Pirmininkas – danas Zahle. Vakar suomių užsienių reikalų ministeris Procope atidarė 9-tą Tautų Sąjungos plenumą. Pirmininku išrinktas Danijos ministeris Berlyne Zahle. Po paprastos praeitų metų darbų apžvalgos plenumas telegramomis pasveikino anglų ir vokiečių užsienių reikalų ministerius Chamberlainą ir Strezemanną. Vokiečių užsienių reikalų ministerijos direktorius von Schubertas pristatė Briandą kancleriui Muelleriui, kurie turėjo trumpą pasikalbėjimą kulvaruos. Tautų Sąjungos plenume dalyvauja 50 tautų atstovai, tarp kurių yra penki ministeriai pirmininkai ir 18 užsienių reikalų ministerių. Tautų Sąjungos plenumas išrinko šešias komisijas, kurios savo ruožtu pasiskyrė jų pirmininkus. Juridinės komisijos pirmininku išrinktas Italijos atstovas Scialoja, techniškų organizacijų - Šveicarijos atstovas Motta, nusiginklavo - Carton de Viart (Belgija), finansų - Vasconcellos (Portugalija), socialinių klausimų - Mathos (Gvatemala), politinių klausimų – Marinkovič (Pietųslavija). Darbų tvarkos komisijos pirmininku išrinktas Caballero (Paraguajus). Plenumo vicepirmininkais išrinkti japonų atstovas Adatci, Briandas, Vokietijos kancleris Muelleris, lordas Cushendun, Kanados atstovas Mackenzie King ir Austrijos kancleris Seipelis. Tautų Sąjungos plenumas nutarė opiumo prekybos klausimą. Tolimuos Rytuos ir privatinės ginklų gamybos klausimą įtraukti į šios sesijos darbų tvarką. Tautų Sajungos rūmų statybos klausimas šioj sesijoj dar nebus galutinai išspręstas. ,,Petit Parisien“ korespondentas praneša iš Ženevos, kad Lenkija artimiausiu laiku atnaujinsianti prekybos derybas su Sovietų Rusija.


Ginkluoti susirėmimai Sirijos—Izraelio pasienyje

Čia paskelbtas Izraelio armijos atstovo pranešimas, kuriame patvirtinama, kad „pastarosiomis dienomis sirai ne kartą apšaudė Izraelio žvejus ir Izraelio patrulinius katerius Tiveriado ežere. Siekdama užtikrinti normalų gyvenimą Izraelio teritorijoje, – sakoma pranešime, – Izraelio kariuomenė sunaikino sirų pozicijas, iš kurių buvo apšaudyti Izraelio žvejai ir patruliniai kateriai. Kovo 17 d. Izraelio pajėgos atakavo Sirijos pozicijas į šiaurę nuo Nukebo ir sunaikino ten buvusius pastiprinimus, o po to pasitraukė į savo ankstesnes pozicijas“.


Ką pastebėjo latvių laikraštininkas Klaipėdos krašte

„Jaunakas Zinas” įdėjo vedamąjį apie padėtį Klaipėdoj. Klaipėdoj lankęsis laikraščio korespondentas konstatuoja, kad anksčiau Klaipėdo ūkininkas turėjęs du veidus — vieną vokiečiui miestelėnui, kuris perka ir antrą — tikrą natūralų lietuvišką veidą. Jei ūkininkas įsitikindavęs, kad kalba su lietuviu, kiekvienas atsakydavęs gražia lietuvių kalba, vietos tarme. Dabar klaipėdietis ūkininkas jau daug drąsiau kalba lietuviškai ir šią kalbą vartoja savo tarpe. Taip pat Klaipėdos krautuvėse dabar jau galima susikalbėti lietuviškai. To reikalaują krautuvininkų interesai, nes iš Lietuvos yra daug pirkėjų. Laikraštis toliau pažymi dideles Lietuvos vyriausybės pastangas Klaipėdos ekonominės padėties pagerinimo srity. Ši priemonė esanti realiausia Klaipėdos atlietuvinimui. Tai, kas šiuo metu visiškai tyloj vykta Klaipėdoj, t. y., dviejų įtakų ir kultūrų kova, pasak laikraščio, žymia dalim primena senus, dabar jau užmirštus laikus Latvijoj.


”Lietuvos, kaip vienos iš Baltijos valstybių, saugumas visuomet priklausė nuo atitinkamos geopolitinių jėgų aplink Baltijos jūrą sanklodos. Būdami vartais Rytams į Vakarus, mes kartu buvome ir būsime Vakarų tiltas į Rytus. Todėl Lietuvos, kaip ir Latvijos bei Estijos, saugumas yra ypač svarbus Baltijos jūros regionui”, - vakar pareiškė V. Adamkus Švedijos Gotlando saloje surengtoje diskusijoje saugumo užtikrinimo Europoje klausimais Prezidentas priminė, kad Lietuvai ne kartą teko patirti, kaip jos atžvilgiu buvo paneigiamos ir paminamos visuotinai pripažintos tarptautinės teisės normos. Kartu, pasak V. Adamkaus, Lietuvai yra tekę tiesiogiai dalyvauti, atkuriant pasitikėjimą tarptautinės teisės principais ir užtikrinant jų įgyvendinimą. “Mes įrodėme, kad tautos laisvė ir apsisprendimas negali būti užgniaužtas smurtu ir represijomis. Tarptautinės bendrijos remiami, mes pasiekėme visiško, greito ir tvarkingo Rusijos kariuomenės išvedimo. Mūsų laimėjimai padėjo mums suprasti efektyvių tarptautinių institucijų svarbą Lietuvos valstybės saugumui ir stabilumui užtikrinti. Prie tokių institucijųpriskirtinos ir Europos Sąjunga bei NATO”, - sakė Lietuvos vadovas. Prezidentas pripažino, kad atvira ir jungiančia jūra paversta Baltija buvo atverta ir šešėlinei pasaulio pusei - nelegaliai migracijai, kontrabandininkams, ginklų ir narkotikų prekeiviams. “Šie pavojai verčia mus ieškoti naujų kelių, užtikrinančių efektyvią “švelniųjų” grėsmių prevenciją”, - tvirtino V. Adamkus. Prezidentas pažymėjo gerus Lietuvos bei Lenkijos tarpusavio santykius. “Esu tikras, kad kaip ir Vokietija bei Prancūzija po Antrojo pasaulinio karo, taip ir Lietuva bei Lenkija po šaltojo karo įveikė istorines nuoskaudas ir šiuolaikiškai bei konstruktyviai pažvelgė į artėjantį tūkstantmetį”, - kalbėjo Lietuvos vadovas, priminęs ir Ukrainos įsiliejimą į dvišalį Lietuvos ir Lenkijos bendravimą. Lietuvos Prezidentas sakė manąs, kad yra būtinas Rusijos įtraukimas į ateities Europos saugumo architektūrą. “Lietuva šių metų liepos mėnesį perims pirmininkavimą Baltijos Jūros Valstybių Taryboje, ir mes jau esame numatę konkrečių žingsnių aktyviau įtraukti Rusiją į Baltijos jūros valstybių bendradarbiavimą”, - tvirtino V. Adamkus. Po V. Adamkaus pranešimo buvo surengtos į Visbį susirinkusių švedų, vokiečių, danų, suomių, lietuvių, latvių, estų, lenkų, taip pat rusų ir ukrainiečių aukšto rango pareigūnų, politologų, įtakingų žiniasklaidos priemonių apžvalgininkų bei NATO, Vakarų Europos Sąjungos ir kitų tarptautinių organizacijų atstovų diskusijos saugumo užtikrinimo Europoje klausimu. Jos vyko už uždarų durų. V. Adamkus šiąnakt grįžo į Vilnių.


Vakar 18-kos nusiginklavimo komiteto branduolinio ginklo bandymų nutraukimo pakomitečio posėdyje pasakė kalbą Tarybų Sąjungos atstovas S. Carapkinas. Tarybų Sąjungos atstovas kritikavo Vakarų valstybių poziciją branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu. Pateikdamas keletą įtikinamų pavyzdžių, kaip nacionalinėmis priemonėmis galima susekti branduolinius kitos šalies sprogdinimus, S. Carapkinas pabrėžė, kad, kai Vakarų atstovai kalba, jog nepakanka nacionalinių priemonių, jie patys puikiai supranta, kad jų teigimai neatitinka tikrovės ir yra nepagrįsti. Jeigu JAV, pasakė S. Carapkinas, ir toliau teigia, kad nacionalinės kontrolės priemonės joms nepriimtinos ir reikalauja tarptautinės kontrolės, tai dabar visiems aišku, kad tai jos daro ne todėl, kad nacionalinės susekimo priemonės neužtikrina susitarimo laikymosi kontrolės, o todėl, kad nacionalinė kontrolė neduoda galimybės žvalgybai ir šnipinėjimui. Bet mes niekada nesutiksime atidaryti savo teritorijos užsienio žvalgybų veiklai. Gerai žinodamos, kad TSRS nesutiks su tokia kontrole, ir vis dėlto jos reikalaudamos, Vakarų valstybės tiesiog ieško pretekstų, kad galėtų sužlugdyti susitarimą dėl bandymų nutraukimo ir atlikti branduolinius bandymus atmosferoje, dėl ko JAV vyriausybė jau priėmė nutarimą. Dabar jau galutinai paaiškėjo, sako S. Carapkinas, kad Vakarų valstybės, atmesdamos nacionalinę kontrolę ir reikalaudamos tarptautinės kontrolės, vadovaujasi ne kontrolės reikalavimais, o savo žvalgybos interesais. Norėdama išvesti derybas iš aklavietės, toliau pasakė S. Carapkinas, Tarybų Sąjungos vyriausybė 1961 metų lapkričio 28 d. pateikė naują pasiūlymą, numatantį kitokią, naują pažiūrą į branduolinio ginklo bandymų problemos sprendimą. S. Carapkinas pabrėžė, kad Jungtinės Valstijos panaudojo įvairias technines diskusijas šiuose susitikimuose tik tam, kad neregėtai sukomplikuotų, supainiotų ir užvilkintų derybas. Jos aiškiai stengėsi nevaisingose techninėse diskusijose nuskandinti politinę reikalo esmę ir tuo būdu atsikratyti, nepaisyti tautų reikalavimo nedelsiant uždrausti visų rūšių branduolinio ginklo bandymus. Mes realistai ir tikime faktais, o ne abstrakčiais Amerikos atstovų pareiškimais, pasakė baigdamas TSRS atstovas. O faktai rodo, kad Jungtinės Valstijos mėgina derybomis dėl branduolinių bandymų nutraukimo tik pridengti savo pasiruošimus bandymams ir atnaujinti pačius bandymus. Tarybų Sąjunga nenorėtų lenktyniauti su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis – kuriant ir kaupiant mirtiną ginklą. Mes norėtume suvienyti pastangas tikrajam nusiginklavimui. To siekdama, Tarybų Sąjunga pasiruošusi nedelsdama pasirašyti sutartį dėl branduolinio ginklo bandymų uždraudimo ir kontroliuoti nacionalinėmis nustatymo priemonėmis sutarties laikymąsi.


