežasčių tam, kad jis aplenkė Lenkiją minėdamas valstybes, kurios suinteresuotos Reino krašto reevakuavimu. Šiaip ar taip tenka gailėtis, kad Prancūzijos užsienių politikos vedėjas užmiršo, kad Lenkija ne mažiau, o gal ir daugiau suinteresuota, negu paminėtos valstybės klausimu, už kurio kulisų vienos valstybės diplomatija veda savotišką ir pavojingą lošimą“. Lenkijos didybės manijai tokia Briando ,,trumpa atmintim“ suduotas labai skaudus smūgis. Lenkija visada laikė save ,,Grossmacht'u“, turinčiu lygių teisių su Anglija, Prancūzija, Vokietija ir kt. Bet čia taip negailestingai užsisvajojusi Lenkija grąžinama realiam gyvenimui. Be reikalo ,,Gios Prawdy“ migdo save, kalbėdamas apie tai, kad jis neieškos kitų priežasčių Lenkijos užmiršimui. Tokių priežasčių yra ir jų netenka ilgai ieškoti. Jos pačios savaime aiškėja. Dalykas tas, kad ligšiol Lenkija tikėjosi, kad prieš Reino krašto evakuaciją Vokietija bus priversta pripažinti nekeičiamomis savo sienas su Lenkija. Bet Lenkijos neįtraukimas į suinteresuotų Reino klausimu valstybių skaičių rodo, kad Vokietijai tokia kaina savo kraštų išliuosavimui atrodė per brangi. Negana to. Taip pat Prancūzija, Anglija ir kitos didžiosios valstybės sutiko su tokia Vokietijos nuomone. Tuo būdu seka, kad ir visa Europa yra tos nuomonės, kad Lenkijos sienų niekas negali garantuoti. Nežiūrint milžiniškos lenkų propagandos Europai vis dėlto aiškėja, kokia nenaturali valstybė yra dabartinė Lenkija. Kaip savo laiku Austrija Vengrija buvo laikoma lopinių monarchija, nes joj kitataučiai turėjo daugumą, taip dabar Lenkija paveldėjo tą pavadinimą. Pripažinti svetimų žemių prisigrobusios Lenkijos sienas reikštų nepateisinamą garantavimą skolininko, kuris neturi jokio savo turto. Be abejojimo, to padaryti negalėjo ne Prancūzija, kuri, kaip visiems žinoma, yra išauklėjusi Lenkiją. To negali tiktai suprasti visą laiką laike save ,,Grossmacht'u“ lenkai. Todėl ,,Glos Prawdy“ paleido Prancūzijos adresu tuos žodelyčius, kurie ligšiol tekdavo tiktai Lietuvai ir kitai valstybei, kurios atvirai kovojo su Lenkijos groboniškomis užuogaidomis. Lenkų publicistai net ima kalbėti apie Prancūzijos išdavikiškumą, kuris priversiąs Lenkiją ieškoti naujos orientacijos. Ar Briando „trumpa atmintis“ tikrai turės didelių pasekmių, šiuo metu dar sunku pasakyti. Bet viena aišku, kad Lenkijos didybės manijai suduotas smarkus smūgis. Alienus.


Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą… Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį… į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus. Kaip lenkai eina prie santykių su Lietuva. Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą… Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį… į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

PRIE TSRS KULTŪROS MINISTERIJOS ĮSTEIGTA TEATRO MENO TARYBA

Prie TSRS Kultūros ministerijos įsteigta Teatro meno taryba, kurią sudaro įžymūs tarybinės kultūros veikėjai. Taryba turi teikti pagalbą teatrams ir koncertinėms organizacijoms kuriant naujus dramos ir muzikos meno kūrinius, keliant jų idėjinį-meninį lygį. Ji nagrinės svarbiausiuosius tarybinio teatro meno klausimus, svarstys repertuaro būklę ir teatro bei dramaturgijos meninio meistriškumo lygį. Kovo 21 d. įvyko Meno tarybos pirmasis posėdis, kuriame tarybos pirmininku išrinktas M. I. Cariovas, pirmininko pavaduotojais - A. D. Popovas, A. V. Solodovnikovas, M. I. Čiulakis. Posėdis buvo skirtas Akademinio Mažojo teatro spektakliui „Pinigai“ apsvarstyti. Aptarime dalyvavo kritikas A. N. Anastasjevas, pjesės autorius A. V. Sofronovas, spektaklio pastatytojas B. A. Babočkinas, dramaturgas J. P. Čepurinas, įžymieji tarybinio teatro veikėjai M. M. Janšinas, S. V. Obrazcovas, L. S. Vivjenas, M. I. Cariovas.


Partijos miesto komitetas apie darbą jaunimo tarpe

Lietuvos KP miesto komiteto biuras apsvarstė klausimą apie dviračių gamyklos partinės organizacijos idėjinį-auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe. Ataskaitą padarė partinės organizacijos sekretorius drg. Gureckas. Jaunimas sudaro daugiau kaip 60 procentų visų dirbančiųjų įmonėje. Dauguma jaunuolių ir merginų aktyviai dalyvauja socialistiniame lenktyniavime už garbingą Didžiojo Spalio 40-ųjų metinių sutikimą, įvykdydami ir viršydami pamainos normas. Darbo šaunumo pavyzdį rodo komjaunimojaunimo brigados, kurioms vadovauja drg. drg. Nemanius, Pociūtė ir Banevičiūtė. Daugelis jaunųjų darbininkų yra racionalizatoriai ir išradėjai. Eilė jaunų specialistų ir gamybos novatorių iškelti į vadovaujantį darbą meistrais, barų, pamainų viršininkais. Visuose cechuose sukurtos pirminės komjaunimo organizacijos. Rengiami jaunimo poilsio vakarai. 14-oje sporto sekcijų užsiiminėja daugiau kaip 200 jaunuolių ir merginų. Veikia meninės saviveiklos rateliai. Kartu partijos miesto komiteto biuras atskleidė rimtus trūkumus auklėjant įmonės jaunimą. Partinė ir komjaunimo organizacijos mažai rūpinasi jo idėjiniu užsigrūdinimu, nepakankamai skiepija jaunuoliams ir merginoms meile savo profesijai, kolektyviškumą, draugiškumą. Dalis gamyklos komjaunuolių nesimoko politinio švietimo tinkle. Jaunimui maža skaitoma populiarių paskaitų. Partijos miesto komiteto biuras priėmė nutarimą, kuriame numatytos praktinės priemonės, kaip pagerinti idėjinį-auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe.


Reikalauja sustiprinti lenkinimą Vilniaus krašte.

Straipsny pripažįstamas. Vilniaus krašto lietuviškumas. Atstovaująs dabartinės Varšuvos valdžios liniją Vilniuje „Kurier Wilenski“ neseniai įdėjo straipsnį ,,Mokytojas, kaip lenkų piliečio auklėtojas mūsų krašte“, kuriame aptaria kaip lenkų mokytojai Vilniaus krašte turi griebtis darbo ir sėkmingiau varyti lenkinimo darbą tame lietuviškame krašte. Straipsnio autorius p. Marjan Swięcicki rašo: „Dirbdami nūnai tarp gyventojų lietuvių, privalom gerai sau išsiaiškinti, kuriuo būdu tuos gyventojus į save pritraukti. Žmonės lietuviai, būdami su mumis vienos tikybos, gyvenę su mumis per ilgus amžius bendru dvasios ir valstybės kūrybos gyvenimu, nėra priešingai Lenkijai nusistatę, tik turi kiek nepasitikėjimo, kurį juose išdirbo vergovė. Kad galėtume sugriauti tą nepasitikėjimą, privalome imtis darbo. Tas darbas turi remtis kvėpimu pilietinės ir valstybinės sąmonės ir jį privalome taip daryti, kad neduotume ne mažiausios progos manyti, kad jis kuriuo nors kitu tikslu yra varomas. Kaimiečiai, o ypač lietuviai turi nepasitikėjimo ir įtarimo būdą ir taip yra nusistatę mažai jiems pažįstamiems dalykams. Tačiau tinkamu būdu juos paveikus, galima gauti visiško jų pasitikėjimo. Mes, kresų mokytojai, turime pirmų pirmiausiai padėti visas pastangas, kad tokio pasitikėjimo gautume, o tuomet mūsų darbas duos pageidaujamų vaisių“. Kaip priemones sakytam tikslui atsiekti p. Swięcicki rekomenduoja kresų mokytojams: steigti vakarinius kursus suaugusiems, ruošti paskaitas iš žemės ūkio srities, organizuoti vaidinimus, išrašyti „mokyklos lėšomis“ lenkiškų laikraščių ir t. t. Tik autorius dar kartą įspėja: „Lavinimo kursuose, kuriuos privalome steigti, turime taip pat labai atsargiai elgtis ir savo darbą taip varyti, kad savo priešininkams nepaduotume minties, kad mūsų darbas varomas nutautinimo tikslais“. Šitaip autorius ragina mokytojus, matyt, dėl to, kad jiems tas ,,darbas“ lig šiol tarp Vilniaus krašto žmonių menkai sekės. Ypač jis nusiskundžia dabartinėmis lenkiškomis valdžios įstaigomis Vilniaus krašte. Jis rašo: ,,Aš, nors esu toli nuo minties kritikuoti mūsu vykdomąją valdžią, bet su dideliu gailesčiu turiu pripažinti, ir tuo, tur būt, visi su manim sutiks, kad jos visiškai neatatinka savo uždavinius. Gal tam įtakos turi kai kurių jų manymas, kad jos yra kažin kokioj pagrobtoj žemėj, kad aplinkiniai gyventojai yra jiems svetimi, ir bendrai jos nesijaučia, kad turi reikalą su tikrais rzeczpospolitos nariais ir tas dažnai stumia juos į tokius netaktingus poelgius, kad atstumia žmonės, apsunkina mokytojo darbą, o dažnai net visiškai ji griauja“.


Vakar po pietų vokiečių delegacija išvažiavo iš Ženevos į Berlyną. Prieš išvažiuodamas Stresemannas pasakė, kad, Litvinovui negalint atvykti į Ženevą iki kovo 13 d., o Steinui sergant, atidedamas vokiečių pasimatymas su rusais. Sugrįžęs į Berlyną Stresemannas tuoj padarys pranešimą ministerių kabinetui. Berlyne daug kalbama dėl Stresemanno ir Zaleskio pasitarimų Ženevoj. Spėjama, kad Zaleskis padarysiąs įtakos lenkų kabinetui ir būsią pašalinti kai kurie lenkų vokiečių ginčai dėl sienų.


Tą Baltarusijos informacinės erdvės spragą, kurios niekaip nesiryžo užimti NVS nepriklausomos radijo stotys, pamažu „privatizuoja” jų užsienio kolegos. Nuo šiol Norvegijos-Rusijos radijo kompanijos „Radio roks” dėka Baltarusijos gyventojai ištisą parą galės gauti informacijos ir klausytis muzikos. Kaip pranešė respublikos ryšių ir informatikos ministerija, dabar į Baltarusijos eterį pretenduoja dar aštuonios užsienio radijo stotys. Tarp jų - „Laisvės” radijas, BBC, Amerikos kompanijos. Tačiau licencija bus išduota tik tuo atveju, jeigu radijo stotys sutiks su dviem sąlygomis: pirmoji - techninė - jeigu pastatys įrenginius transliuoti laidas Europos dažniais, nes jokioje NVS valstybėje jie negaminami. Antroji sąlyga - jokios politikos!


Vokiečių spaudos nuomonė apie vokiečių rusų derybas

Paskelbtas komunikatas apie vokiečių rusų derybų stovį sukėlė didelį vokiečių spaudos susidomėjimą. Visi laikraščiai deda plačius komentarus. Generalinis „Berliner Tageblatt“ redaktorius Teodoras Wolffas reiškia nuomonę, kad vokiečių politikai artimiausiu laiku pastatytas svarb. uždavinys. Lenkija stengiasi pakeisti tai, ko trūksta jos vidaus santvarkai, dideliu aktyvumu svetur. Ji nori sujungti prancūzų patronatą su italų daugingumu ir pageidauja, kad visas pasaulis padėtų jai jos įsibrovimo darbuose Dancige ir koridoriuj. Toliau Wolffas pareiškia, kad Lenkijos verbavimas Pabaltės valstybėse esąs sėkmingas. Prie to pasisekimo ne maža prisidėję Estijos baronai, kurie per nacijonalistinius vokiečių laikraščius sugebėjo, po Rusijos kariuomenės iširimo, išreikalauti per vokiečių valdžią didelius, kartais net perdėtus, atlyginimus iš Estijos. Čia pasireiškęs jų naujas karštas patrijotizmas, kuriam daugiau rūpėję savo asmeniniai, negu vokiečių visuomenės reikalai. Rašydamas toliau, Wolffas pastebi, kad Lenkijos politika reikalaujanti vokiečių politinio aktyvumo sustiprinimo. Visų pirma, ji turinti mėginti susitarti su Lenkija. Wolffas pažymi toliau, kad dabartiniu momentu Vokietija Lenkijos atžvilgiu esanti izoliuota ir vokiečių politikos tikslas turįs būti šitą padėtį pakeisti. „Germania“, komentuodama komunikatą apie vokiečių rusų derybas, daugiausia svarbos teikia rusų pažadėjimui nesikišti į Vokietijos vidaus reikalus. Laikraštis reiškia nuomonės, kad šitas pareiškimas turis daug daugiau reikšmės, negu visi panašūs pareiškimai, kurie ne kartą jau buvo girdimi iš rusų pusės. „Vorwärts“ nuomone, šitas komunikatas reiškiąs naują atsitraukimą nuo Maskvos. Dabartinių derybų svarbiausias tikslas buvęs išaiškinti klausimą, koks yra faktiškas skirtumas tarp Sovietų vyriausybės ir kominterno. Šitas klausimas nepaaiškėjęs. Viskas pasilieka po senovei, nes pakartotinis pažadėjimas nesikišti į Vokietijos reikalus esąs savaime suprantamas ir jau pažymėtas Rapallo ir Berlyno sutartyse. Tačiau šitos sutartys nekliudžiusios ligšiol Maskvos vyriausybei visą laiką remti komunistų internacijonalą rusų valstybės pinigais ir tuo pačiu laužyti sutartyse padarytą pasižadėjimą nesikišti į vokiečių vidaus gyvenimą. „Kölnische Zeitung“ pažymi, kad bolševizmo agresingumui Vokietijos atžvilgiu uždėtos ribos sudarytose sutartyse, tačiau dabar Vokietija turėjo vėl pareikalauti iš rusų vyriausybės privalomo pasižadėjimo, kad ji laikysis nustatytų ribų. „Kreitzzeitung“ pareiškia, kad dabartinės vokiečių rusų derybos esančios paskutinis mėginimas sušvelninti vokiečių rusų santykius.


