Pastarieji metai atnešė puikiausius laimėjimus mūsų didžiajai tarybinei Tėvynei. Sutriuškinti vokiškieji imperialistai vakaruose, priversti kapituliuoti japoniškieji imperialistai rytuose. Iš karo Tarybų Sąjunga išėjo ne susilpnėjusi, kaip to kad tikėjosi įvairaus plauko jos priešai, bet stipri ir galinga. Vieninga ir susibūrusi apie partiją ir vyriausybę yra tarybinė liaudis. Puikioji Raudonosios Armijos kova, didieji tarybinės liaudies nuopelnai visai žmonijai nepaprastai iškėlė tarptautinį Tarybų Sąjungos autoritetą. Nežinanti krizių ir nedarbo Tarybų Sąjunga drąsiai žengia į priekį. Taikos statybos ir atstatymo perspektyvos atidaro plačiausius akiračius tarybinei liaudžiai į materialinį ir kultūrinį suklestėjimą. Didžiosios Tarybų Sąjungos pergalės neša pražūtį ir galą ne tik vokiškiesiems imperialistams, bet ir lietuviškiesiems jų tarnams. Tik paskutinis neišmanėlis gali dabar nesuprasti, kad buožinių nacionalistų dienos Lietuvoje yra suskaitytos, kad nesulaikomai artinas valanda, kada šios tautos piktžolės bus išrautos su šaknimis iš Lietuvos gyvenimo. Tatai puikiai supranta ir patys nacionalistai. Kaip tik dėl to, kad jie mato savo besiartinantį galą, kaip tik dėl to, jog jie supranta, kad jie jau pasmerkti, jie šėlsta ir siunta savo bejėgiškame niršulyje. Tačiau, nepaisant viso to, mūsų tarpe dar atsiranda žmonių, kurie šį priešmirtinį tautos atmatų pasispardymą palaiko jų stiprumu, kurie parodo neryžtingumą kovoje prieš juos, o kai kur dargi traukiasi prieš juos. Reikia, deja, pripažinti, kad tokių žmonių dar esama ir kai kuriuose tarybiniuose mūsų organuose, kai kuriose mūsų įstaigose. Štai visai neseniai „Tiesos“ skaitytojas iš Ukmergės pranešė mums tokį faktą: Buožė Gaidamavičius (Bajorų kaimas, Zelvos valsčius) buržuazinėje Lietuvoje ilgus metus išnaudojo savo kaimynus, lobo iš jų kruvino prakaito. Vokiečių okupacijos metu šis siurbėlė ypatingai pakėlė galvą. Jo sūnus, kuris tarybiniais metais išbėgo į Vokietiją ir sugrįžo kartu su hitleriniais grobikais, plėšė aplinkinius gyventojus. Jis privertė veltui dirbti savo ūkyje ištisas vargingųjų darbo valstiečių šeimas. Jo bijojo visa apylinkė, nes ne vieną pražudė šis vokiečių sėbras. Vokiškuosius grobikus išvijus, iš šio engėjo buvo atimta žemė, ir jam buvo palikta tik penki ha. Jo žemė buvo išdalinta bežemiams ir mažažemiams, o namai, pastatyti ant mokyklos sklypo, nacionalizuoti, keli ha buvo atiduoti mokyklai. Atrodytų, kad vokiečių pakalikas gavo savo pelnytą atpildą. Tačiau iš esmės nėra nieko panašaus. Daugumą savo gyvulių, kurie turėjo būti nusavinti, jis išslapstė pas savo pataikūnus. Apylinkės žmones jis įbaugino savo draugų — niekšingųjų banditų — kerštu, ir mokyklos sklypas paliko ligi šiol nesėtas. Ir visų keisčiausia: Ukmergės apskrities vykdomojo komiteto švietimo skyrius moka jam nuomą už mokyklos trobesius, kurie pernai buvo nacionalizuoti ir atiduoti Bajorų pradinei mokyklai. Šie, tiesiog neįtikimi faktai yra, deja, toli gražu ne pavieniai ir gali būti laikomi būdingais. Gaidamavičius yra ne vienintelis. Dar nemaža yra mūsų kaimuose vokiškųjų pakalikų, kurie sugebėjo išsaugoti savo ekonominį pajėgumą ir kurie mūsų tarybinių organų panosėje vėl susisuko savo plėšikiškus išnaudojimo lizdus. Kuo gali būti paaiškintas šis reiškinys? Jis gali būti paaiškintas tik tuo, kad kai kurie mūsų tarybiniai organai bei partinės organizacijos ne tik nekelia darbo žmonių į kovą prieš buožinius nacionalistus ir jų pakalikus, bet traukiasi prieš juos, nusileidžia jiems, leidžia jiems ir toliau išnaudoti ir engti darbo žmones. Ne atsitiktinai vienas valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas, paklaustas, kaip elgiasi jo valsčiuje buožės, atsakė: „Šiaip taip stengiamės sugyventi su jais…” Nėra reikalo aiškinti, kokia žalinga yra tautai ir kraštui ši pataikavimo politika. Kas priglaudžia gyvatę prie savo krūtinės, tas nieko negali tikėtis iš jos, išskyrus pavojingą žaizdą. Reikia tad su visu ryžtingumu padaryti galą šiai pašlemėkiškai traukimosi politikai, kuri dar vis tebėra neišgyventa kai kuriose mūsų organizacijose. Ne trauktis reikia prieš buožinius nacionalistus, o skelbti jiems kovą, ne nusileisti ir pataikauti jiems, o griežtai vykdyti jų atžvilgiu tarybinius įstatymus, su šaknimis rauti priešus iš mūsų tarpo. LKP(b) CK VII plenumas įpareigojo visas partines ir tarybines organizacijas padaryti galą neryžtingumui kovoje prieš buržuazinius nacionalistus, sustiprinti masinį politinį darbą su tikslu mobilizuoti darbo žmones į negailestingą kova prieš pikčiausius mūsų tautos priešus — lietuviškai vokiškuosius nacionalistus. Kiekvienas partijos narys, kiekvienas tarybinis darbuotojas turi suprasti, jog ši kova yra neįmanoma be kovos prieš tuos, kurie pataikauja buožiniams nacionalistams, kas taikstosi su jais, kas leidžia jiems laužyti tarybinius įstatymus. Partinių ir tarybinių organizacijų švenčiausia pareiga su visa energija vykdyti šiuos nutarimus. Trumpiausiu laiku turi būti užbaigtas dar neišdalintos žemės, gyvulių, trobesių dalinimas, trumpiausiu laiku turi būti apvalytos nuo priešų ir jų pataikūnų mūsų įstaigos, ko greičiau turi būti nutrinti nuo žemės paviršiaus lietuviškai vokiškieji banditai. To reikalauja iš mūsų partija ir vyriausybė, to reikalauja gyvybingiausi lietuvių tautos interesai, jos šviesi ateitis.


Sovietų Rusijos oficiozas ,,Izviestija“ birželio 10 d. padėjo vedamąjį straipsnį, kuris vertas didesnio dėmesio. Straipsnio vardas: Atidėtoji prievarta (otloženoje nasilije), ir svarsto lietuvių lenkų bylą paskutiniam T. S. tarybos posėdy. Straipsnis labai kritikuoja tarybos elgesį Lietuvos atžvilgiu ir daro kai kurias išvadas. Jis nurodo, kad jau prieš sesiją lenkų ir prancūzų spauda vedusios sutartiną kampaniją prieš Lietuvą. Cituojamas Briando interview ,,Petit Parisien“, kur Briandas pasakęs, kad įrašymas konstitucijon svetimo miesto kaipo savo sostinės galėtų būti karo priežastim kiekvienai valstybei, mažiau taikingai, negu Lenkija. Tarybos posėdy buvusi aiški tendencija priversti Lietuvą pasižadėti susitarti su lenkais nustatytu laiku. Straipsnio autoriaus manymu visi tarybos nariai paėmę priešingą Lietuvai poziciją. Net ir pranešėjas van Bloklandas vieton duoti objektingą raportą apie derybų eigą, visą laiką užsiėmęs Lietuvos politikos kritika ir Lenkijos gynimu. Ypač kritikuojamas Chamberlaino pasielgimas, kuris pavartojęs prieš Lietuvą net žodį „provokacija“, o ne vadinęs provokacija Japonijos elgesio norinčios pasisavinti didžiausią Kinijos provinciją. ,,Izviestija“ prikiša Vokietijos atstovui Šubertui, kad ir jis palaikęs lenkų prancūzų anglų frontą prieš Lietuvą. Sovietų oficiozas cituoja „Börsen Zeitung“ nuomonę, kur sakoma, kad Chamberlainas pykstąs ant Lietuvos, negalįs jai dovanoti ir užėmęs tokią griežtą poziciją prieš ją todėl, kad Lietuva, ligšiol nesutikusi palaikyti anglų politikos pamatinį tikslą - pakraščio valstybių fronto prieš Sov. Rusiją sudarymo. Toliau straipsnio autorius sako, jog patys lenkai Vilniaus kaipo sostinės Lietuvos konstitucijon įrašymą pavadinę ,,bergždžia demonstracija“, o tuo tarpu taryba stengiasi tą pačią lenkų nuomonę, nieko nereiškiantį faktą pavartoti pulti Lietuvai. Todėl, autoriaus manymu, dalykas čia ne Vilniaus kaipo sostinės konstitucijon įrašyme, bet noras kai kurių valstybių bausti Lietuvą už jos politiką ir konspiruoti prieš lietuvių tautos nepriklausomybę. Šiam posėdy Lietuvos puolimas nepavykęs dėl to, kad prof. Voldemaras nesutiko su rezoliucija, reikalaujančią baigti lietuvių lenkų derybas per tris mėnesius. Lenkų spauda džiūginanti save nors „moraliniu laimėjimu“ tuo pačiu rodo tikrus savo planus. Lenkija norėjusi jau per tą posėdį padaryti prievartos aktą prieš Lietuvą. Dabar prisiėjo tą aktą atidėti iki rudens. Dėl to, Krokuvos ,,Czas“ jau iš anksto džiūgaująs, kad rudenį „Lenkijos rankos būsiančios laisvos“. Prancūzų spauda kalbanti apie 15 str. T. S. statuto Lietuvai pritaikymą. Toliau straipsnio autorius sako, kad lenkų spauda kaltinanti labiausiai Rusiją dėl Lietuvos užsispyrimo. Sovietų vyriausybė visada rūpinasi ir besirūpinanti sušvelninti lenkų lietuvių santykius. ,,Tačiau – rašo „Izviestija“ – mes privalome visu aiškumu pabrėžti, kad kalba gali būti tik apie susitarimą, t. y. apie išeinanti iš laisvo ir niekeno neuždėto abiejų šalių nutarimo, kuris visiškai neliestų nepriklausomybės ir suverenių teisių lietuvių tautos. Tiktai toks išrišimas gali rasti sutikimą SSSR viešosios nuomonės ir visų tų, kurie ne žodžiais, o darbais palaiko tautų laisvą apsisprendimą“. Savo straipsnį „Izviestija“ baigia taip: ,,Atidėtoji prievarta toliau kabo kaip damoklio kardas ties lietuvių tauta. Šitai reikia atvirai ir aiškiai pasakyti ir pašaukti būdėti visus tuos, kuriems brangi taika ne kaipo ,,frazė, bet kaipo tikra realybė“. Mes čia nesiimame spręsti galima ar negalima sutikti su sovietų oficiozu kai dėl įvairių faktų ir atskirų valstybių tendencijų įvertinimo. Mes tik norėjom parodyti, kaip į lietuvių lenkų bylą žiūri ir ją vertina Maskva. Tačiau negalima nepažymėti, kad jeigu kur tai dėl Varšuvos politikos siekinių Maskva yra geriausiai painformuota ir todėl visada reikia kreipti didelio dėmesio į tai, ką sako Maskva apie Varšuvos intencijas. Toliau mes su pasitenkinimu turim konstatuoti, kad Maskva yra griežtai priešinga kiekvienam lietuvių lenkų ginčo išrišimui, kuris neitų iš laisvo abiejų šalių susitarimo, o būtų uždėtas prievarta ir būtų nesutaikomas su Lietuvos suverenitetu bei nepriklausomybe. Šitas Maskvos nusistatymas visiškai atatinka 1920 m. taikos ir 1926 m. garantijų sutarties dvasiai. Lietuva ir Lenkija yra Rusijos kaimynai. Mes nemanom, kad Rusija turėtų kokių ypatingų priežasčių proteguoti Lietuvą prieš Lenkiją. Tačiau Rusija mato, kad lenkų ekspansijos ir imperializmo dvasia niekada neduos nurimti rytų Europai, jeigu ta dvasia nebus pažabota. Pagrobę Vilnių, lenkai nori Kauno, pagrobę Kauną norės Rygos, Minsko, Smolensko, Kievo, Karaliaučiaus. Juk lenkai neslepia, kad jų vyriausias tikslas, tai senos rzeczpospolitos atgaivinimas. O rzeczpospolita ne vienu tai kitu laiku visus čia minėtus miestus yra turėjusi. Todėl visų kaimynų reikalas lenkų imperializmą pažaboti. Žinoma, Paryžiui, Londonui ir kitoms tolimoms valstybėms lenkų imperializmas nėra pavojingas ir jiems gali būti vis tiek, ką lenkai mano ir daro. Bet ne vis tiek yra artimiems kaimynams, kurie tą lenkų imperializmą yra pajutę ir tobejunta savo kailiu. Todėl Maskva, stodama prieš lenkų imperializmą, rūpinasi ne kieno kito, bet savo reikalais ir rytų Europos taika. Mes manom, kad ir kitiems kaimynams būtų laikas tuo pasirūpinti, nes Vilniaus ir Kauno pagrobimas tik paskatins lenkus tiesti ranką į Rygą, Karaliaučiu, Kievą ir t. t.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vokietija sumokėjo reparacijų 5 ½ milijardų markių. Prieš išvykdamas į Ženevą vokiečių reichskancleris Muelleris užsienių spaudos atstovams davė pasikalbėjimą einamojo momento klausimais, kuriam pareiškė, kad visa vokiečių tauta be skirtumo partijų šiuo metu yra vieninga kas dėl atšaukimo iš vokiečių teritorijos ten stovinčios 67.000 svetimos kariuomenės. Vokietijoj nesuprantama, kaip vokiečių teritorijoj gali pasilikti svetimoji kariuomenė po to, kai Vokietija yra įrodžiusi savo gerus norus separacijų mokesnių mokėjimo ir nusiginklavimo atžvilgiu. Reparacijų agentas savo pranešime apie reparacijų mokėjimą ketvirtais metais pažymi, kad Vokietija visus mokėjimus atlikusi pilnai ir punktualiai. Per pirmus reparacijų mokėjimo ketverius metus ji iš viso sumokėjusi Santarvės valstybėms 5 miliardus 470 milionų reichsmarkių.


DELIS, kovo 20 d. (TASS). Šiandien, kalbėdamas Liaudies rūmuose, Indijos ministras pirmininkas Neru pabrėžė nepaprastai svarbią TSKP XX suvažiavimo reikšmę, Neru pažymėjo, kad su važiavimas turi didelę reikšmę taikaus sambūvio šviesoje, ir nurodė, kad suvažiavimo nutarimai padarys rimtą įtaką tarptautiniams reikalams. Jis išreiškė viltį, kad Tarybų Sąjungos politikos pakitimai atves į tolesnį tarptautinio įtempimo sumažėjimą. Neru taip pat sustojo ties savo derybomis su trijų Vakarų valstybių užsienio reikalų ministrais. Jis griežtai pasmerkė karines sąjungas, ypač SEATO ir Bagdado paktą, kurie didina įtempimą, ir nurodė, kad reikia taikiai sureguliuoti Kinijos ir Jungtinių Amerikos Valstybių santykius, evakuoti pakrantės salas Kuemojų ir Maczu, tuo pačiu žengiant pirmąjį žingsnį į Taivanio klausimo išsprendimą. Neru dar kartą pabrėžė, kad reikia suteikti Kinijos Liaudies Respublikai teisėtą vietą Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje.


