Vokietijos Demokratinėje Respublikoje paskelbta eilė naujų dokumentų, kurie dar kartą ryškiai demaskuoja buvusį hitlerinį generolą, dabartinį NATO ginkluotųjų pajėgų centrinėje Europoje vadą Hansą Špeidelį. Dokumentai atskleidžia daug faktų, parodančių, jog Špeidelis buvo aktyvus žudiko Eichmano bendrininkas. Vadovaudamas okupaciniams hitlerininkų junginiams Prancūzijoje, Špeidelis 1942 metais savo mėnesiniame raporte rašė: „b) Vasario 14 dieną 10 komunistų ir žydų buvo sušaudyta… c) Vasario 21 dieną 25 komunistai ir žydai buvo sušaudyti… d) Vykdomi didelio masto užpuolimai prieš komunistus ir žydus, kurie baigiasi gausiais areštais. Duotas įsakymas deportuoti 1000 komunistų ir žydų į Rytus…“ Praėjus penkioms dienoms po to, kai Špeidelis raportavo apie 1000 žmonių pervežimą, Eichmanas slaptu laišku informavo Užsienio reikalų ministeriją. Jis rašė: „Planuojama evakuoti 1000 žydų, kurie buvo areštuoti Paryžiuje… į koncentracijos stovyklą Aušvice (Aukštutinė Silezija). Asmenys, kuriuos tai liečia, yra išimtinai Prancūzijos pilietybės, arba asmenys, neturintieji jokios pilietybės. 1000 žydų, kurie dabar yra Kompjeno stovykloje, turi būti pervežti 1942 m. kovo 23 d. specialiu traukiniu. Būčiau labai dėkingas, jeigu man praneštumėte, ar Jūsų įstaiga neprieštarauja šiems veiksmams… Elchmanas“ Kovo 20 dieną Užsienio reikalų ministerija nusiuntė Eichmanui laišką, kuriame pranešė, jog ji neprieštarauja. Tokiu būdu tūkstančio Prancūzijos gyventojų likimas buvo galutinai išspręstas. Iš budelio Špeidelio nagų jie atsidūrė nuo galvos iki kojų kruvino žudiko Eichmano rankose. Po to Špeidelis ir Eichmanas taip pat susidorojo su kita Prancūzijos gyventojų grupe, kurioje buvo penki tūkstančiai žmonių. Vėliau Špeidelis iš Paryžiaus išvyko į Rytų frontą, kur pagarsėjo savo kruvinais darbais prieš tarybinius žmones. Kur jis bebuvo, visuomet likdavo ištikimas Eichmano bendrininkas. 1951 metais Špeidelis vėl pasirodė Eichmano bendrininko vaidmenyje, nors, kaip žinoma, pastarasis tada slapstėsi. Tuo laiku Vakarų sąjungininkų teismas buvo nuteisęs pakarti 22 esesininkus. Jų tarpe buvo SS generolas Oto Olendorfas, kaltas 90 tūkstančių žmonių nužudymu, SS generolas Osvaldas Polis, kurio įsakymu buvo sunaikintas Varšuvos getas, SS pulkininkas Paulius Blobelis, kaltas dėl 60 tūkstančių žmonių nužudymo. 1951 metų sausio 30 dieną JAV diplomatui Čarlzui Tejerui paskambinęs telefonu vienas vokiečių valdininkas iš Vakarų Vokietijos Gynybos ministerijos. Šis valdininkas atvykęs pas Tejerį labai susijaudinęs ir pareiškęs, jog tuo atveju, jei mirties nuosprendis liksiąs nepakeistas, būtų, esą, nebeįmanoma įtikinti bent vieną vokietį vėl kada nors pakelti ginklą. Tejeris taip aprašo susitikimą su vokiečių valdininku: „Vokiečių draugas priėjo prie telefono. Po penkių minučių prie namo privažiavo mašina ir iš jos išlipo du užsimaskavę asmenys. Tik tuomet, kai jie nusiėmė žieminius apsiaustus, aš pažinau Špeidelį ir Hoizingerį. Jie niūriai patvirtino tai, ką mūsų draugai mums jau buvo pasakę: „Jeigu kaliniai bus pakarti, Vokietija, kaip ginkluotas sąjungininkas prieš Rytus, beliks vien iliuzija“. Po pasitarimo amerikiečių štabe su Špeideliu, Hoizingeriu ir kitais, kuris užsitęsė iki vidurnakčio, iš ryto buvo paskelbtas nuosprendis, pagal kurį iš 22 tik penkiems paliko galioti ankstesnis nuosprendis, o kitiems buvo pritaikytos švelnios bausmės. „Mano draugas iš Gynybos ministerijos, – rašo Tejeris, – painformavo mane: „Jūsų vakar dienos svečiai (Špeidelis ir Holzingeris. – Red.) prašė pranešti jums, kad, jų nuomone, tai geriausias sprendimas, kurio mes galėjome tikėtis esamomis sąlygomis“. Šiandien Špeidelis, žinoma, negali padėti Eichmanui, kuris tūno mirtininkų kameroje, kaip kad kadaise padėjo išvengti kartuvių kitiems esesininkų vadeivoms. Bet ar tai ne pasityčiojimas iš fašizmo aukų, kad Eichmano sėbras, karinis nusikaltėlis ir nusikaltėlių gynėjas komanduoja NATO ginkluotosioms pajėgoms ir dargi tiesia savo kruvinus nagus, kad paimtų branduolinį ginklą. O ką reiškia toks ginklas Eichmano bendrininkų rankose, nesunku suvokti. Todėl visiškai suprantamas visų dorų žmonių nerimas ir pasipiktinimas, kai Vakaruose marširuoja JAV imperialistių dėka atkutusi Špeidelio kariauna.