Rytoj atvyksta lenkų delegacija tęsti nutrauktų gegužės mėnesį derybų dėl saugumo ir Želigovskio smurto Lietuvai padarytų nuostolių atlyginimo. Poryt mūsų delegacija išvyksta Varšuvon, kur bus tęsiamos derybos ekonominiais klausimais. Kol kas tiktai juridinė ir pasienio susisiekimo komisija Berlyne pasiekė pozityvių rezultatų; tur būt dėl to, kad pavesti jos kompetencijai klausimai visoj ginčo problemoj vaidina palyginti nesvarbų vaidmenį. Visus interesuoja klausimas, kaipgi bus su kitomis komisijomis: ar jos prieis prie kokio susitarimo, ar neprieis? Į šitą klausimą galėtų atsakyti tiktai lenkai, nes tik nuo jų taktikos ir nusistatymo pareis derybų tolesni rezultatai. Lietuva, eidama pereitų metų gruodžio mėn. T. S. Tarybos pareikšta rezoliucija, darė ir daro visas pastangas, surasti tokį modus vivendi su Lenkija, kuris patikrintų taiką. Lietuva padarė visus galimus kompromisus. Ji ryžosi laikinai atidėti pamatinius ginčo klausimus, sutikdama svarstyti antraeilius dalykus, kad tik nestatytų taikos pavojun. Bet tas nieko negelbėjo. Vis tiek susitarimo ligšiol pasiekti nebuvo galima. O nebuvo galima dėl to, kad lenkams svarbu ne susitarimas, ne taika, o visai kas kita: priversti Lietuvą išsižadėti Vilniaus ir pasiduoti visiškai lenkų kaip politiškai taip ir ekonomiškai hegemonijai. Saugumo savo projektus Lenkija formuloja taip, kad Lietuva būtinai pripažintų dabartinę demarkacijos (jau administracijos) liniją - siena, ir smurtu pagrobtą Vilniją - lenkų teritorija. Ekonominiai bei susisiekimo sumanymai aiškiai siekia to paties tikslo. Žinoma, Lietuva tokių projektų priimti negali. Atvirkščiai, Lietuvos vyriausybė rado reikalinga net konstitucijoj pažymėti, kur yra Lietuvos sostinė, kad niekam šiuo klausimu nebūtų jokios abejonės. Tad aišku, kad, jei Lenkija ir toliau nepakeis savo derybų tikslo ir taktikos, tai sunku laukti ir iš tolesnių derybų kokių pozityvių rezultatų. Bet, gal Lenkija iš tikro pakeis savo ligšiolinius siekinius ir, gruodžio rezoliucijos mintin, sieks tiktai konfliktų pašalinimo ir taikos? Labai norėtume persiimti tokiu optimizmu, bet deja, jam nėra pamato. Tiesa, p. Zaleskis Ženevoj dedasi didžiausiu pacifistu ir tokiu taikos apaštalu, kad net p. Chamberlainas rado reikalinga ji už tai pagirti. Bet, nuvykęs Paryžiun ir pasijutęs savųjų tarpe, p. Zaleskis tuojau pradėjo intriguoti prieš Pareinio okupacijos pašalinimą ir reikalavo „laikyti Vokietiją už uodegos“, kol nebus sutvarkyti rytų klausimai“, t. y. kol Lenkija neįvykdys visų savo svajonių rytuose. Šalia to jis laikė kalbas labai netinkamas taikos apaštalui. Po to p. Zaleskis nuvažiavo Briuselin, kur taip pat panašiai elgėsi. Šitam jo diplomatiškam tourné daugiausia teko iš p. Zaleskio Rusijai, Vokietijai ir Lietuvai. Kai dėl Rusijos, tai sovietų oficiozas ,,Izviestija“ birželio 20 d. taip charakterizuoja lenkų politiką: „Pastaruoju lai. ku pasaulis buvo liudininku sistematingo augimo agresingų Lenkijos prieš SSSR tendencijų. Mūsų spauda nurodė daugiau, negu pakankamai faktų, iliustrojančių šitas tendencijas. Užteks čia priminti atvirą svarstymą klausimo apie Ukrainos nuo SSSR atplėšimo ir neregėtą sovietų polpredstvos Varšuvoje siundymą“. Čičerino nota iš birželio 16 d. dėl sovietų atstovybės persekiojimo Varšuvoj nors nuo aiškių grasinimų susilaiko, bet kalba labai griežtai. O lenkų oficiozinės spaudos dėl tos notos atsiliepimai aiškiai rodo, kad Lenkija nemano jos reikalavimų patenkinti. P. Zaleskio pareiškimai ir intrigos prieš Pareinio okupacijos likvidavimą sukėlė Vokietijoj didžiausio pasipiktinimo. Ypač vokiečiams nesuprantama, kodėl Zaleskis rado reikalo padaryti vokiečiams tokį nemalonumą tuo metu, kaip jie rodė Lenkijai daug palankumo. Taigi p. Zaleskis norėtų prispausti vokiečius Pareiny, kad jie padėtų jam rytuose pasiekti lenkų tikslų kai dėl Lietuvos ir Rusijos, o taipogi naujais traktatais, panašiais į Locarno, garantuotų dabartines lenkų sienas vakaruose. Naujai Vokietijos valdžiai susidarius, be abejo, išgirsim, ką ji apie tai mano. Taigi iš visų pusių matom lenkų politiką, kurios nė didžiausias optimistas nebegalėtų pavadinti taikinga. Šitą lenkų politiką iliustruoja ir papildo tik ką pravestas beveik miliardinis karo biudžetas. Tačiau Lenkijos agresingumas užsienių politikoj neturi šiuo metu stiprios paramos vidui. Lenkijos vidaus padėtis dabar nėra tokia, kad būtų lengva rizikuoti naujais konfliktais bei avantiūromis. Kolkas Lenkiją valdo pilsudskininkai jo vardo šešėliu. Bet už šešėlio ilgai slapstytis negalima. Pilsudskininkai neturi ko pastatyti Pilsudskio vieton ir todėl kova už valdžią darosi neišvengiama. Ir ūkio stovis nėra toks, kad leistų Lenkijai varyti agresingą politiką. Nuo pereitų metų kovo mėnesio Lenkija susirgo chronišku užsienių prekybos pasyvumu. Nuo to laiko per keturiolika mėnesių užsienių prekybos pasyvas išaugo iki 800 milionų su viršum zlotų. Šita suma yra didesnė 86 milionus dolerių paskolą, kurią Lenkija gavo Amerikoj. Tokiu būdu visa ta paskola, dargi su kaupu, vėl išplaukė užsieniuosna. Kaip šitai turi atsiliepti į pinigų rinką ir bendra ūkio konjunktūrą – nesunku įsivaizduoti. Be to, pastaruoju laiku aiškiai matyti, kad Lenkijos gatavų pramonės dirbinių eksportas eina nesulaikomai mažyn. Vadinasi, lenkų pramonė nyksta. Iškilusi pastaruoju laiku darbininku kova už atyginimo pakėlimą, žinoma, turės dar labiau pramonę nuspausti. Šitą vaizdą dar papildo šių metų derliaus blogos perspektyvos. Visi ūkio daviniai, sugretinti su beveik miliardiniu karo biudžetu, sudaro labai menką vaizdą ir, papildyti vidaus politinės padėties konjunktūra, vargu gali paskatinti prie avantiūrizmo. Tačiau būtų neatsargu nuraminti savę šitais samprotavimais ir sėdeti rankas sudėjus. Mes kaip tik šiandien turim būti labai atsargūs ir budrūs. Mes turime parodyti didžiausią taikingumo ir sukalbamumo, kokį tik leidžia mūsų interesai. Bet drauge turim būti akylus ir budėti. Mirštąs pilsudskizmas gali su aktų logika ir nesiskaityti.


A. Kosyginas ir K. Rudnevas Italijos parodoje

Šiandien TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas ir TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas, TSRS Ministrų Tarybos Valstybinio mokslinio tyrimo darbų koordinavimo komiteto pirmininkas K. Rudnevas aplankė mašinų luobiniams pluoštams apdoroti parodą, kurią Maskvoje organizavo Italijos firma „Andrijano Gardela


Rusija neišdavė vizų Lietuvos parlamento delegacijai, pasiruošusiai liepos 20 dieną dalyvauti Čečėnijoje organizuotoje tarptautinėje konferencijoje. Rusijos ambasada Lietuvoje du kartus atsisakė Seimo nariams išduoti vizas. Lietuvos parlamentarai, ruošdamiesi kelionei į Čečėniją, taip pat tikėjosi paieškoti ir pagrobto lietuvių verslininko V.Grodžio, kuris, pasak pagrobėjų, yra laikomas Čečėnijoje. Nepaisant Rusijos blokados, vis dėlto į Čečėniją pavyko nuvykti vienam Lietuvos atstovui - Seimo grupės ryšiams su Čečėnija palaikyti visuomenės patarėjui Dainiui Žalimui. D.Žalimui, deja, nepavyko Čečenijoje aptikti jokių pagrobtojo V.Grodžio pėdsakų, nes, čečėnų teisėtvarkininkų teigimu, lietuvio verslininko Čečėnijoje nėra ir jo greičiausiai reikėtų ieškoti Dagestane. Dainius Žalimas sutiko “Lietuvos aido” skaitytojams papasakoti apie svarbiausias Čečėnijos problemas, V.Grodžio pagrobimo versijas, neseniai įvykusį pasikėsinimą prieš Čečėnijos prezidentą Aslaną Maschadovą. Čečėnai teigia, jog pagrobtojo lietuvio verslininko jų valstybėje nėra Aidas Petrošius Rusija neišdavė vizų Lietuvos parlamento delegacijai, pakviestai į neseniai Čečėnijoje vykusią tarptautinę konferenciją. Konferencijos dalyviai pasmerkė ne tik šį Maskvos veiksmą, bet ir visapusišką Čečėnijos blokadą. Vis dėlto minėtoje konferencijoje dalyvavo vienas Lietuvos atstovas, Vilniaus universiteto Teisės fakulteto doktorantas, Seimo grupės ryšiams su Čečenija palaikyti visuomenės patarėjas Dainius Žalimas. Savo mintimis apie konferenciją, padėtį Čečėnijoje, pagrobtąjį lietuvį Grodį, pasikėsinimą į A.Maschadovą D.Žalimas sutiko pasidalyti su “Lietuvos aido” skaitytojais. Visapusiška blokada 1997 m. gegužės 12 d. pasirašytoje Rusijos ir Čečėnijos taikos sutartyje buvo paskelbta, kad nuo šios sutarties pasirašymo dienos abi šalys atsisako viena prieš kitą naudoti jėgą ar grasinti, nesvarbu, kokius tarpusavio ginčus spręstų. Toje pačioje sutartyje Rusija pripažino Čečėnijos suverenumą, žadėdama su nauja kaimyne elgtis, kaip to reikalauja tarptautinės teisės normos ir principai. Taikos sutartis, turėjusi nutraukti trejus metus trukusį čečėnų tautos naikinimo karą, tapo naujo, nuo pasaulio slepiamo šaltojo karo pradžia. Rusija greitai pamiršo savo pažadus atlyginti jos pradėto karo Čečėnijai padarytus nuostolius bei netrukdyti užmegzti šios mažos valstybės santykius su užsienio šalimis. Rusija, pasitelkdama savo galingą propagandos ir dezinformacijos mašiną, pradėjo politinę, ekonominę, finansinę, karinę bei informacinę Čečėnijos blokadą. Čečėnai prašo pagalbos Siekdamas atkreipti pasaulio visuomenės dėmesį į įvykius Čečėnijoje, šios šalies Parlamento Užsienio reikalų komitetas, vadovaujamas buvusio parlamento pirmininko Achjado Idigovo, liepos 20-21 dienomis suorganizavo tarptautinę konferenciją “Čečėnija - Rusija: tarpusavio santykių problemos sprendimas”. Konferencijos organizavimo klausimai buvo derinami ir su Rusija, ji pažadėjo padėti užsienio svečiams gauti vizas bei į konferenciją deleguoti Dūmos deputatų grupę. Tačiau likus kelioms dienoms iki konferencijos pradžios (kaip to ir tikėtasi) Rusijos užsienio reikalų ministerija pareiškė, jog oficiali Rusijos Federacijos valdžia nepripažįsta Čečėnijos suverenumo ir nemano, kad ši šalis gali organizuoti tokias konferencijas. Apeliuodama į šias valdžios nuostatas, Rusija atsisakė išduoti vizas tarptautinės konferencijos dalyviams užsieniečiams. Tačiau konferencija Džochare (buvusiame Grozne) vis dėlto įvyko. Į Čečėniją atvyko parlamentarų grupės iš Lenkijos, Gruzijos bei Estijos. Lietuvos Seimo grupė ryšiams su Čečėnijos Respublika Ičkerija, negavusi Rusijos vizų, susitikime nedalyvavo (jai atstovavo vienas D.Žalimas). Nevyriausybinėms organizacijoms konferencijoje atstovavo svečiai iš Didžiosios Britanijos ir Japonijos. Susitikime dalyvavo ir laikinai einantis Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) pagalbos misijos Čečėnijoje direktoriaus pareigas Leonas Vasčinskis. Maskvai nutarus sutrukdyti tarptautinę konferenciją tapo aišku, kad Dūmos deputatai į Džocharą neatvyks, todėl Rusijai atstovavo tik Andrejaus Sacharovo fondo darbuotojai. Per dvi dienas trukusius posėdžius konferencijos dalyviai analizavo įtampos, įsivyravusios tarp Rusijos ir Čečėnijos, priežastis. Visi vieningai nusprendė, jog pagrindinė dabartinės Čečėnijos krizės priežastis - Rusijos nenoras civilizuotais būdais spręsti konfliktą. Konferencijos dalyviai priėmė rezoliuciją, kurioje pasaulio visuomenės ir valstybių vadovų prašoma atkreipti dėmesį į susidariusią Čečėnijoje padėtį. Delegatai pasmerkė 1994-1997 m. Rusijos karo veiksmus Čečėnijos teritorijoje bei dabar vykdomą visapusišką šios šalies blokadą. Taip pat pasiūlyta įvairiose pasaulio šalyse kurti pagalbos Čečėnijai programas. Konferencijoje priimti dokumentai išsiųsti į ESBO, Jungtines Tautas, Europos Sąjungą bei Europos Tarybos Tarpparlamentinę asamblėją. ESBO priversta ieškoti kompromiso Čečėnijoje mažai vertinamos tokios pagalbos programos kaip laikinoji ESBO pagalbos misija, nes ji (keli sunkvežimiai su vaistais bei kita medicinos įranga) mažai tegali padėti skurstančiai šaliai. Vis dėlto Čečėnijos vadovybė teigia, jog jai nesinori atsisakyti ESBO teikiamos nors ir labai nedidelės pagalbos, tačiau čečėnai niekuomet nesutiksią, kad ši labdara būtų apibūdinama kaip parama Rusijos satelitui. Reikalas tas, kad ESBO klausimai dėl tokių pagalbos misijų sprendžiami visuotiniu konsensusu, o Rusija (taip pat dalyvaujanti svarstant šiuos klausimus) nėra suinteresuota Čečėnijos padėties gerėjimu. ESBO pagalbos misija Čečėnijoje ėmė veikti dar Rusijos inspiruoto karo metais. Iki šiol ši misija veikia turėdama seną mandatą, kuriame Čečėnijos statusas tiesiogiai susietas su priklausomybe Rusijai. Neseniai kilo konfliktas, kai Čečėnijos valdžia paprašė, kad ESBO pagalbos misijos vadovai įsigytų naują mandatą. Dabar ESBO intensyviai ieško kompromisinių problemos sprendimo būdų, kurie patenkintų ir Rusiją, ir Čečėniją. Čečėnai eina lietuvišku keliu Anot tarptautinėje konferencijoje dalyvavusio D.Žalimo, dabartinė Čečėnijos padėtis labai primena 1990-1991 metus Lietuvoje. Lietuviai taip pat patyrė negalinčios atsisakyti imperinių ambicijų Rusijos blokadą. Maskva netesėjo Lietuvai (kaip ir vėliau Čečėnijai) duotų pažadų atlyginti okupacijos padarytą žalą. “Čečėnija supranta, kad Lietuva - jos nelaimės draugė ir potenciali sąjungininkė, - sakė D.Žalimas. - Čečėnai labai vertina tą pagalbą, kurią Lietuva karo metais suteikė šiai šaliai. Tačiau dabar imu stebėtis mūsų spauda, keliančia triukšmą dėl kelių kompiuterių, iš Seimo nukeliavusių į Čečėnijos parlamentą, kur jie šiuo metu yra reikalingesni nei atkuntančioje Lietuvoje. Juk Lietuvai sunkiu nepriklausomybės atgavimo metu mes taip pat sulaukdavome nesavanaudiškos užsienio valstybių pagalbos. Todėl dabar būtent Lietuva, pati patyrusi išsivadavimo iš sovietinės okupacijos sunkumus, turėtų noriai talkinti dar į sunkesnę padėtį pakliuvusiai Čečėnijai”, - mano D. Žalimas. V.Grodžio pėdsakų Čečėnijoje nerandama Pagrobto lietuvių verslininko V.Grodžio problemą čečėnai vertina kaip didžiausią kliūtį plėtojant Čečėnijos ir Lietuvos santykius. Tačiau, pasak D.Žalimo, Čečėnijos teisėsaugininkai ne kartą yra pabrėžę, kad V.Grodžio šioje šalyje nėra. Gavusi pranešimą apie lietuvio verslininko pagrobimą, Džocharo valdžia mobilizavo visas vidaus reikalų sistemos pajėgas jo paieškai. Čečėnijoje užsieniečiai labai išsiskiria iš bendros gyventojų masės, todėl V.Grodžio apsilankymas šalyje tuojau pat būtų užfiksuotas, kaip kad būdavo su kitais pagrobtais užsieniečiais. Tačiau čečėnų teisėsaugininkų paieškos buvo bevaisės - V.Grodžio niekas nematęs nei Džocharo apylinkėse, nei kituose šalies regionuose. Pagrobimu įtariami dagestaniečiai Kai kurios čečėnų teisėsaugininkų žinios leidžia manyti V.Grodį esant kaimyniniame Dagestane. Su tarptautinį V.Grodžio pagrobimo tyrimą atliekančiomis tarnybomis bendradarbiavęs Dagestano saugumo tarybos sekretorius Mahomedas Talbojevas garsus kriminaline praeitimi, nors tai - dažnas reiškinys Dagestano valdžios sluoksniuose. Neverta pamiršti, kad Rusijos ir Čečėnijos karo metu Dagestano vyriausybė atvirai palaikė rusus ir teikė jiems reikalingą pagalbą, nors paprasti žmonės tam nepritarė. Todėl ir pasibaigus karui Čečėnija bei Dagestanas netapo gerais kaimynais. Atsižvelgdami į M.Talbojevo kriminalinę praeitį, čečėnų pareigūnai iškėlė dar vieną versiją: pats Dagestano saugumo tarybos vadovas gali būti susijęs su pagrobimu ir, naudodamasis tarnybine padėtimi, visus įtarimus mėgina nukreipti į Čečėnijos pusę. Prekybą žmonėmis pradėjo rusai Įkaitų grobimas - viso Šiaurės Kaukazo regiono problema. Įkaitai grobiami ir kaimyniniuose Stavropolio bei Krasnodaro kraštuose, Šiaurės Osetijoje, Dagestane, Ingušijoje, tačiau Rusijos žiniasklaida tai nutyli. Beje, prekybą žmonėmis karo metais pradėjo rusų kariuomenė, vėliau pagrobtųjų giminaičiams už degtinę ar pinigus leisdavusi išsipirkti savo belaisvius ar bent jų lavonus. Ilgainiui įkaitus ėmė grobti ir čečėnai. Kiekviena šeima, kurios giminaičiai buvo paimti į rusų nelaisvę, stengėsi turėti “savo” įkaitą, kurį vėliau galėtų iškeisti į sau brangų žmogų. Įkaitų grobimas, skatinamas rusų armijos veiksmų, išplito visame regione. Dabar Čečėnijoje tokie veiksmai valdžios griežtai baudžiami, kita vertus, šalį palikus paskutiniam rusų kareiviui, nebeliko ką grobti. Tačiau aplinkiniuose rajonuose grobiant įkaitus ir toliau prisidengiama Čečėnijos vardu. Tokias “antis” skleidžia ir Rusijos žiniasklaida, stengdamasi kompromituoti Čečėnijos įvaizdį pasaulyje. Pasak D. Žalimo, kai kurių Lietuvos dienraščių svarstymai apie V.Grodžio pagrobimą sutampa su Rusijos žiniasklaidos pranešimais, kuriuose beatodairiškai smerkiami čečėnai, nors jų kaltė pagrobiant lietuvį verslininką dar nėra įrodyta.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Pirmojo respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyvių KREIPIMASIS į visus komjaunuolius ir komjaunuoles, jaunuolius, dirbančius statyboje

