1905 metų gruodžio mėn. 4 — 5 d., t y. prieš 25 metus, Vilniuj buvo sušauktas didis lietuvių suvažiavimas apsvarstyti susidariusios revoliucijos metu padėties ir nutarti, kokių žygių tauta privalo daryti žvelgdama į save ateitį. Į suvažiavimą prigūžėjo lietuvių ne vien iš Lietuvos, bet beveik ir iš visų Rusijos kraštų kur tik būdavo mūsų tautiečių būrelis. Didžiulėje Miesto salėje šalia Aušros Vartų vos sutilpo keletos tūkstančių sodiečių minia su įvairių pašaukimų inteligentais. Kunigai, advokatai, inžinieriai, gydytojai, farmaceutai, valdininkai, karininkai literatai ir kiti kitoki čia sėdėjo ir stovėjo greta sermėgių iš surūkusių pirkių ir visi kartu kėlė aikštėn mūsų šalies bei tautos reikalus ir juos gvildeno bendruose svarstymuose. Galiausiai buvo išnešta visa virtinė nutarimų, pritinkančių revoliucijos laikui, apibrėžusių tautai apsisprendimo ratą. Tie nutarimai buvo tai drąsus kirtimas stačiai į veidą nepakenčiamai anų dienų cariškajai moskolių valdžiai ir lietuvių tautos politinių siekimų užmanifestavimas pasauliui. Rods, atsigavusioji po kurio laiko caro valdžia kirto lietuviams atgal baudžiamaisiais žygiais, ugnim, kalėjimais, ištrėmimais, žudymais. Nemaža žuvo žmonių, sunaikinta daug žmonių sveikatos, šalies turto. Bet caro valdžios žiaurumai dar labiau sukėlė prieš save Lietuvos žmones ir užgrūdino pasiryžimą grumtis su piktais prispaudėjais. Greta visa to Didysis Vilniaus Seimas su savo nutarimais patarnavo iš dalies rimtu pagrindu nepriklausomybės idėjai pasaulio akyse parodyti. II. Už metų laiko prieš kalbamąjį suvažiavimą įvyko faktas, be kurio tas suvažiavimas nebūtų galėjęs būti sušauktas. Tai lietuvių spaudos uždraudimo pašalinimas ir senojoje mūsų sostinėje Vilniuje įsteigimas pirmojo lietuviško dienraščio. 1904 metais, įpusėjus nepavykusiam rusų - japonų karui, suminkštėjo Vilniaus satrapų širdys — jie pasirašė dokumentą, kurio išdava buvo pašalinimas mūsų spaudos uždraudimo, slėgusio lietuvių tautą keturiasdešimt metų, atplėšusio nuo gyvo tautos organizmo beveik jojo pusę ir pavertusio ją kitakalbiais - kitataučiais, žymiai susiaurinusio Lietuvos teritoriją. A. a. velionis inžinierius, Petras Vileišis, nuo pat studentavimo darbavesis mūsų spaudos srityje, daug aukojęs tam reikalui pinigų, pats rašęs ir kitus skatinęs tam tikromis premijomis, spausdinęs ir skleidęs uždraustu laiku daug lietuviškų knygų, apie kalbamąjį laiką apsigyveno Vilniuje, įsteigė čia fabriką geležinių tiltų, kurių statymo jis buvo specialistas, ir ta proga sutraukė Vilniun išprusintų lietuvių būrelį. Tuo laiku Vilniuje gyveno jau Valentinas Urbanavičius, Povilas Matulionis, kun. Juozapas Ambražiejus, Donatas Malinauskas ir keletas dešimčių jaunų inteligentų. Visiems jiems kaip akmuo ant širdies gulėjo ant sielos spaudos uždraudimas. Jie visą laiką nesiliovė klabinę caro valdžios durysna, kad tą uždraudimą prašalintų. Rasit ir daug anksčau būtų pavykę įtikinti Vilniaus biurokratus išpildyti šitą prašymą, jeigu lenkai dvarininkai nebūtų caro valdininkų intrigavę. Jie keletą kartų siuntė pas general gubernatorių delegacijas ir maldavo, kad, manau, tik neleistų „litvinams“ spaudos laisvės, nes jie pakelsią maištą ir padarysią anarchiją. Bet lietuviams neliaujant klabinus, ypač prisidėjus tada įtakingam milionieriui*), inž. Petrui Vleišiui, viršuje minėtasis dokumentus buvo kunigaikščio Sviatopolko - Mirskio, generalgubernatoriaus, ir jo raštinės viršininko Charuzino, pasirašytas. Nelaimingas karas paskatino Peterburgo galiūnus vilniškių ponų pritarimo paklausyti. Spauda buvo leista. Inž. Petras Vileišis netrukęs išsirūpino koncesiją dienraščiui ir įsteigė spaustuvę, prisikvietė darbabendrių ir pradėjo leisti 1904 metų rudenyje „Vilniaus Žinias“. Laikraščio pradžiai laikas buvo labai patogus. Karas ir jo naujienos visus viliojo prie laikraščio, ypač kad „Vilniaus Žinios“ tad buvo dar vienintelis lietuviškas dienraštis. „Vilniaus Žinios“ ūmai pasklido po visą Lietuvą ir toli kitapus jos ribų. Man teko dalyvauti to dienraščio redagavime. Tarp kitų dalykų mes (p. Pr. Kliniaitis, J. Kaunas ir aš) stengėmės labiausiai kritikuoti rusiškas mokyklas Lietuvoje. Karo veiksmams einant vis blogyn, mes vis drąsiau ir drąsiau kibome į gaurus caro valdžiai ir skleidėme skaitytojų akims jos ydas. Tarp skaitytojų ir redakcijos buvo pilniausia harmonija. Vos suvaldančia plunksna ranka rašydavo į dienraštį iš kaimų raštu, reikalaujančių lietuvių mokytojų, valsčiaus raštininkų ir t. t. Vadinasi, kaimą sujudinome. Inteligentai Vilniuje tuo pat laiku sumanė įteikti caro valdžiai „memorandumą“, kuriame statė daug svarbių reikalavimų carui ir jo valdžiai. Paskelbus rusų laikraščiams žinią, kad Maskvoje bus autonomistų suvažiavimas, vilniškiai lietuviai į Maskvą taip pat pasiuntė savo delegatą, kurį betgi suviliojo ir sugaišino lenkų delegacija. Spalių mėn. 30 d. buvo išleistas caro manifestas apie „Dumą“. Kada caro valdžia savo organe paskelbė svarbesniuosius lietuvų „memorandumo“ punktus, tai lenkiškieji Varšuvos laikraščiai ėmė ciniškai šaipytis: esą, lenkų mieste Vilniuje susiėjo pustrečio „litvino“ ir pareikalavo Lietuvai autonomijos. Vėliau Didžiajame Vilniaus Seime lenkai gavo atsakymą į savo pasityčiojimus. Sudarytais sušaukti suvažiavimui „Organizacijos komitetas“ paskelbė „Vilniaus Žiniose“ šitokį atsišaukimą: „Pastarojo laiko įvykiai visoje Rusijoje ir atmainos, kurios įvyksta, paskelbus caro manifestą 17 (30) d., suteikia mums, lietuviams, šiek tiek lengvesnes politinio gyvenimo sąlygas, leidžia mums patiems, nors iš dalies, viešai savo krašto reikalais rūpintis. Atėjo laikas, kad po ilgo tylėjimo galima kiek balsiau prakalbėti: kurie troško savo kraštui geresnės, laimingesnės ateities, dėliai to vargo, kentėjo, buvo persekiojami, dabar iškovojo šiokių tokių palengvinimų, kuriais galės pasinaudoti visi. Lai būna garbė visiems kentėtojams už laisvę ir žmonių gerovę! Susispieskime krūvon visi, kam rūpi prikėlimas Lietuvos iš miego, iš neturto, iš tamsos, iš nužeminimo! Lietuvės ir lietuviai! Tautinis tautos idealas, prie kurio mums ateityje žengti pridera, yra tolimas ir ne visiems mūsų tautiečiams aiškus. Darbo laukas, kuris mūsų tautai ateityje bus prieinamas, yra labai platus; užduotys, kurias mes išpildyti turėsime, norėdami pasiekti tautos gerovę, yra labai skaitlingos, labai painios ir pilnos įvairių kliūčių; politinis tautos įdealas yra tolimas ir ne visiems mūsų tautiečiams aiškus. Šitų priežasčių dėliai Vilniaus lietuvių Komitetas, išrinktas sukviesti į Vilnių lietuviams apsvarstyti politinio padėjimo, nutarė: Pakviesti Lietuvos sostapilėn, Vilniun, lietuvius susirinkti iš kiekvieno valsčiaus ar parapijos nors po vieną žmogų, inteligentus ir tuos, kurie prisipažįsta esą lietuviai, idant jie būtinai teiktųsi dalyvauti tarybose, kurios bus atliktos pirmadienyje ir antradienyje, lapkričio 21 ir 22 (gruodžio 4 ir 5) dieną. Susirinkime, be kita ko, bus svarstomi: 1) minėtasis caro minifestas; 2) rinkimai į seimą; 3) valsčių, parapijų, mokyklų reikalai; 4) įvairūs mokesčiai; 5) žemės (agrariškieji) ir miškų klausimai; 6) žemiečių įstaigos; 7) Lietuvos luomų ir tautų klausimas; 8) išeivybė ir kiti klausimai, kuriuos, pagal dienos eilę, kiekvienas iš atvykusių Vilniun gali pakelti. Lai gyvuoja, auga ir žydi Lietuvos ir jos žmonių gerovė Vilniuje. Spalių m. 22 (lapkr. 4) d. 1905 m…“ Suvažiavimas buvo šaukiamas, nesiklausus vyresnybės, ir nieko jai apie tai nepranešus. Atsišaukimą mudu su d-ru J. Basanavičium suredagavova tyčia bendrai į sakinius, kad nereikalingieji aiškiai nesuprastų. O apie reikalinguosius mudu manėva, kad jie mokės paskaityti ir tarp eilučių. Tarp vilniečių inteligentų betgi atsirado apsčiai, abejojančių, ar tauta paklausys „Vilniaus Žinių“ balso?


Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas pareiškė, jog Anglijos atstovai prasidedančiose kovo 14 d. Ženevos nusiginklavimo derybose dės visas pastangas, kad būtų susitarta dėl branduolinių bandymų uždraudimo ir dėl įprastinio apsiginklavimo sumažinimo. Makmilanas tai pareiškė, atsakydamas į peticiją, kuri jam buvo įteikta vasario pabaigoje 43 tūkstančių Anglijos moterų vardu. Peticijos autorės ragino imtis skubių priemonių, kad būtų susitarta dėl branduolinio ginklo bandymų nutraukimo.


Lietuvos įgaliotasis ir nepaprastasis ambasadorius Jungtinėse Valstijose S. Lozoraitis įteikė akreditavimo dokumentus prezidentui Dž. Bušui. Jis taip pat informavo prezidentą apie Lietuvos ekonomikos sunkumus, sutrikusį žaliavų tiekimą iš Rusijos bei kitų Nepriklausomų Valstybių Sandraugos šalių. Dž. Bušas pažadėjęs, kad JAV suteiksianti didesnę paramą. Nepriklausomybės atkūrimo antrųjų metinių proga Lietuvos ambasada Vašingtone surengė priėmimą.


Respublikai ginti įstatymą Vokietijoj priėmus

Vokietijoj prieš keletą dienų priimtas respublikai ginti įstatymas (Republikschutzgesetz). Toks dalykas, kai valstybės formos pakeitimas retai kur įvyksta be ilgų kovų. Pralaimėto karo katastrofa nušlavė Vokietijoj monarchiją, bet ji negalėjo iš karto padaryti visus respublikonais. Respublika turėjo ir tebeturi skaitlingus priešus iš dešinės ir iš kairės. Dešinieji negali pamiršti, kad monarchijai vadovaujant Vokietija pasidarė galinga. Daugelis jų ir šiandien tiki, kad tiktai monarchija galėtų Vokietija sutvarkyti ir grąžinti jai buvusią galybę. Ypač monarchijos pasiilgstama buvusių karių ir žemvaldžių sferose, kurie tarnavo monarchijos laikais, matė jos didybę ir buvo dvasiniai su ja suaugę. Lygiai prieš dešimts metų, 1919 m. kovo mėnesį, senos kariuomenės brigada Luttwitzʼo ir Ehrhardtʼo vedama, užėmė Berlyną ir, respublikoniškai valdžiai pabėgus pietų Vokietijon, bandė atsistatyti senąją tvarką. Tačiau kariškieji pučistai, neturėdami tinkamų politikos vadų, — Kapp'as pasirodė per silpnas, — ir darbininkų streiko verčiami, turėjo kapituliuoti, 1923 m., kada Vokietija braškėjo dėl krintančios valiutos, Ruro srities okupacijos ir visuotinos ūkio suirutės, — panašus pučas, Hitlerio ir Ludendorfo vedamas, pasikartojo Münchene. Bet čia jis dar greičiau buvo likviduotas. Tai buvo rimčiausi pasikėsinimai prieš respubliką iš dešinės. Šiaip jau buvo sukelta nemaža įvairių sąmokslų. Vienas šiemet visai neseniai. Reikia pažymėti, kad didžiausia dešiniųjų viltis, tai komunistai. Jie laukia rimtesnio komunistų sukilimo ir tikisi, kad tada, neva komunistams atremti, būsią galima išvystyti stiprią dešiniųjų akciją, kuri turės baigtis respublikos nuvertimu. Respublikos priešai iš kairės yra komunistai. Jų tikslas komunistinė diktatūra. Komunistai irgi daug kartų bandė jėga pagrobti valdžią. Rimčiausi bandymai buvo 1919 m., kada Berlyne ėjo ištisas savaites atkaklios kovos. Bet dėka tuometinės socialdemokratų valdžios socialdemokratų energingumui, komunistai buvo sumušti. Vėlesni bandymai, 1921, 1923 metais, buvo lengvai sulikviduoti. Per kelis kartus buvo išleidžiami įstatymai respublikai ginti. Šitie įstatymai buvo išleidžiami vis keleriems metams, bet laikui išėjus būdavo pailginami. Paskutinį kartą jie buvo pailginti 1927 m. Dabar tapo priimtas naujas įstatymas, kuriuo draudžiama ne tik visoki pasikėsinimai prieš respubliką, bet taip pat pajuokimas ar niekinimas raštu ar žodžiu respublikos spalvų, respublikos vardo, respublikos institucijų, respublikos valdžios. Panašūs nusižengimai baudžiama kalėjimu iki trijų mėnesių. Toliau įstatymas duoda valdžiai teisę uždrausti organizacijas, susirinkimus, leidinius, jeigu jie pasirodys pavojingi esamai tvarkai, arba drums viešą ramumą.