Vakar po atostogų pradėjo darbą Aukščiausiosios Tarybos deputatai

Prasidėjo naujoji - šeštoji AT sesija. Ji bus ypatinga bent jau tuo, kad paskutinė šios kadencijos deputatams. Darbų daug, tad gal pavyks išvengti nereikalingų ir tuščių debatų, nors vakar jau norėta įsisukti į politines girnas. Ir pretekstas tam buvo pasibaigusi deputato V.Beriozovo byla Aukščiausiajame Teisme. Deputatai, sugiedoję Tautišką giesmę, aptarė darbotvarkę ir pasiūlė ją papildyti kaip tik klausimu dėl deputato V.Beriozovo mandato patikrinimo. Bent porą kartų buvo balsuojama ir, pritrūkus vieno kito balso, šis klausimas neberado vietos darbotvarkėje. Naujai sesijai prireikė ir naujo seniūno bei jo dviejų pavaduotojų. Net trys kandidatai varžėsi dėl teisės vadovauti posėdžiams. Tai - E.Gentvilas, A.Taurantas ir L.Andrikienė. Išdalyti slaptojo balsavimo biuleteniai. Po balsavimo jų atsirado daugiau, nei buvo išdalyta. Už E.Gentvilą balsavo 15, už L.Andrikienę - 30 deputatų, o 56 balsavo už A.Taurantą. Jis ir tapo Aukščiausiosios Tarybos seniūnu. Slaptojo balsavimo rezultatus deputatai patvirtino pakeldami rankas. Tik dvi rankos pakilo „prieš”. Su balsavimo rezultatais nesutiko Z.Šličytė ir R.Gajauskaitė. Buvęs seniūnas E.Gentvilas savo geltoną odinį dokumentų segtuvą perdavė A.Taurantui. Deputatas J.Prapiestis priminė, kad derėtų padėkoti buvusiam seniūnui E.Gentvilui už sugebėjimą žaismingai ir gerai vadovauti posėdžiams, kurie buvo ir įtempti, ir sunkūs. Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas V.Landsbergis papasakojo, kaip vyko derybos su Rusija. Derybos dar nepasibaigė, ne visi ir dokumentai pasirašyti, tačiau svarbiausiasis dalykas - kariuomenės išvedimo grafikas - aptartas. Pirmininkas pabrėžė, kad derybų klausimo nereikėtų interpretuoti savaip, nevartoti jo kaip ginklo būsimuosiuose rinkimuose. Prieš pat pertrauką naujasis seniūnas A.Taurantas paprašė pasiūlyti kandidatus į seniūno pavaduotojus. LDDP frakcija pasiūlė savo kandidatą - buvusįjį seniūno pavaduotoją Č.Juršėną. Po pietų ekonomikos klausimais kalbėjo ministras pirmininkas A.Abišala.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