Brangūs draugai! TSKP XX suvažiavimo nutarimu mūsų šalyje vykdoma grandiozinė statyba. Visoje mūsų plačiojoje Tėvynėje statomos naujos gamyklos, fabrikai, elektrinės, šachtos, gyvenamieji namai, tiesiami tūkstančiai kilometrų geležinkelių ir plentų. Didžiulės statybos vyksta ir Tarybų Lietuvoje. Išsipildo sena lietuvių tautos svajonė — prie Nemuno statoma Kauno HES, kyla į viršų gelžbetoninių gaminių, grąžtų, televizinės aparatūros, gamyklos, šimtai gyvenamųjų namų. Per penkmetį vien tik Miestų ir kaimų statybos ministerija turi pastatyti dešimtis pramonės įmonių, 55 mokyklas, 25 ligonines, 90 vaikų darželių, 18 kinoteatrų, turi būti perduota eksploatacijon daugiau kaip 800 tūkstančių kvadratinių metrų gyvenamojo ploto. Visame šiame garbingame darbe aktyviai dalyvauja komjaunuoliai, jaunimas. Respublikoje išaugo puikūs jauni statybininkų kadrai. Geru darbu pagarsėjo Vilniaus statybininkai Albertas Rūdys, Genadijus Lapinas, Vitoldas Verteckis, Vladimiras Paškovas, Motiejus Videika, Stanislavas Sadovskis, Vinscentė Urkija; Kauno — Anatolijus Gumeniuk, Jonas Misevičius, Vasilijus Prosenko; Šiaulių — Kęstutis Drazdauskas, Leonas Ramanauskas; Klaipėdos — Balys Gaidelis, Mykolas Labanavičius ir daugelis kitų. Kiekviename bare, kiekviename treste rasime jaunų darbininkų, tobulai įsisavinusių statybinę techniką, žymiai viršijančių išdirbio normas, rodančių aukšto darbo našumo pavyzdžius. Tačiau mes suprantame, jog statyboje yra dar daug rimtų trūkumų. Daugelis statybinių organizacijų žlugdo nustatytus pastatų ir įrengimų perdavimo eksploatacijon terminus, neįvykdo savo gamybinių planų. Eilėje statybų blogai organizuotas darbas, silpnai taikoma kompleksinė mechanizacija, neišgyvendinti mašinų ir mechanizmų prastovėjimai, bloga darbų kokybė. Tai atneša nuostolių ir nereikalingas išlaidas, pabrangina statybas. Dar vis blogai skleidžiamas priešakinis patyrimas. Daugelyje statybų neorganizuotas gamybinis-techninis apmokymas. Ne visur dar stipri darbo drausmė. Kai kur jauni gamybininkai pravaikšto, vėluoja į darbą. Rimtų trūkumų yra auklėjamajame ir kultūriniame-masiniame darbe, blogai sutvarkyta jaunimo buitis. Mums, jauniems statybininkams, teks atkakliai padirbėti, kad sėkmingai įvykdytume 1956-ųjų — pirmųjų šeštojo penkmečio metų užduotis. Mes, respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyviai, kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, komjaunuoliai ir komjaunuolės, nauja jėga išvystyti socialistinį lenktyniavimą už kiekvieno darbininko, brigados, baro, valdybos, tresto plano įvykdymą ir viršijimą. Svarbiausias statybininkų uždavinys šeštajame penkmetyje — pakelti darbo našumą 52 procentais. Tai galima pasiekti geriau organizavus darbą statyboje, panaudojus naują techniką. Mes kviečiame jaunimą aktyviai kovoti už industrinių metodų statyboje taikymą, už kompleksinės mechanizacijos įdiegimą. Būtina kasdien mokytis statybinės technikos, tobulai išmokti valdyti mašinas ir mechanizmus, kad eikvojant mažiausiai darbo duotume daugiau statybinės produkcijos. Maskvos, Leningrado, Kijevo, Minsko statybose labai paplito kompleksinės brigados. Tokia darbo organizacija smarkiai pakelia darbo našumą, žymiai padidina darbininko uždarbį. Mūsų respublikoje kompleksinės brigados sudaromos lėtai. Mes kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, būti kompleksinių brigadų organizavimo iniciatoriais, studijuoti ir skleisti priešakinį patyrimą, imtis organizuoti statybose techninius kampelius ir kabinetus. Šeštajame penkmetyje statybos kaina turi būti sumažinta ne mažiau kaip 7 procentais, o butų statybos — ne mažiau kaip 20 procentų. Mes kreipiamės į visus jaunuosius darbininkus su kvietimu išvystyti kovą dėl piniginių lėšų, metalo, plytų, cemento, miško medžiagos ekonomijos. Mes turime paimti komjaunimo kontrolėn ir vesti griežtą statybinių medžiagų apskaitą kiekvienoje brigadoje, kiekviename objekte. Taupyti visur — dideliuose ir mažuose darbuose — tai mūsų uždavinys. Mes kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, statyti taip, kad mūsų rankomis pastatyti namai ir pramonės įmonės pasižymėtų grožiu ir aukšta kokybe, kad žmonės geru žodžiu minėtų tuos, kurie juos statė. Mes negalime likti abejingi, kai objektai perduodami su trūkumais. Mūsų garbės reikalas siekti, kad objektai būtų priimami tiktai įvertinti gerai ir labai gerai. Visi žino, kad statybos sėkmė, visų pirma, priklauso nuo to, kaip statybos aprūpinamos cementu, metalu, plytomis, mišku ir kita medžiaga. Ypatingą reikšmę dabar turi cementas. Mes kreipiamės į Akmenės cemento fabriko ir įmonių, gaminančių plytas, jaunimą, kviesdami išvystyti lenktyniavimą už produkcijos išleidimo padidinimą. Jei cemento fabriko judančių krosnių mašinistai ims dirbti taip, kaip geriausi šalies mašinistai, o jaunieji plytų fabrikų darbininkai plačiai pritaikys degimo meistro drg. Duvanovo metodą, tai mūsų statybos nepatirs svarbios statybinės medžiagos trūkumo. Dabar statybininko darbas reikalauja didelių žinių, kiekvienas iš mūsų turi atkakliai vykdyti Vladimiro Iljičiaus Lenino priesaką — mokytis, mokytis ir mokytis. Mums, jauniesiems statybininkams reikia įsisavinti žinias, naujausius mokslo ir technikos pasiekimus. Mes kviečiame jus kelti savo kvalifikaciją, per vienerius-dvejus metus įsisavinti dvi-tris statybines profesijas. Mes turime daug padaryti, gerindami auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe. Mes turime padaryti tvarką bendrabučiuose, raudonuosiuose kampeliuose, klubuose, pasiekti, kad jaunimas kultūringai gyventų ir ilsėtųsi. Mes, pirmojo respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyviai, užtikriname, kad nepagailėsime jėgų sėkmingam Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės iškeltiems uždaviniams išspręsti. Kviečiame jus, brangūs darbo draugai, su komjaunuolišku užsidegimu imtis milžiniškos statybų programos įgyvendinimo!


Ryšy su nužudymu lenkų mokyklos inspektoriaus Sabinskio ir politiniu špionažu du ukrainiečiai studentai Atamančuk ir Verbickis pasmerkti mirti, kiti aštuoni pasmerkti iki gyvos galvos kalėti. Bylos metu, kuri tęsesi daugiau kaip mėnesį, susekta didelė priešlenkiška militarinė organizacija. Jos veikimas buvo išsiplėtęs visoj Galicijoj. Pasmerkti studentai padavė prezidentui pasigailėjimo prašymą.


Lenkijos vyriausybės delegacija išvyko į Azijos šalis

Iš Varšuvos į Azijos šalis lėktuvu „TU-104” oficialaus vizito išvyko Lenkijos Liaudies Respublikos vyriausybės delegacija, vadovaujama LLR Ministrų tarybos pirmininko Juzefo Cirankevičiaus. Delegaciją sudaro: kultūros ir meno ministras K. Kuryliukas, lengvosios pramonės ministras J. Stavinskis, užsienio reikalų ministro pavaduotojas M. Naškovskis, aukštojo mokslo ministro pavaduotoja J. Krasovska, užsienio prekybos ministro pavaduotojas F. Modževskis, URM kolegijos narys J. Kac-Suchis. Lenkijos Liaudies Respublikos vyriausybės delegacija aplankys Birmą, Kambodžą, Indiją, Vietnamo Demokratinę Respubliką, Kinijos Liaudies Respubliką, Korėjos Liaudies Demokratinę Respubliką ir Mongolijos Liaudies Respubliką. Prieš išvykdamas iš Varšuvos, delegacijos vadovas J. Cirankevičius padarė pareiškimą spaudai, kuriame pabrėžė svarbią Lenkijos vyriausybės delegacijos kelionės į Azijos šalis reikšmę.


Tai buvo neseniai, tačiau sunku tuo patikėti! – šie žodžiai geriausiai apibūdina rinkiminę programą Suvienytosios federatyvinės partijos, kuri neseniai labai pompastiškai buvo paskelbta Solsberyje – Pietų Rodezijos sostinėje. Šios programos autoriai nesišykšti pažadų. Jie prisiekia padaryti viską Afrikos gyventojams – netgi panaikinti rasinį diskriminavimą, kuris šalyje kultivuojamas daug dešimtmečių. Ar galima tuo tikėti? Pažvelgsime į faktus. Yra žinoma, kad, sutinkamai su Pietų Rodezijoje esančia konstitucija, iš 65 vietų įstatymų leidimo taryboje keturiems milijonams afrikiečių bus suteikta tiktai 15. Kitos 50 vietų turi priklausyti europiečiams, kurių tėra iš viso ketvirtis milijono. Ir tai vadinasi konstitucija – šis klasikinis įteisinto rasinio diskriminavimo pavyzdėlis! Dabartinis Pietų Rodezijos ministras pirmininkas Uaitchedas ir jo artimieji atvirai pareiškė, kad tokia „konstitucija“ jiems visiškai tinka ir kad ji bus palikta ilgiems metams. Ir po to ponai rasistai nori, kad kas nors patikėtų jų rinkimine demagogija, jog girdi, jie išties ruošiasi panaikinti rasinę segregaciją? Pastaruoju metu Pietų Rodezijoje priimti du be galo reakciniai statymai. Vienas jų draudžia darbininkams afrikiečiams ruošti streikus, kitas įgalina Pietų Rodezijos valdžios organus paskelbti už įstatymo ribų bet kurią afrikiečių organizaciją. Remiantis šiuo įstatymu, buvo uždrausta svarbiausios afrikiečių partijos – Zimbabvės tautos Sąjungos – veikla. Šios partijos nariai persekiojami, grūdami į kalėjimus. Šalyje siaučia teroras prieš gyventojus afrikiečius. Kaip pareiškė vienas iš Pietų Rodezijos nacionalinio išsivadavimo judėjimo vadovų Sichoula, šioje kolonijoje dėl politinių priežasčių pastaruoju metu įkalinta ir nugrūsta į koncentracijos stovyklas 1.600 afrikiečių. Šit kaip likviduojama rasinė segregacija! Išsaugoti visus turtus ir valdžią turtingųjų persikėlėlių iš Europos rankose – tokia yra Pietų Rodezijos valdovų politikos esmė. Kai dėl jų pažadų panaikinti rasinę diskriminaciją, tai jie tėra tuščias rinkiminis triukas, kuriuo tikėtasi gauti papildomų balsų gruodžio 14-osios rinkimuose į įstatymų leidimo taryb


Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos Londone darbas eina į galą.