Padėtis Gvatemaloje tebėra įtempta. Užsienio informacijų agentūrų pranešimais, liaudis ir toliau kovoja prieš proamerikinę Idigoro Fuenteso diktatūrą, nepaisydama žiaurių valdžios represinių priemonių. Malšinant studentų demonstracijas Gvatemalos sostinėje, kelios dešimtys žmonių buvo užmušta ir daugiau kaip 500 sužeista. Daugelio valstybinių įstaigų darbuotojai tęsia streiką.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Mano draugai Ferenas Mesa, Hektoras Arojus ir aš mokomės Čilės universiteto architektūros fakultete ir tik neseniai atvažiavome į Tarybų Sąjungą. Norisi papasakoti tarybiniam jaunimui, kokiomis sąlygomis gyvena mūsų tėvynės studentai. Bet pradžioje truputį apie savo šalį. Čilė yra pačioje pietinėje Amerikos dalyje ir iš visų pasaulio valstybių yra toliausiai nuo TSRS. Ilga siaura juosta tęsiasi ji daugiau kaip 4 tūkstančius kilometrų išilgai Amerikos „stuburo“ - Andų kalnų grandinės. Čia tikriausia galima pamatyti visas geografines žemės rutulio zonas - nuo kaitrių dykumų ir tropinių miškų iki amžino sniego. Daugiau kaip prieš keturis šimtmečius saujelė ispanų pasiryžo užkariauti šalį. Tačiau vietiniai Čilės gyventojai - araukanai nepanoro pasiduoti svetimiesiems, ugnimi ir kalaviju mėginusiems nuraminti juos; vietiniai gyventojai atkakliai kovojo prieš pavergėjus. Toje amžiais trukusioje kovoje užsigrūdino ir sustiprėjo mūsų tauta. Čilė - jauna ir labai turtinga šalis, joje gyvena atkaklūs kovotojai ir statytojai, ir vis dėlto Čilės liaudies gyvenimas šiandien neišpasakytai sunkus. Ji anaiptol nesinaudoja gerove, kokią galėtų turėti šalies gamtinių turtų ir darbo žmonių kūrybinių pastangų dėka. Kai kas tvirtina, kad mūsų tėvynė - laisva ir nepriklausoma valstybė. Tačiau tikroji padėtis visai kitokia. Šachtininkai, kasantieji vari, turtina tik Šiaurės Amerikos kompanijas, pagrobusias į savo rankas mūsų rūdynus. Valstiečiai neištiesia nugarų laukuose, nes jiems reikia apmokėti pasakiškas išlaidas stambių žemvaldžių, kurie netgi neužsuka į savo dvarus. Apie kokią nacionalinę nepriklausomybę galima kalbėti, jeigu netgi prekiauti Čilei leidžiama tik su tais, su kuo panori „dėdė Semas“ garbės „giminaitis“, kuris tesusirūpinęs tik tuo, kad įbruktų sau į kišenę didesnę pelno dalį. Ar laisva šalis, jei ji neturi teisės palaikyti prekybinius ir kitus santykius su TSRS, Kinijos Liaudies Respublika ir kitomis taikos ir demokratijos stovyklos valstybėmis? Atsitvėrusieji nuo liaudies durtuvų siena reakcionieriai vis labiau siaurina darbo žmonių teises. Neseniai buvo vėl atidaryta Pisagua koncentracijos stovykla. Joje jau kankinasi daugelis pažangių profsąjunginių veikėjų. Nelengva ir studentams. Kad galėtų įstoti į aukštąsias mokyklas, Čilės jaunuoliai ir merginos turi baigti vidurinį mokslą. Teoriškai mokslas mūsų šalyje nemokamas, ir valstybė turi užtikrinti sąlygas mokytis. Žodžiais visi gali jį įsigyti, bet gyvenime yra ne taip. Štai, pavyzdžiui, du vaikai: pasiturinčių tėvų sūnus ir darbininko sūnus. Čilėje pakankamai privačių mokyklų, kurios užima šviesias patalpas ir turi puikius dėstytojus. Bet tos mokyklos tiems, kurie gali mokėti. Suprantama, kad darbininko sūnus jose negali mokytis, ir jis įstoja valstybinę mokyklą, jei ten jam yra vietos. O čia, visų pirma, jam tenka mokytis rašyti pirmąsias raides tamsiose, šaltose ir ankštose patalpose. Toliau. Valstybė neima mokesčio už mokslą, bet juk vaiką reikia dar maitinti ir apvilkti. Todėl darbo žmonių šeimos, dažnai vos beprasimaitinančios, negali leisti sau tokios „prabangos“, kaip vaikų mokymas. Tačiau jeigu darbininko sūnui per didžiausią vargą pavyksta baigti mokyklą, tai jis vis tiek negali 18-20 metų sėdėti ant savo tėvų sprando. Kad galėtų toliau mokytis, jis priverstas dirbti. Nenuostabu, kad Čilės valstybiniame universitete, kuriame yra 15 tūkstančių studentų, nėra darbininkų. Daugiausia tai smulkiosios ir iš dalies vidutiniosios buržuazijos, o taip pat tarnautojų atstovai - nemokamų mokyklų auklėtiniai. Turtingieji žmonės mieliau pasirenka privačiuosius universitetus, kuriuose už mokslą reikia gerokai mokėti. Dažniausia mūsų universiteto studentams tenka ieškoti uždarbio. Tačiau toli gražu ne visiems pavyksta surasti ką nors tinkamo. Tiesa, būsimieji architektai ir inžinieriai visuomet suranda darbo architektūros dirbtuvėse ar statybose. Žymiai sunkiau tiems, kurie studijuoja mediciną arba teisę. Jie priversti dirbti bet kurį darbą. Ir tai dar laimė būsimam gydytojui, jeigu jis vaikšto iš namo į namą, pardavinėdamas kokios nors kompanijos, kuri moka už tai nedidelę sumą, draudimo lakštus. Mes visi trys gyvename Sant-Jago, kuriame yra Čilės universitetas. Tačiau didesnė mūsų draugų pusė - atvykėliai iš įvairių šalies kampų. Juos tykoja dar papildomos nelaimės. Mes turime galvoje butų problemą. Universitetas nuomoja pansionui tik keletą pusiau apgriuvusių namų, ir atvažiavusieji nenorom nuomoja drėgnus ir tamsius kambarėlius pas privačius asmenis. Visas gyvenimas tokiuose „pansionuose“ praeina studentams nepaliaujamai kovojant su šeimininkais. Pirmieji mėgina pasiekti, kad būtų padidintas labiau negu menkas racionas arba apšildytas kambarėlis, o antrieji stengiasi sutaupyti kaip tiktai gali. Natūralu, kad abi pusės parodo nemaža išradingumo šioje amžinoje kovoje. Štai vienas atsitikimas. Du mūsų kurso studentai skundėsi, kad jų pansiono šeimininkė pastatė kambariuose specialius elektros skaitiklius ir, bijodama baudos, uždraudė degti šviesą po devynių valandų vakaro. Už mažos elektrinės krosnelės ar radijo įjungimą studentas buvo išvaromas iš pansiono. Tačiau jaunuoliams reikėjo mokytis vakarais, ir, be to, žiemą jie drebėdavo nuo šalčio savo kambariuose. Tada studentai išrado specialų būdą elektrai naudotis, neįjungiant skaitiklio, ir sėkmingai naudojosi juo gana ilgai. Pagaliau šeimininkė apie tai sužinojo ir išvarė juos į gatve. Pažangioji Čilės studentija supranta, kad pašalinti visus tuos trūkumus galima tik kovojant už savo teises. Kad mokyklų ir universitetų durys iš tikrųjų atsidarytų darbininkų ir valstiečių jaunimui, reikia pirmiausia pasiekti, kad besimokančiam jaunimui nereikėtų rūpintis maistu ir drabužiais. Ir studentai prisijungia prie darbininkų klasės kovos už demokratinį šalies pertvarkymą, jos nacionalinę nepriklausomybę. Čilės studentų federacija glaudžiai susijusi su Vieninguoju darbininkų centru, kuris vienija šalies darbininkus ir tarnautojus. Mes ne kartą drauge kovojome už svarbių nacionalinių klausimų išsprendimą. Kaip tik todėl sakoma, kad mūsų universitetas atlieka svarbų ir pažangų vaidmenį. Kai prieš keletą metų valdantieji panoro įtraukti šalį į JAV pasiūlytą karinį paktą, drauge su darbininkais protestavo ir studentai. Mus drauge su darbininkais užpuldinėjo policija, ir viršum darbininkų ir studentų galvų švilpė kulkos. Ateityje dar teks daug kovoti. Tačiau pažangioji studentija tvirtai tiki, kad mūsų liaudis, sutelkusi savo jėgas, sugebės išspręsti visas musų problemas, iškovoti sau šviesią ateitį.


,,Fašizmas vien nori sudaryti autoriteto režimą su plačias teises turinčia vyriausybe priešaky, kuri būtų sudaryta per sumanias organizacijas, interpretuojančios savo reikalus, formuluojančias savo civilinį ir moralinį sąžiningumą ir keliančias savo ekonominį progresą. Nė vienas fašistas niekuomet negalvojo apie oligarchijos steigimą, bet, atvirkščiai, fašizmo uždavinys buvo ir yra išrankioti iš tautos reikalingus jai atjauninti žmones. Parlamentas negali būti vienintelė kontakto priemonė tarp tautos ir vyriausybės ir negali reikšti žmonių valios, bet žmonės, atstovaują įvairioms pramonės, artistinėms ir moralinėms korporacijoms ir sąjungoms, gali būti naudingesni Italijos vyriausybės bendradarbiai“. Taip Mussolini tarp kita ko šiomis dienomis paaiškino laišku savo reformas italų parlamente. Kame gi tų reformų esme? Paėmęs 1922 metais valdžią į savo rankas Mussolini padarė rinkimų reformą, kuria buvo suteikiama absoliutinė dauguma tam sąrašui, kuris gaudavo per rinkimus net paprastą daugumą. Tačiau naujai susitvarkius Italijoj politiniam gyvenimui, buvo paruoštas ir naujas rinkimų įstatymas, apie kurį dabar ir kalba savo laiške Mussolini. Sulig tuo įstatymu visa valstybė sudaro vieną rinkimų kolegiją. Į atstovų rūmus renkama 400 deputatų, kurie siūlomi iš 800 kandidatų 13-os didelių tautinių sąjungų. Būtent, tautinė stambių ir smulkių ūkininkų konfederacija siūlo 12 proc., žemės ūkio darbininkų konfederacija – 12, pramoninkų konfederacija — 10 proc., pirklių – 6 proc., prekybos tarnautojų – 6 proc., oro ir jūrų transporto įmonių konfederacija – 5 proc., tos srities darbininkų – 5 proc, kitokio transporto įmoninkų konfederacija — 4 proc. ir darbininkų – 4 proc., bankininkų – 3 proc., bankų tarnautojų – 3 proc. ir pagaliau proto darbininkų ir artistų konfederacija – 12 proc. Kandidatus tvirtina didžioji fašistų taryba, pasirinkdama iš jų 400. Tuo būdu sudarytas kandidatų sąrašas patiekiamas slaptam ir tiesioginiam rinkikų balsavimui. Balsavimo kortelėj pažimyma: ,,Ar aprobuoji Tamsta atstovų sąrašą, patvirtintą didžiosios fašistų tarybos?“ ir į tą klausimą duodamas trumpas atsakymas: taip ar ne. Jei absoliutinė balsų dauguma paduodama už sąrašą, tai sąrašas laikomas išrinktu, ir tuo būdu atstovų rūmai jau neturėtų nei mažumų, nei opozicijos. Jei toks sąrašas daugumos negauna, Romos apeliacijos tribunolas skiria naujus rinkimus, su didesniu sąrašų skaičium. Naujiems rinkimams gali tiekti sąrašus įvairios sąjungos ir organizacijos, kurios turi mažiausia 5000 narių, turinčių teisę balsuoti. Sąrašuos negali būt daugiau, kaip 300 kandidatų, ir tas jų, kuris surinks didžiausią balsų daugumą praveda visus savo kandidatus. Likusieji 100 mandatų padalimani tarp kitų sąrašų proporcingai jų gautam skaičiui balsų. Balsavimo teisę turi kiekvienas italų pilietis, sulaukęs 21 metų, vedęs ir turįs jau nuo 18 metų vaikų, kiek jis įvykdo vieną iš šių sąlygų: 1) moka įnašą vienam sindikatų arba 2) mažiausia 100 lirų tiesioginių mokesnių kasmet, 3) gauna nuolatinį aprūpinimą iš valstybės pusės, autonominės valdžios ir jos kontroliuojančių organų, 4) yra valstybės pripažintų tikybų dvasininkai. Toki bendri naujos rinkimų reformos bruožai. Iš jų matyti, kad Mussolini į italų valstybinį kūrybos darbą bando įtraukti visų luomų ir verslų žmones ir pačiai valstybei suteikti korporacinės santvarkos pobūdį.


Rytoj atvyksta lenkų delegacija tęsti nutrauktų gegužės mėnesį derybų dėl saugumo ir Želigovskio smurto Lietuvai padarytų nuostolių atlyginimo. Poryt mūsų delegacija išvyksta Varšuvon, kur bus tęsiamos derybos ekonominiais klausimais. Kol kas tiktai juridinė ir pasienio susisiekimo komisija Berlyne pasiekė pozityvių rezultatų; tur būt dėl to, kad pavesti jos kompetencijai klausimai visoj ginčo problemoj vaidina palyginti nesvarbų vaidmenį. Visus interesuoja klausimas, kaipgi bus su kitomis komisijomis: ar jos prieis prie kokio susitarimo, ar neprieis? Į šitą klausimą galėtų atsakyti tiktai lenkai, nes tik nuo jų taktikos ir nusistatymo pareis derybų tolesni rezultatai. Lietuva, eidama pereitų metų gruodžio mėn. T. S. Tarybos pareikšta rezoliucija, darė ir daro visas pastangas, surasti tokį modus vivendi su Lenkija, kuris patikrintų taiką. Lietuva padarė visus galimus kompromisus. Ji ryžosi laikinai atidėti pamatinius ginčo klausimus, sutikdama svarstyti antraeilius dalykus, kad tik nestatytų taikos pavojun. Bet tas nieko negelbėjo. Vis tiek susitarimo ligšiol pasiekti nebuvo galima. O nebuvo galima dėl to, kad lenkams svarbu ne susitarimas, ne taika, o visai kas kita: priversti Lietuvą išsižadėti Vilniaus ir pasiduoti visiškai lenkų kaip politiškai taip ir ekonomiškai hegemonijai. Saugumo savo projektus Lenkija formuloja taip, kad Lietuva būtinai pripažintų dabartinę demarkacijos (jau administracijos) liniją - siena, ir smurtu pagrobtą Vilniją - lenkų teritorija. Ekonominiai bei susisiekimo sumanymai aiškiai siekia to paties tikslo. Žinoma, Lietuva tokių projektų priimti negali. Atvirkščiai, Lietuvos vyriausybė rado reikalinga net konstitucijoj pažymėti, kur yra Lietuvos sostinė, kad niekam šiuo klausimu nebūtų jokios abejonės. Tad aišku, kad, jei Lenkija ir toliau nepakeis savo derybų tikslo ir taktikos, tai sunku laukti ir iš tolesnių derybų kokių pozityvių rezultatų. Bet, gal Lenkija iš tikro pakeis savo ligšiolinius siekinius ir, gruodžio rezoliucijos mintin, sieks tiktai konfliktų pašalinimo ir taikos? Labai norėtume persiimti tokiu optimizmu, bet deja, jam nėra pamato. Tiesa, p. Zaleskis Ženevoj dedasi didžiausiu pacifistu ir tokiu taikos apaštalu, kad net p. Chamberlainas rado reikalinga ji už tai pagirti. Bet, nuvykęs Paryžiun ir pasijutęs savųjų tarpe, p. Zaleskis tuojau pradėjo intriguoti prieš Pareinio okupacijos pašalinimą ir reikalavo „laikyti Vokietiją už uodegos“, kol nebus sutvarkyti rytų klausimai“, t. y. kol Lenkija neįvykdys visų savo svajonių rytuose. Šalia to jis laikė kalbas labai netinkamas taikos apaštalui. Po to p. Zaleskis nuvažiavo Briuselin, kur taip pat panašiai elgėsi. Šitam jo diplomatiškam tourné daugiausia teko iš p. Zaleskio Rusijai, Vokietijai ir Lietuvai. Kai dėl Rusijos, tai sovietų oficiozas ,,Izviestija“ birželio 20 d. taip charakterizuoja lenkų politiką: „Pastaruoju lai. ku pasaulis buvo liudininku sistematingo augimo agresingų Lenkijos prieš SSSR tendencijų. Mūsų spauda nurodė daugiau, negu pakankamai faktų, iliustrojančių šitas tendencijas. Užteks čia priminti atvirą svarstymą klausimo apie Ukrainos nuo SSSR atplėšimo ir neregėtą sovietų polpredstvos Varšuvoje siundymą“. Čičerino nota iš birželio 16 d. dėl sovietų atstovybės persekiojimo Varšuvoj nors nuo aiškių grasinimų susilaiko, bet kalba labai griežtai. O lenkų oficiozinės spaudos dėl tos notos atsiliepimai aiškiai rodo, kad Lenkija nemano jos reikalavimų patenkinti. P. Zaleskio pareiškimai ir intrigos prieš Pareinio okupacijos likvidavimą sukėlė Vokietijoj didžiausio pasipiktinimo. Ypač vokiečiams nesuprantama, kodėl Zaleskis rado reikalo padaryti vokiečiams tokį nemalonumą tuo metu, kaip jie rodė Lenkijai daug palankumo. Taigi p. Zaleskis norėtų prispausti vokiečius Pareiny, kad jie padėtų jam rytuose pasiekti lenkų tikslų kai dėl Lietuvos ir Rusijos, o taipogi naujais traktatais, panašiais į Locarno, garantuotų dabartines lenkų sienas vakaruose. Naujai Vokietijos valdžiai susidarius, be abejo, išgirsim, ką ji apie tai mano. Taigi iš visų pusių matom lenkų politiką, kurios nė didžiausias optimistas nebegalėtų pavadinti taikinga. Šitą lenkų politiką iliustruoja ir papildo tik ką pravestas beveik miliardinis karo biudžetas. Tačiau Lenkijos agresingumas užsienių politikoj neturi šiuo metu stiprios paramos vidui. Lenkijos vidaus padėtis dabar nėra tokia, kad būtų lengva rizikuoti naujais konfliktais bei avantiūromis. Kolkas Lenkiją valdo pilsudskininkai jo vardo šešėliu. Bet už šešėlio ilgai slapstytis negalima. Pilsudskininkai neturi ko pastatyti Pilsudskio vieton ir todėl kova už valdžią darosi neišvengiama. Ir ūkio stovis nėra toks, kad leistų Lenkijai varyti agresingą politiką. Nuo pereitų metų kovo mėnesio Lenkija susirgo chronišku užsienių prekybos pasyvumu. Nuo to laiko per keturiolika mėnesių užsienių prekybos pasyvas išaugo iki 800 milionų su viršum zlotų. Šita suma yra didesnė 86 milionus dolerių paskolą, kurią Lenkija gavo Amerikoj. Tokiu būdu visa ta paskola, dargi su kaupu, vėl išplaukė užsieniuosna. Kaip šitai turi atsiliepti į pinigų rinką ir bendra ūkio konjunktūrą – nesunku įsivaizduoti. Be to, pastaruoju laiku aiškiai matyti, kad Lenkijos gatavų pramonės dirbinių eksportas eina nesulaikomai mažyn. Vadinasi, lenkų pramonė nyksta. Iškilusi pastaruoju laiku darbininku kova už atyginimo pakėlimą, žinoma, turės dar labiau pramonę nuspausti. Šitą vaizdą dar papildo šių metų derliaus blogos perspektyvos. Visi ūkio daviniai, sugretinti su beveik miliardiniu karo biudžetu, sudaro labai menką vaizdą ir, papildyti vidaus politinės padėties konjunktūra, vargu gali paskatinti prie avantiūrizmo. Tačiau būtų neatsargu nuraminti savę šitais samprotavimais ir sėdeti rankas sudėjus. Mes kaip tik šiandien turim būti labai atsargūs ir budrūs. Mes turime parodyti didžiausią taikingumo ir sukalbamumo, kokį tik leidžia mūsų interesai. Bet drauge turim būti akylus ir budėti. Mirštąs pilsudskizmas gali su aktų logika ir nesiskaityti.