ATĖNAI, kovo 12 d. (TASS). Spaudos pranešimais, padėtis Graikijoje ryšium su arkivyskupo Makario ir trijų kitų dvasininkų-kipriečių suėmimu ir ištrėmimu tebelieka įtempta. Pasak laikraščio „Akropolis“, „liaudies pasipiktinimo banga apėmė visą Graikiją. Antiangliškos demonstracijos įvyko Atėnuose, Solonikuose, Heraklione (Kretos sala). Atėnuose studentai priešais universiteto pastatą sudegino Anglijos vėliavą, išmušė stiklus Anglijos aviakompanijos „VEA“ pastate. Heraklione demonstrantai apgriovė Anglijos konsulato pastatą. Solonikuose įvyko susirėmimai su policija, demonstrantai įrengė gatvėse barikadas, pagrobė 4 šarvuotus automobilius. Peloponese paskelbta nepaprasta padėtis. Atėnų gatvėse patruliuoja kareiviai. Prie Anglijos, JAV ir Turkijos ambasadų, prie šių šalių kitų įstaigų pastatų budi kariniai daliniai. Graikijos vidaus reikalų viceministras pareiškė, kad susirėmimo metu Solonikuose sužeista 120 žmonių. Policijos organams įsakyta uždaryti visoje šalyje anglų mokyklas. Nuo kovo 10 d. uždrausta dėstyti anglų kalbą graikų mokyklose. Visi opozicinių partijų lyderiai griežtai smerkia anglų veiksmus, reikalauja sušaukti karūnos tarybą dalyvaujant visų šalies partijų vadovams, kad būtų nustatyta politika Kipro klausimu. Kaip pareiškė žurnalistams Graikijos ministras pirmininkas Karamanlis, ryšium su tuo, kad Graikijos užsienio politikos santykiai pradeda pergyventi kritišką laikotarpį ir ryšium su padėties paaštrėjimu šalies viduje vyriausybė „artimiausiomis dienomis apsvarstys kartu su visų šalies politinių jėgų atstovais pagrindinę Graikijos užsienio politikos kryptį“. Kovo 10 d. Graikijos nuolatinis atstovas Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje Kristianas Palamas perdavė generaliniam sekretoriui Hamarseldui laiską, kuriame kategoriškai protestuojama prieš tai, kad Anglijos vyriausybė ištrémė iš Kipro arkivyskupą Makarią ir kitus dvasininkus. Anglijos kolonijų ministro Lenokso Boido vestų su arkivyskupu Makarlu derybų Kipre klausimu laiške sakoma: „Anglijos pasiūlymai, net tie, kurie lietė savivaldą, buvo ne kas kita, kaip pajuoka… Visa atsakomybė už derybų sužlugimą tenka Anglijos vyriausybei, kuri, pradedama šias derybas, neturėjo nė mažiausio nuoširdaus ketinimo grąžinti salai laisvę… Tuo būdu, faktas yra tai, kad Anglijos tikslai yra bet kuriomis jos turimomis priemonėmis ir bet kuria kaina toliau vykdyti sauvališką kolonijinį valdymą, kuris buvo primestas Kiprui…“ Laiškas baigiamas šiais žodžiais: „Aš griežčiausiai protestuoju prieš prievartos ir provokacinių veiksmų politiką, kuri prieštarauja tiek SNO Įstatų raidei, tiek ir dvasiai, ir kuri gali tiktai paaštrinti padėtį ir sudaro rimtą grėsmę šiame rajone, turinčiame tokią nepaprastai svarbią reikšmę taikai visame pasaulyje išsaugoti. Graikijos laikraščiai griežtai smerkia anglų veiksmus Kipre. „Elefterija“ Makario suėmimą vadina „gangsteriškumu“ ir pabrėžia, kad Kipro pravoslavų cerkvės galvos ištrėmimu „siekiama palikti be vadovybės Kipro gyventojų išsivadavimo judėjimą“. „Katimerini“ pareiškia, kad „savo begėdiškomis priemonėmis“ prieš Kipro arkivyskupą ir kitus dvasininkus anglai galutinai nusiėmė veidmainišką kaukę“… „Anglija ketina, - toliau rašo laikraštis, - ugnimi ir kalaviju nuslopinti laisvės balsą ir sudaryti Graikijoje bendrų neramumų atmosferą. Bet Kipro liaudis neatsisakys nuo kovos už laisvę“.