“Mano tėvynė Lenkija ir toliau privalo būti Lietuvos užtarėja”, - ”Lietuvos aidui” Varšuvoje sakė žymus Amerikos politologas Zbigniewas Brzezinski. Šįkart į Varšuvą Z. Brzezinski atvyko pristatyti savo naujausios, bet jau nemažai triukšmo sukėlusios knygos “Didžioji šachmatų lenta”. Skandalas Rusijoje Tikru pasauliniu bestseleriu tapo žinomo lenkų kilmės Amerikos politiko Zbigniewo Brzezinski (1977-1981 m. buvusio prezidento J. Carterio patarėju saugumo klausimais) naujausia knyga “Didžioji šachmatų lenta” (“The Grand Chessboard”). Praėjusių metų pabaigoje ji buvo išleista JAV. Kas itin įdomu, vos po kelių dienų knygos vertimai pasirodė Prancūzijoje ir Vokietijoje. Tik truputį vėliau ji buvo išleista net Japonijoje bei Kinijoje. “Didžioji šachmatų lenta” yra ne tik plačiai skaitoma. Kai kur knyga beveik sukėlė skandalą. Rusijoje tam tikri sluoksniai bei dienraščiai puolė į isteriją, ėmė šaukti, jog Brzezinski būtina paskelbti persona non grata ir netgi suimti, jei jis pasirodytų Maskvoje. Dar įdomiau, kad ir Vakarų Europoje, ypač Prancūzijoje, kairieji apkaltino autorių įžūlumu, egocentrizmu, arogantiškumu bei amerikietiško imperializmo šlovinimu. Vokietijoje Zbigniewo Brzezinski, dabar destančio JAV užsienio politiką, prestižiniame Vašingtono strateginių ir tarptautinių tyrimų institute, bestselerį nagrinėjo aukščiausi buvę ar esantys valstybės pareigūnai (V. Ruhe, H. Schmidtas bei kiti), o Kinijoje juo susidomėjo ir valstybės galva. JAV - vienintelė supervalstybė Tad kodėl gi šio lenkų aristokratų šeimoje Varšuvoje prieš 70 metų gimusio ir 1938 m. į Kanadą su tėvais išvykusio politiko bei politologo knyga sukėlė tokį ažiotažą? Autorius joje be jokių užuolankų teigia, kad JAV yra vienintelė šiuo metu tikrai galinga valstybė ir kad pasaulis dėl to tik laimi. Jis taip pat įsitikinęs, kad Amerika yra vienintelė alternatyva chaosui bei anarchijai, gresiantiems mūsų planetai dėl galimo demografinio, ekonominio, nekontroliuojamo urbanizavimo ar religinio sprogimo. Rusija, Brzezinski nuomone, nors geografiniu požiūriu yra milžiniška, savo ekonomika gali lygintis tik su trečiojo pasaulio šalimis. Žymusis pasaulio politinės scenos tyrinėtojas stengiasi įtikinti rusus, jog susitaikymas su tautinės, be imperialistinių užmačių valstybės modeliu, pliuralizmo bei demokratijos įgyvendinimas, santarvė ir bendradarbiavimas su Vakarais toli gražu nereiškia rusų kapituliavimo. Buvusių sovietinių respublikų (ypač pabrėžiama Ukraina) bei buvusių satelitinių socialistinių šalių suverenumo gerbimas irgi yra būtina Rusijos išsivadavimo iš savo pačios vergovės sąlyga, sakoma “Didžiojoje šachmatų lentoje”. Instrukcija, kaip valdyti pasaulį Anot Paryžiuje J. Giedroycoleidžiamo žurnalo “Kultura”, vieni kritikai Brzezinski knygą atvirai vadina instrukcija, kokiu būdu Amerikai užvaldyti pasaulį, kiti laiko autorių “amerikiečių imperialistu, neturinčiu jokių kompleksų” Be kita ko, Lenkijos spaudoje šis Amerikos lenkas neseniai tiesiai šviesiai pareiškė, kad “jeigu po 20 metų pagaliau ir susidarytų pusiausvyra tarp svarbiausių pasaulio žaidėjų, stipriausi koziriai vis tiek bus JAV rankose”. J. Giedroyco “Kultura” rašo, kad Kanados bei Amerikos universitetuose ekonomiką ir politologiją studijavęs, o Harvarde doktorantūrą apgynęs Z. Brzezinski darė didžiulę įtaką JAV užsienio politikai ne tik kaip Carterio patarėjas, bet ir savo knygomis, straipsniais, paskaitomis. Itin reikšminga jo veikla buvo gūdžiais šaltojo karo metais, jis nemažai prisidėjo ir prie komunizmo sistemos žlugimo. Z. Brzezinski be galo daug yra nuveikęs tiek asmeniškai gindamas Lenkijos interesus, tiek kurdamas savo tėvynės lobių grupes Vakaruose. Jį bei Janą Nowaką-Jezioronski, ilgametį “Laisvosios Europos“ redakcijos vadovą (beje, visada širdžiai ginantį ir Lietuvos interesus), lenkai laiko žymiausiais savo tautiečiais Amerikoje. Sena svajonė “Didžioji šachmatų lenta Varšuvoje buvo pristatyta prieš kelias dienas iš JAV atskridusio paties autoriaus. Gausiai susirinkusiai puplikai jis prisipažino esąs nepaprastai laimingas, kad Amerikos Kongresas ką tik pritarė Lenkijos priėmimui į NATO. ”Pagaliau išsipildė mano sena svajonė: Lenkija pripažinta JAV sąjungininke“, susijaudinęs kalbėjo Z. Brzezinski.


Vakar ELTA išplatino Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. birželio 2d. nutarimą Nr. 415, kuris teigia: „1. Leisti „Lietuvos aido” redakcijai perimti šio dienraščio steigėjo ir leidėjo teises. 2. Padalyti „Lietuvos aido” balanse esantį turtą (be nuosavybės teisės į pastatą) į paprastąsias vardines 100 rublių nominalios vertes akcijas. 3. Suteikti teisę „Lietuvos aido” nuolatiniams darbuotojams lygiomis dalimis iki 1992 m. liepos 1 d. įsigyti dienraščio akcijų, sumokant už kiekvieną 100 rublių vertės akciją po 50 rublių (lėšos pervedamos į nepriklausomos spaudos rėmimo fondą). 4. Leisti „Lietuvos aido” redakcijos darbuotojams, privatizuojant pastatą Vilniuje, Maironio g. 1, Lietuvos Respublikos valstybinio turto pirminio privatizavimo įstatymo nustatyta tvarka įsigyti 30 procentų pastato vertės akcijų pagal Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. gegužės 5 d. nutarimą Nr. 322 „Dėl darbuotojų pirmenybės įsigyti privatizuojamų įmonių akcijų įgyvendinimo tvarkos”. Kaip matome, „Lietuvos aidas” privatizuojamas, remiantis buvusių komunistinių ir tarybinių leidinių privatizavimo patirtimi, nors jo kapitalas sukauptas mokesčių mokėtojų lėšomis jau nepriklausomoje Lietuvoje. „Lietuvos aidas” priklauso Aukščiausiosios Tarybos jurisdikcijai, tad šis Vyriausybės nutarimas dar gali būti užginčyta


Albanijos premjeras A. Meksis pareiškė, kad nusikalstamas serbų nacionalizmas trukdo sureguliuoti Jugoslavijos konfliktą. Pasak premjero, Albanija labai sunerimusi, kad konfliktas gali pasiekti ir Kosovo kraštą (Serbija), kuriame gyvena daug albanų.


Lapkričio 30 d. iš Maskvos į Romą Italijos Komunistų partijos Centro komiteto kvietimu į IKP X suvažiavimą išvyko TSKP delegacija. Delegacijoje – TSKP CK Prezidiumo narys, CK sekretorius F. Kozlovas (delegacijos vadovas), TSKP CK sekretorius B. Ponomariovas, TSKP CK narys, Ukrainos KP Lvovo srities komiteto pirmasis sekretorius I. Grušeckis, Lietuvos KP CK sekretorius J. Maniušis ir TSKP Maskvos miesto Frunzės rajono komiteto pirmoji sekretorė L. Perfilov


Derybos dėl Klaipėdos kr. direktorijos sudarymo

Vokietijos skunde Tautų Sąjungos Tarybai dėl tariamų Klaipėdos konvencijos laužymų iš Lietuvos vyriausybės pusės bene svarbiausiu priekaištu yra laikomas neprisilaikymas demokratinių ir parlamentarinių principų, sudarant Klaipėdos krašto direktoriją. Šis priekaištas Vokietijos užsienių reikalų ministerio, p. Curcijaus, rašte Tautų Sąjungos generaliniam sekretoriui yra pastatytas pirmoje vietoje ir jam Vokietijos vyriausybė, matyti, deda daugiausia reikšmės. Mes jau esame ne sykį nurodę, į tai, kad šis skundo punktas yra mažiausiai pagrįstas. Nėra nė vieno fakto, įrodančio, kad Lietuvos vyriausybė būtų prasižengusi su bet kuriuo Klaipėdos konvencijos nuostatu, liečiančiu Klaipėdos krašto direktorijos sudarymą. Ginčas tuo klausimu todėl yra daugiau: teoretinio, negu praktiško pobūdžio. Sprendžiant tą ginčą, tenka susidurti su įvairiomis doktrinomis ir pažiūromis į demokratizmą ir parlamentarizmą. Tos pažiūros, kaip yra žinoma, nėra visiškai vienodos ir, sprendžiant politinius ginčus, jokių autoritetingų nurodymų tose doktrinose ir pažiūrose rasti negalima. Dėl to, atremiant priekaištus, daromus iš Vokietijos vyriausybės pusės dėl nesilaikymo demokratinių bei parlamentarinių principų, sudarant Klaipėdos krašto direktoriją, tenka vadovautis ne tiek nurodytomis doktrinomis, kiek Klaipėdos konvencijos nuostatais. O čia greičiau galima padaryti priekaištų dėl Klaipėdos konvencijos laužymo kaip tik toms vokietininkų grupėms, kurios Vokietijos vyriausybės skundą Tautų Sąjungos Taryboje yra sukėlusios. Tai geriausiai matyti iš einančių dabar tarp Klaipėdos krašto gubernatoriaus ir seimelio daugumos atstovų derybų dėl direktorijos sudarymo. Šios derybos tęsiasi jau ištisas mėnuo, o jokių vaisių nepasiekta. Gruodžio mėn. 9 d. mes esame įdėję oficialinį komunikatą, kurs nušviečia įvairių dėl direktorijos sudarymo pasitarimu eigą. Šis komunikatas, kaip tenka patirti, buvo surašytas abiem besideriančiom pusėm susitarus. Todėl jo negalima laikyti tendencingu, bet kaip vienpusiškai nušviečiančiu derybų eigą. Vis dėlto šis komunikatas rodo, kad Klaipėdos krašto direktorijos sudarymo klausimas yra visiškai nenormalėj padėtyj. Iš vienos ir antros pusės yra pasiūlyta visa eilė asmenų kandidatais į direktorijos pirmininkus ir nė dėl vieno šių asmenų negalėta susitarti. Įdomūs šiuo atžvilgiu motyvai, dėl kurių vedę seimelio daugumos vardu derybas p. p. Gubba ir Krausas atmetė gubernatoriaus pasiūlytus kandidatus. Pirmiausia, kaip žinome, buvo pasiūlytas iš gubernatoriaus pusės pirklys Mikas Šuišelis. Dėl šios kandidatūros p. p. Gubba ir Krausas tuojau čia pat pareiškė, kad p. Šuišelis neturėsiąs seimelio daugumos pasitikėjimo. Vadinasi, p. p. Gubbai ir Krausui čia svarbu ne deklaracija su direktorijos darbu programa, dėl kurios tik ir gali būti reiškiamas pasitikėjimas arba nepasitikėjimas. Jie iš anksto jau nusistatė prieš minimo asmens kandidatūrą.