Valdas Adamkus primena latviams netinkamą politinį lobizmą

Prezidentas Valdas Adamkus vakar išsiuntė atsakomąjį laišką Latvijos prezidentui Gunčiui Ulmaniui, jame reiškiamas nusistebėjimas “kai kurių šalių vyriausybių atstovų dabar netikėtai keliamais ir visuomenei skleidžiamais nuogąstavimais dėl tariamos Būtingės terminalo grėsmės aplinkai”. Laiške pabrėžiama, kad tokie nuogąstavimai yra nepagrįsti, o tam tikrais atvejais “atspindi kai kurių naftą eksportuojančių ir transportuojančių kompanijų nesąžiningą konkurenciją bei netinkamą politinį lobizmą”. Lietuvos Prezidentas tvirtina, kad Būtingės terminalas statomas pagal naujausias technologijas, užtikrinančias ekologinę saugą ir, palyginti su Baltijos jūroje veikiančiais kitais terminalais, bus - kur kas saugesnis ir patikimesnis. V.Adamkus dar sykį pakvietė Latvijos pusę dirbti konstruktyviai, skatinant atitinkamų Lietuvos ir Latvijos institucijų bendradarbiavimą aplinkos apsaugos srityje. Aukštas Prezidentūros valdininkas teigė, kad šis laiškas buvo suderintas su Aplinkos ir Užsienio reikalų ministerijomis bei Vyriausybės kanceliarija. Lietuvos pusė mano, kad Būtingės terminalas yra statomas naudojant naujausias technologijas, kurios garantuos ekologinį saugumą. Pasak pareigūno, kuris nenorėjo minėti pavardės, neaišku, kokią įtaką šis laiškas gali padaryti G.Ulmaniui, o šis - Latvijos vyriausybei. “Mes norime ir toliau bendradarbiauti su Latvija, nagrinėdami šį klausimą, - teigė Prezidentūros atstovas. - Rudenį Seime ketinamos ratifikuoti Tarptautinė ekologiškai pavojingų objektų statybos konvencija bei Konvencija dėl poveikio aplinkai įvertinimo tarptautiniame kontekste turėtų sudaryti tam teisinį pagrindą.” Ambasadorius siūlo studijuoti laiškus Latvijos ambasadorius Atis Sjanitis nesiėmė komentuoti V.Adamkaus atsakymo, o siūlė pasiskaityti abiejų prezidentų laiškus. Pasak jo, G.Ulmanio laiške nebuvo jokių nerealių reikalavimų, o tik siūlymas glaudžiau bendradarbiauti vykdant panašius projektus ir atsižvelgti į tarptautinių konvencijų reikalavimus. Paklaustas, ar aukštų Latvijos pareigūnų parašai po peticijomis, kurios ragina sustabdyti Būtingės statybą, neeskaluoja nereikalingos įtampos, A.Sjanitis sakė, kad “ta įtampa atslūgtų, jei susitiktų ir dirbtų mūsų aplinkos apsaugos ministerijos”. Šių žinybų reikalas susitarti, kokios sutartys ir kada bus pasirašomos. Kaip žinome, jau porą savaičių Rygoje prie Lietuvos ambasados badauja keli prieš Būtingės statybą protestuojantys žaliųjų atstovai. Jie taip pat renka protesto parašus. Šiuo metu surinkta apie 900 parašų. Tarp pasirašiusiųjų yra ir nemažai Latvijos vyriausybės narių, tarp jų - Latvijos užsienio reikalų ministras. Tiek Lietuvos, tiek Latvijos politikai sutinka, kad tokius aršius latvių protestus prieš Būtingės terminalą nemaža dalimi lemia paaštrėjusi politinė kova pačioje Latvijoje: rudenį ten įvyks parlamento rinkimai.


Rusiją palieka penki Pietų Korėjos diplomatai

Pietų Korėja nutarė atšaukti penkis žvalgybos agentus iš savo diplomatinių misijų Rusijoje. Siekdamas išlyginti kiekvienoje šalyje dirbančių agentų kvotas, Seulas sutiko sumažinti Rusijoje su diplomatų pasais dirbančių savo žvalgybos karininkų skaičių iki dviejų. “Rusai paprašė penkių mūsų diplomatų išvykti”, - sakė vienas Pietų Korėjos pareigūnas ir pridūrė, jog Seulas su tokiu prašymu sutiko, tikėdamasis, kad taip bus užkirstas kelias tolesniam konfliktui. Apžvalgininkai mano, kad taip bus užglaistytas diplomatinis konfliktas, kilęs, kai Rusija išsiuntė šnipinėjimu apkaltintą Pietų Korėjos ambasados patarėją, o Pietų Korėja vėliau nepageidaujamu asmeniu paskelbė vieną rusų diplomatą. Pietų Korėjos užsienio reikalų ministerijos šaltiniai teigia, kad šiuo “savanorišku” žingsniu siekiama baigti diplomatinį konfliktą, galėjusį pakenkti pamažu gerėjantiems Rusijos ir Pietų Korėjos santykiams. Jokių kitų diplomatinių priemonių nenumatoma imtis. Konfliktas kilo liepos 3 dieną, kaip iš Rusijos buvo išsiųstas Pietų Korėjos ambasados Maskvoje patarėjas Čo Son Vu, tariamai rinkęs informaciją apie Šiaurės Korėjos branduolinių ginklų kūrimo programą, tolimojo nuotolio raketas bei Rusijoje gyvenančius Šiaurės Korėjos perbėgėlius. Atitinkamą informaciją jam perduoti mėginęs rusų pareigūnas buvo suimtas, vėliau jam buvo pateikti kaltinimai išdavyste. Reaguodamas į tai, Seulas nepageidaujamu asmeniu paskelbė rusų diplomatą Olegą Abramkiną. Po kelių dienų Filipinų sostinėje Maniloje aptarti šį konfliktą žada šalių užsienio reikalų ministrai Jevgenijus Primakovas ir Park Son Su.


HELSINKIS. rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Šiandien respublikos prezidentas U. Kekonenas priėmė ministrų A. Helmineno, H. Kiutios, K. Titu, I. Karviko, A. Pakaneno ir A. Karjalaineno atsistatydinimą ir į jų vietą paskyrė naujus vyriausybės narius. Šiandien socialdemokratų partijos parlamentinė frakcija pareiškė, kad ministrai-socialdemokratai vyriausybėje neatstovauja socialdemokratų frakcijai. Kaip praneša Suomijos telegramų biuras, respublikos prezidentas U. Kekonenas šiandien vakare priėmė ministrą pirmininką V. Sukselaineną. Prezidentas pažymėjo, kad nauji rinkimai, jo nuomone, nebūtų pageidautini. Jis pasisakė už vyriausybės pagrindo išplėtimą, kuris įgalintų su parlamento daugumos parama imtis reikalingų priemonių užkirsti kelią ekonominiam sustingimui. Šiandien reorganizuota Suomijos vyriausybė tebėra, kaip ir anksčiau, mažumos vyriausybė, nors jos parlamentinis pagrindas šiek tiek išplėstas. Dabar ji gali remtis socialdemokratų partijos deputatais, kurie sudaro šioje partijoje opoziciją.


VLKJS CK XIV plenumo dalyvių laiškas draugui STALINUI

VLKJS CK XIV plenumo iškilmingojo posėdžio dalyviai kreipiasi į Jus, mylimasis drauge Stalinai, didžiųjų mūsų liaudies pergalių įkvėpėją ir organizatorių, brangųjį tėvą, išmintingąjį vadą, geriausią tarybinio jaunimo draugą. Šiandien mes priimame aukštą apdovanojimą — LENINO ORDINĄ. Šiuo ordinu komjaunimas apdovanotas už įžymius nuopelnus Tėvynei Didžiojo Tėvynės karo metais ir už didelį darbą auklėjant tarybinį jaunimą begalinės ištikimybės Tėvynei dvasia. Didysis Tarybų Sąjungos Tėvynės karas baigtas visiška pergale prieš vokiškuosius fašistinius grobikus ir japoniškuosius imperialistus. Didvyriškoji tarybinė liaudis iškovojo šią didžiąją pergalę prieš nekenčiamus priešus dėl to, kad ji tvirtai ir nesvyruodama ėjo paskui savo brangiąją bolševikų partiją. Visos mūsų liaudies laimė buvo ta, kad sunkiu Tėvynei laikotarpiu Jūs, mūsų brangusis tėve ir mokytojau, išmintingas ir prityręs vade, vadovavote tarybinės liaudies kovai. Istorinė pergalė, pasiekta tarybinės liaudies ir jos didvyriškosios Raudonosios Armijos, apgynė mūsų jaunimo dabartį ir ateitį. Prieš jį vėl atsiveria plačios kūrybinio darbo, mokslo, laisvo savo gabumų ir talentų vystymo perspektyvos. Tik mūsų šalyje, kur darbo žmonės laisvi nuo eksploatacijos, o visi turtai priklauso liaudžiai, jaunajai kartai suteiktos visos galimybės pakilti į švitinčias mokslo, meno kultūros aukštumas, pasiekti didžius dvasinio vystymosi ir dorovinio grožio pavyzdžius. Daugelis kartų su pasigėrėjimu ir dideliu dėkingumu prisimins didvyriškuosius tarybinio jaunimo žygius Didžiojo Tėvynės karo metais. Mūsų karta didžiuojasi tuo, kad sunkiųjų bandymų metais ji garbingai atliko savo pareigą socialistinei Tėvynei. Aukšta garbė ir didelė atsakomybė gauti nuo tarybinės liaudies trečiąjį apdovanojimą, trečią ordiną, kuriuo apdovanotas komjaunimas. Su šiuo aukštu apdovanojimu milijonams tarybinių jaunuolių visada bus susiję atsiminimai apie didžiausio jojo dvasinių ir fizinių jėgų įtempimo metus, apie sunkų ir kupiną pavojų kareivio darbą, apie laikinųjų nepasisekimų kartelį ir didžiųjų pergalių džiaugsmą, apie nemiegotas naktis prie staklių gamykloje ir sužeistojo kovotojo lovos, apie šeštadienius ir sekmadienius papildomai gaminant ginklus ir vežant duoną Raudonajai Armijai, apie įtemptas mokslo ir naujų darbo metodų ieškojimo dienas, apie karinio laikotarpio naujųjų statybų medžiagas, apie trumpas poilsio minutes. Priimdami didžiąją dovaną, mes nulenkiame savo vėliavas atsimindami šviesius mūsų kovos draugus, ištikimus liaudies sūnus ir dukras, paaukojusius savo gyvybę kovoje su priešais. Amžina šlovė didvyriams, kritusiems kovoje dėl mūsų Tėvynės laisvės ir nepriklausomybės. Mes priimame LENINO ORDINĄ ne vien tik kaip apdovanojimą už praeities nuopelnus, bet ir kaip įsipareigojimą ateityje ir visada pasiaukojančiai tarnauti savo Tėvynei, savo liaudžiai, Lenino – Stalino partijai. Priimdami LENINO ORDINĄ, mes prisiekiame Jums, drauge Stalinai, atiduoti visas mūsų jėgas ir žinias tolesnio karinės bei ekonominės Tarybinės Valstybės galios stiprinimo reikalui. Mes nenuilstamai dirbsim, kad greičiau užgydytume karo padarytąsias žaizdas, užtikrintume naują visų liaudies ūkio ir kultūros sričių pakilimą. Iš rūsčiųjų karo bandymų jaunoji tarybinių žmonių karta išėjo dar tvirtesnė, užsigrūdinusi, stipresnė. Jokie sunkumai nesulaikys mūsų kelyje į skirtą tikslą, nurodytą bolševikų partijos. Priimdami LENINO ORDINĄ, mes viso tarybinio jaunimo vardu prisiekiame Jums, drauge Stalinai, pasiaukojančiai kovoti už didįjį komunizmo reikalą, reikalą, kuriam pašventė visą savo šviesų gyvenimą didysis Leninas, kuriam pasiaukojančiai tarnaujate Jūs, drauge STALINAI! Idėjiškumas, principiškumas, drąsa ir bebaimiškumas — kilnios ypatybės, būdingos didiesiems kovotojams dėl komunizmo. Tas ypatybes mes nenuilstamai vystysim ir skiepisim savyje. Priimdami LENINO ORDINĄ, mes pasižadame Jums, drauge Stalinai, nenukrypstamai vykdyti Jūsų nurodymus, auklėti augančiąją kartą ištikimybės Lenino partijai dvasia, padėti jaunimui įsisavinti mokslo ir kultūros atsiekimus, pakelti jaunųjų patriotų jėgas kovai dėl tolesnio mūsų didžiosios Tėvynės suklestėjimo. Mūsų jėgos, mūsų širdys, mūsų protas priklauso mylimajai Tėvynei. Mes šiandien kartojame didžiojo rusų poeto žodžius: „Mano drauge, Tėvynei skirsim gražiąsias sielos aistras“. Lenino – Stalino komjaunimas visada buvo, yra ir pasiliks ištikimas savo motinai — bolševikų partijai. Mes prisiekiame Jums, drauge Stalinai, šventai saugoti ir laikyti aukštą komjaunuolių vardą, visada ir visur būti ištikimais ir atsidavusiais mūsų brangiajai Visasąjunginei Komunistų partijai (bolševikų). Tegyvuoja mūsų didžioji Tėvynė — Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga! Tegyvuoja bolševikų partija — didžiųjų tarybinės liaudies pergalių įkvėpėjas ir organizatorius! Iš visos širdies linkime Jums, brangusis Josifai Visarionovičiau, geros sveikatos ilgiems ilgiems metams, visos žmonijos džiaugsmui! Tegyvuoja mūsų brangusis ir mylimas draugas STALINAS!