Kelios pastabos dėl „lenkų tezių lietuvių lenkų santykių klausimu“.

Pareiškimai, kuriais pasikeitė lietuvių ir lenkų delegacijos Karaliaučuje ir kurie sudaro abiejų šalių pažiūrą į derybų stovį, be abejojimo, bus sunaudoti naujo lietuvių lenkų ginčo referento pranešime, kurs bus patiektas Tautų Sąjungos Tarybai jos sesijoj gruodžio mėnesį. Dėl to ir platesnei visuomenei pravartu yra susipažinti su šiais dokumentais, galinčiais turėti kartais nemažos reikšmės, svarstant mūsų bylą su lenkais Ženevoje. O visų svarbiausia yra panagrinėti tas tezes, kuriomis lenkai gina savo pozicijas, santykiuose su mumis. Tos tezės, tiesa, nėra naujos. Jas mums teko girdėti beveik visur, kur teko bylinėtis su lenkais dėl Želigovskio smurto. Tačiau tokioj pilnoj santraukoj, kaip kad dabar, lenkų pažiūros į Vilniaus klausimą dar niekad nebuvo suformuluotos. Be to svarbu, kad šį kartą tos pažiūros išdėstytos ne Tautų Sąjungoj, o tiesioginėse su lietuviais derybose. Tuo pačiu faktu Vilniaus klausimas, kurio lenkai taip vengė tarptautinėje dirvoje, šiandien, galima sakyti, yra savaime iškilęs visu platumu. Tai mato ir patys lenkai. Kitaip jie nebūtų įterpę į tezes savo „juridinių titulų“ į Želigovskio okupuotą Vilniaus kraštą. Tačiau, išskyrus šiuos „titulus“, kitos lenkų tezės yra kupinos priprastos jiems tendencijos kreipti kalbą į šalį, kada reikia pažiūrėti tiesai į akis. Tokia tendencija yra persisunkęs pirmiausia Komisijų darbų nepasisekimo aiškinimas. Čia lenkai mato svarbiausią kliūtį tą, kad šalys kiekviena savaip aiškinosi paskutinį Tautų Sąjungos tarybos 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos posmą, kurs sako, kad šioji rezoliucija neliečia klausimų, dėl kurių abi vyriausybės yra skirtingų pažiūrų. Lietuviai, girdi, manę, kad jie negalį priimti lenkų pasiūlyto tiesioginio susisiekimo dėl to, kad toks priėmimas susiduriąs su jų teisėmis į ginčijamas teritorijas. Taip pat lenkų pasiūlytas prekybos santykių patvarkymas sutikęs iš lietuvių pusės prieštaravimų dėl to, kad lietuviai neradę galimu tą patį patvarkymą taikyti Lenkijai ir Lietuvos ginčijamoms teritorijoms. Pagaliau, lenkų pasiūlyti saugumo pakto ir arbitražo sutarties projektai lietuvių buvę atmesti dėl to, kad saugumo pakto projekte buvę kalbama apie „dabartinių teritorijų neliečiamybę“, o arbitražo sutarties projektas numatąs visišką praeities ir teritorialinių ginčų išskyrimą iš sutarties nuostatų. Iš kitos puses, lenkai laikę nesutaikomais su 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucija lietuvių pasiūlytus sutarčių projektus, kurie kėsinęsi prieš Lenkijos teritorialinę neliečiamybę. Toks skirtingas 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos aiškinimas neleidęs komisijoms pasiekti susitarimo. Skaitydamas tokią lenkų tezę, gauni įspūdžio, kad lenkai pro medžius nemato, ar greičiau nenori matyti, miško. Juk iš pačių lenkų delegacijos išvadžiojimų matyti, kad minėti lenkų projektai buvo lietuviams nepriimtini ne dėl to, kad lietuviai būtų kažkaip keistai išsiaiškinę Tautų Sąjungos tarybos gruodžio 10 d. rezoliuciją, bet dėl to, kad lenkų projektai neatsižvelgė į tas teises, dėl okupuoto Vilniaus krašto, kurias Lietuva yra sau po Želigovskio smurto rezervavusi ir visada gynusi. Iš kitos pusės, nesunku yra suprasti, kad sekdama užtušuoti pagrindinę derybų nepasisekimo priežastį ir suvesti tą priežastį į tarybos rezoliucijos aiškinimą, lenkų delegacija turėjo dar tikslo išprovokuoti Tautų Sąjungos tarybą sykį visam laikui gruodžio 10 d. rezoliuciją aiškinti. Žinoma, lenkai tikisi, kad aiškinimas bus jų naudai ir tuo bus panaikinta rezoliucijos teigiama reikšmė Lietuvai. Šitos lenkų delegacijos tikslas matyt ir iš jos įterpto į „tezes“ 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos aiškinimo. Pasak lenkų Tautų Sąjungos taryba, įterpdama į gruodžio 10 d. rezoliuciją sukėlusį ginčus posmą, norėjusi tik „pastebėti, kad jos rezoliucija neuždeda nei lenkų nei lietuvių vyriausybėms mažiausios prievolės pakeisti kur nors savo nuomones klausimais, dėl kurių jų pažiūros skiriasi“. Iš tokio aiškinimo, girdi, seka, kad lietuvių pusė neturi teisės remtis tarybos rezoliucija, kad reikalautų iš lenkų pusės atsisakyti nuo savo pažiūros, einant kuria, Vilniaus klausimas yra galutinai išspręstas“. O eidama savo išvadose dar toliau, lenkų delegacija jau pareiškia, kad negalinti sutikti su lietuvių delegacijos nuomone einant kuria „technišku“ problemų sprendimas, kaip, pav. tiesioginio susisiekimo tarp Lenkijos ir Lietuvos įvedimas, paliečia skirtingą Lietuvos nusistatymą. Taigi, pačių lenkų žodžiais tariant, lietuviai negalį reikalaut iš lenkų atsisakyti nuo savo pažiūros, o lenkai galį. Toks aiškinimo metodas taikomas ir konkretiems klausimams. Lenkai, sakosi, negalėję priimti projektų, kurie kėsinęsi prieš Lenkijos teritorialinę neliečiamybę, o patys pasiūlė net keturis projektus, kurie nesiskaitė su Lietuvos teritorialine neliečiamybe, dėl kurios juk Lietuvos vyriausybė turi skirtingų pažiūrų. Ir tokį gotentotišką metodą lenkai siekia dar paremti pranešėjo Bloklando vardu! Tačiau Ką pasakė p. Bloklandas. Savo antrame pranešime Tautų Sąjungos tarybai rugsėjo 8 d., kuriuo remiasi lenkai, p. Blokland visai neaiškino gruodžio 10 d. rezoliucijos prasmes, o tik nurodė, kad minėdama toj rezoliucijoj ginčytinus klausimus, dėl kurių abi pusės turi skirtingų pažiūrų, taryba norėjusi „duoti deryboms naudingą orientaciją“. – Ji tam tikra prasme įspėjo kliūtis, kurių sudarytų klausimai, dėl kurių abi vyriausybės turi kitokių nuomonių – sako p. Blokland'as, – ir nuraminimo dėliai manė, kad tos pas žiūros nebus paliestos tiesioginėmis derybomis vietos trafiko, tranzito, pašto susisiekimo srityje ir t.t.“. Lietuvių delegacija derybų metu ir laikėsi tokios taktikos, kad besitariant technikiniais klausimais nebūtų užgauti politiniai, dėl kurių abi šalys turi skirtingų pažiūrų. Priešingai, lenkų delegacija statė reikalavimus, kurie neiš


Raudonosios Armijos N karinės dalies lietuviai kariai prisiuntė Lietuvos TSR Aukščiausios Tarybos Prezidiumo Pirmininko drg. J. Paleckio vardu sveikinimą. Lietuviai kariai pareiškia pasiryžimą gerai pasiruošti vykdymui draugo Stalino statomojo garbingo uždavinio — galutinai sutriuškinti hitlerinę Vokietiją. Lietuvių karių sveikinime rašoma: „Paskutinis mūsų žinių ir karinio ir politinio pasiruošimo patikrinimas parodė, kad visi mūsų dalies kariai mokosi gerai. Tokie draugai, kaip Feliksas Divlys, Kazys Prokuleckas, Mykolas Navikas, Vytautas Stuknys, Vladas Meškotavičius, Vitas Vagulaitis, Vytautas Norkus, Kostas Sumiakas ir šimtai kitų pasižymėjo, kaip karinio ir politinio pasiruošimo pirmūnai. Karinės dalies vadovybė jų šeimoms pasiuntė padėkos laiškus už taurių lietuvių tautos karių išauklėjimą. Mes užtikriname lietuvių tautą, kad garbingai tęsime jos tradicijas kovoj prieš vokiškuosius grobikus. Mes atiduosime viską, jei reikės ir pačią gyvybę, nekenčiamiesiems fašistiniams grobikams sutriuškinti. Kovos lauke mes parodysim lietuvių tautos karžygiškumą bei karinį šaunumą. Kartu su kitomis Raudonosios Armijos dalimis iškelsime Berlyne pergalės vėliavą“.


Paskelbtas vakar lenkų atsakymas į mūsų vyriausybės vasario 26 d. notą yra charakteringas raštas. Lenkai vengia diskusijų raštu ir stengiasi kuogreičiausia pradėti derybas žodžiu. Jie net nėra atsakę į visą eilę svarbių mūsų vyriausybės pastatytų klausimų. Kai Lietuvos vyriausybė savo atsakyme iš sausio 16 d. į lenkų pirmąjį raštą iš sausio 11 d. iškėlė eilę svarbių lenkų neįvykdytų pasižadėjimų, tai lenkai visai nieko į tai neatsakė, o atsiuntė savo labai kvepiantį ultimatumu: „norite ar nenorite“. Nors Lietuva visai pamatuotai galėjo nutylėti jos iškeltus klausimus ignoruojantį ultimatyvų lenkų raštą, tačiau mūsų vyriausybė pasirinko kitą kelią. Ji nutarė eiti iki toliausių mandagumo ir taikingumo bei nuolaidumo ribų. Mūsų vyriausybė dar kartą pabrėžė visus klausimus, į kuriuos lenkai pasiliko skolingi savo atsakymu, mandagiai nurodė, kad lenkai be pamato imasi interpretuoti savotiškai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucijos tekstą. Ir iš tikro, kai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucija kalba tik apie tokių santykių tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatymą, kurie pašalintų ginkluoto susirėmimo pavojų, tai lenkai prisimygę visą laiką kalba apie normalius santykius. Tiesa, ir Lietuva geidžia normalių santykių gal nemažiau už lenkus, bet normalūs santykiai gali išeiti tik iš normalios padėties. Jeigu Lenkija yra pasiryžusi tą normalią padėtį atstatyti, tai mes jau ryt galime turėti normalius santykius. Ir, tur būti, niekas tuo daugiau nesidžiautų, kaip lietuviai. Bet, deja, visiškai nematyti, kad lenkai galvotų apie normalios padėties atstatymą. Jie ne tik negalvoja savo smurto atitaisyti, bet nenustoja vesti lietuvybės naikinimo politikos pagrobtose srityse. Taigi, normaliems santykiams lenkai pamatą išgriovė ir nenori jo atstatyti. O be normalaus pamato negali būti ir normalių santykių. Lenkai nori juos statyti be pamato, ore. Jie mano, kad ignoruodami praeitį, ignoruodami savo smurtą pasieks to, kad lietuviai, viską užmiršę, vieną dieną pradės šaukti: „Kochajmy się!“ Kadangi lenkai priima mūsų vyriausybės pasiūlymą pradėti dar šį mėnesį derybas, tai, vadinasi, derėsimės. Tautų Sąjungos atstovų lenkai deryboms, matyt, nenori. Nors mūsų manymu, ten, kur tikrai ir rimtai norima susitarti ir parodyti savo taikingumą, liudininkai pakenkti negalėtų; tačiau, jeigu lenkai nenori, tai ne ką padarysi. Skeptikai jau šiandien pranašauja šitos derybos būsiančios visai bergždžios. Mes čia nenorėtume užsiimti pranašavimais. Bet pabrėžiame, kad šitai pareis visiškai nuo lenkų. Lenkai derybas siūlė, lenkai jų reikalavo, lenkai pasižadėjo patiekti svarstytinus klausimus. Todėl ir derybų likimas daugiausia nuo jų pareis. Lietuva šaltokai žiūri į derybas. Jai sunku yra nusikratyti skepticizmu. Tas skepticizmas visiškai nėra koks apriorinis nepasitikėjimas, bet ilgo patyrimo vaisius. Nuo pat mūsų valstybės įsikūrimo mes derėjomės su lenkais nesuskaitomą kartų daugybę: Vilniuje, Kaune, Kalvarijoj, Suvalkuose, Varšuvoj, Briusely, Ženevoj, Kopehagoj, Lugano , Rygoj... Šiandien sunku atsiminti ir išskaičiuoti visas tas vietas, kur lenkų lietuvių derėtasi. Ir iš visų šitų nesuskaitomų ilgų derybų buvo susiderėta vieną vienintelį kartą... Suvalkuose. Ir to susiderėjimo vaisius, Suvalkų sutartis, po dviejų dienų buvo niekšiškausiu būdu sulaužyta. Taigi nenuostabu, kad turint tokį patyrimą ir prie geriausių norų mums sunku nusikratyti skepticizmu. Tad, Lietuva eina į derybas be ypatingo optimizmo, bet ir nenorėtų iš anksto daryti pesimistinių pranašavimų. Pamatysime. Derėjomės gal šimtą kartų – nieko neišėjo. Galime pasiderėti dar šimtą ir vieną kartą – gal išeis. Lietuva eina derybosna, kad išbandytų visus galimumus, kad parodytų savo taikingumą, kad dar kartą viešai pareikštų savo teises. Bet derybų likimas pareina ne nuo Lietuvos. Derybų likimas pareina nuo to, kas suardė ir tebeardo gerą dviejų tautų sugyvenimą, kas smurtu pagrobė svetimas žemes, kas ant rytojaus laužo šiendien pasirašytas tarptautines sutartis. Pilsudskis smurtu pagrobė Vilniją, Pilsudskis sulaužė Suvalkų sutartį, Pilsudskis persekioja lietuvybę Vilnijoj, jis neįsileidžia ištremtų lietuvių, jis ruošė ir gal teberuošia naują smurtą Lydoj. Taigi Pilsudskis dabar turi parodyti Karaliaučiuje, kad jis atsisako nuo savo likšiolinių metodų, nuo griovimo ir ardymo, kad jis moka ne tik laužyti, užgauti svetimas teises, bet ir jas atitaisyti. Jeigu Pilsudskis šito parodyti nenorės, tai, žinoma, derybos bus bergždžios. Bet tada Pilsudskis tegu ir ima visą atsakomybę už taikos rytų Europoj griovimą. Taigi, derėsimės, derėsimės gal jau šimtą pirmą kartą. Jeigu lenkai liausis eiti smurto ir netiesos keliu – tai susiderėsime. Jeigu ne – tai – ne. Tačiau klystų lenkai, jeigu jie manytų lietuvius apsukti, apgauti ir priversti prie smurto padėties pripažinimo. Lietuviai nepaleido ir nepaleis savo teisių iš akių, gynė ir gins jas visomis priemonėmis.