Daugiau kaip per dvi savaites Tarybos darbo dienotvarkėje buvo labai svarbūs klausimai. Tai — taikos sutarties su Italija projektas ir josios kolonialinių nuosavybių likimas. Tai — Italijos - Jugoslavijos sienos klausimas ir taikos sutarčių su Suomija, Rumunija ir Bulgarija projektai. Be to, Taryba apsvarstė susitarimą dėl ilgalaikio Austrijos aprūpinimo, ypatingojo režimo Europos vidaus vandens keliuose nuostatus, tarybinių piliečių repatriacijos pagreitinimą, Prancūzijos delegacijos memorandumą dėl nuostolių atlyginimo ir Vokietijos kontrolės bei administracijos. Suprantama, kad toks platus ratas klausimų, svarstomų Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos, sukėlė gyvus užsienio spaudos komentarus. Užsienio spaudoje netrūksta tamsių pranašavimų ministerių pasitarimo rezultatų atžvilgiu. Eilė korespondentų tam tikrais klausimais, liečiančiais Užsienio Reikalų Ministerių pasitarimą, kreipėsi dargi į JAV prezidentą Trumeną. Atsakydamas į šiuos klausimus spaudos konferencijoje, Trumenas pareiškė nepasitenkinimą spaudos pareiškimais apie tai, kad esą pasitarimas nepavyko. Trumenas pažymėjo, kad „korespondentams vertėtų palaukti, kol bus paskelbta Tarybos ataskaita“. Niekas, suprantama, neabejojo tuo, jog prieš Užsienio Reikalų Ministerių Tarybą stovi rimti ir sudėtingi klausimai. Anglų laikraštis „Deili Ekspres“, komentuodamas Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos veiklą, pabrėžia, jog taikos pagrindai, padėti šį kartą, turi egzistuoti ilgus metus… Karui laimėti, rašo laikraštis, mums reikėjo 6 metų. Negalima buvo tikėtis, kad konferencija per kelias dienas padarysianti galą chaosui, kuris tesėsi šešis metus. Konferencijoje buvo išdėstytos svarbiausios problemos ir pareikštos įvairios pažiūros. Kiekviena šalis dabar žino kitos šalies nuomonę. Tai yra pagrindinė tolesnių pasisekimų sąlyga. Tačiau didžiųjų valstybių bendradarbiavimo karo metu patyrimas liudija tai, kad nenugalimų sunkumų nėra. Pokarinio sutvarkymo sunkumai, be abejo, gali būti nugalėti. Tam yra vienas kelias. Tai — trijų didžiųjų valstybių Krymo ir Berlyno konferencijų nutarimų įgyvendinimo kelias. Rugsėjo mėn. 25 d Sąjunginės Kontrolinės Komisijos Vengrijoje pirmininkas Tarybų Sąjungos maršalas Vorošilovas, Tarybų vyriausybės pavestas, padarė Vengrijos ministeriui pirmininkui B. Miklošui pareiškimą apie tai, kad Tarybų vyriausybė nutarė atnaujinti su Vengrija diplomtinius santykius ir pasiūlė pasikeisti pasiuntiniais. Pareiškime buvo nurodoma, jog ši nutarimą Tarybų vyriausybė priėmė, atsižvelgdama į paramą, kurią Vengrija suteikė sąjungininkų kovos prieš hitlerinę Vokietiją pasisekimui, ir į lojalų paliaubų susitarimo, pasirašyto 1945 m. sausio mėn. 20 d., vykdymą iš Vengrijos pusės. Šis Tarybų vyriausybės aktas yra svarbus įvykis Vengrijai, stojusiai į demokratinio vystymosi kelią. Laikinoji Vengrijos tautinė vyriausybė, vadovaujama Belos Miklošo, kaip žinoma, buvo suformuota Laikino Tautinio Susirinkimo Debrecene 1944 m. gruodžio mėn. 22 d. Šis susirinkimas susidėjo iš delegatų, kurie demokratiniais pagrindais buvo išrinkti nuo vokiečių išvaduotos Vengrijos teritorijos miestų ir kaimų gyventojų ir atstovavo visas demokratines partijas, profesines sąjungas, miestų ir kaimų savivaldybes ir kitas visuomenines organizacijas. Vyriausybėje atstovaujamos visos Vengrijos demokratinės partijos: nacionalinė valstiečių partija, socialdemokratų, komunistų ir smulkių žemvaldžių partija. Jos sudarė bendrą „Vengrijos tautinės nepriklausomybės frontą“. Laikinoji Tautinė Vyrausybė 1944 m. gruodžio mėn. 27 d. paskelbė karą Vokietijai ir pasistatė sau uždavinį demokratiškai pertvarkyti šalį. Buvo paleistos visos fašistinės politinės ir karinės organizacijos. 1945 m. kovo mėnesį vyriausybė patvirtino žemės reformos dekretą. Šis dekretas yra vienas svarbiausiųjų Vengrijos Laikinosios Vyriausybės priemonių. Žemės klausimas visada buvo vienas iš svarbiausiųjų šalyje, ir Vengrijos reakcija visokeriopai kliudė jį išspręsti. Pakanka pažymėti, kad, oficialiais 1938 metų statistikos duomenimis, 16 tūkstančių vengrų dvarininkų valdė beveik pusę Vengrijos žemės ūkio ploto, kai tuo tarpu likusis plotas priklausė 2,1 milijono valstiečių. Po žemės dekreto patvirtinimo Vengrijos teritorijoje buvo suregistruota 3,6 milijono choldų žemės, perduotinos valstiečiams (choldas — 0,57 ha). Žemės ūkio ministerijos duomenimis, ligi 1945 m. liepos mėn. 1 d. iš 682 tūkstančių mažažemių ir bežemių valstiečių, reikalingų žemės, gavo žemės sklypus 635 tūkstančiai valstiečių. Tarp tų valstiečių buvo išdalinta 3 milijonai 350 tūkstančių chold; žemės, t. y., apie 2 milijonai ha. Agrarinė reforma giliai ir iš pagrindų pakeitė Vengrijos valstiečių padėtį. Didžiąją dalį išdalytos žemės gavo bežemiai ir mažažemiai valstiečiai. Kiekvienas naujas savininkas vidutiniškai gavo 4,5—5,5 choldo žemės. Šių metų vasario mėnesį Budapešte įvyko Vengrijos Laikinojo Tautinio susirinkimo sesija. Po visiško Vengrijos teritorijos išvadavimo Budapešto mieste bei jo apylinkėse ir uždunojinėse srityse buvo pravesti papildomi rinkimai, ir Laikinasis Tautinis Susirinkimas dabar susideda 18 498 deputatų. Laikinasis Tautinis Susirinkimas išklausė ataskaitinį ministerio pirmininko Miklošo Belos pranešimą apie Laikinosios Vyriausybės veiklą ir pareiškė vyriausybei pasitikėjimą. Susirinkimas apsvarstė ir patvirtino svarbiausius laikinosios vyriausybės dekretus, jų tarpe dekretą dėl žemės reformos. Tautinis susirinkimas be diskusijų, audringais plojimais, visais balsais patvirtino 1945 m. sausio mėn. 20 d. paliaubų susitarimą. Tautinis Susirinkimas patvirtino rinkimų įstatymą, pati demokratiškiausią Vengrijos istorijoje. Jis neapriboja piliečių rinkimų teisių ir pašalina nuo rinkimų vien tik karinius ir politinius šalies nusikaltėlius. Įstatymas numato visuotinį, tiesioginį, slaptą ir lygų balsavimą. Aktyvią ir pasyvią rinkimų teisę turi visi Vengrijos piliečiai, pasiekę 20 metų amžiaus. Dėl amžiaus cenzo sumažinimo ligi 20 metų rinkikų skaičius Vengrijoje sudarys maždaug apie 5 milijonus žmonių. Rinkimai į parlamentą paskirti 1945 m. lapkričio mėn. 4 d. Visi šie faktai liudija apie tai, kad demokratinės Vengrijos pajėgos yra teisingame kelyje.


Užsienio reikalų ministro pavaduotojas M. L. Boidas parlamente pranešė, kad pernai diplomatinių misijų atstovai nesumokėjo 5145 baudų už automobilių laikymą neleistinoje vietoje ir kitus panašius pažeidimus. Daugiausia baudų (367) nesumokėję Saudo Arabijos diplomatai, antroje vietoje - buvusios TSRS bei Rusijos diplomatai (363), trečioje - Izraelio atstovai (191).


LAIKINAI EINANČIO LIETUVOS RESPUBLIKOS PREZIDENTO PAREIGAS KREIPIMASIS

Politinės ir ūkinės padėties stabilizavimas dabar yra vienas pagrindinių mūsų uždavinių. Jį spręsti padėtų kuo sparčiau suformuota naujoji Vyriausybė, konstruktyvų pobūdį įgaunanti Lietuvos Seimo veikla. Pastarosiomis dienomis didelį žmonių susirūpinimą ir susijaudinimą sukėlė labai pabrangę pagrindiniai maisto produktai. Tai buvo padaryta Vyriausybei priėmus sprendimą nutraukti valstybės iždo dotacijas mėsai ir pienui. Nesu įsitikinęs šio skuboto žingsnio būtinumu. Valstybės iždo būklė iš tiesų nėra lengva. Tačiau šį sprendimą galėjo ir turėjo priimti naujai sudaroma Vyriausybė, gerai išnagrinėjusi ir pasvėrusi visas galimybes. Nerimą kelia ir ta aplinkybė, kad nebuvo peržiūrimos socialinės kompensacijos. Daugelis žmonių, iki šiol nešę vos ne pagrindinę ūkio reformos naštą, patyrė dar vieną smūgį. Jų gyvenimo sąlygos dar labiau pasunkėjo. Turiu pagrindo manyti, kad ankstesniosios Vyriausybės sprendimas nebedotuoti maisto produktų buvo priimtas ne iš ekonominio būtinumo, neįvertinus visų galimų padarinių. Nutraukus valstybės iždo dotacijas ir liberalizavus iš esmės visų maisto produktų kainas, išryškėjo daug atvejų, kai mėsos ir pieno perdirbimo įmonės piktnaudžiauja savo monopoline padėtimi. Kai kurių šių įmonių rentabilumas siekia net 250 procentų. Nedovanotina, kad savo neveiklumą šioje srityje parodė kainų ir konkurencijos tarnybos. Kreipiuosi į žemės ūkio produkciją perdirbančias, kitas maisto pramonės įmones, jų vadovus ir dirbančiuosius. Kreipiuosi ir įsakmiai kviečiu užkirsti kelią tolesniam kainų kilimui ir dar didesniam žmonių nuskurdinimui. Užtikrinu Lietuvos žmones, kad naujoji Vyriausybė imsis kuo skubiausių priemonių, siekdama ištaisyti savo pirmtakų klaidas ir ekonomikos reformai suteikti nuosaikų ir kompleksišką pobūdį. Pirmiausia bus prisiminta valstybės socialinė funkcija, vadinasi - žmogaus pajamos. Neišvengiamai bus kainų pataisų, jau rengiamasi indeksuoti gyventojų indėlius Taupomajame banke, bus ieškoma kuo skubesnių būdų sureguliuoti įmonių atsiskaitymus. Šiandien man sunku kviesti Lietuvos žmones kantrybei. Apgailestaudamas turiu pasakyti, kad buvo žengta daug tokių žingsnių, kurie baigia išsekinti kantrybę. Tačiau akivaizdu ir tai, kad ūkio krizę sugebėsime įveikti tik sutelktomis pastangomis. Kviečiu visus tikėti Lietuvos ateitimi, geresnio gyvenimo perspektyva. Kviečiu darniam darbui. Tikiu, kad įveiksime visas negandas ir sunkumus, tekusius mūsų daliai.


Tautinė idėja valdo Lietuvoje ir tautininkai yra ryškiausi jos išreiškėjai“ —

Latvių rašytojas Skalbe vėl įdėjo „Jaunakas Zinas“ (160 tūkstančių tiražas) labai palankų raštą iš savo įspūdžių Lietuvoj. Tarp kita ko Skalbe rašo: „Nė vienos tautos taip sunkiai neužgulė rusifikacijos slogutis, kaip lietuvių. Jei kuri nors tauta galėjo skųsti Dievui carizmą, tai tą didžiausią teisę daryti turėjo lietuviai, kuriuos caro galia norėjo kaipo tautą visai sunaikinti: ligi pat 1905 metų jie negalėjo laisvai spausdinti nė vieno žodžio savo kalba. Ir tik po to pradėjo eiti pirmos knygos ir laikraščiai. Mokykla buvo rusiška, bažnyčia lenkiška. Lietuviai kunigai turėjo kovoti dėl teisės kalbėti iš sakyklos, kalbėti lietuviškai su lietuviais! Nė viena tauta niekuomet nebuvo įstumta į tokią beteisę padėtį, nė viena tauta nepakėlė tiek smūgių, kiek lietuviai. Tas tam tikram laipsny sutrukdė jos plėtojimąsi. Tik dabar, kai lietuviai atgavo nepriklausomybę, tautinė idėja gali plėtotis laisvai. Ir ji siekia atgauti tai, kas sutrukdyta. Jai yra tiek daug ko daryti. Ji skuba valyti kraštą nuo svetimos, priešingos kultūros spaudimo, kelti tautos susipratimą, gerbti jos istoriją“. Skalbe dabartinėj tautinėj vyriausybėj mato geriausią senos tiesos įrodymą, kad ne žmonės valdo tautą, o idėjos valdo žmones. Tautinė idėja valdo Lietuvą ir tautininkai yra jos ryškiausi išreiškėjai. Taip pat Vytauto šventėse ši įdėja parodė savo didelę vienijančią galią. Už Vytauto paveikslo ėjusios net geležinkelininkų organizacijos, kurios visuos kraštuos priklauso prie kairiųjų. Visam krašte, kur tik pasirodė Vytauto spindintis bronzos veidas, nebuvo nė vieno, kuris nebūt panorėjęs paskui jį sekti. Paskui jį ėję kaimai ir miestai. „Štai, kur karalius, kurį tauta karūnuoja 500 metų po jo mirties!“ – entuziastiškai sušunka latvių poetas.