Ligšiol dar nieko nepavyko išgelbėti. Riadio žiniomis, del blogo oro ir audrų lakūnai turi kovoti su didelėmis kliūtimis savo pastangose išgelbėti generolą Nobile ir jo igulą. Kings Bay daugiau nebegaunama jokių žinių iš generolo Nobile radio aparato. Septynių tautų lakūnai daro pastangų išgelbėti Nobile ir jo draugus, bet ligšiol jiems tai padaryti nepavyko. Skrendąs į šiaurę švedų lėktuvas ,,Upland“ buvo priverstas nusileisti Laplande. Vėliau jis vėl pakilo į orą. Skrendanti į šiaurę didelį prancūzų hidroplaną valdo kapitonas Guilband. Ten pat skrenda kapitonas Riiser Larsen ir leitenantas Holms. Ta pačia kryptimi plaukia ir laivai ,,Hobby“ ir ,,Braganza“.


Žiniomis iš Karaliaučiaus, ten su dideliu susidomėjimu laukiama prasidėsiančių penktadienį lietuvių lenkų derybų. Juk tai pirmą kartą susitiks lietuvių ir lenkų politikos vadai betarpiškai svarstyti abi valstybes liečiančias problemas. Suprantama tad, kad į Karaliaučių dabartiniu metu kreipia akis didžiosios Europos sostinės ir Ženeva. Netrūksta gandų ir spėliojimų dėl derybų eigos ir pasisekimo. Bendrai manoma, kad šios derybos turėsiančios tik preliminarinio pobūdžio. Jokių svarbesnių nutarimų nebūsią padaryta. Iš lenkų šaltinių tenka patirti, kad p. Zaleskis vis dėlto nenorėtų grįžti tuščiomis rankomis Varšuvon, bet pasitenkintų, kad ir mažu ,,laimėjimu“. Tačiau kokios rūšies turėtų būti tos „laimėjimas“ ligšiol nėra paaiškėję. Lenkų nuomone, kadangi dabar jau nesą karo stovio tarp abiejų valstybių, tai bendrai derybos turėtų eiti tik santykių užmezgimo plotme, neliečiant teritorialinio klausimo, kurs jiems atrodo „baigtas“. Ką ištikrųjų lenkai mano – parodys, žinoma, derybos. Į Karaliaučių jau yra atvykę daug vokiečių ir užsienių laikraštininkų. Ypač gausingi yra lenkai. Vietinė Karaliaučiaus spauda kiekvieną dieną svarsto būsimųjų derybų galimybes.


Konstitucijos reforma – pavojus Prancūzijai

Prancūzijos Komunistų partijos Politbiuras paskelbė pareiškimą, kuriuo griežtai smerkia prezidento de Golio ruošiamą konstitucijos reformą ir ragina visus respublikonus griežtai atremti šį antidemokratini projektą. Generolas de Golis, sakoma pareiškime, patvirtino ketinąs nauju plebiscitu sustiprinti autoritarinį dabartinio režimo pobūdį. Pažeisdamas savo paties konstituciją, jis nori pateikti referendumui klausimą, kaip turi būti renkamas respublikos prezidentas. Valstybės vadovas, kuris jau dabar turi pernelyg didelius įgaliojimus, išrinktas visuotiniu balsavimu, galėtų „tautos vardu“ stoti prieš rinktus nacijos atstovus. Tuo būdu, Prancūzijai iškyla rimtas pavojus. „De Golio režimas, tarnaująs trestams ir finansinei oligarchijai, – toliau nurodoma pareiškime, – siekia gauti naujų priemonių socialinio smukimo, ginklavimosi varžybų ir Vakarų Vokietijos revanšistų skatinimo politikai toliau vykdyti ir stiprinti“. Rūpindamasi nacijos interesais, demokratijos ir taikos likimu, Prancūzijos Komunistų partija vėl patvirtina savo besąlygišką opoziciją de Golio plebiscitui ir ragina tautą atsakyti „ne“. PKP Politbiuras pažymi, kad socialistų partija, jungtinė socialistų partija, radikalai, JDSR ir kitos grupuotės tiek pat neigiamai žiūri į de Golio projektą. „Politinių partijų opozicija rodo, kad šalyje didėja nepasitenkinimas reakcingiausiu režimu, kokį tik Prancūzija žinojo per ilgą laiką, režimu, kuris atsirado dėl sąmokslo, o dabar nuolat gimdo riaušes ir skatina fašizmą“. Visi respublikonai patenkinti tuo, kad, vieningai reikšdamos opoziciją prieš referendumą-plebiscitą, demokratinės partijos ir organizacijos gali žengti petys petin ir kartu smogti smūgį bendram priešui – asmeninei valdžiai, kuri nesustodama artėja prie faktinės diktatūros. Respublikonai nori, kad demokratinės partijos sutelktų savo pastangas, siekdamos išvaduoti Prancūziją iš asmeninės valdžios sistemos ir atverti kelią į tikrai demokratinę santvarką. Savo ruožtu, pareiškia PKP Politbiuras, Komunistų partija nepagailės jokių pastangų, siekdama, kad susivienytų visi darbininkai ir demokratinės jėgos. Ji ragina savo aktyvistus ir savo organizacijas veikti energingai ir iniciatyviai, siekti, kad tauta pareikštų „ne“ de Golio plebiscitu


Didelis buvo Makdonaldo ir jo draugų džiaugsmas, kai pernai gegužės 30 d. iš rinkimų jų grįžo vietoj buvusių 162 net 288. Laimėti rinkimuose beveik 80% yra ne menkniekis ir retai partijai toks laimikis pasitaiko. Suprantama, kad tokiems laimėtojams visi pasitraukė iš kelio praleisdami juos prie milžiniškos imperijos vairo. Darbiečiai — jauniausia Anglijos politinė partija. Jos programa, bent teorijoj, yra socijalistinė. Bet tas socijalizmas toks miglotas ir jo įvykdymas nustumtas tokion tolumon, kad iš tikrųjų, pasitraukus Baldvinui, kurio programa yra diametriškai priešinga, bet kokiam socijalizmui, ir jo vieton atsistojus „socijalistui“ Makdonaldui, Anglija beveik nieko nepajuto. Ir jei šiandien Makdonaldo vietą vėl užimtų Baldvinas, tai jis greičiausia tęstų savo pirmtakūno politiką. Mat, Anglijos ir konservatoriai, ir liberalai, ir socijalistai yra visų pirma anglai. Jie dirba ne tą, ką jiems rodo konservatizmas, ar socijalizmas, bet ką liepia Anglijos reikalai. Anglas socijalistas, ar konservatorius žino, kad tauta nėra triušis bandymams. Dėl to eksperimentus daryti jis palieka kitiems, o pats, turėdamas kišenėje socijalistinę programą, eina senais, seniai išmintais ir išvaikščiotais, bet už tai tikrais takais. Nieko nuostabaus, jei Makdonaldas ir jo draugai buvo valdžios ištroškę. Jie dar tik viso vieną kartą stovėjo prie imperijos vairo, būtent, 1924 m. ir tai labai trumpai. Nuo to laiko per penkerius metus teko stovėti opozicijos apkasuose. Tiesa, apozicijos apkasų nėra jau toki baisus ir dažniausiai stovėti juose daug patogiau negu pozicijos aukštumose. Bet vis dėlto galia, valdžia turi kažką žavinčio patraukiančio kaip mitologiškos sirenų dainos ir dauguma žmonių veržiasi prie galios ir valdžios, juo labiau, kad kiekvienas, laikydamas valdžią, mano padarysiąs daug gero. Eidami rinkimų kovon pereitais metais, darbiečiai, kaip paprastai, žadėjo savo rinkikams visokių gėrybių. Bet labiausiai jiems padėjo laimėti nedarbas. Nedarbas Anglijai virto ekonominiu vėžiu, kuris ėda jos ūkį be atvangos nuo pat karo. Jau dešimts metų, kaip Anglija nėra turėjusi bedarbių mažiau kaip milijoną. Bedarbius reikia šelpti. Skaitant, kad vienas bedarbis kaštuoja tik šimtą svarų per metus, jau turim nuo šimto iki trijų šimtų milijonų per metus. Reikia nepamiršti, kad šimtas milijonų svaru sudaro apie 5 milijardus litų, ir kad visas Anglijos biudžetas turi 800 milijonu svarų. Anglai ir taip nusiskundžia, kad jie moką didžiausius pasauly mokesčius. Tik skoloms aptarnauti jie sumoka apie 360 milijonų, arba arti pusės viso biudžeto. Jei lietuvis valstybės reikalams įvairiais būdais sumoka apie 130 litų, vokietis apie 650, tai anglas net apie 800. Tačiau bedarbių išlaikymas tai tik dalis tų medžiaginių ir moralinių nuostolių, kokius sudaro nedarbas. Tad suprantama, kad anglams labiausia rūpi nedarbo likvidavimas. Kadangi konservatorių, valdžia valdydama penkeris metus nepajėgė nedarbo likviduoti, tai ne vienas anglas nutarė pabandyti atiduoti balsą darbiečiams, tikėdamas, kad jie geriau už konservatorius pajėgs


Pasirengimas oficialiam Prezidento vizitui į Italiją aptartas jo susitikime su ambasadoriumi Romoje

Vakar Prezidentas Valdas Adamkus susitikęs su Lietuvos ambasadoriumi Italijoje Romanu Podageliu, kalbėjosi apie ateinančių metų vasario pabaigoje įvyksiantį Lietuvos vadovo vizitą į šią šalį. “Dabar mūsų diplomatai pradeda rengti konkrečią trijų dienų vizito programą. Be oficialių pokalbių su Italijos vadovais, V. Adamkus turėtų susitikti su šios šalies verslininkais, kultūros veikėjais, aplankyti kai kurias garsias vietas”, - po susitikimo su Prezidentu sake R. Podagelis. Pasak ambasadoriaus, jau yra aišku, kad V. Adamkus Romoje susitiks su Italijos prezidentu, ministru pirmininku, parlamento vadovu, kitais aukštais pareigūnais. Kartu su Lietuvos vadovu vyks verslininkų grupė, kuri susitiks su savo italų kolegomis. Kol kas neapsispręsta, koks miestas bus pasirinktas antrajai vizito daliai po Romos. “Tai gali būti Florencija, Venecija arba Pompėja”, - tvirtino R. Podagėlis. Diplomatinis protokolas nurodo, kad oficialaus vizito metu turi būti lankomi mažiausiai du vienos šalies miestai. Prezidentas V. Adamkus jau antrą kartą lankysis Italijoje. Šių metų gegužės viduryje jis dvi dienas viešėjo šioje valstybėje, susitiko su jos vadovais ir su Popiežiumi Jonu Pauliumi II. “Su Prezidentu taip pat kalbėjomės apie Lietuvos ir Italijos dvišalius santykius, labiausiai atkreipdami dėmesį į tai, kokios sutartys dar yra reikalingos. V. Adamkus pabrėžė, kad būtina skatinti italų investicijas Lietuvoje, o tam reikia parengti ir pasirašyti Investicijų skatinimo bei apsaugos sutartį”, - tvirtino ambasadorius. R. Podagėlio nuomone, taip pat reikėtų aktyviau plėtoti dvišalius kultūrinius ryšius. Pasak diplomato, su Prezidentu buvo aptartas ir istorinio Lietuvos ambasados Romoje pastato likimas. Kaip žinoma, okupavusi Lietuvą, šį pastatą perėmė Sovietų Sąjunga. Dabar jis priklauso Rusijai. “Mes galime tik apgailestauti, kad italai atsiriboja nuo šios problemos sprendimo. Jie teigia, kad supranta mus, tačiau tvirtina, esą šį klausimą Lietuva turi spręsti dvišalėse derybose su Rusija”, - kalbėjo ambasadorius R. Podagelis.


Didžiulį kubiečių tautos džiaugsmą ir karštą padėką Tarybų Sąjungai sukėlė TASS-o pareiškimas, kuriuo demaskuojami agresyvūs Amerikos imperializmo planai Kubos respublikos atžvilgiu ir rimtai įspėjami taikos ir saugumo priešininkai. Visos Havanos radijo stotys vakar ne kartą skaitė pareiškimą. Vakarinis laikraštis „Diario de la tarde“ jį išspausdino pirmajame puslapyje stambia antrašte. Kubos sostinės įmonėse ir įstaigose įvyko masiniai mitingai ir buvo kolektyviai skaitomas TASS-o pareiškimas. „Tarybų Sąjunga vėl patvirtino, kad ji gina taiką, – pareiškė Kubos pasaulio tautų draugystės instituto direktorius Chiraldas Masola instituto darbuotojų susirinkime. – TASS-o pareiškimas, kuriuo Tarybų Sąjungos vyriausybė smerkia Amerikos imperializmo provokacijas prieš Kubą, yra nepaprastai svarbus dokumentas


Žymiųjų Pracūzijos juristų nuomonė apie Ambasadorių Konferencijos sprendimą Vilniaus klausimu.