Penkiasdešimtoji Tautų Sąjungos tarybos sesija prasidėjo neviešu posėdžiu, kuriam buvo nustatytas šios sesijos darbų tvarka. Paskum įvyko viešas posėdis, kurį atidarydamas posėdžio pimnininkas Kubos delegatas Aguero y Bethancourt pasakė įspūdingą kalbą apie Tautų Sąjungos tarybos vystymąsi nuo jos isisteigimo iki dabartinio momento. Bethancourt priminė pirmąjį Tautų Sąjungos tarybos posėdį, kuris įvyko 1920 metų sausio 16 d. Paryžiuj prancūzų atstovui Leonui Bourgeois pirmininkaujant. Tas pirmas posėdis svarstė tik vieną klausimą ir užtruko 1½ valandos. Ši penkiasdešimtoji sesija užtruks savaitę ir turės apsvarstyti 40 klausimų. Tautų Sąjungos taryba priėmė Scialojos pasiūlymą, pasiųsti Aristidui Briandui ir Strezemanui telegramas, kuriose buvo pareikštas pasigailėjimas dėl jų nedalyvavimo šioj Tautų Sąjungos tarybos sesijoj ir pasitenkinimas dėl jų sveikatos pagerėjimo. Paskum Tautų Sąjungos taryba išklausė ir patvirtino japonų ambasadoriaus Adatci pranešimą apie Tautų Sajungos higienos komiteto darbus. Šia proga to klausimo referentas ir italų atstovas Scialoja pareiškė padėką už Tautų Sąjungos sekretariato higienos skyriaus suteiktą pagalbą Bulgarijai per nesenai įvykusią žemės drebėjimo katastrofą.


Baigėsi Izraelio ir arabų šalių taikos derybų trečiasis raundas, tačiau didesnės pažangos nepasiekta. Per šį, šeštajį, svarstymą daug dėmesio skirta Izraelio ir Sirijos atstovų susitikimams, nes abi pusės reiškė optimizmą. Pasak Sirijos delegacijos vadovo. šis raundas įrodė, kad taika tarp Sirijos ir Izraelio galima. Tačiau aklavietėn patekta dėl Golano aukštumų. Izraelis nori, kad Sirija dar iki šių aukštumų perdavimo svarstymo pasisakytų už visišką taiką, už atviras valstybių sienas. O Sirija nori, kad Izraelis iš pradžių pažadėtų pasitraukti iš teritorijos, užimtos per 1967 metų karą. Naujas visų derybininkų susitikimas numatytas spalio 21 dieną Vašingtone.


Vakar Pietų Afrikos respublikos parlamentas 86 užkietėjusių rasistų iš Fervurdo stovyklos balsais priėmė drakonišką, įstatymą apie vadinamuosius „ardomuosius veiksmus”. Prieš balsavo 42 baltosios opozicijos deputatai. Juodaodžiai ir spalvotieji gyventojai, sudarą didesnę šalies gyventojų daugumą, kaip žinoma, respublikos įstatymo leidimo organe neturi nė vieno deputato. Prieš trečiąjį, paskutinį balsavimo ratą PAR teisingumo ministras Forsteris, kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas, pareiškė, kad „vyriausybė pasiruošusi prisiimti plačius įgaliojimus ir visą atsakomybę”. Kaip tai visiškai aišku, „plačiais įgaliojimais” šis rasistinės santvarkos advokatas suprato tolesnį Pietų Afrikoje siaučiančio savavaliavimo stiprėjimą. Net iš pirmo žvilgsnio naujasis įstatymas rodo, kad juo siekiama galutinai nuslopinti aktyviausius aparteido priešininkus. Kaip neseniai rašė Johanesburgo laikraštis „Sandi taims”, pagal šį įstatymą, įdiegiantį žiaurų barbariškumą, žmonės gali būti nuteisti mirties bausme už nežymiausią nusikaltimą, jeigu policija bus tos nuomonės, kad jų poelgis yra politinio pobūdžio”. Sąvokai „ardomieji veiksmai” priskiriami streikai pramonės įmonėse ir transporte, masiniai antivyriausybiniai mitingai, spaudos ir atskirų veikėjų pasisakymai prieš rasinio diskriminavimo politiką. Kitas Pietų Afrikos laikraštis „Niu eidž” dabartinį rasistų įstatymą apie „ardomuosius veiksmus” pavadino „įteisintu fašizmu”.


I. Gurskis LKP(b) Šakių apskrities komiteto sekretorius agitacijos ir propagandos reikalams

Partizanų grupės dalyviai mylėjo ir gerbė savo vadą Dimindavičių Balį. Jis visur buvo pirmas, jis drąsiai kovojo prieš vokiškuosius okupantus ir už tai buvo apdovanotas Tėvynės karo I laipsnio ordinu. Dabar Dimindavičius Balys valsčiaus partorgas. Ir nors jis dirba valsčiuje visai neseniai, tačiau buvęs partizanas komunistas Diminavičius jau spėjo įsigyti darbo valstiečių meilę ir pagarbą. Anksčiau Paežerėlių valsčiuje (Šakių apsk.) nebuvo komunistų. Ten retai kas atsilankydavo, neišaiškindavo darbo valstiečiams jų pareigų valstybei, nemobilizavo jų partijos ir vyriausybės nutarimams vykdyti. Iki partorgo atvykimo dar nei vienas kg grūdų nebuvo pristatytas valstybei. Drg. Dimindavičius visų pirma pasistengė geriau susipažinti su darbo valstiečiais. Jis buvo visose apylinkėse, visur pravedė susirinkimus, susipažino su valstiečių reikalais, išaiškino jiems šios dienos pagrindinį uždavinį — greičiau atlikti privalomus pristatymus. Su naujakuriais jis pravedė susirinkimus atskirai, tarėsi taip pat su valsčiaus inteligentija. Tie susirinkimai padėjo drg. Dimindavičiui arčiau susipažinti su valsčiaus ir apylinkių aktyvistais ir dabar daugelis jų jam padeda darbe. Taip, pav., artimiausiais partorgo pagelbininkais visame jo darbe yra naujakuriai: drg. Sadauskas, drg. Stračkaitis — buvęs valsčiaus žemės komisijos pirmininkas, dabar vykdomojo komiteto pirmininkas, ir kit. Drg. Dimindavičius gerai supranta politinio masinio darbo vaidmenį. Valsčiuje nebuvo gerai įrengto klubo skaityklos. Drg. Dimindavičius atrado vokiečių sugriautą namą, kuris dabar atstatomas, ir jame bus valsčiaus klubas. Valsčiuje buvo daug išmėtytų, neprižiūrimų raudonarmiečių kapų. Partorgo iniciatyva šie kapai buvo perkelti į vieną vietą ir papuošti. Mitinge prie išvaduotojų kapo valsčiaus darbo valstiečiai išreiškė savo padėką Raudonajai Armijai ir tarybų valdžiai, pasižadėdami savo darbu atsidėkoti už išvadavimą. Apie šitą mitingą ilgai kalbėjo valsčiaus darbo valstiečiai, ir dabar sąžiningai vykdo savo pažadus. Per trumpą laiką jie pristatė valstybei 62 to grūdų ir 100% įvykdė šieno pristatymų planą. Pilnu tempu valsčiuje vyksta rudens sėja. Jau užsėta apie 150 ha žemės. Dabar į Paežėrėlių valsčių atvyko dar keletas komunistų. Greit ten bus sudaryta valsčiaus pirminė partinė organizacija. Partinė organizacija, drg. Dimindavičiaus vadovaujama, suvaidins dideli vaidmenį valsčiaus gyvenime.


Akroje toliau dirba tarptautinė asamblėja „Pasaulis be bombų”. Prieš prasidedant vakarykščiam plenariniam posėdžiui, žinomas Tarybų Sąjungos visuomenės veikėjas J. Paleckis perskaitė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo laišką asamblėjos dalyviams, kurie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo laišką sutiko audringais plojimais. Laikraštis „Ivning nius” antrašte „Chruščiovas sveikina taikos asamblėją” išspausdino visą laišką.


TEL-AVIVAS, rugpiūčio 5 d. (TASS-ELTA). Izraelio gynybos ministerijos generalinis direktorius Peresas vakar padarė karingą pareiškimą. Laikraštis „Kol Haam” vedamajame straipsnyje rašo, kad Peresas vėl iškėlė šūki: „Jėgos ir ginklavimosi varžybų politika vienintelė taikos garantija”. Šie žodžiai, nurodo laikraštis, sukelia liūdnus prisiminimus apie laikotarpį prieš užpuolant Egiptą.


Bulgarų tauta iškilmingai pažymi išvadavimo metines

SOFIJA, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Šiandien bulgarų tauta švenčia 12-ąsias savo tėvynės išvadavimo iš fašizmo metines. Sofijoje, Rugsėjo 9-osios aikštėje, įvyko šventinis sostinės įgulos dalių karinis paradas ir masinė darbo žmonių demonstracija. Lygiai 9 valandą ryto į Georgijaus Dimitrovo mauzoliejaus tribūną pakyla Bulgarijos Komunistų partijos ir vyriausybės vadovai: Georgijus Damianovas, Raiko Damianovas, Todoras Zivkovas, Ivanas Michailovas, Jenčo Staikovas, Georgijus Cankovas, Georgijus Cankovas, Vylko Cervenkovas, Antonas Jugovas, Georgijus Traikovas, Karlo Lukanovas, Todoras Prachovas, Bojanas Bylgaranovas, Dimitras Ganevas, Borisas Taskovas, atvykusios iš TSRS senų bolševikų delegacijos vadovas P. G. Moskatovas, Bulgarijos Liaudies armijos generolai. Aikštėje – daugybė svečių, garsieji Bulgarijos sostinės žmonės, diplomatinio korpuso nariai, visuomenės ir spaudos atstovai. Paradą priėmė liaudies gynybos ministras armijos generolas Petras Pančevskis. Apvažiavęs kariuomenę, jis pasakė kalbą, kurioje liaudies vyriausybės ir Bulgarijos Komunistų partijos Centro komiteto vardu pasveikino darbo žmones 12-ųjų Bulgarijos išvadavimo metinių šventės proga. Po to įvyko karinis paradas. Po parado aikštę užpildė demonstrantų kolonos. Darbo žmonės nešė šimtus vėliavų, plakatų ir transparantų, rodančių darbo pergales, liaudies susitelkimą apie partiją ir vyriausybę, siekimą kovoti už naujus socializmo statybos laimėjimus, už Bulgarijos Tarybų Sąjungos draugystės stiprinimą, už taikos pergalę. Demonstracija truko kelias valandas.


Ginkluoti susirėmimai Sirijos—Izraelio pasienyje

Sirijos karinės vadovybės atstovas pranešė apie eilę incidentų, įvykusių pastarosiomis dienomis Tiveriado ežero rajone. Vakar, pareiškė jis, du Izraelio kariniai kateriai įsibrovė į Sirijos teritorinius vandenis ir pradėjo šaudyti į taikų kaimą, esantį ežero pakrantėje. Per apšaudymą buvo sužeista mergaitė. Sirijos ginkluotosios pajėgos atsakomąja ugnimi privertė Izraelio laivus pasitraukti. Kaip pastebėjo Sirijos karinis atstovas, Izraelis per pastarąsias 24 valandas trečią kartą pažeidė Sirijos sieną. Kovo 15 d. du Izraelio kariniai kateriai įsibrovė į demilitarizuotus Tiveriado ežero vandenis ir apšaudė Sirijos pasienio postą Al-Chasilio kaimo rajone. Tuo pačiu metu trečiasis Izraelio kateris pradėjo šaudyti į Sirijos Al-Masaadijos kaimą, esantį ežero pakrantėje. Apšaudymo metu sužeista moteris. Sirijos kariuomenė atsakomąja ugnimi katerį nuvijo.


Anglams bevaldant savo milžinišką ,,empire'ą“ ne vienur tai kitur vis kyla nauji sunkumai ir pavojai. Dabar susidarė gana rimtas pavojus jų viešpatavimui Arabijoj. Arabija – didelė šalis 2,6 milionų kvadr. kil. ploto. Bet gyventojų turi tik apie 5 milionus. Tai arabų tautos galybės ir islamo lopšelis. Čia pakilo žalioji pranašo vėliava, užkariavusi greitu laiku visą vakarų Aziją ir Afriką. Čia yra šventieji islamo miestai: Mokka ir Medina. Čia buvo ilgą laiką islamo tikybinis ir politinis centras. O ir šiandien dar kiekvienas islamo išpažintojas labiausiai svajoja apie tai, kad pamatytų bent kartą gyvenime didžiausią islamo šventenybę – Kaabą ir pranašo grabą. Ilgainiui arabų viešpatavimą paveldėjo turkai ir Arabija lig karo jų priklausė. Tačiau karingieji arabai nelabai mėgo turkų viešpatavimą ir prasidėjus didžiajam karui dalis jų sukilo prieš turkus. Anglai arabams stengėsi jiems padėti. Turkijai sugriuvus, Arabija liko laisva ir susiskirstė į 12 nepriklausomų valstybių valstybėlių. Tačiau anglai įsigeidė būti turkų paveldėtojais. Pakraščiuose prie jūrų Arabija derlinga ir turtinga amžinai žaliuojanti šalis. Jos vidurys vasarą pavirsta tyrais, bet žiemą visas žaliuoja ir čia gyvena gausingi arabai nomadai. Arabija turi daugybę įvairių šiandien dar maža teištirtų turtų. Be to, ji guli ant paties kelio į Indijas. Dar prieš karą, turkams bevaldant, anglams pavyko gauti nedidelį žemės sklypą prie Raudonųjų jūrų – Adeną. Karo metu ir po karo jie pamažu išplėtė savo viešpatavimą beveik ant visos Arabijos: vienur jie gavo mandatą, kitur – protektoratą, dar kitur faktišką įtaką bei priklausomybę. Bematant ko ne visas Arabijos kontinentas atsidūrė anglų priklausomybėj. Tačiau šita politika nėjo labai švelniai. Arabai yra karingi, ir brangina nepriklausomybę. Kai tik jie pamatė, ko anglai siekia, prasidėjo sukilimai. Bet kadangi tie sukilimai buvo sporadiški, tai anglams nesunku buvo juos numalšinti. Tačiau dabar kalbama jau ne apie sukilimą, bet apie šventąjį islamo karą prieš „giauru“ viešpatavimą. Čia dar prieš karą iškilo narsus, pačių karingų ir pačių fanatingų arabų – vahabitų vadas – Ibn Saud. Jis mokėjo prisigerinti anglams ir jų pagelba užkariavo visą Arabijos vidurį, kur valdė Ibn Rašidas. Neilgai trukus jis užkariavo ir didžiausią, stipriausią Arabijos valstybę – Hedžasą. Čia yra šventieji islamo miestai Mekka ir Medina ir todėl Hedžaso valdovas turi labai didelį moralinį autoritetą visam islamui. Ibn Saudo valdžioj atsidūrė didesnioji Arabijos dalis. Jis pradėjo svajoti apie visos Arabijos, o gal ir visos arabų tautos, kuri turi apie 27 milionus ir gyvena išsimėčiusi po visą vakarų Aziją ir Afriką, sujungimą. Anglai jau seniai kovoja su vahabitų puolimais. Bet lig šiol Ibn Saudas tikrino, kad tai darosi be jo žinios. Pats Ibn Saudas, anglų prietelis ir jų protežė, staiga dabar paskelbė karą dviem anglų mandatams, Irakui (Mesopotamija), Transjordanijai ir protektoratui Koveit. Drauge jis veda propagandą už arabų nepriklausomybę ir šventąjį islamo karą prieš „giaurus“ spaudėjus. Jeigu Ibn Saudui pavyks sukelti visus arabus, tai iš to gali būti labai rimtos pasėkos. Juk ne tik pačioj Arabijoj, bet ir Sirijoj ir Palestinoj arabai sudaro daugumą. Tad ne tik anglams Arabijoj, bet ir prancūzams Sirijoj ir žydams Palestinoj gali pasidaryti karšta. Vokiečiai, italai ir kiti jau šiandien stato arabams ginklus, žinoma už pinigus, ir pristatys jų kiek norint ir toliau. Kiek prisikamavo Prancūzija ir Ispanija, kol numalšino negausingus, nedideliam plote gyvenančius šiaurės Afrikos rifus ir kabilus. Arabų yra nepalyginamai daugiau ir jie gyvena milžiniškus plotus. Be to, su moderniniais ginklais, kaip artilerija, tankai tuose tyruose bei kalnuose nieko nebepadarysi. Pagaliau Arabija ne tik guli ant kelio į Indijas, bet ir yra visai arti nuo Indijų. Indijose taip pat einą fermentacija ir sukilimai, tai šen tai ten, nuolat įvyksta. Kažin, ar indiečiai nesusisieks ir nesusidės su arabais. Juk ir indiečių daug yra islamitų. Tagi, visi tie klausimai kelia didelio nerimo Londone.