Alžyras – demokratinė liaudies respublika

Reuterio agentūros korespondentas praneša iš Alžyro: Alžyro nacionalinio steigiamojo susirinkimo pirmininkas Ferhatas Abasas vakar vakare oficialiai paskelbė Alžyrą demokratine liaudies respublika. Deputatai stovėdami sveikino šį aktą, kuriuo buvo taip pat paskelbta, kad nuo šiol parlamentas yra „vienintelis suverenus Alžyro organas tiek užsienio, tiek ir vidaus reikaluose


ERMESAS LIMA – BRAZILIJOS MINISTRAS PIRMININKAS

Šiąnakt Brazilijos Nacionalinio kongreso deputatų rūmai patvirtino Ermeso Limos paskyrimą į šalies ministro pirmininko postą. Nuo šių metų rugsėjo mėnesio Ermesas Lima, Brazilijos prezidento paskirtas, ėjo laikinosios vyriausybės ministro pirmininko pareiga


Svarbiausias taikos palaikymo ir stiprinimo klausimas

N. Chruščiovo laiškas VFR kancleriui K. Adenaueriui

Gruodžio 24 d. TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas nusiuntė VFR federaliniam kancleriui K. Adenaueriui laišką, kuriuo atsakoma į kanclerio laišką dėl incidentų Vakarų Berlyno ir VDR pasienyje. Man kelia didelį susirūpinimą, rašo N. Chruščiovas, padėtis, susidariusi Vakarų Berlyne ir tai, kad šio miesto ir Vokietijos Demokratinės Respublikos pasienyje, vyksta labai apgailestautini incidentai. Šnipinėjimas, visokios diversijos, neregėto masto valiutinė ir kitokia spekuliacija, o pastaruoju metu provokacijos prie Vakarų Berlyno sienų su VDR – visa, kas galima ir negalima, buvo vykdoma iš Vakarų Berlyno, siekiant pakirsti socialistinę santvarką Vokietijos Demokratinėje Respublikoje ir kitose šalyse, pažeisti taiką. Kaip žinoma, nurodo Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas, VFR neturi absoliučiai jokių teisių į Vakarų Berlyną. Tačiau federalinė valdžia užtvindė šį miestą savo oficialiomis ir neoficialiomis įstaigomis, visų rangų ir visokio plauko valdininkais. Federalinė vyriausybė čia surengė gėdingą „Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimo“ teismą. Vien šis faktas aiškiau už žodžius rodo visų įvykių pobūdį. Kreipdamasis į VFR kanclerį, N. Chruščiovas pažymi: „Kaip matyti, Jums svarbu ne Vakarų Berlyno gyventojų interesai, o siekimas naudoti šį miestą priešiškai veiklai prieš Tarybų Sąjungą, VDR ir kitas socialistines šalis“. Faktai rodo, pabrėžia N. Chruščiovas, kad federalinė vyriausybė pradeda nejučiomis ruošti vokiečius minčiai apie galimą brolžudišką vokiečių karą prieš vokiečius. TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas pažymi, kad vienintelė galimybė padėčiai iš pagrindų pagerinti ir visiems laikams užkirsti kelią pavojingiems incidentams – tai pasirašyti Vokietijos taikos sutartį ir normalizuoti, kaip tik normalizuoti, padėtį Vakarų Berlyne. Tai reiškia likviduoti atgyvenusį okupacinį režimą, kuriuo faktiškai ten dangstoma NATO bazė, suteikti Vakarų Berlynui laisvojo miesto statusą, suteikti jam efektyvias tarptautines garantijas. Taip pat reikia nutraukti ardomąją veiklą iš šio miesto prieš socialistines valstybes. Vakarų Berlyne, toliau sako N. Chruščiovas, būtų galima kurį laiką turėti, jeigu reikia, kariuomenę. Tarybų Sąjungos vyriausybė siūlo, kad Vakarų Berlyne esanti kariuomenė neatstovautų NATO šalims, kad NATO vėliava Vakarų Berlyne būtų pakeista Suvienytųjų Nacijų Organizacijos vėliava ir kad SNO prisiimtų ten tam tikrus tarptautinius įsipareigojimus ir funkcijas. Palikti dabartinę nenormalią padėtį Vakarų Berlyne nepakeistą būtų tolygu sąmoningai siekti rimtų tarptautinių komplikacijų. N. Chruščiovas nurodo, jog Vokietijos Demokratinė Respublika pateikė protingus pasiūlymus, kad išskirtos vokiečių šeimos galėtų bendrauti. Bet šiuos pasiūlymus, rašo Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas, atmetė Vakarų Berlyno valdžia, „o Jūsų paties įtaka šiuo klausimu buvo ne tokia jau maža. Taigi ir Jums tenka atsakomybė už tai, kas vyksta“. „Savo politika, kuria siekiama didinti įtempimą ir stumti pasaulį į naujus konfliktus, toliau sakoma laiške, Jūs keliate pavojų milijonų žmonių gyvybei“. Įvykiai Karibų jūros rajone kuo aiškiausiai parodė, kiek dar daug pavojų tykoja pasaulį ir kokių dar reikia didžiulių pastangų, kad būtų užkirstas kelias karo katastrofai ir kad būtų išsaugota taika. Tačiau tomis neramiomis dienomis iš VFR sostinės Bonos nepasigirdo nė vieno raginimo likviduoti konfliktą pusiu kompromisu ir gera valia. VFR vyriausybė stengėsi faktiškai įstumti JAV į kampą, iš kurio nebūtų kitokios išeities, kaip ginkluotas valstybių susirėmimas. Kas kartą, pažymi N. Chruščiovas, kai atsiranda prošvaisčių, įgalinančių suartinti pusių požiūrius, VFR vyriausybė pradeda šaukti ir triukšmauti apie „kapituliavimą“, ir kone apie Vakarų valstybių „išdavystę“, griebiasi visokiausių pašėlusių kombinacijų, kad tik sužlugdytų didžiųjų valstybių susitarimus ir neatrišamu mazgu suveržtų jų prieštaravimus. Jūsų akivaizdoje Vokietija jau du kartus buvo sukėlusi pasaulinius karus. Ką gi, Jūs ieškote dingsties sukelti trečiajam? – klausia N. Chruščiovas. Dabar milijonai ir milijonai žmonių visuose pasaulio kampeliuose supranta, kad neleistina, nežmoniška sukelti termobranduolinį karą. Dabar daugiau, negu bet kada, reikia stengtis užgesinti galimus valstybių konfliktų židinius. Vienas svarbiausių pirmaeilių uždavinių, iškilusių ryšium su tuo valstybių vyriausybėms, – taikiai sureguliuoti Vokietijos klausimą ir šiuo pagrindu normalizuoti padėtį Vakarų Berlyne. Kalbama apie svarbiausią klausimą palaikyti ir stiprinti taiką. Todėl joks šantažas ir jokie grasinimai negali sustabdyti pusiaukelėje taikingųjų jėgų, kovojančių už tai, kad Vokietijos klausimas būtų taikiai sureguliuofas. „Savo laišką Jums, ponas kancleri, rašo N. Chruščiovas, norėčiau baigti, pareikšdamas viltį, kad Jūs taip pat imsitės gero darbo taikos ir tautų saugumo labui, nes, jeigu bus sukeltas karas, kurio siekiama Jūsų dabartiniu politiniu kursu, tai VFR sudegs kaip žvakė pačiomis pirmosiomis šio karo valandomis. Tai turi būti Jums aišku