DAUGIATŪKSTANTINIS mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos grįžimui iš VDR, įvyko rugpiūčio 14 d. Lužnikų Centrinio V. I. Lenino vardo stadiono Sporto rūmuose. Į mitingą susirinko ministrai ir mokslininkai, kultūros veikėjai ir darbininkai, visuomeninių organizacijų atstovai ir studentai, Tarybinės Armijos generolai ir karininkai. Dalyvavo diplomatinių atstovybių vadovai, Tarybų Sąjungos ir užsienio žurnalistai. Karštais plojimais susirinkusieji sutiko draugus N. S. Chruščiovą, A. I. Mikojaną ir kitus delegacijos narius, draugus L. I. Brežnevą, N. A. Bulganiną, O. V. Kuusinena, M. A. Suslovą, K. J. Vorošilovą, G. K. Žukovą, P. N Pospielovą, A. N. Kosyginą, M. G. Pervuchiną, o taip pat Vokietijos Demokratinės Respublikos ambasadorių Tarybų Sąjungoje J. Kenigą. Įžanginiu žodžiu mitingą atidaro TSKP Maskvos miesto komiteto sekretorius I. T. Marčenko. — Šilti ir džiaugsmingi susitikimai, nuoširdus priėmimas, kuris buvo surengtas Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos nariams, delegacijai viešint Vokietijos Demokratinėje Respublikoje, — sako jis, — ryškiai rodo plačiausią vokiečių tautos masių brolišką draugystę tarybinei liaudžiai. Mus, maskviečius, taip pat, kaip ir visą tarybinę liaudį, džiugina puikūs šios kelionės rezultatai, jos reikšmė tarybinės liaudies ir vokiečių tautos draugystei stiprinti, galingos socialistinės stovyklos jėgoms toliau stiprinti, taikai stiprinti visame pasaulyje. Mitingo dalyviai šiltai sutiko svečius — Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komiteto pirmąjį sekretorių drg. A. Novatną, Čekoslovakijos Komunistų partijos Politinio biuro narį drg. R. Baraką, Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komiteto sekretorių drg. I. Gendrichą, Mongolijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininką drg. J. Cedenbalą. Mitinge kalbėjo: sostinės darbininkų vardu Vladimiro Iljičiaus vardo gamyklos tekintojas T. J. Jefimovas, tarybinės inteligentijos vardu — TSRS Mokslų akademijos narys-korespondentas S. D. Skazkinas, Maskvos jaunuolių ir merginų vardu Maskvos aviacijos instituto studentė Galina Nilova. Audringais plojimais sutiko susirinkusieji drg. N. S. Chruščiovo kalbą. Kalbėdamas apie partinės-vyriausybinės delegacijos kelionę į Vokietijos Demokratinę Respubliką, drg. N. S. Chruščiovas pabrėžė, kad ši kelionė buvo visiškai sėkminga, kad ji ne tik pateisino, bet ir viršijo visus lūkesčius. Jis nurodė teigiamą lūžį, kuris įvyko vokiečių tautos sąmonėje per pastaruosius metus Tarybų Sąjungos atžvilgiu, nepaisant to, kad prūsų junkeriai ir vokiečių imperialistai dešimtmečiais, ypač fašistinės diktatūros metais, nuodijo vokiečių tautos sąmonę šovinizmo nuodais ir skiepijo jai neapykantą mūsų šaliai. Draugas Chruščiovas papasakojo įspūdžius, kuriuos paliko delegacijos nariams daugelis susitikimų su VDR darbo žmonėmis. Visur, — pasakė jis, — mes sutikome nuoširdumą ir savitarpio supratimą, matėme tą patį nerimą, kurį kiekvienas doras žmogus jaučia dėl taikos likimo. — Lenininė mūsų valstybės užsienio politika, toliau sako draugas Chruščiovas, nuveikė dideli darbą ir vokiečių tautos atžvilgiu. Lenininė tautų draugystės ir bendradarbiavimo politika, broliška pagalba Vokietijos Demokratinei Respublikai pakeitė eilinių vokiečių pažiūras. Didelį vaidmenį auklėjant vokiečių tautą, auklėjant Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmones taikos ir draugystės dvasia vaidino ir vaidina Vokietijos Vieningoji socialistų partija, jos teisinga politika. Patenkindamas VDR darbininkų, valstiečių ir inteligentijos prašymą, draugas Chruščiovas perdavė tarybinei liaudžiai nuoširdų draugišką sveikinimą. Savo kalbose, pareiškia drg. Chruščiovas, mes, Tarybų Sąjungos partinės vyriausybinės delegacijos nariai, sakėme, kad tarybinė liaudis jaučia nuoširdžią draugystę Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmonėms. Draugas Chruščiovas pažymėjo, kad derybų metu pasirašytas Bendras pareiškimas visiškai atitinka TSRS ir VDR tautų interesus bei lūkesčius ir visų socialistinių šalių vienybės stiprinimo, taikos ir draugystės stiprinimo interesus. Kalbėdamas VDR darbo žmones ir visus vokiečius jaudinančiu Vokietijos suvienijimo klausimu, draugas Chruščiovas pasakė: — Mūsų partinė-vyriausybinė delegacija Tarybinės vyriausybės ir visos tarybinės liaudies vardu pareiškė Liaudies rūmuose, kad Tarybų Sąjunga visiškai pritaria Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybiniame pareiškime išdėstytai taikaus demokratinio Vokietijos suvienijimo programai ir ją remia. Tai — realus, vienintelis teisingas kelias. Baigdamas drg. N. S. Chrusčiovas palinkėjo Vokietijos Demokratinės respublikos darbo žmonėms naujų laimėjimų didžiojoje socializmo statyboje Vokietijos žemėje ir paskelbė sveikinimą Tarybų Sąjungos — Vokietijos draugystei, Tarybų Sąjungos tautoms, kurios su Lenino vėliava sėkmingai sprendžia istorinius komunizmo pastatymo uždavinius. Drg. N. S. Chruščiovo kalba buvo ne kartą pertraukiama audringais plojimais. Mitingas buvo ryški partijos ir liaudies vienybės manifestacija, jis išreiškė šiltus, draugiškus tarybinių žmonių jausmus vokiečių tautai, bendrai su jais kovojančiai už taiką, demokratiją ir socializmą.


Lietuvoje vieši Danijos Karalystės darbo ministras Knudas Erikas Kirkegoras. Susitikimuose su Lietuvos valdžios atstovais jis supažindino su jo vadovaujamos ministerijos darbu, vyriausybės vykdoma socialine politika formuojant darbo rinką, organizuojant žmonių mokymą ir perkvalifikavimą, pašalpų bedarbiams mokėjimo tvarką. Kai kas iš Danijos patyrimo, kaip pažymėjo vicepremjeras B.Lubys ir socialinės apsaugos ministras T.Medaiskis, gali būti pritaikyta ir Lietuvoje. Tam turėtų pasitarnauti ir vakar Vilniuje atidarytas suaugusiųjų mokymo ir konsultavimo centras, kurio programos sudarytos pagal danų metodiką. Mokymo centrą iš dalies finansuos Danijos vyriausybė ir Europos bendrija.


Straipsnyje, pavadintame „Dar kartą šnipinėjimo lėktuvai“, laikraštis „Al gumhurija“ rašo, kad incidentas, kurio metu virš KLR teritorijos buvo numuštas Amerikoje pagamintas „U-2“ tipo čiankaišistų šnipinėjimo lėktuvas, gali tik toliau padidinti įtempimą Tolimuosiuose Rytuose ir visame pasaulyje. Laikraštis pabrėžia, kad piratiškas čiankaišistų lėktuvo „U-2“ įsibrovimas į KLR oro erdvę yra „provokacinis aktas prieš KLR“ ir kad šiuos Formozos vyriausybės veiksmus, neabejotinai, inspiravo JA