Prancūzų kariuomenė įsiveržė į Tuniso teritoriją

PARYŽIUS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, vakar vykstant mūšiui su Alžyro sukilėlių būriu į šiaurės vakarus nuo Tebeso miesto, prancūzų kariuomenė, pažeidusi valstybinę Tuniso sieną, įsiveržė į jo teritoriją. Kai kurie komentatoriai sieja šį incidentą su neseniai padarytu Prancūzijos nacionalinės gynybos ministro Andrės Moriso pareiškimu, kad „prancūzų kariuomenė, esant reikalui nesustos, jeigu jai reikėtų įsiveržti į Alžyro kaimyninių valstybių teritoriją”. Laikraštis „Jumanite” šiandien pabrėžia, kad „prancūzų kariuomenės įsiveržimas į Tuniso teritoriją gali sukelti rimtą konfliktą su Tunisu… Jei tokie incidentai, rašo laikraštis, — imtų pasikartoti, tai Prancūzijos ir Tuniso santykiai smarkiai pablogėtų ir būtų galima bijoti karo išplitimo”.


Nuo gruodžio 1 d. visoje Kinijos – Indijos pasienio linijoje pradedama atitraukti Kinijos pasienio būrius. Apie tai sakoma KLR gynybos ministerijos atstovo šios dienos pareiškime, kurį paskelbė agentūra Sinchua. Būriai bus atitraukti iš tų vietų, kur jie dabar yra, iki vietų, esančių už 20 kilometrų nuo 1959 metų lapkričio 7 d. egzistavusios faktinės kontrolės linijos. Pareiškime nurodomi konkretūs rajonai, kur, kaip numatoma, prasidės pasienio būrių atitraukimas. „Mes tikimės, kad Indija teigiamai atsilieps į mūsų šalies priemones, kurių mes ėmėmės savo iniciatyva“, – sakoma šiame pareiškim


NAUJA VYRIAUSYBĖS KRIZĖ ITALIJOJE. ATSISTATYDINO DZOLIO VYRIAUSYBĖ

ROMA, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Šiandien atsistatydino Dzolio vyriausybė, kurią sudarė krikščionių demokratų partijos nariai. Kaip žinoma, birželio 7 d. balsuojant pasitikėjimo klausimu Deputatų rūmuose, už Dzolio vyriausybę buvo paduoti 305 balsai, įskaitant 24 neofašistinės „Italijos socialinio judėjimo” partijos balsus. Tuo būdu, formaliai vyriausybė gavo pasitikėjimą ir galėjo pradėti savo veiklą. Tačiau Dzolis dar iki balsavimo pareiškė, kad jis neskaitys neofašistų balsų ir jei vyriausybė gaus pasitikėjimą tik jų balsais, tai ji atsistatydins. Kadangi paduotų už vyriausybę balsų skaičius, išskaitant neofašistų balsus, yra nepakankamas vyriausybės įgaliojimams patvirtinti, pastaroji, išbuvusi tik 3 dienas, atsistatydino. Italijos sostinės politiniuose sluoksniuose pažymima, kad Dzolio vyriausybė, sudaryta tik iš krikščionių demokratų, ir neturinti eilės vadovaujančiųjų šalies politinių partijų paramos, iš pat pradžių buvo pasmerkta žlugti. Demokratiniuose Romos sluoksniuose pabrėžiama, kad tik susivienijus kairiosioms jėgoms gali būti užtikrintas stabilios ir veiksmingos vyriausybės gyvavimas.


„Prancūzijos darbininkų klasė, kuri atkakliai kovojo už ugnies nutraukimą Alžyre, džiaugiasi. Dabar atsivėrė kelias į taiką ir bendradarbiavimą tarp nepriklausomo Alžyro ir Prancūzijos, tarp Alžyro ir Prancūzijos tautų ir darbininkų klasės“, sakoma laikraštyje „Jumanitė“ paskelbtame VDK vadovybės pareiškime. VDK pabrėžia, kad dabar skubiausias uždavinys – padaryti nežalingus tuos, kurie nori priešintis taikos atkūrimui. VDK ragina visas savo organizacijas pareikalauti: – likviduoti OAS ir padaryti nežalingus jos vadovus bei bendrininkus ir sunaikinti šią žudikų organizaciją; išvalyti nuo fašistinių elementų armiją, policiją, valdžios organus ir visą valstybinį aparatą. VDK ragina darbininkus stiprinti visų profsąjungų, visų partijų ir demokratinių organizacijų, visų antifašistų vienybę kovoje prieš OAS mėginimus pažeisti taiką.


Maskvos universiteto bendradarbiavimas su Anglijos universitetais

MASKVOS M. V. Lomonosovo vardo valstybinis universitetas turi daug bičiulių visose pasaulio šalyse. Seni draugystės saitai sieja šią vieną seniausių Rusijos aukštųjų mokyklų su Didžiosios Britanijos universitetais. Kalbėdamasis su TASS'o korespondentu MVU prorektorius K. I. Ivanovas papasakojo: Maskvos universiteto ir Anglijos universitetų kūrybiniai ryšiai buvo užmegzti antrojoje XVIII amžiaus pusėje. 1761 metais į Glazgo miestą buvo nusiųsti studentai S. Desnickis ir I. Tretjakovas. Ten jie sėkmingai baigė universitetą, apgynė daktarų disertacijas ir po to tapo pirmaisiais rusų civilinės teisės profesoriais. Rusijos mokslininkai labai vertino savo kolegų anglų mokslinius nuopelnus. Savo ruožtu rusų tyrinėtojų darbai buvo pripažinti Anglijoje. 1830 metais dar ir dabar veikiančios prie Maskvos universiteto gamtos tyrėjų draugijos nariais buvo daugiau kaip 50 Anglijos mokslininkų. Įžymusis gamtos tyrėjas Čarlzas Darvinas ir jo veiklos draugai Uolesas, Gukeris, Lajelis, Heksells, garsusis fizikas ir chemikas Daltonas, fizikas Faradėjus, geologas Murčisonas ir kiti buvo šios draugijos garbės nariai. Žinomasis rusų chemikas Maskvos universiteto profesorius V. V. Markovnikovas buvo Londono chemikų draugijos garbės narys, įžymusis fizikas N. A. Umovas buvo išrinktas Glazgo universiteto garbės nariu. K. A. Timiriazevas buvo Kembridžo universiteto ir Glazgo universiteto garbės daktaras, o taip pat Londono karališkosios draugijos narys. Timiriazevas visuomet buvo karštas Anglijos ir Rusijos tautų draugystės šalininkas. Taip pat galima pateikti eilę pavyzdžių apie MVU ryšius su anglų mokslininkais pastaruoju metu. 1953 metais Maskvos universitetą aplankė anglų mokslininkų delegacija, kuriai vadovavo žinomas tarptautinio judėjimo už taiką veikėjas fizikas Dž. Bernalas. Spaudos konferencijoje TSRS Mokslų akademijoje vienas tos delegacijos narys daktaras A. Gordonas pasakė: „Naujųjų Maskvos universiteto rūmų aplankymas įtikino mus, kokią didelę reikšmę tarybinė liaudis teikia tolesniam švietimo vystymui… Grįžę į tėvynę, mes padarysime visa, kas įmanoma, kad prisidėtume prie artimesnio Tarybų Sąjungos ir Anglijos mokslininkų bendradarbiavimo“. Po kurio laiko dalyvauti tarptautinėje meteorų fizikos konferencijoje - į Mančesterį buvo nuvykusi MVU profesoriaus V. G. Fesenkovo vadovaujama Tarybų Sąjungos delegacija. Dalyvauti MVU 200 metų jubiliejuje į Tarybų Sąjungos sostinę buvo atvykę dviejų Anglijos universitetų atstovai. 1955 metais Maskvos universiteto rektorius akademikas I. G. Petrovskis svečiu dalyvavo iškilmingoje ceremonijoje, kurios metu karalienė-motina Elžbieta buvo paskirta Londono universiteto kancleriu. Toji kelionė įgalino užmegzti glaudžius ryšius su eile anglų mokslininkų ir Londono, Kembridžo, Oksfordo ir Edinburgo universitetų vadovybe. Šiuo metu MVU antropologijos muziejus susirašinėja ir pasikeičia eksponatais su Britanijos muziejumi Londone. MVU biblioteka palaiko nuolatinį ryšį su eile Anglijos universitetų. Studentai labai susidomėję išklausė anglų mokslininkų Dž. Bernalo, P. Medovaro ir kitų paskaitas. Daugiatūkstantinis Maskvos universiteto kolektyvas siekia toliau stiprinti draugiškus ryšius su Didžiosios Britanijos universitetais.


Įsiteikdamas hitlerininkams, Impulevičius žudyti vykdavo visur, kur tik pastarieji pašaukdavo. Budeliai siautėjo vis smarkiau ir smarkiau. Minskas ir Borisovas, Sluckas ir Dzeržinskas, Kleckas ir Nesvyžius, Rudenskas ir Smilovičiai — tai vis vietos, kuriose Impulevičius su savo gauja atėmė gyvybę tūkstančiams Baltarusijos gyventojų. „1941 metų rudenį, būnant Minske, du kartus važiavau su kuopa šaudyti žydų, — pasakoja žudikas Kemzūra. — Važiavome į Koidanovą ir Slucką. Koidanove buvo įsakyta eiti po butus ir rinkti žydus. Apie tai aš pranešiau būrių vadams, ir jie vykdė šią operaciją”. Slucke Impulevičiaus vadovaujamas batalionas nužudė apie penkis tūkstančius taikių gyventojų. „Prieš šaudymą žmonės buvo nurengti iki baltinių, — aiškina Kemzūra. Po to grupėmis, duobės vokiečių kareiviai atvarė grupę, maždaug 15—20 žmonių, vyrų ir moterų. Atvyko taip pat Impulevičius ir Lechteleris. Po to aš savo kareiviams pasakiau, kad vykdytų uždavinj, t.y. pradėtų šaudymą. Kareiviai suvarė tą grupę žmonių į duobę. Kadangi šie duobėn lipti savo noru nenorėjo, tai kareiviai mušė šautuvų buožėmis ir sustūmė į duobę. Duobėje jie buvo stati ir stovėjo veidu į kareivius. Tokiu būdu buvo sušaudytos dar dvi grupės žmonių. Tada mano kuopą pakeitė pirmosios kuopos kareiviai”. Impulevičiaus budeliai nužudė taip pat tūkstančius tarybinių karo belaisvių. „Penketas kilometrų už Minsko, — parodė bataliono kareivis, — kažkokiame poligone buvo laikomi tarybiniai karo belaisviai. Sušaudymas turėjo būti atliktas už kokių 500 metrų nuo stovyklos. Tą dieną sušaudė 100 —120 žmonių. Sekančią dieną antroji kuopa vėl išvyko šaudyti. Grįžę kareiviai papasakojo, jog sušaudė 8—9 tūkstančius tarybinių belaisvių”.


Kazachstano prezidentas N. Nazarbajevas lankosi Paryžiuje. Pagrindinis dėmesys skiriamas ekonomikos klausimams. Numatyta pasirašyti dvišalę sutartį. Bus pasirašyta ir ESBK Paryžiaus chartija. Iš Prancūzijos prezidentas išvyks į Vokietiją. Prieš kelias dienas N. Nazarbajevas ir VFR kancleris H. Kolis Bonoje pasirašė susitarimą plėsti abiejų valstybių ekonominį, kultūrinį ir politinį bendradarbiavimą.