Oficialiai Ukrainoje užregistruota beveik 6 mln. bedarbių (kas šeštas darbingas šalies gyventojas). Pusė milijono Ukrainos piliečių darbuojasi Europos sekso pramonės srityje. Ukrainos vyriausiasis karo vadas Leonidas Kučma sustabdė šaukimą į Ukrainos armiją, nes jos neįmanoma išmaitinti. O nepriklausomos Ukrainos parlamentas - Aukščiausioji Rada - tik liepos 7 d., praėjus trims mėnesiams ir aštuonioms dienoms, kai buvo išrinkta, priėmė savo pirmą sprendimą: išrinko pirmininką. Dabar ji rinks pirmąjį pavaduotoją ir tris eilinius pavaduotojus. Pagal Konstituciją ir Aukščiausiosios Rados reglamentą eilinis pavaduotojas turi būti vienas, tačiau Aleksandras Tkačenka pirmininku veikiausiai buvo išrinktas su sąlyga, kad pavaduotojai bus trys. Šiaip ar taip, būtent fraze apie tris pavaduotojus vietoj vieno jis pradėjo savo inauguracinę kalbą. Jeigu parlamentas dirbs taip sparčiai (tokia galimybė didelė, nes Aukščiausiojoje Radoje nei kairieji, nei dešinieji neturi daugumos), iki 1999 m. liepos bus išrinkti visi pavaduotojai. Tiesa, dar reikės rinkti komitetų pirmininkus ir jų pavaduotojus, tvirtinti naują reglamentą ir t.t. Turint galvoje minėtus faktus, toks Aukščiausiosios Rados operatyvumas vargu ar pateisinamas. Laimei, prezidento rinkimų išvakarėse (iki jų liko vos pusmetis) Leonidas Kučma, kurio reitingas dabar rekordiškai mažas, jį palaiko vos 10 proc. rinkėjų, laiku ryžtingai pasirašė kelis įsakus. Paralyžiuota Aukščiausioji Rada atitinkamų įstatymų paprasčiausiai negalėjo parengti. Kučma negalėjo nepasinaudoti tokiu šansu, tai būtų buvusi klaida. Nepaisant to, kad įsakai “truputį” nekonstituciniai. Jeigu Aukščiausiosios Rados paralyžius progresuos, prezidentas eis dar toliau. Valstybinės radijo ir televizijos stotys (o pas mus, Ukrainoje, ir nepriklausomomis besivadinančias stotis kontroliuoja valstybė) pranešė šalies gyventojams: nuo šiol Leonidas Kučma pats vadovaus ekonomikai, nes Rada nesugeba leisti įstatymų. Ką gi, jeigu negali parlamentas, turi galėti kas nors kitas. Ačiū Dievui, turime rinktą prezidentą. O dabar leiskite pristatyti Aukščiausiosios Rados pirmininką. Aleksandras Tkačenka gimė 1939 m. Neaukštas, apvalutis ir labai pasitikintis savimi. Šį pasitikėjimą išugdė ilgi darbo atsakinguose organuose metai. Nuo 1966 m. Tkačenka-Taraščiansko (šiame rajone nuolat sėkmingai balotiruojasi Socialistų partijos pirmininkas, dabar jau buvęs Aukščiausiosios Rados pirmininkas Aleksandras Morozas) rajkomo pirmasis sekretorius, nuo 1981 m. - Ukrainos KP CK inspektorius, nuo 1985 m. - USSR žemės ūkio ministras, nuo 1994 m. - Aukščiausiosios Rados pirmininko pirmasis pavaduotojas. Aleksandras Tkačenka pasitraukė iš jį išmaitinusios partijos, tačiau kairiųjų įsitikinimų neatsisakė. Aukščiausiojoje Radoje jis atstovauja raudonųjų dvarininkų, į Ukrainos kaimo partiją susivienijusių kolchozų pirmininkų, interesams. Dabar kaimiečiai sudaro trečdalį bendros su Morozo socialistais frakcijos ir yra kairesni už juos (šiame kairiajame centre yra 35 deputatai). Tkačenka kairesnis už drg. Morozą, tačiau dešinesnis už Ukrainos KP pirmininką drg. Simonenką. Tai nesunku paaiškinti. Mat drg. Tkačenka yra už reformas, nes jis - milijonierius. Nuo 1992 m. Aleksandras Tkačenka yra agropramoninės asociacijos “Žemė ir žmonės” prezidentas. Praturtėjo iš aferos su pasenusiomis trąšomis ir nekondicinėmis kukurūzų (Aleksandras Tkačenka išvaizda panašus į Nikitą Chruščiovą) sėklomis, atgabentomis iš Amerikos, pardavė jas Ukrainos rinkoje. 1993 m. laikraštis “Zamkovaja gora” išspausdino mano žurnalistinį tyrimą, kuriame teigia, kad afera vyko su JAV ir veikiausiai Ukrainos specialiųjų tarnybų žinia. Baudžiamoji byla dėl “Žemės ir žmonių” machinacijų buvo iškelta, tačiau… Deputatas, Aukščiausiosios Rados pirmininko pirmasis pavaduotojas… Žodžiu, byla buvo sustabdyta, tačiau dar nebaigta. Dar visko gali būti. Tik dabar nei prezidentas, nei jo Liaudies demokratų partija tokių bylų nebijo, todėl kartu su sąjungininkais nusprendė, kad bus geriau, jeigu Aukščiausiosios Rados pirmininku bus išrinktas Tkačenka, o ne Morozas ar Ukrainos KP pirmininkas Simonenka. Liaudies demokratų frakcijoje dabar yra 96 deputatai. Pagal partijos sąrašą buvo išrinkta 17 deputatų. Visi kiti – buvę “nepriklausomi” verslininkai, taip apsisprendę po prezidento grasinimo “pasidomėti tais, kurie tokiu metu nori ramiai sėdėti apkasuose”. Verslininkai sako, kad vieta Aukščiausiojoje Radoje vidutiniškai kainuoja 1 mln. dolerių. Taigi Liaudies demokratų partija sutaupė apie 89 mln. dolerių. Prezidentui palanki Liaudies demokratų partija ir “opozicinis” Ruchas taip susidomėjo prezidento žadėtomis šiltomis vietelėmis, kad užmiršo, kaip neseniai Romanas Zvaryčius, Kolumbijos universiteto auklėtinis, buvęs JAV pilietis, buvęs Ukrainos nacionalistas, dabar demokratas ir Ukrainos pilietis, liaudies deputatas, kovojo su Aleksandro Tkačenkos aferomis “The New York Times” puslapiuose. Zvaryčius pateikė daug Tkačenką kompromituojančių faktų. Tačiau dabar Ruchui reikia postų komitetuose ir ministerijose, todėl jo narys Romanas Zvaryčius pasirengęs tylėti. Ir Morozas, nors jis dešinesnis už Tkačenką, tačiau ir protingesnis, todėl pavojingesnis ir Ruchui, ir prezidentui. Mat prezidentas nori, kad Aukščiausiosios Rados pirmininkas būtų “žmogus, neturintis politinių ambicijų ir pretenzijų į prezidento postą”. Atvirai pasakyta, ar ne? Tačiau viltys bergždžios, nes Aleksandrui Tkačenkai didžiulę įtaką daro būtent Aleksandras Morozas. Tiesa, taip sumaniai vadovauti Aukščiausiajai Radai kaip Morozas jis nesugebės, o būtent to ir reikia Kučmai. Morozas visada sugebėdavo išsisukti, o Tkačenka taip nesugebės. Jis sąžiningai kovoja už darbo liaudį. Tad Kučma tikisi, kad Tkačenka dažnai bus atviras. Prezidentas kaltina Aukščiausiąją Radą nekonstruktyvumu. Jeigu ši ir toliau taip vilkins, vieną gražią dieną Kučma gali kreiptis į tautą: “Dėl nekonstruktyvių įstatymų leidžiamosios valdžios veiksmų susiklosčius pavojingai padėčiai aš, kaip Konstitucijos garantas, priverstas perimti visą valdžią…” Ir nereikės jokių tankų bei kitokių Maskvai būdingų neramumų. Ukraina dar kartą parodys Europai, kad ji - civilizuota šalis. Apie kitus Liaudies demokratų partijos sąjungininkus, socialdemokratus ir žaliuosius, net kalbėti neverta. Socialdemokratai (17 mandatų) - atsarginis valdžios partijos aerodromas. Žalieji (19 mandatų) pažaliavo nuo dolerių, kuriuos jiems moka naftos ir dujų baronai, grafai ir karaliai. Partijos funkcionieriai to ne tik neslepia, bet ir didžiuojasi tuo. “Už aplinkos teršėjų pinigus mes kovosime, kad ta aplinka būtų išsaugota”, - sako jie. Kol kas “nekairieji” palaiko Kučmą, Liaudies demokratų partiją ir Tkačenką. Tiesa, palaiko ne savo balsais. “Nekairieji” savo konstitucinę pareigą balsuoti pavertė prekybos objektu. Jie paprasčiausiai nebalsavo, taip blokuodami kairiojo pirmininko išrinkimą, ir nesiūlė savo kandidato. O prezidentas tuo metu leido įsakus. Kai reikalingi įsakai buvo išleisti, blokavimas baigėsi, prasidėjo prekyba. Ir galų gale, kaip minėjome, Aukščiausiosios Rados pirmininku tapo Aleksandras Tkačenka.


Čečėnija siekia glaudesnių santykių su Lietuva;Čečėnai nori bendradarbiauti su lietuviais aukščiausiu lygiu

Sustiprinti seniai užmegztų santytių su Lietuva į Vilnių atvyko Čečėnijos Respublikos Ičkerijos užsienio reikalų viceministras bei šios ministerijos ryšių su Europa departamento direktorius Movsudas Dudajevas. Anot jo, Čečėnija, vis dar smaugiama visapusiškos Rusijos blokados, pamažu atgyja ir gan sėkmingai įsitvirtina kaip suvereni valstybė. Čečėnijos užsienio diplomatinį korpusą sudaro devyni napaprastieji ir įgaliotieji pasiuntiniai, nuolat dirbantys įvairiose valstybėse: JAV, Lietuvoje, Estijoje, Danijoje, Suomijoje, Olandijoje ir kitur. Pasak M.Dudajevo, mažoji Šiaurės Kaukazo valstybė bene didžiausias savo viltis sieja su Lietuva: “Mūsų valstybės, būdamos tokios tolimos ir skirtingos, išgyveno labai panašią praeitį - suverenumo netekimą, genocidą, blokadą ir ilgą kelią į tarptautinį pripažinimą, - kalbėjo jis. Mūsų tarpusavio santykiai, prasidėję parlamentinių grupių bendravimu, turi pereiti į bendradarbiavimą aukščiausiu lygiu. Todėl jau dabar svarstoma aukščiausių abiejų šalių vadovų susitimo galimybė”. M.Dudajevas akcentavo abiejų valstybių ekonominio bendradarbiavimo svarbą - neseniai įkurta bendra Lietuvos ir Čečėnijos tekstilės įmonė esąs vienas pirmų žingsnių ekonomikos saitams sutvirtinti. Šalyje atsigauna karo sugriauta pramonė, todėl čečėnai netrukus taip pat turėsią ką pasiūlyti lietuviams. Sovietmečiu Čečėnijoje veikė vienintelė SSRS naftos perdirbimo įrangos gamykla. Neseniai vėl pradėjo dirbti. Tuo tarpu Rusijoje pradėta analogiškos gamyklos statyba. Neverta pamiršti ir Čečėnijos naftos išteklių, pasižyminčių labai puikia išgaunamos naftos kokybe. Pasak M.Dudajevo, jo šalis - palankiausia vieta užsienio investicijoms, nes čia didelė verslo dalis visiškai neapmokestinama, o maksimalūs mokesčiai siekią tik aštuonis procentus. Užsienio reikalų viceministras karčiai pajuokavo, kad vienintelė kliūtis investicijoms - nuožmi Rusijos blokada. Mėgindami apeiti Rusiją čečėnai tiesia kalnų kelią, sujungsiantį jų šalį ir Gruziją. Šis kelias turėtų būti nutiestas rugsėjo 6 d. - Čečėnijos nepriklausomybės dieną. M.Dudajevas patikino, kad nors ir palaikomi glaudūs ekonominiai ryšiai su Gruzija, Čečėnijos vyriausybė prioritetą teikia bendradarbiavimui su Lietuva: “Lietuva siekia narystės įtakingiausiose tarptautinėse organizacijose, todėl ateityje mums labai praverstų draugystė su jūsų šalimi”, - sakė jis. Susitikęs su Seimo tarpparlamentinės grupės ryšiams su Čečėnija vadovu Romualdu Ozolu, M.Dudajevas informavo parlamentarą apie Čečėnijos poziciją JAV ir Afganistano konflikto atžvilgiu. Jis paneigė Rusijos (ir Lietuvos) spaudoje pasirodžiusius gandus apie neva Čečėnijos paskelbtą karą JAV: “Čečėnijos vyriausybė iš tiesų nepritaria tokiam JAV poelgiui ir jį smerkia, - kalbėjo M.Dudajevas. - Tačiau apie jokį karą nebuvo nė kalbos. Tiesa, man keista, kad ir jūsų spauda formuoja tokį neigiamą požiūrį į mūsų šalį. Mes jau pripratome prie nuolatinio Rusijos spaudos skleidžiamo šmeižto, tačiau labai stebina faktas, kad ir Lietuvos žiniasklaida kartais žengia koja kojon su tais gandais”. Lietuvoje M.Dudajevas žada pabūti dar kelias dienas. Po to jis vyks į Turkiją, kur mėgins atnaujinti po rusų okupacijos nutrūkusius draugiškus santykius.


Derybos dėl Klaipėdos kr. direktorijos sudarymo

Vokietijos skunde Tautų Sąjungos Tarybai dėl tariamų Klaipėdos konvencijos laužymų iš Lietuvos vyriausybės pusės bene svarbiausiu priekaištu yra laikomas neprisilaikymas demokratinių ir parlamentarinių principų, sudarant Klaipėdos krašto direktoriją. Šis priekaištas Vokietijos užsienių reikalų ministerio, p. Curcijaus, rašte Tautų Sąjungos generaliniam sekretoriui yra pastatytas pirmoje vietoje ir jam Vokietijos vyriausybė, matyti, deda daugiausia reikšmės. Mes jau esame ne sykį nurodę, į tai, kad šis skundo punktas yra mažiausiai pagrįstas. Nėra nė vieno fakto, įrodančio, kad Lietuvos vyriausybė būtų prasižengusi su bet kuriuo Klaipėdos konvencijos nuostatu, liečiančiu Klaipėdos krašto direktorijos sudarymą. Ginčas tuo klausimu todėl yra daugiau: teoretinio, negu praktiško pobūdžio. Sprendžiant tą ginčą, tenka susidurti su įvairiomis doktrinomis ir pažiūromis į demokratizmą ir parlamentarizmą. Tos pažiūros, kaip yra žinoma, nėra visiškai vienodos ir, sprendžiant politinius ginčus, jokių autoritetingų nurodymų tose doktrinose ir pažiūrose rasti negalima. Dėl to, atremiant priekaištus, daromus iš Vokietijos vyriausybės pusės dėl nesilaikymo demokratinių bei parlamentarinių principų, sudarant Klaipėdos krašto direktoriją, tenka vadovautis ne tiek nurodytomis doktrinomis, kiek Klaipėdos konvencijos nuostatais. O čia greičiau galima padaryti priekaištų dėl Klaipėdos konvencijos laužymo kaip tik toms vokietininkų grupėms, kurios Vokietijos vyriausybės skundą Tautų Sąjungos Taryboje yra sukėlusios. Tai geriausiai matyti iš einančių dabar tarp Klaipėdos krašto gubernatoriaus ir seimelio daugumos atstovų derybų dėl direktorijos sudarymo. Šios derybos tęsiasi jau ištisas mėnuo, o jokių vaisių nepasiekta. Gruodžio mėn. 9 d. mes esame įdėję oficialinį komunikatą, kurs nušviečia įvairių dėl direktorijos sudarymo pasitarimu eigą. Šis komunikatas, kaip tenka patirti, buvo surašytas abiem besideriančiom pusėm susitarus. Todėl jo negalima laikyti tendencingu, bet kaip vienpusiškai nušviečiančiu derybų eigą. Vis dėlto šis komunikatas rodo, kad Klaipėdos krašto direktorijos sudarymo klausimas yra visiškai nenormalėj padėtyj. Iš vienos ir antros pusės yra pasiūlyta visa eilė asmenų kandidatais į direktorijos pirmininkus ir nė dėl vieno šių asmenų negalėta susitarti. Įdomūs šiuo atžvilgiu motyvai, dėl kurių vedę seimelio daugumos vardu derybas p. p. Gubba ir Krausas atmetė gubernatoriaus pasiūlytus kandidatus. Pirmiausia, kaip žinome, buvo pasiūlytas iš gubernatoriaus pusės pirklys Mikas Šuišelis. Dėl šios kandidatūros p. p. Gubba ir Krausas tuojau čia pat pareiškė, kad p. Šuišelis neturėsiąs seimelio daugumos pasitikėjimo. Vadinasi, p. p. Gubbai ir Krausui čia svarbu ne deklaracija su direktorijos darbu programa, dėl kurios tik ir gali būti reiškiamas pasitikėjimas arba nepasitikėjimas. Jie iš anksto jau nusistatė prieš minimo asmens kandidatūrą.