Laoso ministras pirmininkas Suvana Fuma davė Interviu Vakarų Vokietijos laikraščio „Frankfurter rundšau” korespondentui. Jis pareiškė, kad Laosas sieks nustatyti gerus santykius su visomis šalimis. „Kadangi Laosas neutralus, — pareiškė Suvana Fuma, — mes norime palaikyti draugiškus ryšius su visomis šalimis. Šių šalių savitarpio santykiai — jų asmeninis reikalas. Mūsų neliečia tai, kas vyksta tarp Šiaurės ir Pietų Korėjos, tarp Vakarų ir Rytų Vokietijos”. Ta proga laikraštis rašo, kad Suvana Fuma ketina pripažinti Vokietijos Demokratinę Respubliką. Nagrinėdamas JAV pozicija Laoso atžvilgiu, ministras pirmininkas pabrėžė, jog jis „įsitikinęs, kad Jungtinės Valstijos nuoširdžiai ketina per žiūrėti savo politiką ir nuo šiol remt! tikrai nepriklausoma neutralią vyriausybę Laose”. Suvana Fuma toliau pareiškė, kad jis yra už Laoso armijos skaičiaus sumažinimą. Jis pareiškė, kad neutraliai valstybei nereikalingos tokios galingos ginkluotosios pajėgos ir kad geriausia Laoso saugumo bei neutralumo garantija yra „vieningi 14 valstybių atstovų Ženevos pasitarimo nutarimai”.