(Mūsų Ženevos korespondento). Lenkai prieš Ženevos posėdžius, ypatingai prancūzų ir dalinai šveicarų spaudoj, pavedė stiprią propogandą, kad Lenkija yra persiėmusi taikos dvasia, kad ji Lietuvos atžvilgiu yra parodžius daug taikingumo ir ,,anioliško kantrumo“, pasak Henri Genevois iš Pax (birželio 1 d.). Lenkija esanti, girdi, katino rolėj, kuris gali pelę suėsti, bet jos neliečia. Aš nepasakysiu, kad palyginimas būtų perdaug vykęs, nes vargu rasis toks rainas katinėlis, kuris, galėdamas peliukės paragauti, nuo jos atsisakytų, o ypatingai dar toks katinas, kaip Lenkija, kuris yra papratęs, peles ryti“. Lenkai net gyrėsi, kad jie rengia p. Voldemarui Ženevoj „pirtį“. Reikia galop pasakyti, anot La Pax. — Halte! Per Tautų Sąjungos Tarybos posėdžius lenkai savo akciją perkėlė į Ženevos spaudą. Jau J. B. (Journal de Genève birželio 4 d.), rašydamas apie Lenkijos Lietuvos santykius po Karaliaučiaus, Kauno, Varšuvos ir Berlyno derybų, pasakė, kad lenkai yra padarę didelę taktikos klaidą, perdaug afišuodami Lietuvos atžvilgiu savo taikingumą, kuriuo Lietuvoj niekas nenori tikėti. Autorius davė labai teisingą pastabą, kad Vilniaus problema yra ankštai surišta su Lietuvos valstybės koncepcija. Tai esanti problema daugiau psichologinė nei juridinė ar politinė, nes Lietuvos gyventojai neįsivaizduoją ir pačios Lietuvos be Vilniaus. Paskaitę labai objektyvias p. J. B. pastabas, reikia manyti, kad lenkai perėjo į ofenzyvą ir panaudojo stipria presija, (o būdų tokiai presijai yra įvairių!), nes Ženevos spauda pradėjo labai nepalankiai rašyti apie Lietuvą. P. Wiliam Martin iš ,,Journal de Génève“ net perėjo paprastojo padorumo ribas. Jis straipsny „Au pied du mur“ smarkiai puola prof. Voldemarą, kad jis nevykdąs Tautų Sąjungos Tarybos nutarimo. Lietuvos ministeris pirmininkas, anot p. Martin, „tedidina prisikabinimus“ (chicanes) iš Londono siunčia telegramą Kaunan, kad ten paskelbus naują konstituciją, kurios 5 straipsnis sako: „Lietuvos sostinė – Vilnius. Kiturji gali būti perkeltą laikinai tam tikru jstatymu“. „Taip p. Voldemaras veikdamas arba norėjo sudaryti įspūdžio, kad jis yra slaptai susitaręs su anglų vyriausybe arba save drąsins šios autoritetu“, – sako autorius. Jis atmena, kad maršalo Pilsudskio kantrumas gali pasibaigti. Lietuva esą negalima pasitikėti, nes ji, žinodama, kad lenkiškas Vilnius – tarptautiniais aktais atiduotas Lenkijai, vis tiek visur sėja nesantaiką. „Tautu Sąjungos yra uždavinys ginti mažas tautas prieš didžiųjų arbitralumą, bet jos yra pareiga ginti ir didesnes valstybes nuo mažųjų akiplėšiškumo. Jeigu nebūtų Tautų Sąjungos, Lietuva niekada nedristų provokuoti valstybę, kuri yra penkiolika kartų didesnė. Tautų Sąjunga negali būti širma, už kurios p. Voldemaras užlindęs galėtų daryti visa, ką tiktai norėtų. Yra būtino reikalo, kad Taryba rastų būdą jam priminti laikytis duoto žodžio ir tarptautinio padorumo“, – pyškina išsikarščiavęs lenkų advokatas. Panašiai p. Marcel Ray išdrožia „Le Genevois“ (birželio 5 d.), pranašaudamas, kad p. Voldemarui teks prie Tautų Sąjungos Tarybos stalo išklausyti daugybę nemalonunų. Laikraštis daugiausia šaukiasi Chamberlaino, kad tas griežčiau elgtųsi su Lietuva, išrodydamas, kad Tautų Sajungos Tarybos procedūra „negali tarnauti tam, kad maža tautelė laikytų įtemptoj padėty vieną iš Europos kampų ir būtų pačios Ženevos tam elgesy drąsinama“. Vienu žodžiu, lenkų viskas padaryta, kad apkaltintų lietuvius ir juos nužeminus Ženevos areopago akyse. „Le Temps“ (birželio 5 d.), matyt nujausdamas, kad per šią sesiją lenkai daug ko nelaimės, pranašauja, kad ,,lenkai rezervuoja sau teisę per Tautų Sąjungos plenumą rugsėjo mėn. konstatuoti Lietuvos blogą valią“. Mums gi privačiai iš kai kurių lenkų teko girdėti toks pareiškimas: „Užtenka garsinti Lietuvaą mes pakankamai ją išreklamavom, mes išleidom daug pinigų įvairioms konferencijoms ir jeigu Tautų Sąjunga šioj sesijoj neduos mums satisfakcijos, mes keisim taktiką...“ Tuo metu, kada p. Voldemaras ramiai vaikštinėja Lemano pakrantėse, p. Zaleskis, atsivežęs visus savo departamentų direktorius, nervinas, mezga intrigas, kaip privertus lietuvių tautą išsižadėti savo sostinės. Ponai Holówko, Sumlakovskis, Tarnovskis, Sokalis siuva Ženevoj iš vienos vietos į kitą, o rezultatai bergždi. Paskalio yra pasakyta, kad smurtas negali paslėpti tiesos, o vien padeda ją aikštėn iškelti. Želigovskio aktas visur persekioja ponus lenkus. Taip bus tol, kol skriauda, lietuvių tautai padaryta, nebus atitaisyta ir Vilnius grąžintas. Lenkų protestas dėl Vilniaus paskelbimo sostinė negali mums išrodyti juokingas. Lenkai taip mėgsta nurodinėti į 1772 metų sienas. O tuo metu kaip tik Vilnius ir Gardinas Lietuvai priklausė; Cersono linija, Hymanso projektas, Suvalkų sutartis, Maskvos, Spa konferencija vis tai palieka Vilnių Lietuvos pusėje. Lenkai įkibo į Ambasadorių Konferencijos aktą, kuris kaip vienas prancūzų profesorius išsireiškė buvo neišsimiegojusių žmonių darbas!


Žemės slinkimas ties Santos kovo 11 d. pasikartojo. Kadangi policija iš anksto ėmėsi atsargos priemonių ir iškėlė iš žemės slinkimo pavojuj esančių sričių gyventojus, tai šį kartą aukų nebuvo. Žuvusiųjų per pirmąjį žemės slinkimą skaičius dar galutinai nenustatytas. Spėjama, kad jis bus žymiai didesnis, negu ligšiol buvo manyta. Žemės slinkimo pavojus Santo dar nesąs pašalintas. Policija įsakė evakuoti kai kuriuos miesto kvartalus.


F. Kastras pareiškė, kad jo nutarimas, nepaisant ekoniminės krizės, surengti vietinės administracijos rinkimus, buvo drąsos pavyzdys. Rinkimai vyko į daugiau kaip 13 tūkstančių municipalinių postų. Pažymėtina, kad kandidatų buvo po kelis. Šalies vadovas spaudos konferencijoje pažymėjo, kad ateinantys metai bus labai sunkūs: šalis, netekusi buvusių sąjungininkų, išgyvena ekonomikos krizę. Jis aukštai įvertino Kubos vienpartinę politinę sistemą.


Vienas itin charakteringas visų kultūringų pasaulio tautų bruožas - tai jų statomieji paminklai, kuriais užfiksuojama kiekvienas įžymesnis įvykis, ypač tautos laimėjimas. Pažvelgus į jų paminklus, matai visą tautos istoriją, didžiuosius jos uždavinius, idealus, pagaliau, jos kultūros laipsnį. Paminklai tautų gyvenime turi neapsakomai didelės svarbos. Jie duoda atskiram kraštui, apylinkei, miestui savotišką charakterį. Buvusieji mūsų okupantai stengėsi sunaikinti mūsu senovės paminklus, o jų vieton pastatyti savo. Muravjovo laikais aplink Kauno pilį buvo parceliuojama mažais sklypeliais žemė ir apgyvendinama įvairiais elementais, „čtoby steret pamiatniki byvšavo veličija“ (nušluoti buvusios didybės paminklus). Tuo pat tikslu gražiausioje Kauno vietoje pastatytas „soboras“. Jie gerai žinojo, kad paminklai nėra nebyliai stabai, o gyvi skleidėjai tų idėjų, kurias įkūnijo juosna jų statytojai. Daugybė lankytojų semiasi iš jų sau dvasios jėgų: ypač pažymėtina, kad paminklai, stovėdami gražiausiose aikštėse, darosi mažųjų krašto piliečių, – vaikų ramovės“. Čia jie iš pat kūdikystės išmoksta gerbti tautos tradicijas, josios didvyrius, jos istoriją; čia daugelis ju pažįsta pirmasias raides, perskaito pirmuosius sakinius, kuriuos dažniausiai išmoksta atmintinai ir iki mirties nebeužmiršta. Juo didesnis koks tautos įvykis ar laimėjimas, juo iškilmingesnis tam įvykiui paminėti statoma pamiklas. Lietuvos nepriklausomybės atgavimas yra taip didelis mūsų tautos laimėjimas, kad reikia jis pažymėti pačiu gražiausiu monumentu. Tuo tikslu Kaune statomoji Prisikėlimo bažnyčia mūsų kraštui bus tinkamiausia. Ji vaizduos ilgas mūsų tautos kančias, kovas, josios kryžiaus kelius ir garbingą prisikėlimą. Todėl šio kilnaus sumanymo vykdymas randa mūsų visuomenėje nepaprasto palankumo. Patsai Respublikos Prezidentas dalyvauja garbės pirmininku vykdomajame statybos komitete, Arkivyskupas Metropolitas dalyvauja taryboje, vyriausybė nemokamai duoda miško, išimties keliu leidžia daryt viešąsias rinkliavas, Kauno miesto savivaldybė dovanojo didelės vertės gražią aikštę piliečiai stambiomis sumomis duoda aukų, brangenybių, įvairių pasižadėjimų remti statymo darbus. Bažnyčios - monumento projekto sudarymu rūpinasi ne vienas, kitas architektorius, o visa architektorių s-ga ir beveik visi mūsų menininkai. Monumento pastatymas yra galimas ir net nesunkus. Visa mūsų visuomenė: atskiri asmens, įstaigos, savivaldybė, mūsų broliai Amerikos lietuviai ir kitų šalių patriotai išeiviai, remiant mūsų vyriausybei, greitu laiku galės pastatyti tokį monumentą, kuris teiks nūsų tautai ir valstybei garbės. Todėl rengiamos šio reikalu rinkliavos turi rasti entuziastiško visų pritarimo. Vidaus reikalų ministerio leistoji visoje Lietuvoje vieša rinkliava š. m. birželio 3 d. turi būti gausesnė aukomis už kitas, nes su ja jungiasi mūsų brangiausia idėja, – nepriklausomybės atgavimas, už kurią daugelis geriausių tėvynės vaikų savo gyvybę paaukojo. Laisvės, nepriklausomybės atgavimo mintis sunkiausiais laikais jungė mūsų tautą glaudžion vienybėn. Dabar, tą nepriklausomybę atgavus, bevarant valstybės kūrybinį darbą, taip pat reikalinga didelė vienybė, tautos pajėgų suderinimas bendram tėvynės labui. Šios tat brangios mūsų tautos vienybės ženklas tesie visų lietuvių sukurta šventovė – monumentas, Prisikėlimo bažnyčia Kaune.


Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento Josipo Broz-Tito pareiškimas TASS-o korespondentui

BELGRADAS, gegužės 30 d. (TASS-ELTA). Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz-Tito, prieš išvykdamas oficialiam vizitui į Tarybų Sąjungą, TASS-o korespondento Belgrade paprašytas, padarė tokį pareiškimą: „Aš kartu su savo draugais Tarybinės vyriausybės kvietimu vykstu vizitui į Tarybų Sąjungą. Mes keliaujame su dideliu pasitenkinimu, nes esame įsitikinę, kad turėsime galimybės ne tik visapusiškai pasikeisti nuomonėmis dėl įvairių abi mūsų šalis dominančių problemų ir tarptautinio pobūdžio problemų, bet taip pat ir susipažinti su didžiuliais laimėjimais, kurie pasiekti Tarybų Sąjungoje pokario laikotarpiu. Antra vertus, mes su didžiu pasitenkinimu vykstame į Tarybų Sąjungą, kaip į šalį, su kuria mus sieja bendra kova ir bendros kančios praeityje, į šalį, kurią mūsų tautos aukštai vertina dėl didžiulių jos sudėtų aukų paskutiniame kare prieš fašistinius grobikus. Mūsų kelionę į Tarybų Sąjungą reikia vertinti, kaip labai spartaus mūsų dviejų šalių santykių normalizavimo ir draugiškų ryšių bei bendradarbiavimo užmezgimo išdavą. Šiuo atžvilgiu ypač didelį vaidmenį suvaidino Belgrado deklaracija ir derybos, kurias mes vedėme jos pasirašymo metu su Tarybų Sąjungos vadovaujančiais veikėjais, ir, tuo būdu, dabar mes galime konstatuoti, kad visi šios deklaracijos teiginiai, liečiantieji mūsų savitarpio santykius, pilnutinai įvykdyti. Aš norėčiau pabrėžti ir tą labai svarbų faktą, kad mūsų dviejų šalių santykiai įgavo visiškai aiškų ir stabilų pobūdį, kaip dviejų lygiateisių valstybių santykiai, ir kad per šiuos metus beveik visiškai pašalinti visi tie elementai, kurie galėtų leisti suabejoti tokiu mūsų santykių pobūdžiu. Tuo pačiu aš kartu noriu pabrėžti, jog neturi pagrindo visi kai kieno spėliojimai, kad Jugoslavijai gresiąs pavojus netekti savo nepriklausomos padėties. Tarp mūsų daugiau nėra jokių stambių ir sunkiai išsprendžiamų problemų. Mes sėkmingai likvidavome beveik visa tai neigiama, kas buvo susikaupę praeityje, abi mūsų pusės padarė iš to išvadas ir praskynė kelią visapusiškam bendradarbiavimui ekonominėje, politinėje ir kultūrinėje srityse. Dabartinis mūsų ekonominis bendradarbiavimas davė labai teigiamų rezultatų, ir aš turiu pasakyti, kad mes visiškai patenkinti šiais rezultatais, ypač turint galvoje tai, kad šiuo atžvilgiu dar nepasiekta riba, ir yra galimybių toliau plėsti bei gilinti ekonomini bendradarbiavimą, kuris dar labiau sustiprins mūsų savitarpio pasitikėjimą. Kai dėl mūsų kultūrinio bendradarbiavime, tai jis tik pradeda vystytis. Manau, kad nėra jokių kliūčių šiam bendradarbiavimui dar labiau plėstis ir stiprėti, nes TSRS turi milžinišką lobyną kultūros pasiekimu, kuriuos aukštai Vertina mūsų tautos. Tai bus taip pat labai svarbus indėlis siekiant geresnio savitarpio susipažinimo su mūsų pasiekimais įvairiose kultūros srityse. Kai dėl mūsų bendradarbiavimo užsienio politikos klausimais, tai aš manau, kad negalima nepakankamai vertinti tų rezultatų, kurie pasiekti iki šiol, nes Tarybų Sąjunga ir Jugoslavija yra identiškų pažiūrų į tokius stambius klausimus, kaip, pavyzdžiui, nusiginklavimas, kolektyvinis saugumas, taikus ir aktyvus sambūvis, taikos stiprinimas, tarptautinis ekonominis ir kultūrinis bendradarbiavimas ir t. t. Jeigu mūsų pažiūros skiriasi dėl kai kurių tarptautinių įvykių, tai šis skirtingumas neturi esminės reikšmės. Tai, mano nuomone, yra normalu santykiams tų valstybių, kurios laikosi savarankiškos užsienio politikos. Suprantama, kad vystantis bendradarbiavimui užsienio politikos klausimais bus galima pasiekti identišku pažiūrų ir į tas problemas, dėl kurių šiuo metu mūsų nuomonės skiriasi. Jeigu išanalizuosime pastaruoju metu mūsų vyriausybės vykdomą užsienio politiką, kurios svarbiausias tikslas yra išsaugoti taiką ir tarptautinį bendradarbiavimą, nustatyti taikų valstybių sambūvį, nepriklausomai nuo jų vidaus sistemų, tai aš manau, kad negalima abejoti mūsų apsilankymo tikslu ir noru nustatyti tvirtesni bendradarbiavimą tarp Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos. Prieš išvykdamas į Tarybų Sąjungą, Jugoslavijos tautų vardu siunčiu Tarybų Sąjungos tautoms karštus sveikinimus, linkiu joms laimės ir tolesnių jų vystymosi laimėjimų“.