Vokiečių lenkų konflikto tyrinėjimo rezultatai

Berlynas VI/7 ELTA. Ištyrusi atskirus vokiečių ir lenkų delegacijų raportus apie neseniai įvykusį vokiečių lenkų pasienio incidentą, taip pat visus kitus parodymus, vokiečių vyriausybė nutarė, kad vokiečių versija visiškai atitinka faktus. Lenkų pasienio valdininkai nuo pernykščio rudens kalbino vokiečius Marienwerdery suteikti slaptų informacijų. Vokiečių valdininkai apsimetė sutinką tai padaryti. Gegužės 24 d. vakare du lenkų valdininkai perėjo vokiečių sieną ir nuėjo į pasų kontrolės baraką Neuhöfene pasiimti slaptos medžiagos, kurios tikėjosi. Jie buvo apsiginklavę revolveriais ir rankinėmis prie pat sienos. Įėjus į baraką, vokiečių valdininkai mėgino juos suareštuoti, bet jie pradėjo gintis. Vienas lenkas besigindamas pašovė vokietį į ranką. Tada vokietis atsilygino ir sužeidė lenką, kuris paskui numirė. Tuo pačiu laiku aukščiau minėti lenkų kareiviai perėjo per sieną ir pradėjo šaudyti į vokiečių teritorijos pusę. Lenkų pasienio valdininkų kaltė galutinai įrodyta. Vokiečių ministeriui Varšuvoj įsakyta įteikti lenkų vyriausybei notą pareikšti protestui prieš sienos sulaužymą.


TASS-o korespondentai M. Buzivskis ir A. Ivanikovas praneša: TASS-o pareiškimu ir toliau nepaprastai domisi Kubos spauda, radijas ir visa liaudis. Kubos radijo stotys, komentuodamos pareiškimą, pabrėžia jo istorinę reikšmę taikai visame pasaulyje išsaugoti. Vakarinis laikraštis „Diario dela farde“ spausdina daugybę pareiškimų, kuriuose visuomeninės Kubos organizacijos sveikina naują Tarybų Sąjungos vyriausybės žingsnį taikai stiprinti ir užtikrina, kad Kubos liaudis, įkvėpta didžiosios tarybinės liaudies broliškos pagalbos, nepagailės jėgų, o jei reikės ir gyvybės, kad apgintų savo tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Valstybinių įstaigų tarnautojų profsąjungos pareiškime, tarp kita ko, sakoma: „Nacionalinė visuomeninės administracijos darbo žmonių profsąjunga supranta šio dokumento svarbą ir dar kartą prisiekia visam pasauliui, kad Kuba niekada nepasiduos. Kubos darbo žmonės, sudarą socialistinę stovyklą, dar kartą patvirtina ištikimybę kovai už taiką“. Kubos moterų federacija pareiškime visų šalies moterų vardu pabrėžia tą didžiulę reikšmę, kurią turi broliška Tarybų Sąjungos pagalba Kubos revoliucijai ginti. Sunkiausiomis minutėmis, kai imperialistai mėgina padaryti mūsų tėvynę savo auka, sakoma pareiškime, mes visada pasikliaujame broliška tarybinės liaudies pagalba ir efektyvia parama. Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimas yra dar vienas draugystės įrodymas. Nacionalinė smulkiųjų žemvaldžių asociacija, reikšdama didžiulės vargingųjų ir vidutinių Kubos valstiečių masės nuomonę, pabrėžia, kad dokumentas labai svarbus suįžūlėjusiems agresoriams pažaboti. Savo pareiškime ji sako, kad Kubos valstiečiai pasiryžę kovoti kartu su visomis pasaulio tautomis už imperialistų, engėjų ir naujo karo kurstytojų sutriuškinimą. Padėkojo Tarybų Sąjungos vyriausybei, TSKP ir tarybinei liaudžiai ir užtikrino, kad Kubos liaudis pasiryžusi apginti savo laisvę ir nepriklausomybę, revoliucijos gynimo komitetas, jaunųjų komunistų sąjunga, universitetų studentų federacija, profsąjungos ir kitos masinės Kubos organizacijos. Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą sveikina Kubos taikos šalininkai. Čia paskelbtame pareiškime, kurį pasirašė Kubos „Judėjimo už taiką ir tautų suverenumą“ prezidentas Chuanas Marineljas, tarp kita ko, sakoma: Kategoriškas Tarybų Sąjungos pareiškimas puikus tarptautinio solidarumo ir nuoširdaus rūpinimosi žmonijos likimu pavyzdys. Jis, kaip ir ryžtingi bei patriotiniai mūsų ministro pirmininko Fidelio Kastro pareiškimai, yra efektyvus ir realus indėlis į didžiąją kovą už taiką. Vykdydama savo pareigą, mūsų liaudis pasiryžusi išlaikyti ir atremti naują imperializmo puolimą. Tarybų Sąjungos pareiškimas ragina atsikvošėti, griežtai įspėja, kokių padarinių gali sukelti nusikalstamos avantiūros, neturinčios jokio pagrįsto ir moralinio pateisinimo. „Judėjimas už taiką ir tautų suverenumą“ ragina visas tautas ir ypač Jungtinių Valstijų liaudį sutrukdyti, kad toliau nebesiplėtotų pasauliui primetama karinė Vašingtono kampanija. Pareiškimas baigiamas tradiciniu Kubos šūkiu: „Tėvynė arba mirtis! Mes nugalėsime


Krašto apsaugos ministras A.Butkevičius spaudos konferencijoje Maskvoje pasakė, jog Lietuva šiose derybose pasiekė, kad 107-oji Rusijos kariuomenės divizija, dislokuota Vilniuje, bus išvedama pirmiausia; manoma, kad iki šių metų pabaigos. Nurodoma, kad Lietuvoje yra 20,5 tūkstančio Rusijos kariškių. Ar turėjo įtakos Lietuvoje šių metų birželio 14 d. surengtas referendumas, kuriuo buvo reikalaujama dar šiais metais išvesti Rusijos kariuomenę iš Lietuvos? Apie tai buvo kalbama ir vakar Aukščiausiojoje Taryboje įvykusioje spaudos konferencijoje. AT pirmininkas V.Landsbergis teigė, kad Rusijos kariuomenės išvedimo grafikas nedraudžia šiai kariuomenei greičiau išeiti iš Lietuvos. Valstybinės derybų delegacijos su Rusija vadovas Č.Stankevičius, atsakydamas į šį klausimą, aiškino, kad birželio 14 d. referendumas buvo imperatyvinis reikalavimas Rusijai. Rusijai iškilo dilema: ignoruoti šį lietuvių tautos reikalavimą ar į jį atsižvelgti. Referendumas lėmė, kad šių metų liepos 10 d. Helsinkio konferencijos aukščiausiojo lygio pasitarime priimtoje politinėje deklaracijoje buvo įrašytas 15-asis straipsnis, su kuriuo sutiko ir Rusija, kad kariuomenė greitai ir tvarkingai būtų išvesta iš Lietuvos ir kitų Baltijos šalių. Rusijos kariuomenė, aiškino Č.Stankevičius, turėtų būti išvedama nepriklausomai nuo šių Maskvoje pasirašytų sutarčių. Reikėjo spręsti problemą: ar Rusija išveda kariuomenę 1992 metais, ar ji vėluoja vykdyti šį reikalavimą. Rusija paskelbė, kad reikalavimą išvesti kariuomenę šiais metais ji įvykdys su tam tikru pavėlavimu, tačiau ne vėliau kaip 1993 m. rugpjūčio 31 dieną. Be abejo, derybose Maskvoje Lietuvos ir Rusijos vadovai pasiekė kompromisą. Tokiose sudėtingose derybose, o juk artimiausiomis dienomis teks susitarti dėl prekybos režimo ir atsiskaitymų tarp Lietuvos ir Rusijos, kitaip, matyt, ir neįmanoma.


Tautų Sąjungos saugumo ir arbitražo komisija kovo 6 d. vakare turėjo plenumo posėdį, kuriam pirmininkavo Benešas. Šiam posėdy buvo priimti redakcijos komisijos pasiūlymai pavyzdingai sutarčiai tarptautinių konfliktų sureguliavimo klausimu sudaryti. Kitas Tautų Sąjungos posėdis turės paraginti valstybes prisidėti prie tokios sutarties. Paskum komisija patvirtino nepuolimo ir pagalbos užpultajai valstybei suteikimo sutarties projektą, kuri yra sudaryta Reino pakto pavyzdžiu ir skiriama valstybių saugumui sustiprinti.


JAV 7-ojo laivyno vadovybė Ramiajame vandenyne permeta Japonijoje esančius karo laivus į Taivanio sąsiaurio rajoną. Kaip šiandien praneša Japonijos radijas, laivai pradėti permesti nuo birželio 22 d. Tą dieną Amerikos karinę jūrų bazę Japonijoje — Jokosuką — paliko ir išplaukė į jūrą „Pietų Kinijos jūros apsaugos pratyboms” lėktuvnešis ir penki eskadriniai minininkai. Iki šios dienos iš Jokosukos Taivanio link dalyvauti šiose pratybose” išplaukė 13 karo laivų, taip pat povandeniniai laivai, tanklaiviai, Remdamasis žiniomis, gautomis iš Japonijos nacionalinės gynybos valdybos, radijas nurodo, kad pagrindinis Amerikos karo laivų permetimo į Pietų Kinijos jūrą tikslas yra paremti” čankaišistų veiksmus”.


Anglija nemananti atnaujinti prekybos derybų su Rusija.

,,Daily Herald“ politinis korespondentas rašo, kad nėra nė trupučio teisybės Beaverbrooko laikraščio pranešime, kad anglų vyriausybė artimiausioj ateity mano atnaujinti prekybos derybas su Sovietų Rusija. Vienas artimus ryšius su ministerių kabinetu palaikąs asmuo pareiškė korespondentui, kad tas klausimas visiškai nebuvo svarstomas ir tuo tarpu nėra vilties, kad artimoj ateity būt svarstomas. Ministerių kabinetas tvirtai laikosi savo nusistatymo dėl Sovietų Rusijos ir nežada diskutuoti santykių su Sovietų Rusija, bet kai kurie konservatorių partijos atstovai žemuosiuos rūmuos pareiškia gailesį, kad buvo nutraukti santykiai su Sovietų Rusija. Jaunas konservatorių partijos atstovas Boothby ruošiasi pasakyti kelias kalbas provincijoj, per kurias ragins vyriausybę, kad ji pradėtų derybas su Sovietų Rusija dėl santykių atnaujinimo. Boothby esąs privatinis parlamentarinis finansų ministerio Churchillio sekretorius. Kitas konservatorių atstovas pripažino, kad jis ir dar keli kiti darė žygius, kad vyriausybė atnaujintų derybas su Sovietų Rusija. Paskutinę Litvinovo kalbą jis pavadino alyvų taikos šakele. Dėl atnaujinimo santykių su Sovietų Rusija panašiai esančios nusistačiusios ir kai kurios pramonės įmonės.


Vakar prasidėjo neeilinė parlamento sesija, turinti svarstyti Armėnijos ir Azerbaidžano konfliktą. Opozicinio nacionalinio fronto vadovas agentūrai Interfax pranešė, kad opozicija ketina reikalauti prezidento A. Mutalibovo atsistatydinimo. Jis turįs jausti atsakomybę už tai, kad neužkirtęs kelio azerbaidžaniečių gyventojų žūčiai, kai praėjusią savaitę armėnai užėmė vieną Azerbaidžano gyvenvietę.


50-toji Tautų Sąjungos tarybos sesija Ženevoje savo darbų tvarkoje yra priėmusi visą ilgą eilę klausimų. Kaip vakar sesijos pirmininkas visai teisingai pastebėjo, šios sesijos darbai užims gal visą savaitę laiko. Darbų seilėj stovi ir trys klausimai, kurie daugiausia paliečia Lietuvą. Rytoj šiuo laiku tie klausimai vienaip ar kitaip jau bus išspręsti, ir todėl šiandie maža būtų prasmės spėlioti, kaip Ženevos areopagas į juos pažiūrės ir kaip juos supras. Žinios iš Ženevos praneša, kad mūsų vyriausybės galva prof. Voldemaras turės pasimatymą su Prancūzijos užsienių politikos vadu p. A. Briand'u. Vadinasi, jo kelionė šį kartą, kaip ir pereitą rudenį, nesibaigs Ženeva, bet pasieks ir Paryžiaus. P. Briand'as, kaip ir p. Strescmarin'as, šį kartą dėl ligos pats asmeniškai negalėjo į Ženevą atvykti. Mes dar atsimename, kaip gruodžio mėnesio sesijoj p. Briand'as buvo vienas iš didžiųjų valstybių atstovų, kurie prisidėjo prie lietuvių lenkų konflikto pakreipimo į taikingesnes vėžes. Quai d'Orsay organas „Le Temps“ birželio 3 d. savo vedamajam straipsny rašo apie tai, kad ,,Prancūzijos ir Anglijos susitarimas palieka kiekvienos sveikos taikos politikos bazė“. Pravažiuodamas pro Paryžių į Ženevą, Sir Austin Chamberlain turėjo pasikalbėjimą su p. Briand'u. Paryžiaus laikraščių pranešimais, Chamberlain esąs nepatenkintas, kad į Lietuvos valstybės konstituciją Vilnius yra įrašytas kaip sostinė. ,,Petit Parisien“, rašydamas apie Chamberlain'o pasimatymą su Briand'u, smarkiais žodžiais rašo prieš Lietuvą, kuri nerodanti geros valios su lenkais į normalinius santykius įeiti. Bet esą reikalinga dabar dar lietuvių lenkų ginčo klausimu jokio sprendimo nedaryti, o palaukti rugsėjo mėnesio sesijos, kad būtų galima „galutinai įrodyti prof. Voldemaro bloga valia“. Mes esame iš paties prof. Voldemaro girdėję, po to, kai jis sugrįžo iš Londono, kad sir Austin Chamberlain yra jam pabrėžęs Anglijos didelį susiinteresavimą taika, ypač Europoje. Taip pat yra suprantamas ir visos Europos noras stabilizuoti taiką, šalinant visus jai gresiančius pavojus. Tokių pavojų skaičiuje yra ir neišspręstas lietuvių lenkų ginčas dėl Vilniaus. Bet čia jau šimtus kartų galėjo įsitikinti visi, kad karo pavojus šiame Europos kampe gali kilti tik iš lenkų, nes Lietuva niekada nėra grasinusi Lenkiją pulti, o ir norėdama ji vargu drįstų militariškai daug galingesnę Lenkiją pulti. Aišku, kad taikos išlaikymas šiame krašte pareina išimtinai nuo Lenkijos geros valios. ,,Le Petit Parisien“ rašo, kad Vilniaus įrašymas į Lietuvos valstybės konstituciją galėtų būti „casus belli“, - tik esą lenkų vyriausybės taikingumas čia išlaikąs taiką!.. ,,Petit Parisien“ nė nejunta, kaip jis čia taikos atžvilgiu kalba Lietuvos naudai!.. Nors Vilnius ir Lietuvos konstitucijoj yra įrašytas kaip valstybės sostinė, o vis dėlto puolimo pavojus yra galimas tik iš lenkų pusės. Lietuvos nepriklausomybės aktas 1918 m. vasario 16 d. buvo paskelbtas Vilniuje, ir pažymėta, kad Lietuvos sostinė yra Vilnius. Pagaliau, ir pačioje T. S. taryboje gruodžio mėnesy jis pripažintas ginčytinu. Kodėl Lietuva neturėtų teisės įsirašyti Vilnių į savo konstituciją kaip sostinę? Okupavimo faktas toli gražu dar nesudaro teisės fakto. Juk karo metu buvo okupuotas Briuselis, Bielgradas, Bukarestas, o vis dėlto Belgijos, Serbijos, Rumunijos vyriausybės šių miestų neišsižadėjo. Lenkai įteikė T. S. Tarybos nariams savo protesto notos nuorašus, manydami tuo nustebinsią Tautų Sąjungą ir įrodysią Lietuvą esant taikos ardytoją. Mūsų giliu įsitikinimu ši lenkų nota turėtų prasmės tuo atveju, jei Lietuva tikrai neturėtų jokių teisių į Vilnių. Pavyzdžiui, jei Lietuva būtų įrašiusi į savo konstituciją Krokuvą ar Liubliną, į kuriuos ji jokių teisių neturi, tai visas pasaulis galetų pripažinti, kad čia būtų tik provokatoriškas Lietuvos vyriausybės žygis. Bet dėl Vilniaus, dėl tikrosios Lietuvos sotinės, kuri ir tarptautinėmis sutartimis yra pripažinta Lietuvai, tokių abejojimų visai negali kilti.