Keli šimtai Leningrado srities Ivangorodo miesto, esančio prie pat Estijos sienos, gyventojų pasirašė peticiją Rusijos prezidentui Borisui Jelcinui. Peticijoje reikalaujama perduoti Ivangorodą kaimyninei Estijai. Apie šį dokumentą pranešė Estijos telegramų agentūra ETA. Pasak ETA, peticiją pasirašė penki šimtai žmonių. Estijos užsienio reikalų ministerijos pareigūnas, “Izvestijų” korespondento paprašytas pakomentuoti padėtį, diplomatiškai atsakė, kad iš Ivangorodo miesto gyventojų ministerija negavo jokių dokumentų ir įvykį laiko Rusijos vidaus reikalu. Ivangorodo administracijos vadovas Pavelas Grigorjevas patvirtino: peticija tikrai yra. Tiesa, jo duomenimis, peticiją pasirašė ne penki, o keturi šimtai žmonių. “Tačiau ir į šį skaičių reikia žiūrėti skeptiškai, - karštai įtikinėjo Grigorjevas. - Peticija parašyta taip painiai, kad dauguma iš tų keturių šimtų žmonių nežinojo, ką jie pasirašo ir kaip bus suprastas tekstas. Įsitikinusių Ivangorodo prisijungimo prie Estijos šalininkų mieste ne daugiau kaip penkiasdešimt”. Pasak administracijos vadovo, parašų rinkimo iniciatorius buvo “vienas nevisiškai sveikas miesto gyventojas”. Ir tokį Grigorjevo įsitikinimą nesunku suprasti: ar sveikas žmogus norės atsidurti Estijoje ar kitoje Baltijos valstybėje? Juk ten rusakalbiai taip skriaudžiami. Grigorjevas mano, kad akcijos tikslas buvo “pagąsdinti Maskvą ir srities vadovybę, priversti spręsti socialines problemas”. Pasak “Izvestijų”, iki 1991 m. Ivangorodas faktiškai buvo Estijos miesto Narvos priemiestis. Iki šiol vandeniu Ivangorodą aprūpina estai. Narvos valdžiai Ivangorodo gyventojai jau skolingi 400 tūkst. dolerių. Tokių pinigų Ivangorodo biudžete nėra. Estija jau buvo priversta 75 proc. sumažinti vandens tiekimą Ivangorodui. Socialinės problemos Ivangorode, kaip ir kituose Rusijos miestuose, galima sakyti, nesprendžiamos. Valstybės sektoriaus tarnautojams ir darbininkams atlyginimai vėluoja 23 mėnesius. “Ir vis dėlto, - rašo “Izvestijos”, - padėtis, iš visko sprendžiant, nėra tokia kritiška, kad gyventojai rimtai galvotų apie pilietybės pakeitimą. Estijoje jie niekam nereikalingi. Ten nežino, ką daryti dėl savo rusakalbių pertekliaus”. Veikiausiai, mano laikraštis, peticijos autoriai rado veiksmingą būdą daryti įtaką valdžiai, atkreipti spaudos dėmesį į savo problemas. Vieni sėdi ant bėgių, kiti piketuoja prie vyriausybės, o treti, naudodamiesi savo teritorine padėtimi, šantažuoja centrą tariamu separatizmu. Kokios buvo tikrosios Ivangorodo gyventojų peticijos atsiradimo priežastys - ne taip svarbu. Svarbiau tai, kad ta peticija nuvainikuoja oficialią Maskvos propagandą, griauna Rusijos užsienio politikos Baltijos valstybių atžvilgiu pamatus. Dabar, kai Maskva vėl kaltins Taliną, esą šis skriaudžia rusakalbius, visada bus galima pateikti tokį argumentą: jeigu rusai Estijoje gyvena taip blogai, kaip teigiate, tai kodėl Ivangorodo gyventojai nori tapti Estijos piliečiais? Korupcija - Rusijos gyvenimo norma Tokiu rodikliu kaip valdininkų papirkimas Rusija pastaraisiais metais įsitvirtino lyderių grupėje ir varžosi tik su Nigerija ir Pakistanu. Rusijos vidaus reikalų ministerijos duomenimis, nusikalstamas pasaulis iki pusės savo pajamų skiria įvairaus rango valdininkams papirkti. 1993 m. įkurtos su korupcija kovojančios nekomercinės ir nevalstybinės organizacijos “Tarptautinis viešumas” vadovas Piteris Aiginas “Izvestijų” korespondentui teigė, kad tarp valdininkų pasitaiko gobšuolių, ne tik darančių gėdą savo kolegoms, bet ir kompromituojančių laisvosios rinkos idėją. Negana to, jie iškreipia “rinkos santykių esmę ir neleidžia paprastiems žmonėms naudotis šių santykių teikiamais pranašumais”. Korupcija, kaip apibūdina “Tarptautinio viešumo” teoretikai, tai piktnaudžiavimas tarnybine padėtimi siekiant pasipelnyti, kai valdininkai sprendimus priima ne dėl visuomenės gerovės, o savanaudiškais tikslais. Štai kodėl jie vetuoja rentabilius projektus ir priima brangiai kainuojantį bei nelabai tikslingą “amžiaus statybos” projektą, o jį įgyvendinti imasi firma, kurios vadovai gerai susipažinę su asmenų, nuo kurių priklauso sprendimas, “mažomis žmogiškomis silpnybėmis”. Korupcijos reiškinys visuotinis ir nepripažįsta sienų. “Tarptautinio viešumo” išleistoje brošiūroje rašoma: “Padėkos išraiškos kultūrinės tradicijos labai įvairios, tačiau nėra tokios šalies, kurios gyventojai valdininkų piktnaudžiavimą tarnybine padėtimi siekiant pasipelnyti laikytų normaliu reiškiniu”. Piteris Aiginas ketvirtį amžiaus dirbo Pasaulio banke. Matyt, šioje biurokratinėje ir didžiulę įtaką turinčioje organizacijoje įgyta patirtis lėmė tolesnio gyvenimo kelio pasirinkimą. Beje, kurį laiką Piteris Aiginas Pasaulio banke kuravo Čilės reikalus. Jam teko dalyvauti koreguojant šios šalies, kurioje dėl visuotinio liberalizavimo atsirado vadinamasis korupcijos demokratizavimo reiškinys, plėtros modelį. Piteris Aiginas sako, kad siekiant įveikti pernelyg didelį liberalumą reikėjo grįžti prie valstybinio ekonomikos reguliavimo. Taip pat buvo reguliuojami ir papročiai. Kyšininkų išlaikoma “laisvoji spauda” staugė apie demokratijos smaugimą, tačiau Čilės vadovybė buvo pakankamai ryžtinga. “Nereikia turėti iliuzijų, - su liūdna ironija pasakoja Piteris Aiginas. - Vokietijoje, Prancūzijoje ir beveik visose kitose šalyse, prikausančiose Ekonominio Bendradarbiavimo ir plėtros Organizacijai, iki pastarojo meto nebuvo laikoma gėdinga privačių kompanijų apmokestinamą bazę sumažinti kyšių, duodamų užsienio šalių valdininkams norint gauti pelningą sutartį ar eksportuojamos produkcijos lengvatų, suma. 1997 m. gruodžio mėnesį 34 pasiturinčios Ekonominio Bendradarbiavimo ir plėtros Organizacijos šalys pritarė konvencijai, kyšį užsienio šalių vykdomosios, įstatymų leidybos valdžių ir teismų valdininkams, taip pat ir valstybės įmonių darbuotojams vertinančiai kaip nusikaltimą. 1999 m. civilizuotos demokratinės šalys ketina įveikti dovanų praktiką, kai verslininkai apdovanoja užsienio partijas, judėjimus bei fondus ir atskirus politikus. “The Washington Post” teigia, kad Ekonominio Bendradarbiavimo ir Plėtros Organizacijos konvenciją, “reikalaujančią, kad ją pasirašiusios šalys uždraustų kyšininkavimą užsienyje, “Tarptautinis viešumas” įvertino kaip pergalę”. Tačiau norint sunaikinti korupcijos virusą vien valstybės pastangų maža. Piteris Aiginas mano, kad reikia pritraukti visas valdžios šakas, verslą, visuomenę, ir tik tada gali atsirasti tai, ką jis vadina “susirūpinusių piliečių koalicija”. “Izvestijos” teigia, kad dar prieš ketverius metus Piterio Aigino pradėtos “susirūpinusių piliečių” paieškos Rusijoje buvo vaisingos. Susitikimai su Rusijos mokslininkais, žurnalistais, prezidento administracijos valdininkais ir Valstybės Dūmos deputatais buvo sėkmingi. Visi buvo už, nė vienas nepasisakė prieš. Tačiau niekas nepasikeitė. Savarankiškų “Tarptautinio viešumo” organizacijų tinklas apima 70 šalių. Rusijoje “Tarptautinio viešumo” iki šiol nėra. Kodėl? Piterio Aigino nuomone, svarbiausia priežastis - rusų nesugebėjimas susitarti. “Jūsų piliečiai pasirodė esą dideli individualistai, - sako jis. - O kas kovos su korupcija? Jeigu rytoj Vakarų korporacijos panorės, pavyzdžiui, papirkti vietos valdininkus ir laimėti metro statybos kuriame nors Sibiro mieste konkursą, ką jūs darysite?” Taigi Rusijoje, kur tiek metų buvo diegtas “sovietinio kolektyvizmo jausmas”, dabar klesti individualizmas. O jeigu, kaip sako Piteris Aiginas, Vakarų kompanija pradės statyti Rusijoje metro, rusai tik džiaugsis, nes žinos, kad jiems laiku bus mokamas atlyginimas. Piteris Aiginas įsitikinęs, kad kovojant su korupcija pirmiausia būtinas viešumas priimant sprendimus, pavyzdžiui, skirstant valstybės lėšas (taip pat ir Tarptautinio valiutos fondo paskolas). Antra, veiksmingas vyriausiojo auditoriaus ir ombudsmeno darbas. Trečia, nepriklausomi teisėjai, tardytojai, prokurorai ir žurnalistai. Posovietinėse šalyse tie vadinamieji nepriklausomieji yra korumpuočiausi. Tad Piteris Aiginas panašus į nepataisomą idealistą, vaikystėje prisiskaičiusį knygelių, kurių herojai baltomis skrybėlėmis visada nugali berniukus blogiukus. Korupcijos parazitai stipresni. Šalyje, kurioje viskas parduodama, apie moralę galima tik svajoti. Vašingtonas moka užsimerkti Kaip ir buvo tikėtasi, JAV prezidentas Bilas Clintonas paskelbė, kad rugsėjo pradžioje aplankys draugą Borisą. Šio pranešimo labiau buvo laukiama Maskvoje, o komentuojamas jis daugiau Vašingtone. Maskvos visuomenės informavimo priemonės (tik pora išimčių) jį nutylėjo. Kremlius turi priežasčių džiaugtis, tačiau gali tai daryti tik paslapčiomis. Priešingu atveju padės opozicijai. Vašingtonas padarė didžiulę nuolaidą: anksčiau jis Clintono vizitą siejo su START-2 ratifikavimu. Valstybės Dūma šios sutarties neratifikavo, tad jei šiai nuolaidai bus skiriama dėmesio, iš esmės bus palaiminta Dūma, tada ji toliau vilkins ratifikavimą. O sutartis pasirašyta prieš pusšeštų metų, daugiau kaip prieš dvejus metus ją patvirtino JAV Senatas. Apie būsimą vizitą buvo paskelbta labai įdomiu momentu. Kaip tik tada Maskvoje buvo deramasi dėl didžiulių Tarptautinio valiutos fondo ir Pasaulio banko paskolų. Clintonas tarsi pasakė Jelcinui, Kirijenkai ir Čiubaisui: viskas bus gerai, aš su jumis. Ne paslaptis, kad abu finansų centrai paklūsta Vašingtono valiai. Kitas dalykas, kad dabar ši valia dvejinasi, nes Kongresas kritiškai vertina Tarptautinio valiutos fondo veiklą Pietryčių Azijoje ir blokuoja JAV mokestį į ištuštėjusį fondo iždą bei kiekviena patogia proga reiškia nepasitenkinimą Maskva. Tačiau Jelcinui net apie JAV administracijos paramą šnekėti nedera, nes tai tik dar kartą parodo, kad reformų kursas priklauso nuo dolerių injekcijų. Kaip rašo “Izvestijos”, štai atvažiuos Clintonas - Clintonas viską sutvarkys… Tokia baudžiavos laikų formule į laisvus savo šalies piliečius kreiptis tarsi nedera. Todėl Rusijos visuomenės informavimo priemonės “neturi” apie ką rašyti. O privačiuose pokalbiuose Rusijos diplomatai ir specialistai įvykį komentuoja dvejopai. Pavyzdžiui, aukštas Rusijos užsienio reikalų ministerijos pareigūnas pareiškė, kad vizitas reikalingas ne tik Rusijai, bet ir Amerikai, kad po Clintono kelionės į Kiniją nesusidarytų “perelyg didelio nukrypimo” įspūdis. JAV užsienio politikoje santykiai su Rusija tebesą svarbiausi. Be to, šiuo vizitu dar bus siekiama padidinti Alberto Goro, dabartinio viceprezidento ir demokratų pretendento į prezidentus per 2000 metų rinkimus, autoritetą. Beje, Goras Maskvoje lankosi labai dažnai ir anksčiau mielai bendraudavo su jau buvusiu premjeru Viktoru Černomyrdinu. Pagaliau tuoj po Clintono Maskvoje lankysis Dzian Zeminis. Rusijos užsienio reikalų pareigūnas šį faktą komentuoja taip: su Rusija (vis dėlto!) vėl skaitomasi kaip su supervalstybe. Kitokia, pasak “Izvestijų”, yra vieno žinomo Amerikos reikalų specialisto, mokslininko ir praktiko, nuomonė. JAV, užsitikrinusios visišką finansinę Rusijos priklausomybę, dabar nebenori leisti didžiulių pinigų reformoms ir tik esant nepaprastai padėčiai skiria nedideles paskolas. Tiesa, kai pirmadienį Tarptautinis valiutos fondas vis dėlto nusprendė skirti Rusijai 4,8 mlrd. JAV dolerių paskolą, tokį požiūrį vargu ar galima vadinti teisingu. “JAV reikalų specialistai” Rusijoje nuo senų laikų dirbo KGB struktūrose ir jiems Amerika tebėra priešė. Kitas dalykas, kad Vašingtonui nėra būtina sieti Clintono vizito su START-2 ratifikavimu. Tas ratifikavimas Vašingtonui nėra labai svarbus. Kaip rašė “Lietuvos aidas”, bus sutartis ratifikuota ar ne, vis vien Rusija negalės išlaikyti turimos strateginės ginkluotės: jai trūksta pinigų, todėl ji bus priversta turėti net mažiau branduolinių užtaisų, negu numatyta START-2. Rusijos dabartis yra visiškai miglota (patys rusai nelabai supranta, kas pas juos darosi), o ateitis kelia susirūpinimą, todėl Bilui iškilęs sudėtingas uždavinys draugauti su Borisu ir kartu išlaikyti atitinkamą distanciją, nes artumo su labai nepopuliariu Rusijos prezidentu (turbūt vienintelis Kremlius iki šiol įsitikinęs, kad Jelcinas yra visų gerbiamas ir mylimas) demonstravimas gali sustiprinti antiamerikietiškas nuotaikas Rusijoje ir pakenkti Amerikos interesams. Abu prezidentai žvelgia į 2000 metus. Clintonas - žinodamas, kad jo dienos Baltuosiuose rūmuose baigiasi. Jelcinas - tebesvarstydamas, ar nevertėtų balotiruotis dar kartą. Amerikiečiai skeptiškai vertina tokią perspektyvą. Taip, rusai gal ir išrinktų Jelciną, jeigu to panorėtų “tauta”, t.y. grupė, valdanti Rusiją. Tačiau amerikiečiai labiau gerbia įstatymus ir norėtų, kad į Kremlių, kaip numatyta Rusijos konstitucijoje, ateitų kitas žmogus, žinoma, sugebantis sugyventi su Amerika. Bilas galėtų draugiškai patarti Borisui nesibalotiruoti į prezidentus, verčiau pasirūpinti Rusijos reikalais. Beje, negalima atmesti galimybės, kad tokių diplomatiškai suformuluotų, tačiau nedviprasmiškų, vidaus spaudimą sustiprinančių patarimų Jelcinas jau gavo, ir ne tik iš Vašingtono. Tarptautinis valiutos fondas buvo iškėlęs Rusijai vieną atvirą sąlygą: Valstybės Dūma turi priimti premjero Sergejaus Kirijenkos krizės įveikimo programą. Ši sąlyga iki galo nebuvo įvykdyta: Valstybės Dūmos deputatai prieš atostogas “nespėjo” priimti visų reikalingų įstatymų, o kitus gerokai pakeitė. Dabar Kremlius teigia, kad visi reikalingi įstatymai bus įforminti kaip prezidento Jelcino įsakai. Tačiau veikiausiai buvo dar viena sąlyga, kurią liepos 14 d. Kremliuje per susitikimą su Valstybės Dūmos frakcijomis paskelbė pats Jelcinas: tai bendras vyriausybės ir parlamento darbas. Pirmadienį Tarptautinis valiutos fondas, vis dėlto sumažinęs paskolą nuo 5,6 iki 4,8 mlrd. dolerių, tokį savo žingsnį aiškino būtent Rusijos vyriausybės ir Valstybės Dūmos nesutarimais. Atrodo, liepos 14 d. Jelcino pasakyta frazė: “Noriu, kad 2000 metais Rusija ramiai, su nauju prezidentu pradėtų dirbti” buvo neišgirsta arba ja nebuvo patikėta. Tikrają jos prasmę gal sužinosime rugsėjį, po Clintono vizito Maskvoje. Tas vizitas Amerikai, o gal ir Rusijai, bus svarbesnis negu START-2 ratifikavimas.


Šiaurės tarybos valstybių: Suomijos, Švedijos, Norvegijos, Danijos, Islandijos premjerai Helsinkyje pritarė kapitalo investavimo programai, kuri skatins nedidelių ir vidutinių firmų kūrimąsi bei vystymąsi Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje. Šią 125 milijonų dolerių programą, numatomą įgyvendinti per trejus metus, finansuos Šiaurės investicijų bei Europos rekonstrukcijos ir vystymo bankai.


Konstitucijos reforma – pavojus Prancūzijai

Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras paskelbė pareiškimą, kuriuo griežtai smerkia prezidento de Golio ruošiamą konstitucijos reformą ir ragina visus respublikonus griežtai atremti šį antidemokratini projektą. Generolas de Golis, sakoma pareiškime, patvirtino ketinąs nauju plebiscitu sustiprinti autoritarinį dabartinio režimo pobūdį. Pažeisdamas savo paties konstituciją, jis nori pateikti referendumui klausimą, kaip turi būti renkamas respublikos prezidentas. Valstybės vadovas, kuris jau dabar turi pernelyg didelius įgaliojimus, išrinktas visuotiniu balsavimu, galėtų „tautos vardu“ stoti prieš rinktus nacijos atstovus. Tuo būdu, Prancūzijai iškyla rimtas pavojus. „De Golio režimas, tarnaująs trestams ir finansinei oligarchijai, – toliau nurodoma pareiškime, – siekia gauti naujų priemonių socialinio smukimo, ginklavimosi varžybų ir Vakarų Vokietijos revanšistų skatinimo politikai toliau vykdyti ir stiprinti“. Rūpindamasi nacijos interesais, demokratijos ir taikos likimu, Prancūzijos Komunistų partija vėl patvirtina savo besąlygišką opoziciją de Golio plebiscitui ir ragina tautą atsakyti „ne“. PKP Politbiuras pažymi, kad socialistų partija, jungtinė socialistų partija, radikalai, JDSR ir kitos grupuotės tiek pat neigiamai žiūri į de Golio projektą. „Politinių partijų opozicija rodo, kad šalyje didėja nepasitenkinimas reakcingiausiu režimu, kokį tik Prancūzija žinojo per ilgą laiką, režimu, kuris atsirado dėl sąmokslo, o dabar nuolat gimdo riaušes ir skatina fašizmą“. Visi respublikonai patenkinti tuo, kad, vieningai reikšdamos opoziciją prieš referendumą-plebiscitą, demokratinės partijos ir organizacijos gali žengti petys petin ir kartu smogti smūgį bendram priešui – asmeninei valdžiai, kuri nesustodama artėja prie faktinės diktatūros. Respublikonai nori, kad demokratinės partijos sutelktų savo pastangas, siekdamos išvaduoti Prancūziją iš asmeninės valdžios sistemos ir atverti kelią į tikrai demokratinę santvarką. Savo ruožtu, pareiškia PKP Politbiuras, Komunistų partija nepagailės jokių pastangų, siekdama, kad susivienytų visi darbininkai ir demokratinės jėgos. Ji ragina savo aktyvistus ir savo organizacijas veikti energingai ir iniciatyviai, siekti, kad tauta pareikštų „ne“ de Golio plebiscitu


Gilins draugiškus santykius su Lietuva. Vakar nauja latvių vyriausybė prisistatė seimui. Deklaracijoj ministeris pirmininkas pareiškė, kad užsienio politikoj vyriausybė nusistačius stiprinti ir toliau plėtoti tarptautinę Latvijos būklę, daryti naujas ūkio sutartis, palaikyti taikos tendencijas rytų Europoj ir aktingai bendradarbiauti Tautų Sąjungoj. Vyriausybė sieksianti pašalinti ir išplėsti ekonominio ir kultūrinio bendradarbiavimo pagrindais Latvijos Estijos politinę sąjungą ir atkreipti ypatingą dėmesį į aukštų ir draugingų santykių gilinimą su Lietuva ir kitomis Pabaltijo valstybėmis. Vidaus politikoj vyriausybė stovės už tvirtą administracijos valdžią, sieks sustiprinti taikos, tvarkos ir saugumo supratimą ir negailestingai kovos su priešvalstybinių gaivalų nusikalstamais darbais. Debatai dėl deklaracijos, kurie šį kartą iš opozicijos pusės buvo ypač aštrūs, pasibaigė tik 1 val. 40 min. naktį. Balsuojant vyriausybei pareikštas pasitikėjimas 54 balsais prieš 40. Prieš balsavo tik socildemokratai, du kairieji rusai, du kairieji žydai ir iš latvių buržuazinių partijų du radikalai: prof. Balodis ir Viteris. Naujo kabineto sudėtis ta pati, kaip vakar buvo skelbta; užsienių reikalų ministeriu pasiliko ikišiolinis ministeris A. Balodis, o karo ministeriu paskirtas nacionalistų bloko atstovas A. Ozols, latvių pasiuntinio Maskvoj brolis. (Elta).