Šių metų gegužės 1 d. mūsų pasiuntinys Paryžiuje p. P. Klimas yra atsikreipęs į garsius prancūzų juristus, kad jie išdėstytų savo nuomonę apie Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimą dėl Lietuvos ir Lenkijos sienų. Kaip žinome, tas nutarimas, Didžiųjų Santarvės valstybių padarytas, norėjo atiduoti Vilnių ir jo teritoriją Lenkijai. Lietuvos vyriausybė nepaliovė protestavusi prieš tą neteisėtą sprendimą, bet Lenkija juo rėmėsi ir remiasi, norėdama tuo būdu pamatuoti Vilniaus klausimo išrišimą savo naudai. Tas sprendimas užsieniuose viešojoj opinijoj laikomas dažnai tokiu aktu, kur kalbąs ne mūsų naudai. Lenkų propaganda mėgino net tą aktą pridengti Tautų Sąjungos, vadinasi, beveik viso pasaulio valstybių autoritetu. Tokiose apystovose žymiųjų, kaip tik Prancūzijos internacionalinės teisės specialistų nuomonė įgyja be galo svarbios reikšmės. Iš anksto turime pasakyti, kad ta nuomonė nuneigia Ambasadorių Konferencijos nutarimo vertę, atmeta jo privalomumą Lietuvai, atranda jį neteisėtu ir neteisingu! Tuo būdu savo pasauliniu autoritetu tie internacionalinės teisės žinovai paremia Lietuvos vyriausybės ir visos lietuvių tautos nusistatymą. Minėtų žinovų tarpe mes matome tokį autoritetą kaip Paryžiaus universiteto profesorių A. de Lapradelle, buvusį prancūzų užsienių reikalų ministerijos juriskonsultą, Internacionalinės Teisės Instituto narį ir buvusį vicepirmininką. Prof. A. de Lapradelle yra garsus savo daugybe veikalų, savo vadovavimu visai eilei internacionalinės teisės leidinių ir pasižymi savo nepaprasta juridine precizija ir maestrišku dalykų dėstymu. Antras autoritetas yra įžymus taip pat Paryžiaus universiteto profesorius Louis Le Fur, minėto instituto narys, ypatingai pasižymįs savo moraliniu skaidrumu internacionalinių santykių tvarkyme ir ginąs teisingumą teisės principe. Trečias juristas yra buvęs Petrogrado universiteto profesorius ir Rusijos užsienių reikalų ministerijos juridinio departamento direktorius A. Mandelstam, to pat instituto narys, dabar nuolatos gyvenąs Paryžiuje ir nukovojęs pasaulinės internacionalinės teisės srityje vieną iš pirmųjų vietų savo veikalais, ypatingai paskutiniuoju - apie Tautų Sąjungos jurisprudenciją. Tų juristų nuomonės neseniai yra atspausdintos Paryžiuje knygoje pavadintoje: ,,Consultations de MM. A. de Lapradelle, Louis Le Fur et André N. Mandelstam concernant la force obligatoire pour la Lithuanie de la decision de la Conférence des Ambassacours du 15 mars 1923“. Į mūsų pasiuntinio p. P. Klimo motyvuotai pastatytą tiems juristams klausimą: ,,Ar yra Lietuvos vyriausybė, teisės ir teisingumo atžvilgiu, surišta Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimu dėl sienų tarp Lenkijos ir Lietuvos, taip ar ne?“ - prof. Le Fur savo konsultacijos išvadoje aiškiai atsako: „Reikia atsakyti be jokių svyravimų: ne, nei pozityvės teisės nei teisingumo atžvilgiu - Lietuva nėra surišta Ambasadorių Konferencijos sprendimu. Tą patą pasako prof. Mandelstamas. Lygiai ryškus yra ir prof. A. de Lapradelle atsakymas, kurs savo baigiamam sakiny išsitaria: ,,Tiek teisės, tiek teisingumo atžvilgiu 1923 metų kovo 15 dienos nutarimas neturi bazės ir todėl yra be vertės“. Mes turime ypatingai džiaugtis, kad šitokį įvertinimą viešai davė pirmieji Prancūzijos juristai, nes lenkų propaganda daugiausia Prancūzijoje tengėsi aptemdinti ir iškraipyti Lietuvos teises ir nusistatymus. Šiandien brancūzų juristų asmenyje mes gauname tuo būdu dvigubos paramos, kuri savo pasauliniu autoritetu ir neužineresuota dvasia iškelia aikštėn Lietuvos protesto teisėtumą Vilniaus byloje. Laikydama tat pirmaeilės reikšmės dalyku, mes stengsimės, jei ne visą tekstą paduoti savo skaitytojams, tai bent žymiausias dalis.


Dėl Aukščiausiosios Tarybos komisijos KGB veiklai Lietuvoje tirti

Pastaruoju metu suaktyvėjo nuosekli, metodiška moralinio terorizavimo ir politinio spaudimo kampanija prieš opoziciją. Tuo siekiama patvirtinti kalbas apie tariamą „Šliaužiantį perversmą”. Po to, kai Lietuva atmetė trečiojo Sąjūdžio peršamą diktatūros įvedimo scenarijų, politiniams oponentams pulti panaudojamos visos dešiniųjų rankose tebesančios institucijos: valstybės laikraštis, radijas, televizija. Ne išimtis ir Aukščiausiosios Tarybos komisija KGB veiklai Lietuvoje tirti, kurioje daugumą sudaro dešiniųjų, radikaliųjų frakcijų atstovai. Paliktą KGB rūmuose informaciją, archyvinius duomenis jie pasirinktinai panaudoja savo politiniams interesams tenkinti, o ne tam, kad atskleistų slapto deputatų bendradarbiavimo su KGB faktus, siektų teisėtumo, saugotų nekaltumo prezumpciją. Vertėtų prisiminti ir tai, kad daugelis archyvinių dokumentų buvo pagrobti iš KGB rūmų, šių faktų prokuratūra neištyrė. Komisija KGB veiklai Lietuvoje tirti dirba be jokio reglamento, posėdžiauja nereguliariai, komisijos pirmininkas B.Gajauskas vienas priima sprendimus, komisijos nariai Z.Šličytė, A.Endriukaitis platina spaudoje tendencingą, nepatikrintą informaciją prieš savo politinius oponentus. Būdinga, kad dešinieji radikalai naudoja tas pačias falsifikacijas, kurias rengė KGB prieš mūsų partiją, keršydami už TSKP sugriovimą. Taip jau sutapo, kad ir dabar atakų smaigalys nukreiptas prieš LDDP. Komisija manipuliuoja faktais, užsiima visuomenei žinomos informacijos „demaskavimu”, tačiau atkakliai tyli dėl slaptųjų agentų ir bendradarbių iš dešiniosios Parlamento pusės, nors medžiagos apie juos turi pakankamai. („Henrikas”, „Jurgis”, antroji „Gracija” ir kt.) Ne vienas jų yra pats prisipažinęs. Mūsų manymu, tiems deputatams, kurie sąmoningai slepia kitų deputatų bendradarbiavimo su KGB medžiagą ar jų prisipažinimus, taip pat turėtų būti taikomas įstatymas dėl mandato patikrinimo. Remdamiesi Lietuvos Respublikos įstatymo „Dėl deputatų, įtariamų sąmoningu bendradarbiavimu su kitų valstybių specialiosiomis tarnybomis, mandatų patikrinimo” 1 straipsniu, siūlome sudaryti specialią deputatų komisiją frakcijų princip


Pirmojo respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyvių KREIPIMASIS į visus komjaunuolius ir komjaunuoles, jaunuolius, dirbančius statyboje

Brangūs draugai! TSKP XX suvažiavimo nutarimu mūsų šalyje vykdoma grandiozinė statyba. Visoje mūsų plačiojoje Tėvynėje statomos naujos gamyklos, fabrikai, elektrinės, šachtos, gyvenamieji namai, tiesiami tūkstančiai kilometrų geležinkelių ir plentų. Didžiulės statybos vyksta ir Tarybų Lietuvoje. Išsipildo sena lietuvių tautos svajonė — prie Nemuno statoma Kauno HES, kyla į viršų gelžbetoninių gaminių, grąžtų, televizinės aparatūros, gamyklos, šimtai gyvenamųjų namų. Per penkmetį vien tik Miestų ir kaimų statybos ministerija turi pastatyti dešimtis pramonės įmonių, 55 mokyklas, 25 ligonines, 90 vaikų darželių, 18 kinoteatrų, turi būti perduota eksploatacijon daugiau kaip 800 tūkstančių kvadratinių metrų gyvenamojo ploto. Visame šiame garbingame darbe aktyviai dalyvauja komjaunuoliai, jaunimas. Respublikoje išaugo puikūs jauni statybininkų kadrai. Geru darbu pagarsėjo Vilniaus statybininkai Albertas Rūdys, Genadijus Lapinas, Vitoldas Verteckis, Vladimiras Paškovas, Motiejus Videika, Stanislavas Sadovskis, Vinscentė Urkija; Kauno — Anatolijus Gumeniuk, Jonas Misevičius, Vasilijus Prosenko; Šiaulių — Kęstutis Drazdauskas, Leonas Ramanauskas; Klaipėdos — Balys Gaidelis, Mykolas Labanavičius ir daugelis kitų. Kiekviename bare, kiekviename treste rasime jaunų darbininkų, tobulai įsisavinusių statybinę techniką, žymiai viršijančių išdirbio normas, rodančių aukšto darbo našumo pavyzdžius. Tačiau mes suprantame, jog statyboje yra dar daug rimtų trūkumų. Daugelis statybinių organizacijų žlugdo nustatytus pastatų ir įrengimų perdavimo eksploatacijon terminus, neįvykdo savo gamybinių planų. Eilėje statybų blogai organizuotas darbas, silpnai taikoma kompleksinė mechanizacija, neišgyvendinti mašinų ir mechanizmų prastovėjimai, bloga darbų kokybė. Tai atneša nuostolių ir nereikalingas išlaidas, pabrangina statybas. Dar vis blogai skleidžiamas priešakinis patyrimas. Daugelyje statybų neorganizuotas gamybinis-techninis apmokymas. Ne visur dar stipri darbo drausmė. Kai kur jauni gamybininkai pravaikšto, vėluoja į darbą. Rimtų trūkumų yra auklėjamajame ir kultūriniame-masiniame darbe, blogai sutvarkyta jaunimo buitis. Mums, jauniems statybininkams, teks atkakliai padirbėti, kad sėkmingai įvykdytume 1956-ųjų — pirmųjų šeštojo penkmečio metų užduotis. Mes, respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyviai, kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, komjaunuoliai ir komjaunuolės, nauja jėga išvystyti socialistinį lenktyniavimą už kiekvieno darbininko, brigados, baro, valdybos, tresto plano įvykdymą ir viršijimą. Svarbiausias statybininkų uždavinys šeštajame penkmetyje — pakelti darbo našumą 52 procentais. Tai galima pasiekti geriau organizavus darbą statyboje, panaudojus naują techniką. Mes kviečiame jaunimą aktyviai kovoti už industrinių metodų statyboje taikymą, už kompleksinės mechanizacijos įdiegimą. Būtina kasdien mokytis statybinės technikos, tobulai išmokti valdyti mašinas ir mechanizmus, kad eikvojant mažiausiai darbo duotume daugiau statybinės produkcijos. Maskvos, Leningrado, Kijevo, Minsko statybose labai paplito kompleksinės brigados. Tokia darbo organizacija smarkiai pakelia darbo našumą, žymiai padidina darbininko uždarbį. Mūsų respublikoje kompleksinės brigados sudaromos lėtai. Mes kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, būti kompleksinių brigadų organizavimo iniciatoriais, studijuoti ir skleisti priešakinį patyrimą, imtis organizuoti statybose techninius kampelius ir kabinetus. Šeštajame penkmetyje statybos kaina turi būti sumažinta ne mažiau kaip 7 procentais, o butų statybos — ne mažiau kaip 20 procentų. Mes kreipiamės į visus jaunuosius darbininkus su kvietimu išvystyti kovą dėl piniginių lėšų, metalo, plytų, cemento, miško medžiagos ekonomijos. Mes turime paimti komjaunimo kontrolėn ir vesti griežtą statybinių medžiagų apskaitą kiekvienoje brigadoje, kiekviename objekte. Taupyti visur — dideliuose ir mažuose darbuose — tai mūsų uždavinys. Mes kviečiame jus, jaunuoliai ir merginos, statyti taip, kad mūsų rankomis pastatyti namai ir pramonės įmonės pasižymėtų grožiu ir aukšta kokybe, kad žmonės geru žodžiu minėtų tuos, kurie juos statė. Mes negalime likti abejingi, kai objektai perduodami su trūkumais. Mūsų garbės reikalas siekti, kad objektai būtų priimami tiktai įvertinti gerai ir labai gerai. Visi žino, kad statybos sėkmė, visų pirma, priklauso nuo to, kaip statybos aprūpinamos cementu, metalu, plytomis, mišku ir kita medžiaga. Ypatingą reikšmę dabar turi cementas. Mes kreipiamės į Akmenės cemento fabriko ir įmonių, gaminančių plytas, jaunimą, kviesdami išvystyti lenktyniavimą už produkcijos išleidimo padidinimą. Jei cemento fabriko judančių krosnių mašinistai ims dirbti taip, kaip geriausi šalies mašinistai, o jaunieji plytų fabrikų darbininkai plačiai pritaikys degimo meistro drg. Duvanovo metodą, tai mūsų statybos nepatirs svarbios statybinės medžiagos trūkumo. Dabar statybininko darbas reikalauja didelių žinių, kiekvienas iš mūsų turi atkakliai vykdyti Vladimiro Iljičiaus Lenino priesaką — mokytis, mokytis ir mokytis. Mums, jauniesiems statybininkams reikia įsisavinti žinias, naujausius mokslo ir technikos pasiekimus. Mes kviečiame jus kelti savo kvalifikaciją, per vienerius-dvejus metus įsisavinti dvi-tris statybines profesijas. Mes turime daug padaryti, gerindami auklėjamąjį darbą jaunimo tarpe. Mes turime padaryti tvarką bendrabučiuose, raudonuosiuose kampeliuose, klubuose, pasiekti, kad jaunimas kultūringai gyventų ir ilsėtųsi. Mes, pirmojo respublikinio jaunųjų statybininkų sąskrydžio dalyviai, užtikriname, kad nepagailėsime jėgų sėkmingam Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės iškeltiems uždaviniams išspręsti. Kviečiame jus, brangūs darbo draugai, su komjaunuolišku užsidegimu imtis milžiniškos statybų programos įgyvendinimo!


Atvažiavęs į Varšuvą lenkų pasiuntinys Maskvoj Patekas buvo priimtas Zaleskio, paskum Pilsudskio. Lenkų vyriausybės spauda skuba paaiškinti, kad Pateko kelionė neturinti jokios nepaprastos priežasties. Tačiau, kitomis žiniomis, Pateko kelionė susieta su staigiu lenkų užsienių reikalų ministerijos rytų skyriaus direktoriaus Holovko išvažiavimu iš Maskvos nepaprastai įtempusiu santykius tarp Pateko ir Zaleskio. Dabar Patekas esąs pašauktas į Varšuvą duoti paaiškinimų. ,,Berliner Tageblatt“ pažymi, kad rusų lenkų santykiuose matomas aiškus įtempimas ir šiuo momentu nėra nė kalbos apie prekybos derybų tęsimą. Santykių įtempimas aiškinamas tarp kitko lenkų spaudos puolimais prieš rusų pasiuntinybės Varšuvoj patarėją Uljanovą. Manoma, kad prekybos derybos tarp SSSR ir Lenkijos prasidės ne anksčiau, kaip pasibaigs ,,Hromados“ procesas, kuris prieš gegužės mėn. nebus baigtas.