Ištvano Dobio kalba per Budapešto radiją

Vengrijos Liaudies Respublikos prezidiumo pirmininkas Ištvanas Dobis vakar per Budapešto radiją pasakė kalbą, skirtą Vengrijos valstietijos politiniams ir ekonominiams uždaviniams. Jis pabrėžė, kad ypatingą svarbą turi artėjantieji pavasario lauko darbai ir pareiškė, kad šiemet reikia paimti iš žemės kiekvieną grūdą, kurį tik ji gali duoti. Tuo suinteresuota tiek valstietija, tiek ir visa šalis, ir tam, kad būtų sudarytos prielaidos, reikalingos šiam tikslui pasiekti, vyriausybė teiks darbo valstiečiams tokią pagalbą, kokią tik galima. Liesdamas spalio ivykius Vengrijoje, Ištvanas Dobis pažymėjo, kad kuo toliau, tuo daugiau žmonių supranta, kokį didžiulį istorinį uždavinį išsprendė Tarybų Sąjunga, suteikusi pagalbą vengrų tautai kovoje prieš kontrrevoliuciją, ir nuo kokių košmarų išvadavo visą vengru tautą susidariusi Revoliucinė darbininkų-valstiečių vyriausybė, jos kreipimasis į TSRS pagalbos ir Tarybų Sąjungos nutarimas suteikti šią pagalbą prieš ginkluotą kontrrevoliuciją. Nušvietęs ūkinės statybos klausimus, I. Dobis pažymėjo, kad Vengrijos žemės ūkis, jeigu valstietijos uolumas nesumažės, galės šiemet užtikrinti liaudies ūkiui pilnavertį derlių. Dar daugiau, pakilus valstiečių gamybiniam entuziazmui, šiemet yra galimybė tam tikru mastu pakelti žemės ūkio gamybos lygį. Kontrrevoliucija savo pastangas nukreipė prieš didįji darbo valstietijos iškovojimą – žemės reformą ir prieš iškovojimus žemės ūkio socialistinio pertvarkymo — gamybinių kooperatyvų srityje. Tačiau pati valstietija, jos daugiamilijoninės masės ištikimai stojo už liaudies demokratinę valstybinę santvarką, ir tai karčiai apvylė socialistinio vystymosi priešus. Dabartinė valstybės vadovybė, toliau pasakė I. Dobis, iš esmės jau pašalino ir toliau šalina ankstesnės neteisingos politikos žemės ūkio srityje padarinius. Kadangi mes statome socialistinę valstybę, tai natūralu, kad ir žemės ūkyje mes negalime turėti kitokio tikslo, kaip pastatyti socializmą. Jis nurodė, kad liaudies demokratinė valstybė teikia ypatingą materialinę pagalbą visų pirma gamybiniams kooperatyvams. Bet vyriausybei svetimas bet kuris ketinimas versti valstiečius stoti į kooperatyvus. Valstybė suteiks maksimalią pagalbą valstiečiams ir padės kelti gamybos lygį pavienininkų ūkiuose. Kooperatyvų atžvilgiu valstybinės paramos tikslas bus padėti sudaryti stambaus ūkio pagrindus ir įsavinti tuos augalininkystės ir gyvulininkystės metodus, kuriuos taikant galima realizuoti stambaus kooperatinio ūkio pranašumus ir didinti jo pajamas.


Vakar išvyko Ženevon į 50-tą T. S-gos tarybos posėdį ministeris pirmi.ninkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Ne pirmą kartą važiuoja į Lemano ežero gražųjį miestą Lietuvos atstovai, ne pirmą kartą ten vyksta ir prof. Voldemaras. Kiekvieną metu dalį, kai tik renkasi savo sostinėj Tautų Sąjunga - plenumas ar taryba - mūsų, lietuvių, akys nuolat ten krypsta, nes ten visada, tiesiogine ar netiesiogine forma, yra liečiami Lietuvos reikalai. Nenorėdami būti nenuoširdūs, nors gal tas kai kam gali atrodyti šiurkštoka, turim pasakyti, kad per devynerius metus, per kuriuos vedėm bylą su lenkais aukštai Ženevos institucijai tarpininkaujant, ne tik mes, kaipo tiesiog suinteresuoti, bet ir visi tikrieji tos institucijos gerbėjai ir šalininkai nebuvo jos darbu lietuvių lenkų byloj patenkinti. Šis nepasitenkinimas laikui bėgant virto tam tikros rūšies nepasitikėjimu T. S-ga visiems tiems, kas, kaipo silpnesnis, turėjo stoti ar kaltintoju ar atsakovu prieš stipresnįjį ar niurioj Reformacijos salėj ar stikliniam tarybos posėdžiu ruime. Gražūs Vilsono obalsiai, kuriais turėjo remtis T. S-ga savo darbe, dėl vyraujančios tarpvalstybiniuose santykiuose fizinės galybės, gyvenime virto tiktai gražia, bet nereališka, svajone. Tačiau būtų neteisinga manyti, kad T. S-ga, kartą paslydusi, nerodytų pastangų vėl įstoti į tikrąji kelią. Toji viltis, kad T. S-ga ateity vis delto sustiprins savo moralinius pagrindus, yra tiek stipri ir gyva pas visus, kad šiandien negalima būtų išbraukti T. S-gos iš gyvenimo be didžiausios skriaudos ir pavojaus tarptautiniams santykiams. Todėl mes matom, kad pastaraisiais metais įŽenevos posėdžius nuolat vyksta patys valstybių politikos vedėjai. Tai rodo, kad pasimatymams Lemano pakrantėse politikos vyrai duoda didelės reikšmės. Pradedant nuo pereitų metų pabaigosmes, T. S-gai tarpininkaujant, įėjom į naują laikotarpį santykiuose su lenkais, būtent, pradėjom tiesiogines derybas. Tos derybos eina įvairiose vietose, bet dėl laiko trumpumo, žinoma, jokių konkrečių rezultatų dar nedavė. Bet jomis daug kas domisi, ir todėl į šį, 50-tą T. S-gos tarybos, posėdį lietuvių lenkų santykių klausimas yra įrašytas taip sakant jau iš tradicijos, informacijos tikslais. Be šio informacinio pobūdžio klausimo, tarybos darbų tvarkoj yra ir uždarytų lietuvių mokyklų okupuotam Vilniaus krašte klausimas. Jis ištirti pereitų metų gruodžio mėn. buvo pavestas specialinei komisijai, kuri dabar pristatys tarybai savo tyrinėjimus. Ar būsimas šiuo reikalu sprendimas patenkins Lietuvą - tuo tarpu nežinia. Bet lenkai, matyt, ruošiasi savo neleistiną žygį - mokyklų uždarymą - kaip nors užtušuoti, nes kai kurios mokyklos, pasak pirmesnių pranešimų iš Varšuvos, jau esą atidarytos. Be to, p. Zaleskis vienam spaudos atstovui yra pareiškęs, kad tą klausimą lenkų vyriausybė laikanti baigtu, kadangi mokyklų uždarymas esąs atšauktas. P. Zaleskis išvyko Ženevon komisijų deryboms su Lietuva pirmininkų lydimas. Iš to tenka spręsti, kad ten yra numatomai pasitarimai dėl tolimesnės derybų eigos. Kiek matyt iš sustiprintos propagandos, kurią varo dabartiniu metu užsienių spaudoj lenkai, jie turi tikslo sukelti T. S-gos sferose įspūdžio, kad jei ligšiol nepavykę prieiti su Lietuva prie susitarimo, tai kalti esą tiktai lietuviai, kurie užsispyrę nenori santykių su „taikingaja Lenkija“. Ir pačios lenku spaudos tonas Lietuvos atžvilgiu paskutinėmis dienomis yra įgavęs pobūdžio, kurs vargu yra suderinamas su gerų kaimyniškų santykių pageidavimu. Lenkija, kiek iš viso galima spręsti, yra suinteresuota derybas delsti ir kiek galima ilgiau jas nutęsti dėl grynai agitacinių apskaičiavimų. Lenkams rūpi sulaukti tokios valandos, kada jie galėtų statyti ultimatyvinio pobūdžio reikalavimus Lietuvai, T. S-gai nesipriešinant. Šis momentas derybose su Lenkija mums reikia nuolat turėti akyse, kad apsisaugotume nuo netikėtumų. Todėl į kiekvieną susirinkimą Ženevoi, kol lenkai sėdi T. S-gos taryboj, mums tenka žiūrėti su ypatingu susidomėjimu ir atsargumu.


Apie pasienio postus, pavardes ir požiūrį į Kaliningrado sritį

Vakar Lenkijos ambasadoje Vilniuje buvo surengtas brifingas, kuriame dalyvavo Lenkijos ambasadorius Lietuvoje ponas Janas Vidackis (Jan Widacki), kiti šios įstaigos darbuotojai, žurnalistai. Pagrindinis dėmesys buvo skirtas Lenkijos ir Lietuvos pasienio problemoms, kalbėta apie lenkų pavardžių rašymo tvarką abiejose valstybėse. Ambasadorius sakė, kad numatant atidaryti naują sienos perėjimo punktą Kalvarija-Budiškės, šiame rajone siekta sustiprinti sienos apsaugą, apsaugos tarnyba norėjo atidaryti savo postą Punske. Tam pasipriešino lietuvių bendruomenė Punske, sakė J.Vidackis. Ji teigė, kad įkūrus postą ten atsiradusios lenkų šeimos sukeltų tautinių pakitimų. Lenkijos ir Lietuvos deklaracija numato, kad šalys susilaikys nuo veiksmų, kurie skatintų tautinius pakitimus teritorijose, kuriose gyvena tautinės mažumos. Buvo aiškinama, kad tokia tarnyba reikalinga, siūlyta, kad pasienio tarnyboje galės tarnauti ir Lenkijos piliečiai lietuviai. Ten gyvenančių lietuvių argumentai neįtikino, todėl Lenkija, atsižvelgdama į minėtos deklaracijos nuostatus, atsisakė įkurti tokį postą Punske, pasakė J.Vidackis. Prie Budiškių nėra komunikacijos ryšių, reikia parengti atitinkamus kelius (Lenkijos pusėje jis siauras, abi jo pusės pelkėtos), pagaliau reikia žemę išpirkti iš savininkų, pastatyti reikiamus pastatus muitininkams, pasieniečiams. Tai kainuotų maždaug šimtą milijardų zlotų, sakė ambasadorius. Šis sienos perėjimo punktas bus atidarytas maždaug po metų. Tačiau mes pasirengę atidaryti šį punktą (jo darbas būtų ribotas) dar iki bus parengtos normalios darbo sąlygos. Mes sutinkame, teigė diplomatas, kad sienos apsaugos tarnyba ir muitinė eitų savo pareigas Lietuvos teritorijoje esančiuose pastatuose, bet laukiame aiškaus Lietuvos Vyriausybės pareiškimo, kad Lenkijos tarnybų darbuotojai, atlikdami pareigas Lietuvos teritorijoje esančiuose pastatuose, galėtų taikyti Lenkijos įstatymus. Jeigu toks patvirtinimas bus gautas, šis sienos perėjimo punktas gali būti atidarytas jau spalio mėnesį. Laukiame Lietuvos Vyriausybės pareiškimo šiuo klausimu, sakė ambasadorius. Pasak ambasadoriaus, šio punkto atidarymas ekonomikos požiūriu jo ša[…]. Brifinge diplomatas daug kalbėjo ir apie lietuvių pavardžių rašymą Lenkijoje ir lenkus - Lietuvoje. Jo nuomone, lenkų pavardės Lietuvoje galėtų būti rašomos ir tariamos taip, kaip Lenkijoje. Pasak ambasadoriaus, lietuviai Lenkijoje gali susigrąžinti pavardės rašymą lietuvių kalba. J.Vidackio nuomone, Lietuvos ir Lenkijos santykiai vystosi pamažu, bet gera kryptimi. Atsakydamas į „Tiesos” korespondento klausimą apie Lenkijos interesus Kaliningrado srityje, ponas J.Vidackis pasakė, kad Lenkija pripažįsta Europos sienas, neturi jokių teritorinių pretenzijų. Lenkijos interesai numato, kad Kaliningrado sritis tarnautų Europos interesams. Ji parems kiekvieną iniciatyvą, kad ši sritis tarnautų Europos bendradarbiavimui.