Agentūra Frans Pres apie Anglijos—Amerikos derybų Bermudų salose rezultatus

Komentuodama Anglijos — Amerikos derybų Bermudų salose išdavas, agentūra Frans Pres nurodo, kad anaiptol ne visi derybų metu svarstyti klausimai „buvo paminėti prie baigiamojo komunikato pridėtame pasiektųjų susitarimų sąraše”. Iš agentūros pranešimo matyti, kad kai kuriais klausimais, kurių išsprendimu Anglija yra gyvybiškai suinteresuota, Anglijos vyriausybė buvo priversta nusileisti Jungtinėms Amerikos Valstybėms ir mainais už Jungtinių Valstybių pažadėtus valdomuosius sviedinius ir jų pareikštą pasirengimą aktyviai dalyvauti Bagdado pakto karinės komisijos darbe atsisakyti nuo savo reikalavimų. Agentūra rašo, kad tarp klausimų, apie kuriuos nė žodžio nesakoma komunikate, vienas pačių svarbiausių yra prekybos su Kinija klausimas. Kaip pažymi agentūra, Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas atvyko į derybas, ketindamas gauti JAV sankciją prekybos su KLR apribojimų sumažinimui. Tačiau „Anglijos raginimas panaikinti embargą strateginių prekių eksportui į komunistinę Kiniją, — nurodo agentūra, — buvo vėl atmestas”. „Baigiamajame komunikate, rašo agentūra, — taip pat visiškai nutylimas galimos Amerikos ekonominės pagalbos Anglijai klausimas. Painformuoti sluoksniai nurodo, kad Einzenhaueris ir Makmilanas svarstė galimos Amerikos ekonominės pagalbos Anglijai klausimą savo asmeniškuose pasikalbėjimuose, bet šiuo klausimu nebuvo nuspręsta nieko konkretaus. Kol kas vienintelė Amerikos pagalba bus valdomųjų sviedinių tiekimai. Tačiau nebuvo nieko nutarta apie pačių tiekimų finansavimą”. Taip pat nutylimi planai sumažinti Vakarų Vokietijoje dislokuotos anglų kariuomenės skaičių, — toliau nurodo agentūra. — Šiuo klausimu taip pat toli gražu nesusitarta. Amerikiečiai tebetvirtina, kad atsakomybė už tokį nutarimą tenka Vakarų Europos sąjungai ir NATO ginkluotųjų pajėgų Europoje vyriausiajam vadui generolui Loriui Norstedui. Frans Pres korespondentai taip pat kreipia dėmesį į tai, kad komunikate nėra pareiškimo apie „realius nutarimus” dėl taktikos, kurios bus laikomasi Egipto, Sueco kanalo ir Izraelio—Egipto konflikto atžvilgiu.


Europos Parlamentas ragina pradėti derybas su Lietuva

Europos Parlamentas paragino kuo greičiau pradėti intensyvias derybas su Lietuva dėl jos priėmimo į Europos Sąjungą. Vakar priimtoje Europos Parlamento rezoliucijoje pažymima sparti ir akivaizdi Lietuvos pažanga visose srityse, siekiant, kad būtų įvykdyti narystės kriterijai, pranešė Lietuvos nuolatinė misija ES. Rezoliucija skirta artėjančiam ES viršūnių susitikimui gruodžio 12-13 dienomis Vienoje. Aiškinamajame rašte teigiama, kad Lietuva parodė turinti potencialą tapti ES nare, nors ištisus dešimtmečius buvo aneksuota ir turėjo vienpartinę politinę sistemą bei planinę ekonomiką. Rašte taip pat teigiama, kad ES neturėtų tikėtis, jog naujosios narės nuo pat pirmos dienos visiškai atitiks visus narystės reikalavimus, ir pažymima, kad priėmimo procesas pats savaime paspartins pažangą. Rašte atkreipiamas dėmesys į reikšmingą Lietuvos ekonomikos pažangą per pastaruosius penkerius metus. Giriamas spartus ekonomikos restruktūrizavimas, didėjančios tiesioginės užsienio investicijos, bendrojo vidaus produkto augimas, infliacijos mažėjimas, sėkmingas PHARE programos lėšų panaudojimas. Europos Parlamento vertinimu, Europos Komisijos ataskaitoje nematyti skirtumų tarp Baltijos šalių pasiruošimo deryboms, todėl Lietuvai ir Latvijai, kaip pernai Estijai, taip pat turi būti pasiūlytas spartus narystės derybų procesas.


Toliau tiriamos praėjusį sekmadienį Jerevane įvykusio sprogimo (jo metu žuvo 21 Žmogus ir daugiau kaip 60 buvo sužeista) aplinkybės. Suimtas savigynos būrio narys, Jerevano politechnikos instituto dėstytojas A. Grigorianas, kurio garaže buvo laikomi sprogmenys.


Kalbėdamas apie Tarybų Sąjungos karinių, ekonominių ir politinių pasisekimų šaltinius Tėvynės karo metais, draugas Molotovas savo pranešime apie Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 28-ias metines su dideliu pasitenkinimu pažymėjo tarybinės inteligentijos nuopelnus liaudžiai — Tėvynei: „Mes susidorojome su fronto ir užnugario uždaviniais karo metu taip pat dėl to, kad ir tarybinė inteligentija įvykdė savo pareigą Tėvynei. Karas vaizdingai parodė, kuo tapo inteligentija tarybinės valdžios metais. Jau negirdėti kalbų apie senąją ir naująją inteligentiją. Šią problemą pašalino pats gyvenimas. Didžioje daugumoje inteligentija sąžiningai ir sėkmingai vykdo aukštas savo pareigas organizuojant ūkinį darbą, auklėjant naujus specialistų kadrus, saugojant sveikatą ir keliant kultūrinį gyventojų lygį. Su dideliu pasitenkinimu mes galime dabar pasakyti, kad tarybinė inteligentija verta savosios liaudies ir ištikimai tarnauja savo Tėvynei“. Toks aukštas tarybinės inteligentijos nuopelnų įvertinimas liudija apie tai, kad ji visiškai pateisino savo liaudies, tarybų vyriausybės ir bolševikų partijos viltis. Tarybų valstybė tolydžio auga ir stiprėja. Tarybinės santvarkos, kaip naujos politinės santvarkos, pagrindas yra darbo žmonių masių dalyvavimas valstybės valdyme. Be šio liaudies masių politinio aktyvumo negalėtų būti nė kalbos apie bet kokius tarybų valdžios pasisekimus. Tarybinės santvarkos prigimtis yra tokia, kad ji tampa juo tvirtesnė, juo aktyviau ir gausiau dalyvauja dirbantieji valstybės valdyme. Tarybų valstybėje inteligentija, „kaip priešakinė ir kultūringiausia dalis, susiliejo su savo liaudimi, pakeldama tuo pačiu moralinę politinę tarybinės visuomenės vienybę į dar aukštesnį laipsnį“ (Molotovas). Tuo būdu tarybų valstybėje inteligentijai priklauso ypatingas nuopelnas organizuojant visą visuomeninį liaudies gyvenimą. Didelis ir garbingas inteligentijos vaidmuo mūsų šalyje išplaukia iš to fakto, kad tarybų valstybė, kaip naujo tipo valstybė, sprendžia tokius uždavinius, kurie buvo svetimi senojo tipo valstybei, būtent politinio liaudies auklėjimo uždavinius. Tarybų valstybėje, kur visą ūkinį gyvenimą nusako ir nukreipia valstybinis liaudies ūkio planas, siekiąs visuomeninio turto padidėjimo, nuolatinio materialinio ir kultūrinio darbo žmonių lygio pakėlimo bei ekonominės ir karinės TSRS galios sustiprinimo, inteligentija užima ypatingą vietą. „Nei viena valstybė, — pabrėžiama VKP(b) CK nutarime „Apie partinės propagandos pastatymą ryšiumi su „VKP(b) istorijos trumpojo kurso“ išleidimu“, — negalėjo ir negali apsieiti be savo inteligentijos, tuo labiau negali apsieiti be savo inteligentijos darbininkų ir valstiečių socialistinė valstybė… Ypatingą reikšmę turi inteligentija tokioje šalyje, kaip mūsų, kur valstybė vadovauja visoms ūkio ir kultūros šakoms ir kur kiekvienas valstybės darbuotojas, kad sąmoningai ir sėkmingai vykdytų savo darbą, turi suprasti valstybės politiką, josios uždavinius šalies viduje ir už jos ribų“. Josios veikla nukreipta į visiškai kitokių uždavinių sprendimą, negu buržuazinėje visuomenėje. Ji tarnauja ne buržuazijai, bet darbininkams ir valstiečiams. Tokiu būdu, tik tarybinė santvarka įgalino inteligentiją vaidinti istoriškai progresyvų vaidmenį. Ką gi mes vadiname mūsų šalyje inteligentais? Tame pačiame VKP(b) CK nutarime sakoma: „Visi mūsų kadrai sudaro milžinišką tarybinės inteligentijos armiją. Tarybinė inteligentija visomis savo šaknimis surišta su darbininkų klase ir valstietija. Tai yra visiškai nauja inteligentija, į kurią panašios nėra nei vienoje pasaulio šalyje“. Į socialistinės statybos mūsų šalyje istorijos puslapius įrašyti tūkstančiai tarybinių inteligentų vardų. Stambiausius fabrikus ir gamyklas, kuriuos pastatė darbininkų klasė stalininių penkmečių metais, suprojektavo tarybiniai inteligentai. Puikius ginklus, kuriuos mūsų šalis teikė Raudonajai Armijai Didžiojo Tėvynės karo metais, sukonstravo tarybiniai inteligentai. Kino filmai, kurie jaudina savo realumu ir gilia gyvenimiška teisybe ir kuriuos susižavėjęs žiūri visas civilizuotas pasaulis — sukurti tarybinių inteligentų. Tarybinių mokslininkų moksliniai atradimai atveria naujus akiračius pasauliniam mokslui ir technikai. ΙΙΙ. Draugas Molotovas paragino tarybinius žmones „kaip galima greičiau išspręsti neatidėtinus uždavinius dėl tų tarybinių teritorijų, kurios laikinai buvo priešo armijų okupuotos“. Tarybų Lietuvos liaudies ūkiui ir kultūros įstaigoms padaryti didžiuliai nuostoliai, siekią kelioliką milijardų rublių. Per praeitąjį laiką daug padaryta karo žaizdoms užgydyti. Bet tai yra tik maža dalis to, kas liko padaryti. Prieš respubliką iškyla uždavinys — visiškai atstatyti fabrikus ir gamyklas, mašinų-traktorių stotis ir tarybinius ūkius, ligonines ir mokyklas, gyvenamus butus ir kultūros švietimo įstaigas. Ryšium su tuo lietuviškajai inteligentijai tenka išspręsti garbingą uždavinį: išspręsti klausimą, kaip geriau, teisingiau organizuoti darbą pramonėje, žemės ūkyje, transporte, visose mūsų įstaigose, kad tarybinio žmogaus darbo našumas ir kokybė duotų geriausių rezultatų. Bolševikų partija visuomet teikė didžiausią reikšmę rūpesčiui darbo žmonių medžiaginiais – buitiniais reikalais, laikydama tai būtina sėkmingo socialistinės statybos uždavinių išsprendimo sąlyga. Tai reikalauja organizuoto ir suderinto viso valstybinio aparato grandžių nuo viršaus iki apačios darbo, kad konservatyvūs arba priešiški elementai negalėtų kenkti respublikos ūkinio, ekonominio ir kultūrinio atgimimo programai. Tarybinė liaudis padėjo didžiausias aukas, kad nugalėtų fašizmą. Tarybų Lietuvos darbo žmonės su ypatingu entuziazmu sutiko šiuos draugo Molotovo žadžius. Tarybų Lietuva nuo pat pirmųjų dienų pradėjo gauti paramą iš Sąjunginės Vyriausybės ir broliškųjų respublikų pusės. Toji parama dar didės: broliškos tarybinės respublikos padės lietuvių tautai per trumpiausią laiką užgydyti hitlerinių pogromininkų padarytas gilias žaizdas — to laidas yra mūsų šalies tautų lenininė – stalininė draugystė. Žymi tarybinės Lietuvos inteligentijos dalis aktyviai dalyvauja ekonominiame ir kultūriniame respublikos atgimime, gyvena viena mintimi su visa lieuvių tauta. Politinis lietuvių tautos inteligentijos aktyvumas stiprina valstybinį aparatą, kelia jo autoritetą. Vokiškosios okupacijos metu Lietuvos inteligentija veiksmais įrodė, kad ji yra stipriausiais saitais surišta su savo tauta, ryžtingai pasipriešinusia hitlerinės valdžios užmačioms, nukreiptoms į ekonominį ir fizinį lietuvių tautos sužlugdymą. Okupantų mėginimas priversti Lietuvos universitetų profesorius tapti fašistinės plėšikiškos ideologijos skelbėjais sutiko atvirą pasipriešinimą. Didžiulė dauguma Lietuvos mokslininkų ir šiaip inteligentijos atstovų pasiliko ištikima savo tautai, savo tėvynei. Okupantus išvijus, prieš Lietuvos inteligentiją atsivėrė nauji horizontai, nauji neaprėpiami kūrybinio darbo savo tautos labui galimumai. Pažangioji inteligentijos dalis jau pasireiškė, kaip aktyvi liaudies valdžios rėmėja ir nusipelnė visos liaudies pagarbą ir meilę. Apie tai liudija ir tas faktas, kad jau šiais metais 44 lietuviškosios inteligentijos atstovams — įvairių mokslo, literatūros, meno sričių darbuotojams — buvo suteikti garbės vardai. Taip, nusipelniusio mokslo darbuotojo vardas buvo suteiktas trylikai mokslininkų, tiek pat meno darbuotojų gavo nusipelniusio meno darbuotojo vardą, penkiems mokytojams buvo suteiktas nusipelniusio respublikos mokytojo vardas ir t. t. Tai rodo, kad tėvynė aukštai vertina savo inteligentijos nuopelnus. Pereidama į taikios statybos laikotarpį, tarybinė liaudis rengiasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Su didžiausiu pasitenkinimu galima pažymėti, kad lietuviškoji inteligentija aktyviai įsijungė į rinkiminę kampaniją. Geriausiems josios atstovams — nusipelniusiam respublikos mokytojui Bubinui, nusipelniusiam mokslo darbuotojui prof. Kairiūkščiui ir kitiems Tarybų Lietuvos darbo žmonės suteikė didžiausią pasitikėjimą — iškėlė juos į respublikinę rinkiminę komisiją rinkimams į TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybą. Iš Tarybų Lietuvos inteligentijos tarybinė liaudis laukia, kad ji visas savo jėgas ir savo patyrimą skirs didžiajam istoriniam reikalui — socialistinei statybai respublikoje. Šaukdami į naują darbo pakilimą skamba draugo Molotovo žodžiai: „dar niekuomet prieš mus nebuvo atsiskleidusios tokio masto perspektyvos socialistinės statybos srityje ir tokios Tarybų Sąjungos jėgų suklestėjimo galimybės“.