Daugelį nepriklausomos Lietuvos įstatymų beleidžiant, įstatymų ledėjų galvose vyravo tarptautinio pobūdžio idėjos. Todėl netenka stebėtis, kad pradžios mokyklų įstat. kalbama apie auklėjimą valstybingumo ir tėvų konfesijos dvasioje, bet visai nenumatytas tautinis auklėjimas. Matyti, įst. leidėjams neatėjo mintis, kad be tautinio auklėjimo auklėjimas valstybingumo dvasioj beveik nustoja savo prasmės. Nes tik savo krašto, tėvynės pažinimu ir meile paremtas valstybingumas tikrai bus tvirtas. Šiandien, kada primeni tautinį auklėjimą, tai yra tokių, kurie norėtų pasišiaušti prieš jį, sakydami, kad po tuo vardu slepiasi kažkas kita. Mat, kas nori griežtai išlaikyti opozicišką „košerą”, tas iš tolo bijo tų žodžių, kurie prasideda skiemeniu „tau”. Tačiau tie, kurie dirba grynai pedagogikos darbą, gyvai jaučia mūsų mokyklose tautinio auklėjimo trūkumą. Ir štai pradžios mokyklų inspektoriai savo neseniai įvykusiame suvažiavime labai gyvai šį klausimą svarstė. Kas gi yra tautinis auklėjimas? Laikraščio straipsny į tokį klausimą plačiai atsakyti negalima. Bet reikia tik pastebėti, kad visiškai be pagrindo kai kas mano ar bent kitiems bando įkalbėti, esą, tautinis auklėjimas būtų ne kas kita, kaip nesveiko nacionalizmo ar fašizmo skiepijimas. Šitoks tvirtinimas yra jei ne bloga valia, tai vien tik nesusipratimas. Tautinio auklėjimo pagrinde yra savojo krašto praeities, dabarties, ateities galimumų, gerųjų pusių ir silpnybių pažinimas. Svarbiausi tautinio auklėjimo tikslai yra įskiepyti savojo krašto meilę, jo reikalų supratimą ir norą jam dirbti. Daugumas mūsų pedagogų supranta ar bent nujaučia šitokio auklėjimo reikalingumą, bet nemaža yra dar tokių, kurie nelabai težino, iš kurio galo šį darbą pradėjus. O ir tie, kurie ir supranta, kaip tai turėtų būti daroma, neturi tam darbui tinkamų priemonių — vadovėlių. Dar ir šiandien pas mus tenka dirbti su tokias vadovėliais, kuriuose daugiau Anglijos ar Danijos vaizdelių, nei Lietuvos. Tiesa, jau bandoma į vadovėlius dėti žymiųjų Lietuvos veikėjų atvaizdai ir straipsneliai apie juos, bet šiame darbe nematyti ryškios sistemos. Vadovėlių klausimu reikės susirūpinti iš esmės. Juk reikia, kad tautiniam auklėjimui taikomas vadovėlis ir visais kitais atžvilgiais būtų tobulas, atitiktų visus pedagogikos ir metodikos reikalavimus. Tik tada vadovėlis gali būti mielai vartojamas ir mokyklose įsigalėtų. Mokytojui turint tinkamą vadovėlį, kuris būtų visais atžvilgiais gerai pritaikytas tautiniam auklėjimui, net ir nepakankamai pasiruošusiam bus nesunku orientuotis ir savo iniciatyvos parodyti. Vadinasi, pirmas dalykas, kurį tautinio auklėjimo siekiant reikia sutvarkyti, tai vadovėliai. Gal būt, būtų sveika sutelkus visų mūsų žymesniųjų pedagogų, kuriems ir tautinis auklėjimas rūpi, talką šiam reikalui sutvarkyti. Betvarkant vadovėlių klausimą, nemažiau reikia per inspektorius ir pedagoginius žurnalus instruktuoti mokytojus apie tautinį auklėjimą. Įstatymų leidėjų užmirštas tautinis auklėjimas lig šiol, vos paskutiniaisiais metais plačiau tepastebimas, buvo varomas tik uolesnių mokytojų iniciatyva. Laikas jau šį darbą plačia vaga pradėti.


JAV žvalgybos organizacijos Iraną seka labai atidžiai. Priežasčių tam yra daugybė: JAV sąjungininko šacho nuvertimas 1979 metais, antiamerikinė isterija ajatolos Chomeinio laikais, žeminantis JAV diplomatų paėmimas įkaitais ir t.t. Tačiau svarbiausia priežastis, verčianti JAV nenuleisti akių nuo Irano, yra Artimųjų Rytų nafta. Irako įsiveržimas į Kuveitą akivaizdžiai parodė, kaip lengvai galima nutraukti šios gyvybiškai svarbios žaliavos tiekimus JAV ir kitoms Vakarų šalims. Savo interviu spaudai Geitsas priminė, kad Iranas perka povandeninius laivus, tankus ir lėktuvus iš Rusijos bei robotus iš Šiaurės Korėjos. Kol kas, Geitso nuomone, Iranas dar nesudaro rimtų problemų JAV, tačiau tai tik - laiko klausimas: po 3, 4 ar 5 metų su juo reiks labai rimtai skaitytis. Svarbu nepakartoti klaidos, padarytos Irako atžvilgiu. Devintajame dešimtmetyje JAV ir kitos Vakarų šalys, išskyrus Izraelį, ignoravo Irako pastangas kurti atominį ginklą. Po karo Persijos įlankoje JTO ekspertai įsitikino, kaip toli Irakas buvo pažengęs šia linkme, ir JAV žvalgybos tarnybos gavo pylos už tai, kad laiku neperspėjo apie bręstantį pavojų. Atrodo, kad CŽV daro išvadas iš kritikos. Ankstesnėje savo ataskaitoje CŽV apibūdino Irano darbus branduolinio ginklo srityje kaip organizacinius, esančius tik parengiamosios stadijos. Vienas iš CŽV darbuotojų pareiškė, kad šiuo metu Iranas šioje srityje pasiekęs Irako devintojo dešimtmečio vidurio lygį. Ginklams pirkti Iranas naudoja už naftą gaunamas lėšas. Jų nemažai: Iranas pagal naftos gavybos mastus po Saudo Arabijos, Rusijos ir JAV užima ketvirtąją vietą pasaulyje. Naftos pramonę po alinančio karo su Iraku Iranas atkūrė gana greitai. Prie to nemažai prisidėjo ir JAV specialistai. Karo su Iraku metu Iranas trukdė gabenti naftą Persijos įlanka, spęsdamas minų užtvaras ir naudodamas greitaeigius katerius. Dabar Iranas turės ir tris modernius iš Rusijos pirktus povandeninius laivus su dyzeliniais varikliais. JAV karinį biudžetą ketinama smarkiai apkarpyti. Pasibaigus šaltajam karui, JAV nebeturi aiškaus galingo priešo, prieš kurį reikėtų ginkluotis. Kariškiai, norėdami pateisinti savo egzistavimą, turi ieškoti naujų priešų. Iranas visiškai tinka tokiam vaidmeniui. Taigi CŽV ataskaitos pasirodymą galima aiškinti ir tokiais motyvais. Tačiau kitos žvalgybos organizacijos smarkiai kritikuoja šią CŽV ataskaitą, esą Irano grėsmė per daug išpūsta, o Irano lyginimas su Iraku nepagrįstas. Niekas neginčija, kad Iranas ginkluojasi. Tačiau tie ginklavimosi mastai kur kas mažesni, negu valdant šachui, norėjusiam padaryti Iraną viena iš stipriausių karinių pasaulio valstybių. O kad Iranas modernizuoja savo ginkluotę, beje, smarkiai nukentėjusią ilgo karo metu, - visiškai natūralus dalykas. Juo labiau kad jis kartą jau buvo užpultas, o dabar jo kaimynystėje, subyrėjus Tarybų Sąjungai, vėl neramu. Tokie Geitso oponentų argumentai. Kuri iš besiginčijančių pusių teisi, parodys tolesnė įvykių eiga. Iranas, atsidūręs besidominčių Artimųjų Rytų regionu dėmesio centre, pasitarnaus viso pasaulio saugumui.


DĖL PRAMONĖS IR DAILĖS PARODOS JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE

VAŠINGTONAS, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Birželio 14 d. Oklachoma-Sityje (Oklachomos valstija) prasideda didelė pramonės ir dailės paroda, ryšium su Oklachomos valstijos įsikūrimo 50-osiomis metinėmis. Parodoje bus eksponuojamos daugelio šalių, jų tarpe Tarybų Sąjungos, Indijos, Prancūzijos, Italijos, Japonijos, Belgijos, Kanados ir kitų šalių, pramonės prekės ir meniniai dirbiniai. Tarybų Sąjunga eksponuoja parodoje kailius, fotoaparatus, krištolą, porcelianą, kilimus, juvelirinius dirbinius, amatininkų meninius dirbinius, maisto prekes, konditerijos ir tabako gaminius, parfumeriją ir kitas prekes. Tarybiniuose stenduose taip pat bus eksponuojamos fotonuotraukos ir diagramos, rodančios Tarybų Sąjungos žemės ūkio ir pramonės vystymąsi, knygos ir žurnalai TSRS ir užsienio tautų kalbomis. Paroda vyks iki liepos 7 d.


TASS-o korespondentas J. Jegorovas praneša: Keli tūkstančiai londoniečių atėjo vakar dieną prie karo aviacijos ministerijos rūmų griežtai protestuoti prieš Anglijos vyriausybės vykdomas branduolinio ginklavimosi varžybas ir šalies pavertimą Jungtinių Valstijų branduoline karine baze. Demonstraciją organizavo „100 komitetas“. Dar gerokai prieš demonstracijos pradžią policijos kordonai apsupo karo aviacijos ministerijos rūmus ir gretimus kvartalus. Demonstrantai, susirinkę netoli ministerijos rūmų, pasiskirstė grupėmis, ir prasidėjo improvizuoti mitingai. Vienas kalbėtojas lipa ant terasos turėklų, kitas kalba nuo kopėčių, atremtų į medį, trečias pasirenka kitokią „tribūną“. Kalbėtojų tarpe „100 komiteto“ sekretorius Džonas Tinkeris, vienas iš komiteto vadovų Džordžas Klarkas, jau atlikęs kalėjimo bausmę už aktyvų dalyvavimą kovoje prieš branduolinį ginklą, žinoma aktorė Vanesa Redgreiv. Jie kalba apie iškilusią pasauliui baisią branduolinio karo grėsmę, apie būtinumą stiprinti kovą prieš branduolinio ginklavimosi varžybas, ragina Angliją atsisakyti branduolinio ginklo, likviduoti šalies teritorijoje daugybę Amerikos karinių bazių. Naudodamasi tuo, kad tribūnos prieinamos visiems, vienoje iš jų pasirodo laisvo elgesio mergina iš fašistinės „imperijos šalininkų lygos“ organizacijos. Pasipiktinimo šūksmais „Gėda fašistams!“ sutinka ją susirinkusieji, ir netrukus ji išsinešdina, demonstracijos dalyvių lydima pajuokos šūksmais ir švilpimu. Po to kalbėtojai smerkia fašistųy mėginimus suaktyvinti savo veiklą Anglijoje ir primena susirinkusiems, kad kaip tik fašistams tenka atsakomybė už tai, kad buvo sukurstytas antrasis pasaulinis karas. „Mes reikalaujame, kad Anglija atsisakytų vandenilinės bombos, išstotų iš NATO, išsiųstų Amerikos bombonešius ir šnipinėjimo lėktuvus atgal į JAV“.– pareiškia „100 komitetas“ lapeliuose, kurie buvo platinami demonstracijos met


HELSINKIS, kovo 19 d. (TASS). Vakar visą dieną ir beveik visą naktį tarp vyriausybės, Suomijos Centrinio profsąjungų susivienijimo (SCPS) ir centrinės įmonininkų sąjungos atstovų vyko derybos dėl visuotinio streiko nutraukimo. Paryčiui buvo pranešta, kad centrinės darbo rinkos organizacijos (įmonininkų ir sąjunga SCPS) priėmė tarpininkišką vyriausybės pasiūlymą. Pagal šį pasiūlymą, visuotinis streikas turi pasibaigti kovo 20 d. 6 valandą ryto. Tačiau SCPS numato, kad streiką galima nutraukti tik tuo atveju, jeigu iki kovo 19 d. 6 valandos vakaro bus pasiektas susitarimas paskleisti tarpininkišką pasiūlymą, liečiantį nesutarimų sureguliavimą tarp SCPS ir centrinės įmonininkų sąjungos darbo užmokesčio klausimais, į visas darbo sritis, o ne tik įcentrinei įmonininkų sąjungai pavaldžias darbo sritis. SCPS centrinis streiko komitetas savo ruožtu pranešė, kad kovo 19 d. rytui paskirtos streiko išplėtimo priemonės atšaukiamos.


Pereitą sekmadienį Panevėžio mokytojų seminarijos salėje įvyko Tautininkų S-gos penkių apskričių — Panevėžio, Biržų, Rokiškio, Zarasų ir Utenos apskričių komitetų ir skyrių valdybų rajoninis suvažiavimas. Į suvažiavimą buvo atvykę trys centro valdybos atstovai. Iš komitetų ir skyrių dalyvavo 95 atstovai ir apie 30 svečių. Suvažiavimas pradėtas tautos himnu. Panevėžio apskrities komiteto pirmininkas p. Z. Rusteika sveikino centro ir provincijos atstovus, linkėdamas sėkmingai ir vieningai dirbti Tėvynės labui. Į prezidijumą išrinku p. p. Adomaitis, Šiaudinis ir Banionis Centro valdybos atstovai pakviesti garbės prezidijuman. Centro valdybos vardu platų pranešimą padarė p. V. Karvelis, į paklausimus atsakinėjo kiti centro valdybos atstovai. Po pranešimo buvo diskusijos ir paklausimai. Daug paklausimų, davė specijaliai į suvažiavimą tuo tikslu atvykęs svečias, p. Pakarklis. Savo paklausimais, į kuriuos pats paklausėjas aiškinimo formoje juos išplėsdamas, mėgino duoti ir atsakymus, matyt, norėjo suvažiavime sukelti sau palankesnę nuotaiką. Buvo ir dar vienas ypatingas svečias, kuris sakėsi atvykęs net iš Marijampolės. Bet diskusijose jis nedalyvavo, tik prašė suvažiavimą, kad išklausytų jo trumpą referatėlį, kurio tačiau suvažiavimo atstovai klausyti nepanorėjo. Centro atstovams atsakius į paklausimus ir plačiau paaiškinus apie esamąją padėtį, susidarė graži nuotaika, nes visiems pasidarė aišku, kad tariamieji „aktyvistai“ operuoja tendencingomis nuomonėmis, neturinčiomis realaus pagrindo. Suvažiavimo dalyviai, nustebinti dideliu svečių „uolumu“, sprendžiant aktualesnius klausimus, pradėjo kaltinti prezidijumą šališkumu, nes buvo manyta, kad tyčia jiems leidžiama daugiau kalbėti, kad negalėtų plačiau išsitarti provincijos atstovai. Tačiau paaiškėjus, kad tas įvyko daugiausia dėl prezidijumo nesugebėjimo vesti suvažiavimą, prezidijumas buvo paliktas savo pareigose. Po to kiti klausimai buvo labai gyvai ir įdomiai svarstomi. Suvažiavimas pasiuntė sveikinimo telegramas Respublikos Prezidentui p. Smetonai, Vyriausybei, Kariuomenei ir broliams vilniečiams. Suvažiavimas atsisakė sveikinti prof. Voldemarą, nors kai kas tam dėjo daug pastangų. Iš 95 suvažiavimo atstovų už sveikinimą.