KAIRAS, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Spauda praneša, kad Prancūzijos vyriausybei užklausus dėl Prancūzijos laivų plaukimo Sueco kanalu, Egipto vyriausybė pareiškė, kad ji neprieštarauja prieš Prancūzijos laivų naudojimąsi kanalu, su sąlyga, kad bus laikomasi nustatytos tvarkos ir bus mokamos nustatytos rinkliavos.


KINIJOJE yra senas paprotys. Susitiks draugai, susirinks šventėms giminės, susipažins kelyje keleiviai, kiekvienas, be paprastų žodžių ir linkėjimų, būtinai pasakys: - Perduokite linkėjimus savo vaikams. Į tuos nuoširdžius žodžius žmonės įdėdavo savo viltis ir troškimus, svajones apie geresnę ateitį: gal būt, vaikams bus geresnis likimas, gal būt, jie įvykdys tai, ką nepavyko padaryti vyresniesiems. Ir dabar Kinijoje gyva ši tradicija. Labai dažnai žmonės, norėdami pabrėžti pasitikėjimą ir pagarbą svečiui, dovanoja jam brangiausią dalyką – savo vaikų nuotraukas. Bet šiandien tuose žodžiuose glūdi jau nauji, dideli jausmai. „Kinijos jaunimui, - sakoma, dabar liaudyje, - lenkiasi kalnai ir prasiskiria upės“. Ir šis, plačiai paplitęs posakis kaip negalima geriau išreiškia didelį 120 milijonų kinų jaunimo vaidmenį naujo gyvenimo statyboje, jo galingą revoliucinį entuziazmą, tikėjimą šviesesne ateitimi. IMPERATORIENĖ CY SI IR STATYBININKAS E ČENAS KINIJOS sostinėje – Pekine yra garsūs imperatorienės Cy Si rūmai. Jie pastatyti praėjusiame amžiuje už lėšas, surinktas iš gyventojų, esą, karinio jūrų laivyno reikmėms. Rūmai stovi papėdėje aukštos kalvos, kurios viršūnėje yra graži budistų šventovė. Ši kalva supilta iš žemių, kurios buvo išimtos kasant ežerą, užimantį daugiau kaip 200 hektarų plotą prie ištaigingų rūmų. Ne tik liaudies pinigai, bet ir tūkstančių žmonių darbas buvo sueikvoti įnoringos imperatorienės malonumui. Dabar Kinijos platumose verda kūrybinis darbas. Ir viskas, ką daro šios didžios šalies darbo žmonės, skirta jų labui. Į vakarus nuo sostinės, ten, kur trys nedidelės upės Sanganis, Janche ir Guišujus susilieja į vieną - vandeningą Jundinchę, tarp didelių rusvų uolų tęsiasi Guantino vandens saugykla. Nors ji ir penkis šimtus kartų didesnė už imperatorienės Cy Si ežerą, kinai įrengė ją tik per dvejus metus. Čia nėra marmurinių tiltų ir prieplaukų, panašių į akmeninius laivus, kaip garsiajame ežere. Galinga 45 metrų aukščio užtvanka, išklota pilku granitu, perkirto žemumą ir visam laikui apsaugojo valstiečių laukus nuo pragaištingų upės potvynių. Netrukus bus atidarytos užtvankos dugninės angos, ir galingi srautai ims sukti naujos hidroelektrinės turbinas. Kada E Čenas su draugais atėjo iš savo kaimo į statybą, stačiuose uolų šlaituose stovėjo tik kelios palapinės. Nuliūdo draugai. Kaime, kuriame E Čenas pasakojo jiems apie statybą, viskas atrodė paprasta ir aišku. Jie netgi matė, tarytum tikrovėje, ir galingą užtvanką, ir ryškią elektrinės šviesą, tačiau viso to kol kas nebuvo. Tik šaltas vėjas siautė kalnuose, o kojos grimzdo į juodą lipų purvą… Kas Jufaniao kaime nežinojo ir negerbė jaunojo E Čeno? Nuo mažens jam teko piemenauti pas buožę, ginti kalnus avis, ir visada aplink jį spiesdavosi vienmečiai, neturtingų valstiečių vaikai. E Čenas netgi sunkiomis minutėmis mokėjo pralinksminti visus - tai daina, tai įdomiu žaidimu. O ims E Čenas pasakoti pasakas - klausaisi ir neatsiklausai… Ir staiga E Čenas dingo iš kaimo. Savaitę niekas nežinojo, kur jis yra. Paskiau šeimą pasiekė žinia: praėjo vieškeliu revoliucinė kariuomenė, E Čenas iškeliavo su ja į pietus. Jis žingsniavo, nežinodamas nuovargio, su vienu iš aštuntosios Liaudies revoliucinės armijos būrių iš kaimo į kaimą, iš miesto į miestą, kaudamasis su priešu. Ir visur žmonės džiaugdamiesi sutikdavo raudonas vėliavas. E Čenas tapo kulkosvaidininku. Chebėjaus, Cacharo, Sansi provincijos - šimtus kilometrų nužingsniavo jis su mūšiais, kol jo nesužeidė priešo kulka. Sužeistas jaunuolis buvo pasiųstas namo. Dabar aplink jį rinkosi ne tik jaunimas. Dažnai ateidavo ir vyresnieji pasiklausyti jaunojo kulkosvaidininko pasakojimų, pakalbėti su juo apie reikalus, pasitarti. E Čenas sudarė Jaunimo sąjungos kuopelę. O kai jis išgirdo raginimą eiti dirbti į naują statybą, pats pirmasis pasisiūlė tenai. Dešimt kaimo gyventojų drauge su juo iškeliavo i tolimą kelią. Neilgai buvo tuščia Jundinchės upės žemuma. Iš visų gretimų provincijų suvažiavo čionai žmonės. Į partijos raginimą atsiliepė 40 tūkstančių žmonių. Tarytum upeliūkščiai po lietaus, sučiurleno kalnų šlaituose žmonių virtinės. Su neštuvais, naščiais, už kurių buvo užkabinti dideli krepšiai, sparčiai kilnodami kojas, kad neįsisiūbuotų krovinys, žmonės iš įvairių vietų nešė žemę užtvankai. Vienoje iš grandinių - E Čenas. Jis gerai dirba. Jo pintinės beveik nestovi ant žemės. Bet kodėl ne visi stengiasi dirbti taip, kaip jis? Juk žymiai greičiau augtų užtvanka. Gal būt, geriau mokėti ne už darbo dieną, o už kiekvieną atneštą krepšį? E Čenas gerai apgalvojo savo pasiūlymą, o po to kreipėsi į partorgą. Šis tuojau pat pritarė jam: - Tu siūlai vienetinio apmokėjimo sistemą, E Čenai? Tai gera darbo užmokesčio forma. Išmėginsime ją savo bare. Netrukus visoje statyboje buvo pradėta dirbti naujoviškai. Po kurio laiko E Čenas buvo išrinktas jaunimo smogiamosios brigados vadovu. - Tai reiškia, - pasakė partorgas, – jūs dirbsite sunkiausiuose ir atsakingiausiuose baruose. Taip ir buvo. Kiek sunkių, nemigo naktų praleido jie, tramdydami Jundinchę, kuri galėjo patvinti kiekvieną akimirką ir permesti savo vandenis per nebaigtą užtvanką! Kiek kartų ateidavo jis į bendrabutį pavargęs, išsitiesdavo ant gultų, o po keletos valandų vėl keldavo draugus neramios upės šturmuoti! Gilų 1953 metų rudenį, kada prasidėjo pirmieji šalčiai, statyboje susidarė ypač rimta padėtis. Upės vanduo pakilo septynis metrus ir grėsė nuplauti blogai įtvirtintas užtvankos dalis. Reikėjo nedelsiant išvalyti nuvedamojo kanalo vagą, kuri buvo užversta akmenimis. Kas imsis to darbo? Juk reikia lįsti į ledinį vandenį, kelti į viršų akmenis. Vėl E Čenas pirmasis nuėjo dirbti šį sunkų ir pavojingą darbą. Dvidešimt valandų išstovėjo jis iki juosmens vandenyje. Už tą žygdarbį E Čenui ir buvo suteiktas ypatingos rūšies darbo pirmūno vardas. Mes sutikome jaunuolį su knygomis po ranka prie pat užtvankos. Vos tik pasibaigė užsiėmimai buldozerininkų kursuose, kuriuose dabar mokosi E Čenas. Sunku pasakyti, kas sunkiau - šturmuoti upę ar nagrinėti sudėtingą techniką. Juk E Čenas, kaip ir daugelis jo draugų, į statybą atėjo visiškai beraštis. Bet dabar jis laisvai skaito laikraščius, sėkmingai baigia kursus. Statyba prie Jundinchės artėja i pabaigą, ir mes paklausėme E Čeno apie jo ateities planus. E Čenas nusišypsojo: - O argi maža bus kitų statybų - prie Chuanchės, prie Janczy ir kitose vietose? Aš tvirtai nutariau - būsiu statybininkas. …Viename iš puošnių imperatorienės Cy paviljonų mes matėme didelį jos portretą. Veidas buvo išdidus ir valdingas, o išlepintų rankų pirštai baigėsi ilgais auksiniais gaubtukais. Tai tam, kad nenulūžtų grakštūs nagai. Į muziejų atėjusieji žmonės žiūrėjo į portretą ir linksmai juokėsi. - Kaip gerai, kad tokius gaubtukus galima dabar pamatyti tik muziejuje. Ir ar tik ne todėl, kad dabar nėra Kinijoje žmonių, svetimomis rankomis pasiglemžiančių visas gyvenimo gėrybes ir malonumus, kad tokia nuostabi jėga pabudo E Čene ir tūkstančiuose jo draugų? PAGAL GENERALINĘ LINIJĄ KAIMAS jau dingo už aukšto kalno, kurį jie vos tik įveikė. Nuo to, kad nebuvo girdėti įprastinio jūros ūžimo, ausyse truputi spengė, Sun Guan-tenas, klupdamas kiekviename žingsnyje, vos spėjo paskui Liu De-liną ir negalėjo atsikratyti jausmu, apėmusiu ji atsisveikinant su kaimu. Jis stovi akyse, nedidelis, kalnų prispaustas prie jūros, atplėštas nuo viso pasaulio gimtasis Kostiačuno kaimas. Žemos molinės fanzos, siauri pasėlių ruoželiai kalnų terasose, menkučiai žvejų laiveliai ramiame jūros užtakyje. Pro ašaras šypsosi motina. Tėvas netgi ir tą atsisveikinimo minutę nepadėjo į šalį kauptuko. Atsirėmęs į jį, jis sakė: - Nesirūpink. Jei mes turime savo žemės, – tai nedingsime. Tik netingėk. Mokymasis – laivelis, plaukiąs prieš srovę: nesiirsi į priekį bangos nublokš tave atgal. Taip dar mūsų protėviai sakydavo. Anksčiau, labai seniai, Guan-teno šeima turėjo maždaug šešis mu žemės. Ją pasiėmė už skolas dvarininkas. Tačiau ir to neužteko. Mažasis Guan-tenas ištisus metus veltui ganė dvarininko bandą, piovė jam malkas. Šeima badavo, bet tėvas į viską žiūrėjo nuolaidžiai: tarytum taip ir reikėtų. Ką darysi, jei, kaip sakydavo seniai, ir žemė, ir valdžia, ir turtai dvarininkui paties dievo duoti. Bet atėjo kiti laikai. Kai šeima gavo iš liaudies valdžios žemės ir apsigyveno viename iš buvusių dvarininko namų, tėvas smarkiai pasikeitė. Dabar senasis Sunas godžiai gaudo visas naujienas, ilgai pasakoja apie jas žmonai ir vaikams. Kada sūnus jam pasakė, kad Jaunimo sąjungos kuopelė nutarė pasiųsti jį drauge su Liu De-linu į Anšanio metalurgijos kombinatą, jis nesvyravo nė minutės: - Jei prašo liaudies valdžia, reikia eiti. Mes turime ją remti. …Sun Guan-tenas ėjo paskui Liu De-liną. Jis labai gerbė tą tvirtą, kresną vaikiną. Liu De-linas neseniai grįžo iš Korėjos, kurioje kovėsi kinų savanorių gretose. Tai jis kaime organizavo Naujosios demokratinio jaunimo sąjungos kuopelę, ratelį komunistų partijos generalinei linijai studijuoti. Daug naujo Guan-tenas sužinojo tuose užsiėmimuose. O svarbiausia – pajuto, i kokį šviesų kelią komunistų partija išvedė liaudį. Bus Kinijoje galinga pramonė, palengvės žemdirbio darbas. Guan-tenas pirmą kartą paliko savo kaimą. Anksčiau jis niekada nematė nei garvežio, nei automašinos, nei elektros lemputės. Kas žino, jei greta nebūtų Liu De-lino, gal būt, ir neišdrįstų jis leistis į tolimą nežinomą kelią. Guan-tenas atsipeikėjo tik tada, kai pamatė mokyklos bendrabutyje šimtus tokių, kaip ir jis, kaimo vaikinų, pirmą kartą patekusių į miestą. Naujokus perspėjo: mokslas truks neilgai - tik keturis mėnesius. Kombinate paleidžiami trys nauji objektai: automatinė aukštakrosnė, plonos lakštinės valcuotos skardos ir besiūlių vamzdžių cechai. Darbininkai reikalingi skubiai. Guan-tenas buvo paskirtas į vamzdžių valcuotojų grupę. Jam teko išsiskirti su Liu De-linu. Bet dabar tai jo jau nebaugino. Guan-tenas gerai prisiminė tėvo žodžius ir mokėsi, nesigailėdamas jėgų. Jis mokėsi rašto, nagrinėjo mechanizmus, valcavimo pagrindus. Ne viskas lengvai klojosi. Dažnai, norėdamas geriau įsidėmėti medžiagą, Guan-tenas kūrė su draugais dainas: juk dainos geriau išlieka galvoje. Jie mokėjo dainas apie šildomąją krosnį, apie valcus, apie angų praplėtimo staklyną. Egzaminus Guan-tenas išlaikė geriausiai. Štai pagaliau didžiulis vamzdžių valcavimo cechas. Guan-tenas peržengė slenkstį ir apmirė nustebęs. Vos ne nuo pat jo kojų ilgomis, per visą cechą pakopomis kilo į viršų, iki pat pastogės, valcavimo takeliai. Neišpasakytu greičiu sukosi šimtai didžiulių rolgangų velenėlių. Jaunuolis pamatė, kaip į viršutinį takelį sparčiai išsiveržė iš apspaudymo mašinos narvo ilgas įkaitęs luistas. Bematant didžiulės replės čiupo jį ir nuleido į sekančią pakopą. Mirgėdamas miriadais žiežirbų, jis nuslinko tiesiai į angų praplėtimo staklyną. Po minutės ant velenėlių sudardėjo ilgas įkaitęs vamzdis. O nuo viršaus, kaip ugninė gyvatė, leidosi jau naujas ruošinys. Dar ir dar… Guan-tenas vos nesušuko iš pasididžiavimo. Reikia būti sumaniu žmogumi norint pasiekti tokį spartų darbo ritmą! Meistras paėmė jam už rankos. Metaliniais laiptais jie pakilo prie auksčiausio valdymo pulto. Iš čia buvo dar įdomiau žiūrėti, kaip rangosi ugnies gyvatės. Kažkas palietė Guan-teno petį: - Susipažink. Tai tarybinis draugas. Iš Uralo. Pas jį mokysies. Prie Guan-teno priėjo plačiapetis šviesiaplaukis žmogus. Jo akys buvo mėlynos, svetingos. - Kaip vadiniesi? - išvertė jo klausimą vertėjas. - Guan-tenas? Guan? Ivanas, vadinasi? Vania? – šviesiaplaukis susijuokė. - Na, ką gi, susidraugausim. O aš vadinuosiu Dima. Ištisas dienas Guan-tenas nesitraukė nuo valdymo pulto. Pradžioj jo akys tarytum prilipo prie ilgų ugnies ruošinių, sparčiai praslenkančių po pačiu tilteliu. Bet palaipsniui jaunuolis sukaupė dėmesį ir ėmė stebėti kiekvieną tarybinio draugo judesį. Netgi naktį jis ilgai gulėdavo atmerktomis akimis, prisimindamas visa, ką matė dieną. Dima pasakojo jam apie eksploatavimo taisykles, gedimo priežastis. Po dviejų mėnesių Sun Guan-tenui buvo leista dirbti savarankiškai. Jis negalėjo sulaikyti rankų virpesio. Tada Dima paėmė jam už rankų, ir jie drauge ėmė dirbti. Kitą dieną Guan-tenas jautėsi drąsiau. Jis dirbo beveik neatsitraukdamas nuo pulto. Tik retkarčiais nubraukdavo prakaitą nuo kaktos ir žvilgterėdavo į Dimą. Šis svetingai šypsojosi jam ir pritariančiai lingavo galvą. Bėgo laikas, ir kartą Dima pasakė. - Na, Vania, dabar tu dirbsi vienas. Aš išvažiuoju į Tėvynę. Jie atsisveikino kaip broliai. Guan-tenas gerai įsidėmėjo tarybinio darbininko žodžius: - Mūsų reikale, Vania, negalima atsilikti. Žiūrėk, kaip visi dirba, ir iš visų mokykis. Būsi geras valcuotojas. …Ties įėjimu į cechą mes sustojome priešais vaizdingą plakatą. Jame buvo kalbama apie Sun Guan-teno laimėjimus: vietoj numatytų pagal normą 1200 vamzdžių, jis per praėjusią pamainą padarė 1700. Mes suradome draugą Sun Guan-teną savo darbo vietoje. Jis stovėjo greta valdymo pulto drauge su aukšta liekna mergina. - Tai draugė Čžou Siu-fyn. Praktikantė iš Charbino Instituto, – paaiškino mums Sun Guan-tenas. - Mokosi valcuoti. Švelnus, giedras jaunuolio veidas svetingai šypsojosi. Jam tik 19 metų, bet jis jau porą metų dirba valcuotoju. Sun ne tik geras gamybininkas, bet ir aktyvus visuomenininkas. Jaunimo sąjungos pavestas, jis organizuoja kovą už ekonomijos režimą. Praėjusiais metais Sun Guan-tenas pavasario šventės metu buvo gimtajame kaime. Nuo Pulandeno stoties jis važiavo namo vienas. Liu De-linas, kuris dirba plonos lakštinės skardos valcavimo ceche, rengėsi į atostogas vėliau. Ir nors Guan-tenas jau nėjo pėsčias, - nuo stoties iki kaimo nutiesta autobusų linija - kelias pasirodė nepaprastai ilgas. Tėvą jis surado lauke. - Na, kaip? — nekantriai paklausė senasis Sun, šį kartą jau nesulaikydamas ašarų. Guan-tenas pataisė naują mėlyną kostiumą ir linksmai pasižiūrėjo į tėvą: - Gerai… Pagal generalinę liniją. Tėvas atsisėdo ant akmens ir ilgai žiūrėjo į sūnų. Pagaliau atsiduso ir nusišypsojo: - Na, ačiū dievui. Pas mus taip pat viskas gerai. Taip pat pagal generalinę liniją. Jis papasakojo, kaip kaime susikūrė žemės ūkio kooperatyvas ir kaip jį, senąjį Sun, išrinko pirmininku.