Laikraščio „Deli Taims” žiniomis, JAV sudarė su Portugalija slaptą susitarimą, kuriame numatoma, kad „Vašingtono vyriausybė visokeriopai padės Portugalijos vyriausybei statyti naujas karines bazes Goa, Damane ir Timoro saloje”. Susitarime nurodoma, kad derybos dėl Jungtinių Valstijų naudojimosi Portugalijos karinėmis bazėmis įvyks 1958 metų pradžioje. Delyje yra žinoma, rašo laikraštis, kad JAV vyriausybė, pareikšdama apie savo draugiškus jausmus Indijai, nesvyruodama daro visa, kas galima, jos priešininkų pozicijoms stiprinti. Toks elgesys, kurio negalima apibūdinti kitaip, kaip veidmainišku, rašo „Deli Taims”, kelia Indijos viešosios nuomonės pasipiktinimą. Laikraštis pažymi, kad Pakistanas protingai susitartų su Indija, jeigu JAV neteiktų jam karinės pagalbos.


Vakar čia atnaujino savo darbą SNO taikaus kosminės erdvės naudojimo komitetas. Jį sudaro Tarybų Sąjunga, JAV, Anglija, Bulgarija, Vengrija, Čekoslovakija, MLR, Lenkija, Rumunija, Albanija, Argentina, Australija, Austrija, Belgija, Brazilija, Kanada, Čadas, Prancūzija, Indija, Iranas, Italija, Japonija, Libanas, Meksika, Marokas, Siera Leonė, Švedija, JAR (iš viso 28 nariai). Komitetas susirinko į posėdį, vykdydamas SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesijos praėjusių metų gruodžio 20 d. rezoliuciją. Parengiant šią rezoliuciją dalyvavo, kitų tarpe, Tarybų Sąjunga ir JAV. Rezoliucijoje, be kita ko, pabrėžiama, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacija turi būti tarptautinio bendradarbiavimo centras tiriant ir naudojant kosminę erdvę taikiems tikslams. Rezoliucijoje taip pat nustatoma, kad tarptautinė teisė, taip pat SNO įstatai, liečia ir kosminę erdvę bei dangaus kūnus. Kalbėdamas posedyje, taikaus kosminės erdvės naudojimo komiteto pirmininkas dr. Francas Mačas (Austrija) pareiškė esąs įsitikinęs, kad Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstijų pasiekti laimėjimai įsavinant kosminę erdvę, taip pat Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstijų pasiruošimas bendradarbiauti įsavinant kosminę erdvę užtikrins sėkmingą komiteto darbą. Vakar posėdyje didelę kalbą pasakė JAV atstovas Plimptonas. Jis užtikrino susirinkusius, jog JAV dės visas pastangas, kad taikaus kosminės erdvės naudojimo komitetas dirbtų sėkmingai. Posėdyje Mačas buvo perrinktas komiteto pirmininku 1962 metams, o profesorius M. Hašeganu (Rumunija) buvo perrinktas į pirmininko pavaduotojo postą.


Vakar Nasau mieste, Bahamos salose, pasibaigė JAV prezidento Dž. Kenedžio derybos su Anglijos ministru pirmininku H. Makmilanu. Pasibaigus deryboms, buvo paskelbtas komunikatas. Jame sakoma, kad „prezidentas ir ministras pirmininkas apsvarstė daug klausimų. Jie išnagrinėjo Rytų ir Vakarų santykius po spalio mėnesio krizės Kuboje ir kartu pareiškė viltį, kad patenkinamas šios krizės sureguliavimas, gal būt, padės išspręsti ir kitas neišspręstas Vakarų ir Tarybų Sąjungos savitarpio problemas“. Kenedis ir Makmilanas apsvarstė, konkrečiai, „dabartinę padėtį, kurią pasiekė derybos dėl branduolinių bandymų nutraukimo sutarties, ir vėl patvirtino, kad jie ketina stengtis susitarti su TSRS šiuo klausimu, tikėdamiesi, kad toks susitarimas padės sėkmingai tartis ir dėl platesnių su nusiginklavimu susijusių problemų“. Tačiau sekančioje komunikato dalyje matyti, kad jo autoriai, kaip ir anksčiau tebesilaiko politikos, „iš jėgos pozicijos“ ir branduolinio bei įprastinio ginklavimosi varžybų politikos. Prezidentas ir ministras pirmininkas, kaip sakoma komunikate, gana detaliai apsvarstė politiką, susijusią su naujausių sistemų branduoliniu ginklu, ir išnagrinėjo įvairias pažiūras šioje srityje“. Prie komunikato pridėtame „pareiškime dėl branduolinės gynybos sistemų“ aiškinama, kad Makmilanas sutiko su Kenedžio nutarimu nutraukti darbus „Skaibolto“ raketai sukurti, nors Anglija jau išleido milžiniškas lėšas gaminti lėktuvams, kuriuos buvo numatyta apginkluoti šiomis raketomis. Vietoj „Skaibolto“ JAV žadėjo tiekti Anglijai „Polario“ raketas (be kovinio užtaiso) anglų povandeniniams laivams. Todėl Jungtinės Karalystės vyriausybė statys povandeninius laivus, kurie bus apginkluoti šiomis raketomis“, kas, be abejo, bus susiję su naujomis didelėmis išlaidomis. Pagal pareiškimą, „prezidentas ir ministras pirmininkas sutiko su tuo, kad abi vyriausybės siekia, apsirūpindamos „Polario“ raketomis, sukurti daugiapusiškas branduolines NATO pajėgas, kuo glaudžiausiai konsultuojantis su kitais sąjungininkais NATO bloke“. Šiam tikslui JAV ir Anglija ketina išskirti specialias pajėgas. Kartu derybų dalyviai pabrėžė, kad „svarbu didinti jų įprastinių ginkluotųjų pajėgų kovingumą pasauliniu pagrindu“. Nutarimas sudaryti daugiapusiškas branduolines NATO pajėgas, tuojau pat davė progą spėliojimams, kiek jose dalyvaus Vakarų Vokietija, kurios revanšistiniai sluoksniai seniai siekia branduolinio ginklo. Pareiškime dėl branduolinio ginklo, – rašo, pavyzdžiui, laikraščio „Niujork taims“ Londono korespondentas Driu Midltonas, komentuodamas Nasau susitarimo išdavas, – nieko nepasakyta apie Vokietijos dalyvavimą. Tačiau jame minima, kad turinčios būti sudarytos branduolinės NATO pajėgos, „kuo glaudžiausiai konsultuojantis su kitais sąjungininkais NATO bloke“. Vokietija viena iš jų“. Anglijos konservatorių sluoksniuose, pažymi Midltonas, „buvo pareikšta nuomonė, kad ministras pirmininkas įtraukė save ir savo vyriausybę į susitarimą, kuris, gal būt, pasirodys esąs politinis dinamitas. Jo sutikimą, kad Anglija dalyvautų daugiapusiškoje branduolinėje stabdymo priemonėje, jau kritikuoja leiboristai, nes juo iš anksto nulemiama, kad branduolinį ginklą naudos Vakarų Vokietija“. Komunikate pranešama, kad Kenedis ir Makmilanas taip pat apsvarstė Berlyno klausimą, Indijos–Kinijos ir Indijos–Pakistano santykius, padėtį Konge ir būklę, kurią pasiekė derybos dėl Anglijos stojimo į Bendrąją rink


Gruodžio 27 d. į Lietuvą iš Romos atvyko Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius JAV S.Lozoraitis. Jis ketina susitikti su įvairiomis politinėmis organizacijomis ir judėjimais, išsiaiškinti savo galimybes dalyvauti Lietuvos prezidento rinkimuose.


Lapkričio m. (1927). vidudieny perėjau į Vokietiją ties Lumpėnais ir apsistojau nakvoti Tilžės pakrašty pas vieną ūkininką ir atvirai jam pasisakiau, kas aš esu ir iš kur. Tą pačią dieną jau sužinojo apie mano atvykimą kiti emigrantai iš Lietuvos ir keli atėjo aplankyti. Pasirodė visi jie turi prieglaudą: vieni pas vokiečių komunistus, kiti laikomi Plečkaičio agentų. Plečkaičio laikomi žmonės gauną per dieną 3,50 vokiš. mrk. Visi sakė man, kad Plečkaitis ir jie labai laukią manęs ir net manę siųsti į Lietuvą žmones, kurie būtų turėję mane kuo nors būdu išgabenti į Vokietiją.


Viena pirmųjų jaunimo proletarinių organizacijų

LENINGRADAS. Lenino miesto jaunimas pažymi Petrogrado socialistinės darbininkų jaunimo sąjungos — vienos pirmųjų jaunimo proletarinių organizacijų Rusijoje 40-ąsias metines. Įmonėse ir įstaigose organizuojami pranešimai ir pasikalbėjimai apie šios sąjungos įkūrimą, apie šaunias revoliucines komjaunimo tradicijas. Leningrado srities Valstybiniame Spalio revoliucijos ir socialistinės statybos archyve aptikta medžiagos iš šios sąjungos istorijos. Petrogrado jaunimas, bolševikų vadovaujamas, ryžtingai kovojo prieš buržuazinę Laikinąją vyriausybę, tęsusią carinę politiką. Gausiai rengiamuose mitinguose jis reikalavo sutrumpinti darbo dieną, padidinti darbo užmokestį, steigė savo pirmuosius komitetus. Išliko „Vyborgo pusės visų gamyklų mokinių bendro susirinkimo” protokolas. Susirinkimas vieningai nutarė „išrinkti iš kiekvienos gamyklos ar fabriko po vieną atstovą ir sudaryti bendrą jaunimo komitetą”. Komitetui buvo pavesta pasiųsti savo atstovą į Vyborgo rajono darbininkų ir kareivių deputatų Tarybą. Karštą jaunimo neapykantą sukėlė Laikinosios vyriausybės nutarimas apriboti jaunuolių ir merginų rinkimines teises. Bolševikų iniciatyva ir jiems vadovaujant organizuota Petrogrado socialistinė darbininkų jaunimo sąjunga atliko svarbų vaidmenį telkiant ir auklėjant proletarinį jaunimą, organizuojant kovinį Petrogrado jaunimo pasipriešinimą kontrrevoliucijai. Sąjungos vadovaujamas jaunimas šturmavo Žiemos rūmus, palaikė revoliucinę tvarką gatvėse, triuškino Kerenskio — Krasnovo kariuomenę prie Gatčinos.


V.Disnėjaus studija ateinančiais metais ketina sukurti mažiausiai 30 filmų, t.y. trečdaliu daugiau nei šiemet. „Mes galime padaryti daugiau, o žiūrovų apetitas auga”, - teigia studijos vadovai. Rugsėjo 30 dieną pasibaigus finansiniams metams, Disnėjaus studija pranešė gavusi 508,2 milijono dolerių pajamų, beveik 60 procentų daugiau nei praėjusiais metais.


Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas pareiškė, jog Anglijos atstovai prasidedančiose kovo 14 d. Ženevos nusiginklavimo derybose dės visas pastangas, kad būtų susitarta dėl branduolinių bandymų uždraudimo ir dėl įprastinio apsiginklavimo sumažinimo. Makmilanas tai pareiškė, atsakydamas į peticiją, kuri jam buvo įteikta vasario pabaigoje 43 tūkstančių Anglijos moterų vardu. Peticijos autorės ragino imtis skubių priemonių, kad būtų susitarta dėl branduolinio ginklo bandymų nutraukimo.


Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba, susirinkusi į savo IV sesiją džiaugsmingu metu, kada narsioji Raudonoji Armija įtemptomis ir sunkiomis kovomis, padedama mūsų sąjungininkų, pasiekė galutinę pergalę, — siunčia iš sunaikinimo pavojaus galutinai išvaduotai lietuvių tautai savo širdingą pasveikinimą. Hitlerinė Vokietija, sukėlusi kruviną pasaulinį karą, buvo atnešusi Lietuvai ir visai lietuvių tautai žiaurią okupaciją. Vokiškieji okupantai žudė mūsų krašto žmones, atiminėjo žemę iš valstiečių. Lietuvą užplūdo vokiški kolonistai, kurie čia, lietuvių žemėse, kūrė savo dvarus, lietuvius valstiečius bežemius ir mažažemius darė savo baudžiauninkais. Vokiškiesiems okupantams jų kruviną darbą dirbti padėjo saujelė lietuvių tautos išgamų su Kubiliūnu, Plechavičium ir kitais buržuaziniais nacionalistais priešakyje. Kubiliūnų, Plechavičių ir vokiškų okupantų rankomis buvo deginami lietuviški sodžiai, buvo kankinami ir žudomi Lietuvos žmonės, buvo varoma į hitlerinę katorgą ir naikinama lietuvių jaunuomenė ir inteligentija, buvo apvagiama, apiplėšiama visa Lietuva, ir visai lietuvių tautai buvo rengiama baudžiava vokiškųjų ponų dvaruose, vergovė ir pagaliau visiškas sunaikinimas. Betgi lietuvių tauta ir tomis sunkiomis dienomis galvos nenulenkė ir vilties nepametė, nes ji buvo ne viena. Drauge su Lietuva buvo visos Tarybų Sąjungos tautos. Tarybų Sąjungos Raudonoji Armija, sudaryta iš visų tarybinių tautų geriausių sūnų, išmintingojo karvedžio ir vado draugo Stalino vadovaujama, pasiaukojamai pakėlusi sunkias kovas, sutriuškino grobikų vokiečių armijas, išvarė jas iš visų Tarybų Sąjungos žemių ir išvadavo nuo grobikų vokiečių Lietuvą. Susirinkę į savo pirmąją sesiją po pergalės, reiškiame giliausią dėkingumą visoms Tarybų Sąjungos tautoms ir pirmoj eilėj broliškai didžiajai rusų tautai už išvadavimą iš vokiškosios okupacijos ir už pagalbą mūsų respublikai atsistatant. Lietuvių tauta didžiuojasi tuo, kad ji su visomis Tarybų Sąjungos tautomis kovojo prieš vokiškuosius grobikus. Lietuvių tautos sūnūs Raudonojoj Armijoj ir tarybinių partizanų eilėse gyvai prisidėjo prie grobikų vokiečių sunaikinimo. Siunčiame karštą sveikinimą ir padėką Lietuviškajai Raudonosios Vėliavos Ordino Klaipėdos divizijai, jos generolams, karininkams, viršiloms, seržantams, kovotojams už jų didvyriškus žygius kovoje prieš vokiškuosius grobikus. Siunčiame karštą sveikinimą ir reiškiame padėką didvyriškiems Lietuvos partizanams, triuškinusiems grobikų vokiečių užnugarį. Sveikiname ir reiškiame padėką broliams Amerikos lietuviams, padėjusiems kovoje prieš fašistinius okupantus. Išvaduota mūsų brangioji Tarybų Lietuva vėl keliasi iš griuvėsių naujam gyvenimui. Tarybinė Vyriausybė ir bolševikų partija deda visas pastangas, kad gyvenimas kuo greičiau įeitų į normalias vėžes, kad visas jėgas galima būtų skirti atstatomajam mūsų respublikos darbui. Atstatomi vokiečių sugriauti fabrikai, grąžinama valstiečiams žemė, kyla viso krašto kultūrinė gerovė. Lietuvos darbo žmonės su pasiryžimu ir džiaugsmingai dirba nesigailėdami triūso, kad ko greičiau būtų užgydytos karo padarytos žaizdos, kad klestėtų ir stiprėtų mūsų socialistinė tėvynė. Vokiškieji okupantai ir jų pakalikai Kubiliūnai, Plechavičiai, išbėgdami iš Lietuvos, paliko čia savo agentų — lietuviškai vokiškųjų nacionalistų. Šie lietuvių tautos išgamos žmonių žudymais, plėšimais, ūkių deginimais nori sutrukdyti Tarybų Lietuvos atkūrimo darbą. Jiems tai nepavyks. Jie bus sunaikinti, kaip ir jų buvę darbdaviai — grobikai vokiečiai. Juos sunaikins lietuvių tauta, kaip biaurius išdavikus ir išgamas. Šiems svetimų pavergėjų samdiniams ir pikčiausiems lietuvių tautos priešams pavyko suklaidinti kai kuriuos nesusipratusius žmones ir smurtu bei apgaule juos įtraukti į savo gaujas. Karui pasibaigus Tarybų Lietuvos Vyriausybė užtikrino visiems, kas netrukdomas išeis iš nacionalistinių gaujų ir grįš į ramų darbą, visišką dovanojimą jų paklaidų ir sunkių nusikaltimų, padarytų prieš tautą ir tėvynę. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos IV sesija pritaria Lietuvos TSR Vyriausybės kreipimesi į lietuvių tautą paskelbtai amnestijai tiems nacionalistinių gaujų dalyviams, kurie tuoj apleis gaujas ir pripažins savo paklaidas ir nusikaltimus prieš lietuvių tautą ir Tėvynę. Bet kas ir toliau tęs savo kruvinus darbus, kas kenks ir trukdys krašto atstatymo darbą savo nusikaltimais, tas susilauks tokio pat likimo, kaip ir grobikai vokiečiai bei jų samdiniai. Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba kviečia visus Tarybų Lietuvos gyventojus sustiprinti garbingą mūsų tėvynės atstatymo darbą, atkūrimą mūsų sudegintų miestų ir kaimų, mūsų žemės ūkio ir pramonės įmonių, mūsų mokyklų, mokslo ir meno įstaigų, dar aktyviau prisidėti prie kovos su taikos ardytojais išgamomis — lietuviškai vokiškaisiais nacionalistais. Tegyvuoja mūsų didžioji Pergalė! Tegyvuoja narsioji lietuvių tauta, drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis kovojusi prieš grobikus vokiečius! Tegyvuoja visų mūsų pergalių organizatorius, mūsų vadas ir mokytojas didysis STALINAS!


„Vorwärts“, komentuodamas komunistų išreklamuotą kovo 6 d. turėjusią vykti „pasaulinę revoliuciją“, pažymi, kad vietoj pasaulinės revoliucijos išėjo pasaulinis komunistų fiasko. čia „Vorwärts“ cituoja „Pravdos“ žodžius, pasak kurių tą dieną vokiečių komunistų partija turėjo parodyti savo galią ir padėti vokiečių proletariatui įvykdyti savo norus — įsteigti „Sovietų Vokietiją“. Tačiau to laikraščio, lygiai, kaip ir vokiečių komunistų centralės raginimai pasilikę be rezultatų. Demonstravo tik nedidelės grupės. Nė viena Berlyno dirbtuvė nė vieną valandą neužbaigė savo darbo anksčiau, kaip paprastai. Kovo 6 d. rezultatai yra tie, kad komunistų partija pasirodė visiškai izoliuota nuo gyventojų masės. Laikraštis konstatuoja, kad komunistų partija, kuri per paskutinius rikimus dar surinko daugiau, kaip 3.000.000 balsų dabar nesugebėjo surengti tikros, demonstracijos. Vietoj grandiozinių demonstracijų ir „Sovietų Vokietijos“ nors neskaitlingi demonstrantai — mušeikos kai kur privedė prie kruvinų susirėmimų. Berlyne trys demonstrantai ir vienas pašalietis žmogus buvo mirtinai sužeisti. Policijoj 13 sužeistų. Hallėj — Ammendorfe du žmonės užmušti. Be Berlyno ir Hallės niekur daugiau Vokietijoj rimtesnių incidentų neįvyko. Ne stipriau pasirodė komunistai ir kitose Europos valstybėse. Anglijoj įvyko komunistų demonstracijos Londone ir Glasgowe. Įdomu, kad anglų komunistų demonstracijai Londone vadovavo, pasak „Vorwärts“, prūsų landtago atstovas. Anglų policija pasielgė su juo be ceremonijų — svečiui buvo atimtas pasas. Policijos lydimi demonstrantai nužygiavo į Londono rytinę dalį. Čia įvyko susirėmimas. Penki žmonės sužeisti. Glasgowe demonstravo 200 komunistų. Mėginusieji peržengti policijos parėdymus keturi komunistai buvo suimti. Manchestery komunistai pakėlė triukšmą ties darbininkų registravimo įstaiga. Penki triukšmadariai buvo suimti. Birininghame prisirinko vos 50 demonstrantų. Savo neskaitlingumo dėliai ir tie patys atsisakė vykdyti iš anksto užbrėžtą planą. Airijoj įvyko keli mažesni incidentai. Dubline penki komunistų vadovai buvo suimti. Paryžiuj komunistų dieną praėjo visai nežymiai. Stiprūs policijos būriai saugojo ramybę miesto centre. Komunistų demonstracijos niekur nepasirodė. Iš viso Paryžiuj ir jo priemiesčiuose tą dieną šventė 3.000 darbininkų. Vienoj komunistų diena praėjo taip pat neįspūdingai. Iš 15 susirinkimo centrų suėjo iš viso apie 1500 demonstrantų, kurie su raudonom vėliavom traukė prie Schwarzenbergo aikštės. Laisvės aikštėj „revoliucinė eisena“ ramiai išsiskirstė. Olandijoj komunistų „kovos“ diena visai nepasisekė. Raginimai darbininkų streikuoti niekur nepasiekė tikslo. Visos Olandijos dirbtuvės dirbo, kaip dirbusios. Taip pat niekur neįvyko bent kiek žymesnių demonstrancijų.“ Čekoslovakijoj komunistai taip pat nepasirodė stipresni. Prahoj Wenzelio aikštėj susirinko nesuaugusių vyrukų būrys ir ėmė triukšmauti. Policija jos išsklaidė. Keli suimti. Provincijoj taip pat jokio didesnio eksceso neįvyko. Ir Jungtinėse Amerikos Valstybėse komunistai mėgino pasirodyti. New Yorke Union Square buvo surengtas mitingas, kuris praėjo visai ramiai. Ten susirinko daugiau smalsuolių pasižiūrėti to nepaprasto įvykio, negu pačių demonstrantų. Eisenos sudaryti policija neleido. Daug triukšmadarių, kurie norėjo pasipriešinti policijai, buvo suimta.


DRAUGO N. S. CHRUŠČIOVO VIEŠĖJIMAS JUGOSLAVIJOJE

BELGRADAS, rugsėjo 21 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Tanjugo agentūra, atvykęs rugsėjo 19 d. į Jugoslaviją trumpam poilsiui Tarybų Sąjungos Komunistų partijos CK pirmasis sekretorius N. S. Chruščiovas ir prezidentas Tito šiandien aplankė valstybinį dvarą „Bele“. Juos lydėjo Serbijos Liaudies skupščinos pirmininkas P. Stamboličius, Sąjunginės vykdomosios večės narys M. Todorovičius ir Tarybų Sąjungos ambasadorius Belgrade N. P. Firiubinas. Dardos geležinkelio stotyje, prie Osieko miesto svečius pasveikino Chorvatijos Vykdomosios večės atstovas Krajačičius ir kiti asmenys. Valstybiniame dvare N. S. Chruščiovas ir prezidentas Tito apžiūrėjo vieną šio didelio ūkio pastatų. Jiems buvo surengti pusryčiai valstybinio dvaro vadovybės namuose; vienas iš svečių pusryčiuose buvo Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius.


Helmutas Kolis - DEŠIMT METŲ PRIE VALSTYBĖS VAIRO

Kai 1982 metų spalio pirmąją Helmutas Kolis iš socialdemokrato Helmuto Šmito perėmė federalinio kanclerio postą, niekas nemanė, kad jis sugebės taip ilgai jame išsilaikyti. Rinkimų kovoje įveikti savo pirmtaką H. Koliui nepavyko. Jam padėjo laisvieji demokratai - liberalai, išėję iš vyriausybės koalicijos ir pradėję bendradarbiauti su Krikščionių demokratų sąjunga. To meto spaudoje H. Kolis buvo laikomas ribotu ir gan negabiu provincijos politiku, karikatūristai vaizduodavo jį kaip didžiulę kriaušę. Sklandė visokiausios linksmos istorijos apie jo kalbų mokėjimą. Pavyzdžiui, pasakojama, kad pirmojo vizito į Vašingtoną metu jis paklausė Reiganą: „Mr. President, can i say you to you? ”. Nerašoma tik, ką į tai atsakė Reiganas. Tačiau greitai H. Kolis pasiekė, kad jį gerbtų ne tik šalininkai, bet ir priešininkai. 1983 m. kovo mėnesį rinkimuose jis nugalėjo socialdemokratų kandidatą Hansą Jocheną Fogelį. Savo partijoje jis sugebėjo pašalinti pavojingiausius konkurentus - Kurtą Bydenkopfą ir Heinerį Geislerį. Griuvus Berlyno sienai 1989 metų lapkričio mėnesį, H. Koliui atsirado gera proga parodyti, ko jis vertas. Jis greičiau už kitus politikus suvokė, kad atsirado unikali galimybė suvienyti Vokietiją. Jis pats sako, kad, ką reikia daryti, supratęs tuomet, kai šimtatūkstantinė minia Drezdene ji sutiko šūkiais „Helmut, Helmut! ”, „Vokietija - viena tėvynė! ” Praėjo nepilni metai, ir Vokietija susivienijo. H. Kolis pasiekė didžiausią savo gyvenimo tikslą. Tačiau kaip padaryti Vakarų ir Rytų vokiečius vieninga tauta su vienodomis teisėmis ir pareigomis - šito jis nežino. Jis nepakankamai įvertino, kaip sunku bus pertvarkyti Rytų Vokietijos infrastruktūrą ir ekonomiką. Žodžiu, vidaus politikoje H. Kolis nesublizgėjo, ir jo autoritetas pradėjo blankti. Iš kur paimti milžiniškų lėšų, reikalingų Rytų Vokietijos ūkiui pertvarkyti? Išspręsti šį uždavinį neįmanoma be kitų partijų paramos, ir jau pradedama kalbėti apie krikščionių demokratų ir socialdemokratų didžiąją koaliciją. Tačiau socialdemokratų partijos pirmininkas Bjornas Engholmas sako, kad, kol neįvyks nauji rinkimai į bundestagą, negali būti didžiosios koalicijos. O rinkimų pirma laiko Kolis nenori, nes aišku, kad po jų krikščionių demokratų pozicijos bundestage susilpnės. Taigi, atrodo, didžiosios koalicijos iki rinkimų 1994 metų rudenį nebus. Nors vidaus politikoje H. Koliui sekasi ne per geriausiai, tarptautinėje sferoje jo planai labai dideli. H. Kolis buvo vienas iš Mastrichto sutarties dėl Europos politinės ir ekonominės unijos iniciatorių ir rėmėjų. Artimiausi mėnesiai parodys, ar ši sutartis bus antroji jo karjeros viršūnė, ar nesėkmė, padedanti tašką jo ilgo politinio gyvenimo istorijoje.


Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas vakar kreipėsi į keičiamos vyriausybės narius, ragindamas tęsti darbą, kol premjero pareigas einantis Viktoras Černomyrdinas suburs naują komandą. Tai padaryti B.Jelciną paskatino vyriausiasis šalies derybininkas paskolų klausimais Anatolijus Čiubaisas, įspėjęs: jei vyriausybė bus neveikli, atleidus ministrą pirmininką Sergejų Kirijenką, padariniai bus liūdni. Netikėto vyriausybės keitimo priežastys įvairiai komentuojamos užsienyje ir pačioje Rusijoje. Kalboje, pasakytoje priimant sprendimą, B.Jelcinas siejo V.Černomyrdino grąžinimą į premjero postą su stabilumo poreikiu šalyje. Daugelio politikos apžvalgininkų nepatenkina tik toks paaiškinimas. Kalbama apie nenuspėjamą B.Jelcino vadovavimą. Pasak “Reuters”, B.Jelcinas pirmadienį pasakytoje trumpoje kalboje per televiziją beveik neatsakė į klausimą, kodėl jis atleido S. Kirijenką. Dienraštis “Izvestija” rašė, kad “Rusijos prezidentas dar kartą pademonstravo savo garsųjį nenuspėjamumą. Paaiškėjo, kad jis keičia ne arklius vidury bėgimo, bet parašiutus šuolio metu - o tai, savaime suprantama, rizikingas dalykas”, - teigė laikraštis. Kovo mėnesį V.Černomyrdinas buvo atleistas už tai, kad nepakankamai sparčiai vykdė rinkos reformas. Prioritetas V.Černomyrdinas vakar žadėjo perorientuoti ekonomikos reformas, tuo siekdamas gauti Dūmos patvirtinimą ir suformuoti naują vyriausybės komandą. “Nepanašu, kad mums reikalingas visiškas permodeliavimas. Vis dėl to mums reikia spręsti daugybę klausimų”, - sakė jis antradienį išspausdintame interviu laikraštyje “Komsomolskaja pravda”. V.Černomyrdinas pareiškė, kad jo darbo akcentai bus kitokie nei ankstesniojo premjero S.Kirijenkos. “Prioritetai bus tokie: pirma, gyventojų socialinių interesų gynimas, pensijų ir algų mokėjimas. Antra, vyriausybės pramonės politika, nes grynai monetarinės priemonės neištrauks Rusijos iš krizės”, - sakė V.Černomyrdinas. Pasak “Reuters”, toks pasakymas apie antrąjį prioritetą yra užuomina apie galimą didesnę vyriausybės paramą pramonei, o tai skamba nelyginant muzika parlamento opozicijos ausims, tačiau visiškai netenkina laisvos rinkos siekiančių jaunų reformatorių. V.Černomyrdinas pareiškė, kad parama rubliui irgi yra vienas svarbiausių jo politikos tikslų. Komunistai kelia salygas Kitą dieną po to, kai V.Černomyrdinas buvo grąžintas į ankstesnes pareigas, jis pažadėjo užmegzti naujus bendradarbiavimo saitus su komunistinės Dūmos dauguma. Tuo tarpu Komunistų partijos lyderis Genadijus Ziuganovas kalba apie tai, kad “per artimiausias savaites” atsistatydins Borisas Jelcinas. Pirmadienio vakarą tiesioginėje radijo stoties “Echo Moskvy” laidoje jis pareiškė, kad B.Jelcinas bus priverstas atsisakyti įgaliojimų “dėl sveikatos”. Kalbėdamas apie pateiktą Viktoro Černomyrdino kandidatūrą į ministro pirmininko postą Valstybės Dūmoje, G.Ziuganovas sakė, kad “mes nebalsuosime, jeigu nebūsime tikri, kad ši vyriausybė turės atsiskaityti parlamentui”. Komunistų lyderis buvo už tai, kad ateityje vyriausybė būtų atleidžiama “tik sutikus abejiems parlamento rūmams”. B.Nemcovas lieka dirbti prezidentui Pirmadienį interviu Rusijos televizijos laidoje “Smulkmenos” 38 metų buvęs vicepremjeras Borisas Nemcovas priminė, kad dirba su prezidentu nuo 1990 metų ir “kartu nuėjo sunkų kelią”. “Šiuo sunkiu laikotarpiu būtų itin nedora palikti Borisą Jelciną”, - pabrėžė jis. B.Nemcovas pranešė jau nusiuntęs valstybės vadovui atsistatydinimo prašymą ir telefonu Borisui Jelcinui paaiškino savo motyvus. Pasak B. Nemcovo, jį išklausęs prezidentas pasakė: “Aš Jus gerai suprantu”. B.Nemcovas nelaukia naujojo Rusijos vyriausybės vadovo Viktoro Černomyrdino siūlomų kandidatūrų ir nesiūlys jam savo paslaugų. Anot buvusio vicepremjero, jis nenori dirbti naujajame kabinete dėl dviejų priežasčių. Pirma, V. Černomyrdinas turi laisvai pasirinkti naują vyriausybės personalą. Antra, būsimoji V.Černomyrdino vyriausybė greičiausiai nesugebės išspręsti opiausių šalies klausimų. B.Nemcovas taip pat sakė, kad V.Černomyrdinui trūksta valios mesti iššūkį galingiems finansininkams ir monopolistams. “Visos rimtos problemos - visų pirma tvarkos įvedimas ekonomikoje, padėties su finansinėmis-pramoninėmis arba vadinamosiomis oligarchų grupėmis sutvarkymas - visi šie klausimai vargu ar bus išspręsti Černomyrdino vyriausybės”, - pareiškė B.Nemcovas per Rusijos televiziją. Tariamasi dėl naujojo kabineto Pirmadienio vakarą Valstybės Dūmoje V.Černomyrdinas tarėsi dėl naujo ministrų kabineto sudarymo pagrindų su Dūmos deputatų frakcijų lyderiais. Trišalė komisija, į kurią įeis vyriausybės, Valstybės Dūmos ir Federacijos Tarybos atstovai, parengs krizės šalyje įveikimo koncepciją. Šį darbą koordinuoti pavesta Dūmos pirmininko pirmajam pavaduotojui Vladimirui Ryžkovui. G.Selezniovas pabrėžė, jeigu koalicinė vyriausybė dirbs sėkmingai, visi susitarimai, kuriuos ji pasieks su parlamentarais, bus įforminti kaip Valstybės Dūmos įstatymai. Šį darbą koordinuoti pavesta deputatų grupės “Rusijos regionai” lyderiui Olegui Morozovui. Irakas ir Sudanas kaltinami gaminę cheminį ginklą Irako mokslininkai padėjo gaminti kai kuriuos nervus paralyžiuojančios medžiagos VX elementus Sudano gamykloje, kurią JAV praėjusią savaitę sunaikino sparnuotosiomis raketomis. Tai tvirtina JAV administracijos ir žvalgybos pareigūnai, kurių žodžius vakar pacitavo laikraštis ”The New York Times”. JAV administracija pateisina šią ataką, remdamasi dirvožemio mėginiu, kuris anksčiau buvo slapta gautas prie El Šifos farmacijos gamyklos, sakė atstovai laikraščiui. Pasak jų, mėginyje aptikta reto chemikalo, kurį dar dviem sudėtingais gamybos procesais galima paversti VX - viena mirtiniausių nervus paralyžiuojančių medžiagų pasaulyje. Oficialiai JAV atsisakė smulkiau pasakoti apie gautuosius duomenis. Pareigūnai, kurie prašė neskelbti pavardžių, taip pat pareiškė gavę įrodymų, kad aukšto rango Irako mokslininkai padėjo bandymams šioje gamykloje pagaminti VX. Jie taip pat talkino kitoje Sudano gamykloje, esančioje už kelių kilometrų nuo susprogdintosios. Amerikos pareigūnai atskleidė šią informaciją praėjus kelioms dienoms po minėtos raketų atakos. Jie siekė paneigti Sudano vyriausybės tvirtinimus, neva minėta Chartumo pramoniniame rajone įsikūrusi gamykla buvo niekuo dėta komercinė įmonė, gaminusi pusę šalies vaistų, rašo “The New York Times”. Rusija susirūpinusi dėl Latvijos referendumo Preliminariais duomenimis, parašų už tai, kad Latvijoje būtų surengtas referendumas dėl Pilietybės įstatymo, surinkta kur kas daugiau negu būtina. Dabar pilietybės neturi apie 650 tūkst. žmonių, daugiausia etninių rusų, arba maždaug 30 proc. Latvijos gyventojų. Remiantis duomenimis, kuriuos Latvijos centrinė rinkimų komisija gavo iš rajonų ir miestų komisijų, surinkta 223 999 parašai, o referendumui surengti būtini 131 145 parašai. Galutinis skaičius gali būti dar didesnis, nes dar negauta informacijos apie parašus, surinktus užsienyje. Oficialius parašų rinkimo rezultatus Centrinė rinkimų komisija gali patvirtinti jau rytoj. Rinkti parašus pasiūlė dešiniosios politinės jėgos, kurios pagal ESBO rekomendacijas parlamento jau priimtas Pilietybės įstatymo pataisas laiko pernelyg liberaliomis. Remiantis šiomis pataisomis, tėvų, neturinčių pilietybės vaikai, gimę Latvijoje po jos nepriklausomybės atkūrimo 1991 metais, gali gauti šios šalies pilietybę beveik automatiškai. Jeigu per referendumą dauguma jo dalyvių bus prieš priimtas pataisas, jos neįsigalios. Rusijos oficialūs asmenys, siekiantys, kad Latvijos valdžia sušvelnintų savo politiką etninių rusų atžvilgiu, jau pareiškė dėl to susirūpinimą. Bombarduojami Kongo sukilėliai Kongo Demokratinės Respublikos prezidentui Laurentui Kabilai (Loranui Kabilai) ištikimos pajėgos antradienį iš oro bombardavo Kisandžanį, pranešė sekmadienį šį miestą užėmę sukilėliai. Pasak jų, per šiuos ir kitus antskrydžius žuvo šimtai žmonių, daugiausia civilių gyventojų. Sukilėlių užsienio reikalų atstovas spaudai Bizima Karaha teigė, kad ataką prieš šį šalies šiaurės rytuose esantį prekybos centrą surengė lėktuvai iš Angolos ir Zimbabvės. “Tik šį rytą Kisandžanis buvo bombarduojamas. Nebuvo jokių karinių tikslų. Visa, ką jie daro, - tai siunčia lėktuvus ir beatodairiškai mėto bombas”, - sakė atstovas “Reuters” rytiniame Gomos mieste, kuriame įsitvirtinę sukilėliai. “Vakar mūsų pozicijas nuožmiai puolė Angolos ir Zimbabvės karo lėktuvai, ir pasekmė ta, kad žuvo šimtai žmonių - daugiausia vyrų, moterų ir vaikų, gyvenančių aplinkiniuose kaimuose”, - sakė atstovas. Pasak jo, rytą naikintuvai “MiG” ir žemai skrendantys karo sraigtasparniai atnaujino nuožmius antskrydžius prieš sukilėlių fronto liniją, esančią maždaug už 50 km į pietvakarius nuo sostinės Kinšasos. “Sukilimas, kuriuo siekiama nuversti Kongo prezidentą Laurentą Kabilą, bus numalšintas per kelias dienas”, - pareiškė nacionalinės informacijos ministras po to, kai vyriausybė atmetė pasiūlymą nutraukti ugnį. Tutsių vedami sukilėliai pateko į Zimbabvės, Angolos ir Kongo ginkluotųjų pajėgų apsuptį, kurios uždarė abu koridoriaus nuo Atlanto vandenyno pakrantės iki Kongos sostinės galus. Zimbabvės ir Angolos valdžia pasiryžusi padėti kovojančiam su sukilėliais L.Kabilai. “Zimbabvės pajėgos Kongo sostinėje gerai pasiruošusios ir aprūpintos pažangia amunicija, pakankamai stiprios, kad atremtų bet kokį sukilėlių puolimą”, - sakė Zimbabvės gynybos ministras. Angolos radijas pirmadienio naktį pranešė, kad “Angolos vyriausybė” padeda mums ieškoti politinio sprendimo, kuris padarys galą šiai krizei”. Nutraukti ugnį sekmadienį siūlė Pietų Afrikos prezidentas Nelsonas Mandela. L.Kabilos bendražygis, žemės ūkio ministras Ferdinandas Mwana Nago sakė, kad sukilimas - Ruandos ir Ugandos invazija, todėl Kongo vyriausybė nesustos, kol užsienio agresoriai nepasitrauks. Teigiama, kad Ruanda remia sukilėlius - etninius tutsius ir buvusių L.Kabilos kariškių koaliciją. Prieš įsikišant Angolai, Kongo sukilėliai per trijų savaičių žygį buvo nemenkai pasistūmėję sostinės Kinšasos link. Sukilime dalyvauja didelė dalis tų, kas praėjusiais metais padėjo nuversti Zairo diktatorių Mobutu Sese Seko ir ateiti į valdžią L.Kabilai. Tada Zairas buvo pervadintas į Kongo Demokratinę Respubliką. Talibai atmetė JAV pasiūlymą derėtis Afganistano islamiškoji Talibano vyriausybė atmetė Jungtinių Valstijų bandymą inicijuoti derybas, nes praėjusią savaitę JAV surengė apšaudymą sparnuotosiomis raketomis, vakar pranešė Pakistane įsikūrusi Afganistano naujienų agentūra. Pasak JAV atstovo Islamabade, Jungtinės Valstijos norėjo užmegzti dialogą su Talibanu dėl Osamo Bin Ladeno, iš Saudo Arabijos kilusio islamo fundamentalisto, kuris yra kaltinamas terorizmu. Prieš porą dienų vyriausiasis Talibano vadas mula Mohammadas Omaras piktu tonu paliepė O. Bin Ladenui nutraukti grasinimus JAV iš Afganistano teritorijos. Tačiau naujienų agentūros “Afghan Islamic Press” (AIP) pranešimu, M. Omaras pareiškė, kad su Vašingtonu nėra apie ką kalbėtis po praėjusį ketvirtadienį JAV įvykdytų antpuolių, per kuriuos žuvo 21 žmogus. “Mes pasakėme Amerikai: “Apie ką dar galime kalbėtis? Po raketų antpuolių viskas baigta”, - agentūrai AIP pirmadienio naktį iš savo štabo Kandahare sakė M. Omaras. JAV pareigūnas Richardas Hoaglandas Islamabade teigė, kad Jungtinės Valstijos nori atnaujinti dialogą su Talibanu. “Mes labai suinteresuoti padiskutuoti su Talibanu apie O.Bin Ladeną ir kitų tarptautinių teroristų grasinimus”, - sakė R.Hoaglandas. Pasak pareigūno, JAV jau seniai palaiko ryšius tiek su talibų kovotojais, kurie kontroliuoja 90 proc. Afganistano, tiek su kitomis šalies grupuotėmis. “Per dialogą JAV ragino Talibaną gerbti tarptautines normas dėl žmogaus teisių, narkotikų ir terorizmo. Taip pat raginome uždrausti O. Bin Ladenui Afganistane planuoti, organizuoti ir vykdyti teroristinius išpuolius”, sakė R. Hoaglandas. Savo ruožtu M. Omaras reikalavo, kad JAV išmokėtų kompensaciją ir atsiprašytų dėl Afganistane ir Sudane įvykdytų antpuolių, jeigu Vašingtonui nepavyktų įrodyti teroristų veiklos šiose valstybėse. Taip pat M. Omaras paragino JAV atitraukti savo pajėgas iš Persijos įlankos, kurios dislokuotos po 1991 m. karo, ir nušalinti prezidentą Billą Clintoną, kurio “netinkami” santykiai su buvusia Baltųjų rūmų stažuotoja pakenkė JAV prestižui ir garbei.


PARYŽIUS, kovo 20 d. (TASS). Prancūzijos laikraščių puslapiuose paskelbti pranešimai, kad gaunama daugybė laiškų ir telegramų, kuriuose reiškiama užuojauta mirus įžymiajai mokslininkei ir žymiai vsiuomenės veikėjai Iren Žolio-Kiuri. Iren Žolio-Kiuri atminimą pagerbė daugelis Prancūzijos visuomeninių organizacijų, tame tarpe Nacionalinės taikos tarybos biuras, Prancūzijos moterų sąjunga, Paryžiaus municipalinė taryba ir kitos. Užuojautos gautos nuo žymių Prancūzijos ir užsienio politinių, visuomeninių ir mokslo veikėjų, jų tarpe nuo Moriso Torezo, Eduardo Daladje, Emaniuelio d'Astjė de la Vižeri (Prancūzija), profesoriaus Andrė Bonaro (Šveicarija), Palmiro Toljačio (Italija), profesoriaus Džono Bernalo (Anglija). Gauti užuojautos laiškai nuo Tarybų Sąjungos, Lenkijos, Bulgarijos, Argentinos, Japonijos, Graikijos, Belgijos, Australijos ir daugelio kitų šalių mokslo organizacijų ir kultūros veikėjų. Iren Žolio-Kiuri nacionalinės laidotuvės įvyks rytoj. Nuo šiandien lankomas mirusios karstas, kuris yra vienoje Paryžiaus universiteto salėje.


Reikia atsižvelgti į Tarybų Sąjungos poziciją

Komentuodamas N. A. Bulganino laišką Norvegijos ministrui pirmininkui, Vašingtono laikraštis „Star” redakciniame straipsnyje pažymi, kad TSRS pozicija yra teisinga ir ragina Jungtines Valstybes pagalvoti, kokią poziciją užimtų pati Amerika, jeigu ji būtų apsupama karinėmis bazėmis. „Įsivaizduokime, — rašo laikraštis, — kad Meksikos vyriausybė, sudariusi sąjungą su Rusija, leistų įrengti bazes anapus sienos, iš kur rusai karo atveju galėtų panaudoti prieš Jungtines Valstybes šiuolaikinius bombonešius ir vairuojamus sviedinius. Žinoma, mūsų protestas, mūsų įspėjimas būtų greitas ir griežtas”. Tarybų Sąjungos reakcija į tas bazes, pabrėžia „Star”, „yra toks veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti”. Laikraštis atkreipia dėmesį į tą laiško vietą, kurioje rašoma, kad TSRS turi viską, kas yra reikalinga jos vystymuisi, ir kad Tarybų Sąjunga nori iš kitų tiktai to, kad tarybinei liaudžiai nebūtų trukdoma dirbti taikų, kuriamąjį darbą. „Tuose žodžiuose labai daug tiesos, — baigia laikraštis, — ir tai tokia aplinkybė, kuri prisideda prie taikos ir kurios nereikia pamiršti”.