Vakarų Berlyno keturių deklaracija ŠIOMIS dienomis Vakarų Berlyne Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir trijų Vakarų valstybių — JAV, Anglijos ir Prancūzijos atstovai pasirašė dokumentą, įmantriai pavadintą: „Apie Vokietijos suvienijimo bendrosios politikos principus“. Šį dokumentą Vakarų propaganda iš anksto išreklamavo, kaip JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR „naują žodį” Vokietijos klausimu. Tačiau iš tikrųjų pasirodė, kad kalnas pagimdė pelę. Kaip tik tokiais žodžiais Vakarų Berlyne pasirašytą pasireiškimą apibūdino Anglijos laikraštis „Nius Kronikl”. „Darbo kalnas pagimdė pelę, — rašė laikraštis. — Ir to negalima nuslėpti jokiais scenos efektais”. Vakarų Berlyno dokumentą taip pat vertina daugelis Vakarų Vokietijos laikraščių. Vakarų spauda šiuo atveju yra realesnė, negu Vakarų Berlyno pareiškimo autoriai. Jie įtraukė į savo dokumentą 12 punktų, ir jie visi tik pakartoja tai, ką jau iškėlė sprendžiant Vokietijos klausimą: šiuose punktuose vėl deklaruojama Vakarų Vokietijos dalyvavimo Vakarų kariniuose blokuose politika ir reiškiama nepagrįsta pretenzija išplėsti šią politiką visai Vokietijai. Klausiama, kam Vakarų politikams prireikė skelbti toki dokumentą ir kodėl tam buvo parinktas dabartinis momentas? Užsienio spauda yra tos nuomonės, kad VFR ir trijų Vakarų valstybių valdantieji sluoksniai visų pirma vadovavosi noru paremti Adenauerio partijos politines pozicijas rugsėjo mėnesį įvyksiančiuose parlamento rinkimuose. Vakarų Vokietijos vyriausybės partijų veikėjai savo rinkiminėje kampanijoje dabar spekuliuos tuo, kad jų politiką Vokietijos klausimu sankcionavo Vakarų sąjungininkai. Bet Londono laikraštis „Taims” abejoja, kad tokia parama bus naudinga Adenaueriui. Kitas Vakarų Berlyno dokumento tikslas, kaip nurodo spauda, yra dar labiau apsunkinti ir be to nesėkmingas nusiginklavimo derybas, kurios vyksta Londone SNO komisijos pakomitetyje. Štai jau puspenkto mėnesio tęsiasi pakomitečio sesija. Per tą laiką Tarybų Sąjungos atstovas pateikė daug konkrečių pasiūlymų, numatančių praktinius žingsnius apsiginklavimo sumažinimo, atominio ginklo uždraudimo, jo bandymų nutraukimo srityje. Tarybų Sąjungos pasiūlymai daug kuo atsižvelgia į Vakarų valstybių pageidavimus. Tačiau Vakarų valstybės, kaip buvo ne kartą praeityje, nesivaržo net atsisakyti savo pačių pasiūlymų, kad tik neleistų susitarti nusiginklavimo klausimais ir atvestų Londono derybas į aklavietę. Vakarų Berlyno deklaracija „Apie Vokietijos suvienijimo bendrosios programos principus“ yra naujas Vakarų valstybių mėginimas sužlugdyti nusiginklavimo derybas. Tai aiškių aiškiausiai matyti iš to, kad Vokietijos suvienijimą Vakarų pasiūlymų pagrindu dokumento autoriai iškelia kaip preliminarinę sąlygą nusiginklavimo problemai išspręsti. JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR Vakarų Berlyne pasirašytas dokumentas tai diversija, kuria siekiama sukomplikuoti tiek Vokietijos klausimo, tiek ir kitų tarptautinių problemų, jų tarpe nusiginklavimo problemos, sprendimą. Griežtai priešingų tikslų siekia kitas dokumentas Vokietijos klausimu, paskelbtas šiomis dienomis, — Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybės, pareiškimas dėl vokiečių nacijos kelio į taiką ir Vokietijos suvienijimą. Šis dokumentas remiasi realiu faktu, kad yra dvi Vokietijos valstybės su skirtingomis visuomeninėmis santvarkomis ir numato praktinius jų bendradarbiavimo būdus. VDR vyriausybė teisingai mano, kad esamomis sąlygomis neįmanoma mechaniškai sujungti dvi Vokietijos valstybes į vieną valstybę bendrų Vokietijos rinkimų būdu. Galimas kitas dalykas — sudaryti suverenių Vokietijos valstybių konfederaciją, remiantis tarptautine teisine sutartimi. Pirmasis žingsnis į tokią konfederaciją būtų VDR ir VFR susitarimo sudarymas svarbiausiais vokiečių nacijai klausimais. Visiškai aišku, kad VDR vyriausybės pasiūlymų įgyvendinimas būtų stambus žingsnis atkuriant Vokietijos vienybę ir stiprinant taiką Europoje. Bet Vakarų valdantieji sluoksniai primygtinai laikosi savo Vakarų Berlyno dokumento ir jame esančių reikalavimų. Tuo jie, kaip teisingai rašo laikraštis „Nojes Doičland”, „siekia ne tik dar labiau apsunkinti Vokietijos klausimo išsprendimą, bet ir sudaryti prielaidas naujoms tarptautinėms komplikacijoms“. JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR pareiškimas išbaigtai išanalizuotas TSRS Užsienio reikalų ministerijos pareiškime, paskelbtame š. m. rugpiūčio 3 d. Omano liaudies kova už nepriklausomybę APIE dvi savaites Omano arabų gentys narsiai kovoja prieš Anglijos kolonizatorius ir jų marionetę — Maskato sultoną Saidą Ibn Timūrą. Ilgą laiką Omano gyventojai, vadovaujami imamo Galebo Ben-Alio, turėjo nepriklausomybę ir neleido kištis į savo reikalus nei anglų valdžiai, nei Maskato sultonui. Tačiau 1955 metų pabaigoje Maskato sultono kariuomenė, apginkluota Anglijos ginklais ir vadovaujama Anglijos karininkų, įsibrovė į Omano teritoriją, užgrobė senovinę šalies sostinę Nazvos miestą ir privertė imamą Galebą Ben-Alį ją palikti. Nepaisydami to, Omano gyventojai nepakluso okupantams. Šių metų liepos mėnesį šalyje kilo sukilimas prieš Maskato sultoną ir jo šeimininkus Anglijos imperialistus. Kaip pareiškė Omano atstovas Kaire, sukilėliai kovoja išsivadavimo kovą prieš Britanijos imperializmą ir jo agentus ir yra įsitikinę, kad tik tokiu būdu jie gali apginti savo tradicines teises ir laisvę. Omano atstovas pabrėžė, kad sukilėliai reikalauja išvesti anglų kariuomenę iš šalies ir nuversti Anglijos statytinį sultoną Saidą Ibn Timūrą. Suklimas, kurio centras buvo Nazvos miestas, greitai apėmė visą Omano teritoriją. Sultono kariuomenė patyrė vieną pralaimėjimą po kito ir buvo priversta skubiai pasitraukti į pakrančių rajonus. Anglijos vyriausybė, sunerimusi dėl susidariusios padėties, priėmė nutarimą įsikišti į Omano vidaus reikalus. Sukilimui Omane numalšinti Anglijos valdžia naudoja šiuolaikinę karo techniką ir, kaip praneša Egipto spauda, „ketina negailestingai kariauti”. Anglijos aviacija bombarduoja Nazvą, Ibrį, Birkatą, Firką ir kitas gyvenamąsias vietoves, apšaudo kelius. Anglai plačiai naudoja padegamąsias bombas, raketinius sviedinius. Dėl Anglijos aviacijos barbariškų antskrydžių Birkato gyvenamoji vietovė visiškai sugriauta, o likę be pastogės jos gyventojai priversti ieškoti prieglobsčio gretimuose kaimuose. Tačiau barbariški Anglijos kariaunos veiksmai nepalaužė Omano gyventojų pasiryžimo kovoti už savo laisvę. Iš Omano atstovybės Kaire paskelbtų pranešimų matyti, kad Omano kariuomenė su pasipiktinimu atmetė Anglijos karinės vadovybės reikalavimą kapituliuoti ir toliau sėkmingai vykdo savo operacijas. Įvykiai Omane patraukė pasaulio visuomenės dėmesį. Omano liaudies kovą už savo nepriklausomybės užtikrinimą karštai remia visų šalių visuomenė. Kinijos laikraštis „Ženminžibao”, smerkdamas Anglijos agresiją, pabrėžia: „Tokie Anglijos kariuomenės barbariški veiksmai negali nesukelti viso pasaulio tautų pasipiktinimo”. Irano laikraštis „Arzu” rašo: „Engiama liaudis sukilo prieš plėšikus, kurie amžius siurbė jos kraują. Visų tautų simpatijos yra sukilėlių pusėje”. Milžinišką pasipiktinimą sukėlė Anglijos agresija Arabų Rytuose. Liepos 26 d. kalbėdamas Aleksandrijoje masiniame mitinge, Egipto prezidentas Gamalis Abdel Naseras pareiškė, kad egiptiečių tauta remia Omano nacionalines pajėgas, kovojančias už išsivadavimą iš užsienio viešpatavimo. Įvykiai Omane — dar vienas akivaizdus pavyzdys, kad kolonijinės valstybės neketina atsisakyti savo pretenzijų į Rytų tautų likimo tvarkytojų vaidmenį, o taip pat savo ketinimų toliau grobstyti šių šalių gamtos turtus. Tuo pačiu metu šie įvykiai vėl priminė visam pasauliui, kad visos kolonizatorių pastangos priversti už savo laisvę ir teises kovojančias Azijos ir Afrikos tautas atsisakyti jų pasirinkto kelio žlunga; tautų kova prieš kolonializmą įgauna vis platesnį užmojį ir apima vis naujus ir naujus rajonus.


Jau prieš išeinant traukiniui geležinkelio stotin pradėjo rinktis norintieji išlydėti mūsų delegaciją į Karaliaučių. Automobilis po automobilio vežė į stotį mūsų vyriausybės atstovus, diplomatus, visuomenės veikėjus ir kitus. Visi aukštieji palydovai ėjo tiesiog į stoties priėmimo kambarį, kur gyvai kalbėjosi visiems įdomia tema dėl būsimųjų derybų. Čia buvo mūsų ministeriai: vidaus reikalų – pulk. Musteikis, švietimo inž. Šakenis, teisingumo – p. Žilinskas, generalio štabo viršininkas gen. št. pulk. Plechavičius, gen. št. pulk. Skorupskis, gen. Nagevičius, aviacijos viršininkas gen. št. pulk. ltn. Pundzevičius, Kauno karo komendantas majoras Saladžius, diplomatinio ir konsularinio korpuso nariai – Vokietijos ministeris Morath, Italijos ministeris Amadori, Prancūzijos ministerio pavaduotojas p. Eybert, SSSR atstovas Arosevas, Danijos chargé d'affaires p. Berings, Latvijos – Rušlas, Vatikano p. Faidutti, Čekoslovakijos – prof. Galia, Belgijos konsulas Kaune A. Lange, mūsų aukšti valdininkai užsienio reikalų ministerijos generalinis sekretorius p. Balutis, departamento direktorius Savickas, Kauno m. ir apskrities viršininkas p. Čaplikas ir daug visuomenės atstovų. Stoties perone jau laukė išsirikiavęs gusarų pulko garbės eskadronas su orkestru ir čia pat susirinko bene visos įgulos karininkai. Prie stoties ir perone susirinko didelė žmonių minia. Pagaliau į stotį atvyko mūsų delegacijos pirmininkas ministeris-pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras su žmona ir mūsų delegacijos nariai – užsienių reikalų ministerijos direktorius dr. Zaunius, Lietuvos pasiuntinys Vokietijai p. Sidzikauskas, generolas Radus Zenkevičius ir važiavęs kartu su delegacija „Lietuvos Aido“ redakcijos narys prof. Tamošaitis. Netrukus atėjo ir traukinys. Atsisveikinęs su palydovais ministeris pirmininkas išėjo į stoti, kur jį pagerbė garbės sargyba, o orkestras sugrojo maršą. Delegacijos nariai priešaky su jos pirmininku užėmė vietas vagone. Per atidarytus langus ministeris-pirmininkas dar kalbėjosi su Vokietijos ministeriu Morathu ir kt. Minioj buvo rimta ir kartu graži nuotaika. Tuo tarpu pasigirdo šabloniška „važiuojam“ ir traukinys pradėjo eiti. – „Valio, valio, valio!“