Vokietijoj, kaip atmenam, gegužės 20 d. rinkimus laimėjo socialistai, kurie, turėję 131 atstovą, gavo 152, vadinasi 21 atstovą daugiau. Iš kitų partijų laimėjo dar komunistai 7 atstovus (turėjo 45 gavo 52). Kitos didelės partijos visos pralaimėjo. Ypač pralaimėjo buvusios vyriausybės: nacionalistai, liaudininkai ir katalikai. Socialdemokratai yra daugiau kaip du kartus stipresni už didžiausią po jų partiją –nacionalistus (73). Todėl anajai vyriausybei atsistatydinus, visi manė, kad naujai vyriausybei sudaryti iniciatyvą privalo imti socialdemokratai. Jie ir neatsisakė. Socialdemokratų vadas Hermanas Miuleris, buvęs 1920 m. reichskancleriu, pasiėmė sudaryti valdžią. Jo tikslas buvo sudaryti vadinamąją didžiąją koaliciją: iš socialdemokratų, demokratų, centro (katalikų) ir liaudininkų (Strezemano partija). Tokia koalicija turėtų apie 300 balsų iš 400 ir būtų pakankamai stipri vyriausybei bazė. Dvi savaites dirbo Miuleris, kad sudarytų didžiają koaliciją ir nieko nepadarė. Su katalikais ir demokratais pavyko jam susitarti be didelių sunkumų. Bet nepavyko susitarti su liaudininkais. Nesutariami punktai pasirodė esą šie: šarvuočio statymas, konstitucijos šventė ir prūsų vyriausybės reorganizavimas. Buvęs reichstagas buvo nutaręs prieš socialdemokratų ir kitų kairiųjų balsus statyti didelį šarvuotą laivą, kuris kaštuosiąs keliasdešimt milionų. Socialdemokratai ėjo į rinkimus obalsiu: Vokietijai karo laivų nereikia. Neturėdami pakankamai balsų sumanytai statybai visai nubraukti, socialdemokratai norėjo bent keliems metams ją atidėti. Kitos kalbamos partijos su tuo sutiko, bet liaudininkai ne. Antras dalykas – tai Veimaro konstitucijos paskelbimo šventė. Partijos, sudariusios Veimaro konstituciją: socialdemokratai, demokratai ir katalikai buvo nutarę Veimaro konstitucijos paskelbimo dieną 1919 m. rugpiūčio 11 d. padaryti tautos švente. Dešinieji, tarp jų ir liaudininkai, tam priešingi. Pagaliau, trečias dalykas – tai prūsų vyriausybės reorganizavimas. Prūsuose jau nuo 1924 m. valdo Veimaro koalicija (socialdemokratai demokratai, centras). Liaudininkai reikalavo, kad jie būtų priimti ir į prūsų koaliciją, vadinasi, kad ir Prūsuose valdytų didžioji koalicija. Bet Prūsų valdžią sudarančios partijos atsisakė daryti čia bent kokius pakeitimus. Be to, sakoma, kad kai kurie liaudininkai apskritai nenorėjo eiti į jokią koaliciją su socialdemokratais ir darė viską kad prie susitarimo neprileistų. Kaltinamas dar ir Miuleris, kuris sukvietęs visus didesnių ir mažesnių partijų vadus, pradėjo derėtis dėl vyriausybės sudarymo platformos, vieton to, kad susitartų tiesiog su atskirais žmonėmis ir pristatytų savo kabinetą reichstagui. Šiaip ar taip didžioji koalicija Vokietijoj nepavyko. Kas gi lieka toliau? Pasilieka dar Veimaro koalicija: socialdemokratai, demokratai ir katalikai (centras ir bavarų liaudies partija). Šita koalicija vis tiek turėtų 255 (152 +62 + 25 + 16) iš 490 balsų. Su tokia dauguma būtų galima šiaip taip valdyti. Tai būtų socialdemokratiška katalikiškoji valdžia, nes demokratai su savo 25 balsais nedaug tesveria. Tačiau dešinysis katalikų sparnas, ypač bavariečiai, neperdaug norėtų vieni dėtis su sceialdemokratais, tuo labiau, kad ta valdžia turėtų silpnoką bazę. Nepavykus nei didžiajai koalicijai, nei Veimaro platformai daugiau išeičių nėra. Ligšiolinė kombanacija: nacianalistai, liaudininkai ir katalikai netinka, nes: 73+ 45 + 62 = 16 + 196. Kitų galimybių nėra, nes komunistai ir nacionalistai jokion kombanacijon netinka. Miuleris dar mano apie vienų socialdemokratų valdžią, prie palankaus vidurio grupių neitraliteto. Bet vargu visi socialdemokratai su tuo sutiks, nes parlamentarinė valdžia be savo daugų yra nepastoviausias dalykas ir gali virsti žaislu kitiems. • Taigi šiandien dar niekas negalima matyti, kaip Vokietija išspręs savo valdžios problemą.


BŪSIMĄJĮ PASAULINĮ MASKVOS KONGRESA REMIA VISŲ ŽEMYNŲ TAUTOS

Pasaulinio kongreso už visuotinį nusiginklavimą ir taiką dalyviai suvažiuos į Maskvą, gavę visos žmonijos priesaką pasitarti vienas su kitu ir paruošti bendrą pagrindą platiems veiksmams, kurie priverstų visų šalių vyriausybes gerbti tautų siekimą taikos, pareiškė kalbėdamasis su TASS-o korespondentu Amerikos darbininkų laikraščio „Vorker” redaktorius Džeimsas Džeksonas. Visiškai pagrįsta, pabrėžė Džeksonas, kad pasaulinis kongresas įvyks Maskvoje — socialistinio pasaulio širdyje. Kongreso dalyviai akivaizdžiai įsitikins, kaip karštai tarybinė liaudis siekia pasaulio be ginklų, be armijų ir kaip labai ji ištikima taikai. Nors mūsų šalies informavimo organai sąmoningai stengiasi nutylėti raginimą dalyvauti šiame kongrese, toliau kalbėjo Džeksonas, Jungtinių Valstijų liaudis bus plačiai atstovaujama jame. Mes esame įsitikinę, kad Maskvos kongresas paskatins taikos šalininkų judėjimą mūsų šalyje ir kad ateis laikas, kai taikos jėgos laimės pergalę.