Naujos raštijos apie Vytautą Didįjį proga

Geroka yra įvairiomis kalbomis mokslo raštija apie Vytautą; atsiranda vis naujų darbų. Krinta į akis Vytauto įvertinimas pas kaimynus: jį supranta taip, kaip norėtų suprasti dabartinius lietuvius, aiškinimų pamatan deda ne jo, ne Lietuvos interesus, o savo tautos dalykus. Dėl to įvairus išeina Vytautas. XX amž. padidėjo lenkų literatūrą apie Vytautą. Stiprėjant tautiniam lietuvių judėjimui atgijo senas Lenkijai klausimas — unijos klausimas, ir darėsi jis vis opesnis ir opesnis: ar Lietuva atgis, virs savarankiška, ar taps Lenkijos provincija. Tai tik šituo atžvilgiu Vytautas užima didelę vietą šituose raštuose. Retai kas išdrįs savarankiškai vertinti, pav. Kochanovski. Vytauto vardas nuo senų laikų yra gana popularus lenkų visuomenėje: rasime daugybę žmonių, turinčių jo stabmeldišką vardą, bet nerasime — Jogailos, jis nepatinka, nieko nežavi, nemėgiamas. Pirmiau buvo galima išaiškinti Vytautą ir uniją apginti tokiu būdu: jis buvęs Lenkijos bičiulis, unijos šalininkas. Istorikai norėtų išaukštinti Jogailą, sumažinti Vytautą, bet vis nesiseka: per maža gražių, viešų, didelių Jogailos darbų ir žygių, visi jo darbai iš pasalų, iš pakampės, vyliai, smaugimai. Taigi iki šiol istorinėj raštijoj buvo nustatyta, jog Žalgirio mūšyje tikruoju vadu buvo Vytautas, kad jis vedęs ir laimėjęs mūšį, Jogaila gi drebėdamas meldės, tai reikia atitaisyti. Korzonas pradeda kelti Jogailą (Dzieje Wojen I § 20), 1925 m. pulk. Laskowski, rašydamas apie Žalgirio mūšį, eina dar toliau, jau Jogaila vadas, jis kovą laimėjo, Vytautą nustumia į užpakalį. Taigi, abi srovi sueidavo į vieną. Jeigu Vytautas didis, tai jis buvo lenkų bičiulis, Lenkija rūpinęsis, arba visai menkas žmogus, tuomet gali ir prieš juos eiti. Vis bandoma Lietuvos istoriją aiškinti išeinant ne iš Lietuvos, o visai iš kitos tautos interesų. Ką tik pasirodė didelė stora knyga, Lietuvos istorijos I tomas (iki 1499 in.), parašytas Kolankowskio. Ten Vytautas nykštukas, jeigu kas Lietuvoj daryta, tai Jogailos. Jogaila net genialus vadas Žalgirio mūšyje. Ašis, apie kurią sukas Lietuvos istorija, tai klausimas — dėtis su Lenkija ar ne. Taip ir matyti, kad čia kalba dabartinis lenkų politikas. Teisybė, vardai seni, šaltiniai — praėjusiųjų amžių, bet turinys — dabartinis, turi galvoje tik dabartį, net neiškenčia anuos vyrus nepastatęs kaipo pavyzdį dabartiniams. Ir daug dalykų jis nežino, nežino nieko apie Kęstučio mirtį: Jogailos vardą reikia išvalyti, nes gali pakenkti unijai. Istorikas neprivalo būti politikos įnagis, turi nustatyti ir išaiškinti kas buvo, ar tat mums malonu ar ne… Kitaip atrodo ką tik išėjęs naujas darbas apie Vytautą, parašytas vokiškai J. Pfitznerio Pragoj). Darbas gerokas, užima 238 pusl. Jis tyrinėja Vytautą kaip Lietuvos valstybės politiką; autorius pažįsta gausią raštiją įvairiomis kalbomis. Neseniai pav. rašė apie Vytautą vokiškai Heinl, tai jis naudojo tik vokiškus šaltinius ir į viską žiūrėjo vokiečių ordino akimis. Pfitzneris savo darbą koncentruoja apie tikrąją Lietuvą ir jos interesus, nes ji vyravo Didž. Liet. Kunigaikštijoj. Kalbėdamas apie Vytautą, nesitenkina jo asmenim, ne iš jo psichės semia aiškinimų jo valstybės politikai suprasti, jis nori išaiškinti, kokie krašto interesai nustatinėjo šią ar kitą Vytauto politiką; jis riša žmogų su žeme, jungia žmogų su gamta, valstybę su geografiniu vienetu, jis žiūri geopolitinių reikalavimų. Pfitznerio darbas apie Vytautą nėra tai pirmasis jo mokslo bandymas. Jis yra rašęs iš Čekų, Šlezijos gyvenimo, jo tikslas buvo geopolitiškai išaiškinti slavių—vokiečių santykius ir kovas. Taigi, Pfitznerio darbas yra žymus indėlis į Vytauto literatūrą. Gal būti ne su viskuo teks sutikti, bet koks mokslo darbas, ypač istorijos, gali rasti visų pritarimą? O mūsų raštija? Dabar jau laikas imtis savo kūrybos. Tenkintis svetimais darbais ilgam laikui negalima. Kada Lietuva pasidarė žymiu veiksniu Europos vidurkyje ir rytuose, jeigu nenori būti svetimųjų įnagiu, turi paieškoti savo teisei apginti ir istorinių argumentų. Jų yra, yra labai daug, tik reikia suteikti galvojančiai mūsų visuomenei. Naujoji Lietuvių literatūra nedidelė. Pernai pasirodė D. Alseikos knygelė apie Vytauto sumanymą vainikuotis, šį tą liečiu aš savo darbelyje apie Enėją Silvių ir Jeronimą Pragiškį. Šiemet padidės darbų skaičius — atsiras ne tik istorinių, bet ir dailės dalykų. Lietuvos istorijos Draugija ketina II „Praeities“ tomą (I jau spaudoj) pavesti tyrinėjimams iš Vytauto gyvenimo ir jo gadynės Lietuvoje.


NIUJORKAS, rugsėjo 18 d. (TASS-ELTA). Atvykęs į Niujorką, Omano imamo atstovas Muhamedas el-Harsis pareiškė spaudos atstovams, kad jis ketina atkreipti SNO Generalinės Asamblėjos dėmesį į Anglijos agresiją Omane. Harsis pranešė, kad liepos mėnesį anglų reaktyviniai lėktuvai bombardavo keturis Omano miestus. Omane vis dar vyksta partizanų karas, pasakė jis, ir anglų karininkų vadovaujama kariuomene tame rajone tebevykdo agresyvius veiksmus.


Amerikos kongrese po senato ir atstovų rūmai pritarė provokacinei prieš Kubą nukreiptai rezoliucijai, kurioje yra tiesioginių grasinimų Kubos respublikai. Valdantieji Jungtinių Valstijų sluoksniai yra pasiruošę griebtis bet kurių priemonių, net ginklo, kad tik galėtų pasmaugti Kubos respubliką. Jie mirtinai bijo vis didėjančios revoliucinės Kubos įtakos kitoms Lotynų Amerikos šalims. Rezoliucijoje pabrėžiama, kad JAV ketina panaudoti Amerikos valstybių organizaciją karinėms avantiūroms prieš Kubą. Ši rezoliucija buvo svarstoma daugiau kaip keturias valandas. Kai kurie karingiausi kongresmenai reikalavo įrašyti į rezoliuciją reikalavimą visiškai blokuoti Kubą ir pradėti kitus tiesioginius veiksmus prieš ją. Tačiau balsų dauguma atstovų rūmai patvirtino rezoliuciją tokią, kokiai praėjusią savaitę pritarė senatas. Rezoliucija nusiųsta pasirašyti prezidentui Kenedžiu


Tautinių mažumų mokyklų projektas Lenkijoje.

Sukliuvo seimo švietimo komisijoj. Ukrainiečių atstovų klubas patiekė seimo švietimo komisijai skubotą tautinių Lenkijos mažumų mokyklų įstatymų sumanymą. Svarbiausieji sumanymo nuostatai yra šioki. Valstybės pradžios mokyklos visuose valsčiuose, kuriuose yra per 50% gyventojų ukrainiečių, gudų ar lietuvių, privalo būti vedamos tų tautų kalba; valsčiuose, kuriuose susiranda 20 vaikų minėtų tautybių, jiems steigiama atskira pradžios mokykla su jų gimtąja dėstymo kalba; valsčiuose, kuriuose yra mažiau kaip 20 vaikų tų tautybių, jiems įvedamas jų kalbos dėstymas esamojoj mokykloj. Aukštesniųjų valstybinių mokyklų, mokytojų seminarijų ir specialinių mokyklų skaičius minėtų trijų tautybių kalbomis visur privalo atitikti tų tautybių gyventojų nuošimtį ir turėtų būti steigiamos 30-čiai tėvų pareikalavus. Visi dalykai tose tautinėse mokyklose dėstomi gimtąja kalba: lenkų kalba kaip valstybinė dėstoma kaip atskiras dalykas. Visu tų mokyklų vedėjai ir mokytojai privalo būti atitinkamos tautybės. Šis sumanymas galioja ne vien vadinamosiose rytų vaivadijose, bet visame dabartinės Lenkijos plote. Šį sumanymą ukrainiečių klubas, matyt, tyčiomis pasiryžo iškelti dabar, kai tautinių mažumų klausimams tirti institutas Varšuvoj neseniai viešai pripažino reikalingumą suteikti ukrainiečiams tokias mokyklas, kad tuo būdu įsitikintų, kiek nuoširdumo yra tuose instituto pageidavimuose. Bet lenkų seimo švietimo komisija diduma balsų atmetė šio projekto skubotumą ir tuo būdu pakišo jį po belumbe.


PJERAS MORUA – SOCIALISTŲ INTERNACIONALO PIRMININKAS

Socialistų internacionalo XIX kongresas naujuoju Internacionalo pirmininku išrinko Prancūzijos socialistų partijos pirmąji sekretorių Pjerą Morua. Jam 64 metai, 1981-1984 metais jis buvo Prancūzijos premjeru. Pirmąja Socialistų Internacionalo vicepirmininke išrinkta dabartinė Norvegijos premjerė Gro Harlem Bruntland. O iš viso pavaduotojų yra net 25.


Vakar čia tarptautiniame pagalbos Kongui ir Alžyrui komitete paskelbta, kad įsteigta Afrikos ir Azijos šalių teisininkų kolegija ginti Antuanui Gizengai teismo procese, kuris inscenizuojamas šio mėnesio viduryje Leopoldvilyje. Į kolegija įeis JAR, Malio, Indijos, Japonijos, Kubos ir Gvinėjos teisininkų atstovai. Tarptautinio pagalbos Kongui ir Alžyrui komiteto pareiškime šiuo klausimu, konkrečiai, sakoma: „Neseniai Kongo parlamentas, smarkiai spaudžiamas imperialistų ir Adulos vyriausybės, atėmė Gizengal parlamentinę neliečiamybę, kad galėtų perduoti teismui ir apkaltinti mėginimu įvykdyti valstybės perversmą. Paprašyta Belgijos vyriausybė atsiųsti teismo procesui vesti tris Belgijos teisėjus. Tuo pačiu metu jis atsisakė išduoti vizas advokatams, kurie nori ginti Gizenga ir remia Kongo nepriklausomybę ir vienybę. Tarptautinis pagalbos Kongui ir Alžyrui komitetas ragina Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos tautas, viso pasaulio vyriausybes ir laisvę mylinčias tautas remti Afrikos ir Azijos teisininkų kolegiją, ginančią Gizengą”.


Čečėnija siekia glaudesnių santykių su Lietuva; Čečėnai nori bendradarbiauti su lietuviais aukščiausiu lygiu

Sustiprinti seniai užmegztų santytių su Lietuva į Vilnių atvyko Čečėnijos Respublikos Ičkerijos užsienio reikalų viceministras bei šios ministerijos ryšių su Europa departamento direktorius Movsudas Dudajevas. Anot jo, Čečėnija, vis dar smaugiama visapusiškos Rusijos blokados, pamažu atgyja ir gan sėkmingai įsitvirtina kaip suvereni valstybė. Čečėnijos užsienio diplomatinį korpusą sudaro devyni napaprastieji ir įgaliotieji pasiuntiniai, nuolat dirbantys įvairiose valstybėse: JAV, Lietuvoje, Estijoje, Danijoje, Suomijoje, Olandijoje ir kitur. Pasak M.Dudajevo, mažoji Šiaurės Kaukazo valstybė bene didžiausias savo viltis sieja su Lietuva: “Mūsų valstybės, būdamos tokios tolimos ir skirtingos, išgyveno labai panašią praeitį - suverenumo netekimą, genocidą, blokadą ir ilgą kelią į tarptautinį pripažinimą, - kalbėjo jis. Mūsų tarpusavio santykiai, prasidėję parlamentinių grupių bendravimu, turi pereiti į bendradarbiavimą aukščiausiu lygiu. Todėl jau dabar svarstoma aukščiausių abiejų šalių vadovų susitimo galimybė”. M.Dudajevas akcentavo abiejų valstybių ekonominio bendradarbiavimo svarbą - neseniai įkurta bendra Lietuvos ir Čečėnijos tekstilės įmonė esąs vienas pirmų žingsnių ekonomikos saitams sutvirtinti. Šalyje atsigauna karo sugriauta pramonė, todėl čečėnai netrukus taip pat turėsią ką pasiūlyti lietuviams. Sovietmečiu Čečėnijoje veikė vienintelė SSRS naftos perdirbimo įrangos gamykla. Neseniai vėl pradėjo dirbti. Tuo tarpu Rusijoje pradėta analogiškos gamyklos statyba. Neverta pamiršti ir Čečėnijos naftos išteklių, pasižyminčių labai puikia išgaunamos naftos kokybe. Pasak M.Dudajevo, jo šalis - palankiausia vieta užsienio investicijoms, nes čia didelė verslo dalis visiškai neapmokestinama, o maksimalūs mokesčiai siekią tik aštuonis procentus. Užsienio reikalų viceministras karčiai pajuokavo, kad vienintelė kliūtis investicijoms - nuožmi Rusijos blokada. Mėgindami apeiti Rusiją čečėnai tiesia kalnų kelią, sujungsiantį jų šalį ir Gruziją. Šis kelias turėtų būti nutiestas rugsėjo 6 d. - Čečėnijos nepriklausomybės dieną. M.Dudajevas patikino, kad nors ir palaikomi glaudūs ekonominiai ryšiai su Gruzija, Čečėnijos vyriausybė prioritetą teikia bendradarbiavimui su Lietuva: “Lietuva siekia narystės įtakingiausiose tarptautinėse organizacijose, todėl ateityje mums labai praverstų draugystė su jūsų šalimi”, - sakė jis. Susitikęs su Seimo tarpparlamentinės grupės ryšiams su Čečėnija vadovu Romualdu Ozolu, M.Dudajevas informavo parlamentarą apie Čečėnijos poziciją JAV ir Afganistano konflikto atžvilgiu. Jis paneigė Rusijos (ir Lietuvos) spaudoje pasirodžiusius gandus apie neva Čečėnijos paskelbtą karą JAV: “Čečėnijos vyriausybė iš tiesų nepritaria tokiam JAV poelgiui ir jį smerkia, - kalbėjo M.Dudajevas. - Tačiau apie jokį karą nebuvo nė kalbos. Tiesa, man keista, kad ir jūsų spauda formuoja tokį neigiamą požiūrį į mūsų šalį. Mes jau pripratome prie nuolatinio Rusijos spaudos skleidžiamo šmeižto, tačiau labai stebina faktas, kad ir Lietuvos žiniasklaida kartais žengia koja kojon su tais gandais”. Lietuvoje M.Dudajevas žada pabūti dar kelias dienas. Po to jis vyks į Turkiją, kur mėgins atnaujinti po rusų okupacijos nutrūkusius draugiškus santykius.


Dėl japonų tautybės asmenų repatrijavimo iš TSRS

TSRS ambasadorius Japonijoje I. F. Tevosianas šiandien lankė Japonijos ministrą pirmininką ir užsienio reikalų ministrą Kisį ir pranešė jam, kad atitinkami tarybiniai organai, Japonijos prašymu ir sutinkamai su TSRS ir Japonijos 1956 metų spalio 19 d. bendra deklaracija patikrino ir rado 793 japonų tautybės žmones, gyvenančius TSRS tecitorijoje ir neturinčius pilietybės, o taip pat 146 jų šeimų narius, kurie yra korėjiečių tautybės. Visiems šiems asmenims buvo paskelbta, kad jie savo noru gali išvykti į Japoniją. Ambasadorius toliau pranešė, kad 225 japonų tautybės asmenys ir 146 korėjiečių tautybės jų šeimų nariai pareiškė norą išvykti į Japoniją, ir pareiškė, kad jeigu Japonijos valdžios organai sutinka priimti šiuos asmenis, tai jie bus repatrijuoti į Japoniją tokiu metu, kuris bus suderintas tarp pusių. I. F. Tevosianas taip pat pažymėjo, kad pagal surinktas žinias Japonijos pateikti duomenys apie japonų tautybės asmenis, gyvenančius TSRS teritorijoje, neatitinka tikrosios reikalų padėties. Konkrečiai, ambasadorius nurodė, kad 139 žmonės iš sąrašuose nurodytųjų buvo repatrijuoti anksčiau. Kisis padėkojo ambasadoriui už padarytą pranešimą ir pareiškė įsitikinimą, kad japonų tauta šį pranešimą sutiks su didžiu dėkingumu.


Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu.

Quinones de Leon pirmas raportas lietuvių lenkų klausimu skamba taip: „Dabartinis Lietuvos Lenkijos derybų padėjimas. Mano pirmtakūno J. E. Jonkheero Beelaerts van Blokland rugsėjo 8 d. patiektam tarybos posėdžiui raporte, kurį taryba po diskusijų priėmė dėmesin, be kita ko buvo įskaitoma: ,,Lietuvių lenkų konferencija, kuri greitu laiku susirinks plenumo posėdžiui, bus raginama ne tik patvirtinti komisijų darbų rezultatus, bet taip pat ieškoti sprendimų klausimams, kuriuos komisijos negalėjo išspręsti. Tuo būdu būtų per anksti, kaip tai išeina iš expose, padarytų mūsų ketvirtadienio posėdžio metu, padaryti galutinį sprendimą dėl susirinkimų Berlyne, Varšuvoj ir Kaune komisijų darbų. Tuo tarpu, būdama bendrųjų interesų saugotoja, taryba negalėtų pasitenkinti paprasto laukimo ir pasingumo nusistatymu. Tuo atveju, jei derybos neatsiektų apčiuopiamų vaisių, taryba nusižengtų pagrindinei pareigai, palikdama neribotam laikui egzistuoti nenormalių dalykų padėjimą, kuris galėtų blogai paveikti ne tiktai kalbamų šalių, bet ypatingai trečiųjų šalių interesus. Jei šis spėjimas įvyktų, taryba galėtų pradėti rimtą tyrinėjimą kliūčių, kurios dėl lietuvių ginčo užgauna trečiųjų interesus. Šis tyrinėjimas pavestas ekspertams, kurie, esant reikalui, ankietomis vietoj ir turėdami galvoj veikiančius tarptautinius aktus, stengtųsi surasti praktiškas priemones, kurios galėtų būti priimtos aktualių galimumų ribose. Šie ekspertai patiektų tarybai raportą, kuris būtų tuojau praneštas abiem šalim“. Plenumo posėdis, apie kurį buvo kalbama Olandijos atstovo raporte, įvyko lapkričio pradžioj Karaliaučiuj. Lapkričio 17 d. laišku lenkų delegacijos prie Tautų Sąjungos chargé d'affaires a. i. pranešė Generaliniam Sekretoriui tekstą dokumentų, liečiančių konferencijos plenumo posėdy, būtent: 1) 1928 m. lapkričio 3 d., trečio posėdžio protokolą; 2) trečiame plenumo posėdy įsteigto komiteto raportą su dviem priedais, kuriuose išdėstytas trumpas abiejų delegacijų pažiūrų expose. Šio raparto išvados buvo patvirtintos lapkričio 7 d. ketvirtame posėdy. Nepasirašius iki šiol šio posėdžio protokolą, abidvi šalys, gal būt, norės papildyti paaiškinimais minėtus dokumentus, kurie buvo išdalyti 1928 m. lapkričio 23 d. C. 574 N. 1928. VII.


Atmainos Vokietijos diplomatiniam korpuse.

„Berliner Tageblatt“ žiniomis, Stresemanui sugrįžus į Berlyną, laukiama didelių atmainų Vokietijos diplomatiniam korpuse. Pasiuntiniu Rygon skiriamas ligšilinis užsienių reikalų ministerijos referentas karo kaltės klausimu d-ras Stieve, o Talinan – generalinis konsulas Barcelonoj Schroetter, kurs savo laiku buvo pasiuntiniu Lietuvoj. Rytų skyriaus vedėjas d-ras Wallrot skiriamas pasiuntiniu Kopenhagon, o vedėjo vietą gauna ligšiolinis padėjėjas d-ras Dirksen. Be to, keičiami ambasadoriai Japonijoj ir Brazilijoj ir pasiuntiniai Begljoj ir Pietųslavijoj E.


Atvažiavęs į Varšuvą lenkų pasiuntinys Maskvoj Patekas buvo priimtas Zaleskio, paskum Pilsudskio. Lenkų vyriausybės spauda skuba paaiškinti, kad Pateko kelionė neturinti jokios nepaprastos priežasties. Tačiau, kitomis žiniomis, Pateko kelionė susieta su staigiu lenkų užsienių reikalų ministerijos rytų skyriaus direktoriaus Holovko išvažiavimu iš Maskvos nepaprastai įtempusiu santykius tarp Pateko ir Zaleskio. Dabar Patekas esąs pašauktas į Varšuvą duoti paaiškinimų. „Berliner Tageblatt“ pažymi, kad rusų lenkų santykiuose matomas aiškus įtempimas ir šiuo momentu nėra nė kalbos apie prekybos derybų tęsimą. Santykių įtempimas aiškinamas tarp kitko lenkų spaudos puolimais prieš rusų pasiuntinybės Varšuvoj patarėją Uljanovą. Manoma, kad prekybos derybos tarp SSSR ir Lenkijos prasidės ne anksčiau, kaip pasibaigs „Hromados“ procesas, kuris prieš gegužės mėn. nebus baigtas.


NATO pareigūnas teigiamai įvertino lietuvių pasirengimą ekstremalioms situacijoms

NATO Civilinio pasirengimo ekstremalioms situacijoms planavimo direktorato koordinatorius Evertas Someris teigiamai įvertino Lietuvos pasirengimą ekstremalioms situacijoms. Laikinasis Civilinės saugos departamento direktorius Antanas Paulikas vakar sakė, kad NATO pareigūnas pabrėžė Lietuvos pažangą ir teigė, jog “mes einame teisinga linkme”. E. Someriui departamento vadovas pristatė Lietuvos civilinės saugos sistemą, jos reorganizavimą, pasirengimą ekstremalioms situacijoms, taip pat aptarė spalio mėnesį rengiamą tarptautinį seminarą apie Ignalinos atominės elektrinės saugumą. Komentuodamas Lietuvos pasirengimą ekstremalių situacijų valdymui, departamento direktorius sakė, jog “esame pasiruošę tiek, kiek galime”. Jo nuomone, sukurta struktūra nėra bloga, tačiau pažymėjo, kad trūksta įstatyminės bazės, lėšų, technikos. “Norėtųsi turėti vakarietiškos technikos”, - sakė A. Paulikas. Jo teigimu, kituose susitikimuose Lietuvos pareigūnai su E. Someriu ketina aptarti galimybę atidaryti Lietuvoje NATO Euroatlantinio reagavimo į nelaimes koordinacinio centro regioninį filialą bei Lietuvos dalyvavimą šio centro veikloje. Vakar E. Someris dar susitiko su krašto apsaugos ministru Česlovu Stankevičiumi, URM Saugumo politikos skyriaus vedėju Kęstučiu Jankausku bei Vyriausybės patarėju Deividu Matulioniu. E. Someris vizitą Lietuvoje baigs penktadienį.


ANTANAS SMETONA, Respublikos Prezidentas.

Šiandie, gruodžio 17 dieną, visoms kariuomenės dalims ir įstaigoms paskaitytas Respublikos Prezidento raštas mūsų kariuomenei, kurį čia ištisą atspausdiname. Esti tautos gyvenime tokių atsitikimų, kuriais ji pradeda naują linkmę savo pažangoje. Vienas tokių atsitikimų Lietuvių tautai buvo 1926 m. gruodžio 17 d. įvykis. Jis yra Lietuvai kaip ir kokia didelė gairė, žyminti du skirtingu tarpu jos dešimties metų nepriklausomoje kelionėje. Pirmasis, jau atgyventas tarpas tai viešpatavimas visokių partijų, skelbusių kuo plačiausią laisvę be drausmės ir susiklausymo. Tokia laisvė privedė mūsų kraštą pabaigoje 1926 m. prie to, kad vos buvo bematyti valdžia ir kad žadėtoji kiekvieno laisvė ruošė visos Lietuvos nelaisvę. Taip esant, valstybės iždas tuštėjo, kana iš kur atsirado aibės bedarbių, kad seimas besiruošė skirti jiems pašalpos milijonus litų. Ūkininkų reikalai buvo pamiršti, o tamsios minios, vedamos surusėjusių vadoklių, rodėsi aikštėn iš visų pakampių ir svojo valdžion bolševizmą. Lietuvių partijos seime, užuot iš vieno dirbusios rimtą darbą, nuolat riejosi ir leido tautinėms mažumoms kaip tinkamoms kraipyti mūsų valstybės vairą. Nerimas paėmė visą mūsų kraštą. Nusiminė seimas ir jo pastatyta vyriausybė. Iš baimės jis vis labiau ir labiau leidos ir lenkės įdrįsusių vadoklių nesveikiems ingeidžiams. Ramius darbščius Lietuvos gyventojus gązdino patamsio žmonės atimsią iš jų turtą ir pasielgsią su juo taip, kaip esą pasielgta Rusijoje. Priėjo ligi to, jog policijai nebedavė tvarkos palaikyti. Šalyje nebesisekė darbas, visa pradėjo stingti. Mūsų gobšas kaimynas jau džiaugėsi tylomis, kad išnykus mūsų valdžiai ir įsivyravus pas mus netvarkai, ne tik Vilniaus kraštas, bet ir visa Lietuva, kaip jau seniai geidaujamas grobis, jam atateksianti. Mūsų visuomenė susirūpinusi laukė, kas ją išgelbės iš to pavojaus. Dievo Apvaizda jos neapleido. Išaušus gruodžio 17 dienai, štai stojo Lietuvai kita gadynė. Vardu tautos ir mūsų kariuomenės, nuolat budinčios nepriklausomos Tėvynės sargyboje, buvo padarytas seimui ir jo pastatytai vyriausybei rimas žygis, kad dėl tautinės vienybės būtų sudaryta tautiška valdžia. Seimas paklausė ir turėjo pritarti tam žygiui. Su džiaugsmu jam pritarė ir tauta. Panašių atsitikimų, kaip gruodžio 17 d., rodo mums ir Lietuvos senovė. Kai kunigaikštis Jaunutis nesugebėjo valdyti Vilniaus, paveldėto iš tėvo Gedimino, tai jo broliai, Algirdas ir Kęstutis, pašalino jį iš tenai ir tuo žygiu pradėjo garbingą Lietuvai gadynę. Taip juodu padarė, susirūpinę Lietuvos vienybe. Už tai mes dėkojame mūsų didiesiem protėviam. Ne kitu kaip tautinės vienybės tikslu buvo padarytas ir gruodžio 17 d. žygis. Po dvejų metų galime parodyti, kad jis buvo ne veltui. Tautiška linkme einant, daug kas gera spėta jau padaryti tiek mūsų vidaus tiek užsienio atžvilgiu. Mūsų santykiai su šv. Sostu, kuriuos buvo suardžiusios pirmykštės vyriausybės, jau pataisyti, teisės santykiai tarp Romos Bažnyčias ir mūsų Valstybės jau sutvarkyti kankordatu. Vilniaus klausimas, kurs pasaulio galybių buvo laikomas galutinai išspręstu Lenkijos naudai, dabar vėl mūsų iškeltas viešojon politikon kaipo ginčo klausimas. Visas pasaulis sužinojo, kad Lietuva niekuomet neišsižadės Vilniaus krašto. Per tą trumpą laiką pagerėjo ir Lietuvos vidaus būklė: per paskutinius dvejus metus žymiai padidėjo valstybės iždo pajamos, kuriomis daug apstingiau, nekaip seniau, patenkinami mūsų šalies ūkio ir kultūros reikalavimai, nors tie dveji metai nebuvo derlesni už visą eilę metų prie buvusių vyriausybių. Valstybės iždas paartėjo ūkininkams, teikdamas jiems prieinamomis sąlygomis paskolų ir tuo žymiai sumažindamas visoje šalyje procentą. Per šiuos dvejus metus yra daugiau Lietuvoje nusausinta žemės, nekaip per visus kitus nepriklausomo gyvenimo metus prie anų valdžių. Baigiama statyba, pradėta anų valdžių, imtasi naujos statybos, kaip pav. trys didžiuliai Kauno tiltai per Nemuną ir Nerį. Sutvarkyta su Anglija skola, užsilikusi dar 19 metų. Geležinkeliai jau duoda pelno, prie anų valdžių davę nuostolių. Išvilkta aikštėn namaža nusižengimų valstybės ūkio srityje ir kaltininkai šaukiami tieson, kad būtų didesnė grasmė valstybės turtui apsaugoti. Ypatingai daug padaryta mūsų ginkluotai pajėgai, kuri seniau buvo labai apleista. Kariuomenė sustiprinta doriškai ir apstingiau aprūpinta ginklais. Drausmė ir susiklausymas padidėjo. Štai keliais bruožais parodytas skirtumas dviejų tarpų nepriklausomos Lietuvos gyvenime, kuriuos žymi gruodžio 17 d. įvykis. Juo atskleistas naujas Lietuvos istorijoje lapas, kurs tenka mums toliau tautiškais darbais rašyti. Mūsų budrioji kariuomenė, taip glaudžiai sutapusi su savo tauta, taip opi Lietuvos nepriklausomybei, per gruodžio 17 d. įvykį dar sykį pabrėžė visiems, kad ištikimai eina savo Tėvynės sargybą, pasiryžusi saugoti ją nuo kiekvieno pasikėsinimo, ar jis būtų taikomas iš vidaus ar iš oro. Juk ta Tėvynė atpirkta brangiomis brolių karių aukomis. Jos dėka šiandien gali ramiai darbuotis Lietuvos gyventojai, jos dėka mūsų valstybės vyrai gali drąsiai ginti pasaulio tribūnoje laisvosios Lietuvos ir pavergtojo Vilniaus šventąją bylą. Būkite, mieli kariai, ir toliau drausmingi ir budrūs, kaip buvote lig šiol. Patamsio gaivalas, gruodžio 17 d. nuvytas iš aikštės, glūdi pasislėpęs ir tebetykoja įsiterpti jūsų eilėsin, kad pakirstų jūsų atsparumą, o tuo ir Lietuvos galybę. Budėkime! Kiekvieno gruodžio 17 d., kurią buvo nustatyta Lietuvai tautiška linkmė, testiprina mūsų vieningą karių šeimą. Jūsų, kariai, garbingai einama Tėvynės sargų pareiga aukštai kelia Lietuvos vardą.


Jungtinių Amerikos Valstybių laivyno ministeris Wilburas pranešė, kad iki sausio mėn. pabaigos i Nicaragua buvo apsiųsta 2.672 kareiviai ir 174 karininkai. Iš jų ligšiol žuvo kovose 16 ir sužeista 35. Per tą pat laiką užmušta 156 Nikaraguos sukilėliai. E.


Švedų ministeris Lietuvai p. Undenas įteikė atšaukimo raštus.

Vakar atvyko Kaunan Švedijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai p. Undenas. Šiandien 1 val. 30 min. p. Undenas įteikė Respublikos Prezidentui savo atšaukimo raštus. Respubliko prezidentas apdovanojo p. Undeną D. L. Kunigaikščio Gedimino I laipsnio ordenu. Apie 2 val. po piet Respublikos Prezidentas savo rūmuose suruošė p. Undenui pagerbti atsisveikinimo pusryčius. Vakare p. Undenui pagerbti atsisveikinimo prietus ruošia ministeris pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Šiandien naktiniu traukiniu pro Rygą p. Undenas išvyksta į Stokholmą. Naujai paskirtas Švedijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai greitu laiku atvyks iš Budapešto, kur jis ligšiol turėjo diplomatinę tarnybą.