Neutralios šalys talkininkavo nacių Vokietijai

Didelė dalis nacių pagrobto aukso per Šveicariją patekdavo į kitas neutralias šalis, joms Vokietija sumokėdavo už Adolfo Hitlerio kariuomenės aprūpinimą paskutiniais Antrojo pasaulinio karo metais, teigiama ilgai lauktame JAV valstybinės istorikų komisijos pranešime. Pasak laikraščio “The New York Times”, pranešime skelbiami net du kartus didesnis negu iki šiol holokausto aukų skaičius ir užgrobtų šalių aukso, nusėdusio nacių karo sąskaitoje, kiekis. Pranešime pirmą kartą detaliai nurodoma, jog ši sąskaita buvo labai svarbi Vokietijai, nes leido naciams įsigyti daugiau karo reikmenų iš Portugalijos, Ispanijos, Švedijos ir Turkijos. Laikraščio gauti pranešimo projektai rodo, kad užmokėdami šioms keturioms šalims už kariuomenės aprūpinimą naciai pervedė 300 mln. dolerių vertės pagrobto aukso. Dabar jis būtų vertas 2,6 mlrd. dolerių. Trys ketvirtadaliai šios sumos buvo pervesta per Šveicarijos nacionalinį banką. “Šie faktai aiškiai rodo, kad šveicarai prisidėjo prie didžiausio per visą žmonijos istoriją apiplėšimo”,- pareiškė JAV senatorius Alfonse'as D'Amato. 200 puslapių pranešimas vadinasi “JAV ir sąjungininkių karo metų ir pokario derybos su Argentina, Portugalija, Ispanija, Švedija ir Turkija dėl pagrobto aukso ir Vokietijos turto užsienyje”. Pranešime daroma išvada, kad Portugalija ir Ispanija patiekė Vokietijai “beveik 100 proc.”svarbiausių mineralų, reikalingų“staklėms ir ginklams, ypač šarvus pramušantiems sviediniams” pasigaminti. Vis dėlto pranešime susilaikoma nuo išvados, kad minėtų šalių talkininkavimas pratęsė karą. Amerikos istorikai mano, kad liūdnai pagarsėjusioje nacių “Melmerio sąskaitoje” šiuolaikiniais pinigais buvo daugiau kaip 40 mln. dolerių. Ši karo sąskaita pavadinta ją tvarkiusio SS karininko pavarde.


TASS-o korespondentas L. Ponomariovas praneša: Vakar dieniniame posėdyje specialus SNO komitetas deklaracijai dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms įgyvendinti baigė diskusiją klausimu dėl nepriklausomybės suteikimo Zanzibarui. Pagal Etiopijos, Indijos, Malio, Sirijos, Tanganikos, Tuniso ir Jugoslavijos delegacijų bendrai pateiktą rezoliuciją komitetas rekomendavo Generalinei Asamblėjai pasiūlyti Anglijos vyriausybei „dėti visas pastangas“, kad artimiausiu laiku būtų užtikrinta nepriklausomybė Zanzibarui. Administracinė valdžia, sakoma viename iš rezoliucijos punktų, turi „nedelsiant imtis žygių, kad Zanzibaro atžvilgiu būtų įvykdyti deklaracijos dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms nuostatai, ir paruošti rinkimus, kuriuose dalyvautų visi suaugę gyventojai“. Po to komitetas pradėjo svarstyti Kenijos klausimą. Diskusijoje pirmas kalbėjo TSRS atstovas V. Oberemko. Jis pareiškė, kad Generalinė Asamblėja turi paremti Kenijos liaudies reikalavimą suteikti nepriklausomybę. Anglija, skaldydama nacionalines jėgas Kenijoje, kurstydama vaidus tarp genčių, pažymėjo Tarybų Sąjungos atstovas, siekia ten išsaugoti kolonijinį viešpatavimą. Jis pasakė, kad būtina Kenijoje kuo greičiau išspręsti žemės problemą, nes kolonizatoriai atėmė iš gyventojų geriausias žemes. Liaudis turi patarlę, kuri labai tiksliai atspindi žemės paskirstymą Kenijoje. Kai į Afriką atėjo europiečiai, sakoma patarlėje, jie rankose turėjo tik bibliją, o afrikiečiai turėjo žemę, dabar gi europiečiai turi žemę, o afrikiečiai – tik bibliją. Tarybų Sąjungos atstovas pareikalavo grąžinti gyventojams visas iš jų atimtas žemes ir surengti šalyje demokratinius rinkimus, siekiant sudaryti Kenijos įstatymų leidžiamąjį organą ir nacionalinę vyriausyb


Prezidentui L. Valensai, kaip geriausiam praėjusių metų oratoriui, įteiktas respublikos radijo trečiosios programos „Sidabraburnio“ prizas.


Grasinimų ir prievartos politika pasmerkta sužlugti

ŠIOMIS dienomis Londone baigė savo darbą separatinis valstybių grupės pasitarimas, susirinkęs apsvarstyti vadinamosios „Sueco kanalo naudotoju asociacijos“ įsteigimo projekto. Kaip žinoma, šis pasitarimas buvo sušauktas provokacinio triukšmo ir karinių grasinimų Egiptui aplinkoje, o jų įkvėpėjai buvo Jungtinės Valstybės, Anglija ir Prancūzija. Daleso parengtasis planas steigti vadinamąją, „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“ buvo šiurkštaus kišimosi į Egipto vidaus reikalus toli siekiančiomis sankcijomis ir galiausiai ginkluotos jėgos pagalba programa. Šis planas – tai įkūnyta kolonizatorių politika, kurią vykdo Vakarų valstybės, nenorinčios skaitytis su didžiomis permainomis, vykstančiomis pasaulyje ir reiškiančiomis kolonializmo amžiaus galą. Šiuo metu Vakarų šalių sostinėse suvedamos Londono pasitarimo išdavos. Dalesas pareiškė, kad pasitarimas buvo sėkmingas. Tačiau jis savo optimizmu vienišas: Niujorko laikraščiai sielojasi, kad Londone „nebuvo užtikrintas vieningas frontas“, Londono spauda rašo, kad pasitarimas „nepateisino lūkesčių“, o Paryžiuje visu balsu pareiškiama, kad „pasitarimas sužlugo“. Koks gi iš tikrųjų Londono separatinio pasitarimo rezultatas? Pirmiausia Londono pasitarimo išdavos rodo, kad šantažo, grasinimų ir prievartos politika Egipto atžvilgiu pasirodė, kaip ir reikėjo laukti, visai nerealistiška, ji nedavė ir negalėjo duoti jo organizatoriams tų rezultatų, kokių jie tikėjosi. Agresyviam savo esme „asociacijos“ įsteigimo planui griežtai pasipriešino visų šalių visuomenė, ir dėl jo kilo dide1i svyravimai visos eilės Vakarų šalių valdančiuosiuose sluoksniuose. Nemažą vaidmenį suvaidino ir reagavimas į šį planą pačiose rinkimų karštligės apimtose Jungtinėse Valstybėse. Yra žinoma, kad praėjusiuose prezidento rinkimuose respublikonų partijos kandidatas nugalėjo šūkiu „Taika Korėjoje“. Vargu ar gali respublikonai tikėtis naujos pergalės šūkiu „Karas Egipte“. Šiomis sąlygomis Dalesas buvo priverstas peržiūrėti savo planą. Jungtinėms Valstybėms teko bent kuriam laikui atmesti karinio įsikišimo į Egipto vidaus reikalus mintį bei savo pačių sudarytą planą boikotuoti Sueco kanalą organizuojant laivų eismą aplink Gerosios Vilties ragą. Dalesas buvo priverstas su tuo sutikti, kad būtų išvengta pasitarimo galutinio sužlugimo, kad būtų įveikti svyravimai visos eilės šalių, atsisakiusių dalyvauti karinėse avantiūrose prieš Egiptą ir „ekonominėse sankcijose“, kurios tegalėjo pakenkti toms šalims. Juk žinoma, kad provokacinis užsienio locmanų atšaukimo aktas pasibaigė visišku krachu: eismas kanalu vyksta normaliai, laivybos laisvei nepadaryta ne mažiausios žalos. Londono separatinis pasitarimas su nauja jėga atskleidė Vakarų valstybių savitarpio prieštaravimus. Neatsitiktinai net šiek tiek pakeistas „asociacijos“ įsteigimo planas nesukėlė entuziazmo daugumai pasitarimo dalyvių, nes iš esmės jis tebėra tas pats kolonizatorių planas, kuriuo siekiama paimti kanalą iš Egipto rankų. Apie besąlygišką šio plano rėmimą pareiškė tik atskiros šalys. Reikia tiesiai pasakyti, kad ypač nepavydėtinoje padėtyje atsidūrė Prancūzijos valdantieji  sluoksniai. Kaip žinoma, valdžioje esantieji Prancūzijos socialistų partijos veikėjai gera valia prisiėmė kolonizatorių reikalus ginančių svarbiausių advokatų misiją. Dabar jau kiekvienam aišku, kad jie užėmė poziciją… dešiniau Daleso ir priešpastatė save kitų šalių – Anglijos, Belgijos, Vakarų Vokietijos - socialistams, jau nekalbant apie Azijos šalių socialistus, kurie remia pagrįstas Egipto teises ir protestuoja prieš kėsinimąsi į jo suverenumą. Londono separatinio pasitarimo išdavos rodo, kad kolonijinės valstybės buvo priverstos laikinai atsitraukti ir pradėti manevruoti. Tačiau būtų klaidinga manyti, kad dabartiniai Vakarų valstybių manevrai reiškia jų atsisakymą kėsintis į Egipto suverenumą. Jungtinės Valstybės tebeketina įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“, kaip spaudimo Egiptui politikos įrankį. Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės remia ši planą, mėgindamos „išgelbėti prestižą“, nors ir Londone, ir Paryžiuje dabar jau suprantama, kad „Daleso planas“ nežada nieko gero nei Anglijai, nei Prancūzijai: visiškai aišku, kad Jungtinės Valstybės ketina įgyvendinti savo planą, norėdamos tapti Sueco kanalo šeimininkais taip pat, kaip jos tapo Irano naftos, Pietų Vietnamo turtų šeimininkais ir t. t., visur užimdamos išstumiamų Anglijos ir Prancūzijos monopolijų pozicijas. Šiuo metu Amerikos diplomatija visomis jėgomis stengiasi įtraukti svyruojančias valstybes į nelemtai išgarsėjusią „asociaciją“. Tuo būdu „Daleso planas“, nors ir buvo šiek tiek pakeistas, tebėra grėsmė Egipto laisvei ir nepriklausomybei, grėsmė taikai ir saugumui Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose. Mėgindamos paslėpti agresyvią šio plano esmę, Vakarų Valstybės ketina Saugumo Taryboje iškelti kaltinimus prieš Egiptą. Tačiau galima neabejoti, kad ir šis šiurkštus manevras bus demaskuotas viso pasaulio akivaizdoje. Suvienytųjų Nacijų Organizacijos paskirtis - budėti taikos ir tautų saugumo sargyboje. Jos Įstatai reikalauja gerbti visų šalių, didelių ir mažų, suverenines teises. Grėsmė taikai Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose kyla ne iš Egipto, o iš tų, kurie mėgina sukliudyti Egiptui įgyvendinti savo pagrįstą teisę valdyti ir administruoti Sueco kanalą. Ir Saugumo Tarybos pareiga yra apginti Egiptą nuo kolonizatorių kėslų, užkirsti kelią jų kišimuisi į drąsiai savo teises ginančios šalies vidaus reikalus. Kolonijinių valstybių manevrai rodo, kad visos taikingosios tautos turi toliau didinti savo budrumą. Paskutinio meto įvykiai parodė, kad taikingoji visų šalių visuomenė, susitelkusi kovoje prieš kėsinimąsi į Egipto suverenumą, gali sustabdyti kolonizatorius, sukliudyti jiems įgyvendinti savo avantiūristinius planus. Visų šalių tautos, jų tarpe ir Anglijos, Prancūzijos, Jungtinių Valstybių tautos, nenori, kad Artimuosiuose Rytuose kiltų pavojingas konfliktas, gresiąs karu. Kova prieš naujus kolonizatorių mėginimus kištis į Egipto vidaus reikalus smarkės diena iš dienos. Dabartinėmis sąlygomis yra aiškesnis, negu kada nors, tas faktas, kad tėra tik vienas Sueco klausimui teisingai išspręsti — derybų kelias, taikus kelias. Tai kelias, kurio primygtinai reikalauja Egiptas, Indija, Tarybų Sąjunga. Egipto pasiūlymą sušaukti plačią atstovaujamą šalių konferenciją Sueco kanalo klausimui apsvarstyti parėmė daugiau kaip dvidešimt valstybių, jų tarpe Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika, Indija. Visų šalių visuomenė su dideliu susidomėjimu sutiko TSR Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino atsakymus į Amerikos telegramų agentūros „Interneišni Nius Servis“ viceprezidento Kingsberio Smito klausimus. Kaip žinoma, N. A. Bulganinas pabrėžė, kad Tarybinė vyriausybė jau pasisakė už teisingą, taikų Sueco klausimo išsprendimą derybų būdu ir kad Tarybų Sąjunga yra pasirengusi dalyvauti pasitarime kartu su Egipto, Indijos, Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, JAV vyriausybių vadovais, siekdama taikiai išspręsti Sueco problemą. Plačioji visų šalių visuomenė, karštai suinteresuota taikos stiprėjimu visame pasaulyje, atkakliai reikalauja nutraukti provokacinio spaudimo Egiptui politiką ir išspręsti Sueco klausimą taikiu būdu. Kaip pareiškė, kalbėdamas mitinge Delyje, Indijos ministras pirmininkas Dž. Neru, „Egiptas turi suverenines teises į kanalą. Pasaulis turi suprasti šį faktą. Sueco kanalas yra svarbus vandens kelias, ir konflikto negalima išspręsti grasinant karu“. Sueco klausimas gali ir turi būti išspręstas taikiu būdu.