Užvakar Trakuose (anoj pusėj demarkacijos linijos) pilsudskininkai sušaukė mitingą prieš rinkimus agituoti, kad visi balsuotų už jų sąrašą Nr. 1. Į susirinkimą atėjo špitolninkų suorganizuotų „krikščionių“ moterų būrys, kuris kėlė triukšmą ir trukdė mitingą. Iš to kilo peštynės, kurių metu įsimaišė policija ir gavo pavartoti ginklą. Rezultate iš „krikščionių“ pusės viena moteris nušauta, kelios sužeistos ir keliolika asmenų suimta.


Sausio 13–osios sąmokslininkams pasiūlytos bausmės

„Pasiūlytos griežtos bausmės. Manau, jog tokia mūsų – valstybės kaltintojų – pozicija“, – vakar „Lietuvos aidui“ sakė Vilniaus apygardos prokuroras Gintautas Paškevičius po to, kai Vilniaus apygardos teisme buvo pasiūlytos bausmės šešiems teisiamiems baudžiamojoje byloje dėl 1991 m. sausio 13–osios sąmokslo. Teisėjų kolegija, nagrinėjanti sąmokslininkų bylą, nuosprendį ketina paskelbti 1999 m. pradžioje. Valstybės kaltintojai sako, jog nuosprendžio skelbimo datą sunku prognozuoti. Prieš dvejus metus pradėtoje nagrinėti baudžiamojoje byloje valstybės kaltintojai teismui pasiūlė Mykolui Burokevičiui skirti 15 metų laisvės atėmimą ir konfiskuoti visą jo turtą. Juozą Jermalavičių – 12 metų laisvės atėmimą ir konfiskuoti visą jo turtą. Juozui Kuoleliui skirti 7 metų laisvės atėmimo bausmę, kurią jis turės atlikti griežtojo režimo pataisos darbų kolonijoje, taip pat konfiskuoti jo turtą. Stanislovą Mickevičių įkalinti pusšeštų metų griežtojo režimo pataisos darbų kolonijoje. Leonui Bartaševičiui kaltintojai prašė skirti 6 metus laisvės atėmimo, tačiau dėl amnestijos bausmę sumažinti iki 4 metų. (Nukelta į 4 p.) Henrikas Straižys Atkelta iš 1 p. Šioje baudžiamojoje byloje teisiamiems buvusiam LKP (SSKP) pirmajam sekretoriui Mykolui Burokevičiui, LKP (SSKP) skyriaus vedėjui Juozui Jermalavičiui, LKP (SSKP) sekretoriui Juozui Kuoleliui, SSKP leidyklos direktoriui Leonui Bartoševičiui, radijo „Tarybų Lietuva“ redaktoriui Stanislavui Mickevičiui ir LSSR VRM Viešosios tvarkos skyriaus vyr. inspektoriui Jaroslavui Prokopovičiui buvo pareikšti kaltinimai pagal Baudžiamojo kodekso 67 str. (kenkimas), 70 str. (antivalstybinių organizacijų kūrimas). Burokevičiui ir Jermalavičiui – dar pagal BK 92 str. 2 d. (valstybinio turto sužalojimas), 105 str. 2, 4, 5, 6, 10, 12 dalis (tyčinis nužudymas sunkinančiomis aplinkybėmis), 111 str. 2 d. (sunkūs kūno sužalojimai), 234 str. 3 d. (šaunamojo ginklo, šaudmenų ar sprogstamųjų medžiagų grobimas). Tačiau šių metų spalio 19 d. valstybės kaltintojai teisiamiems M. Burokevičiui, J. Jermalavičiui ir J. Kuoleliui pakeitė kaltinimus. Kaltinamojoje išvadoje, kurią sudaro 13 tomų (maždaug penki tūkstančiai lapų), rašoma, jog 1990 m. kovo 11 d. aktu Aukščiausioji Taryba atkūrė Lietuvos nepriklausomybę ir įteisino visus iki 1940 m. galiojusius valstybinius aktus bei priėmė Laikinąjį Pagrindinį Įstatymą. Šiuo įstatymu visoje šalies teritorijoje buvo uždrausta kitų valstybių organizacijų veikla. Nepriklausomybės nepripažinusi Lietuvoje veikianti LKP (SSKP) nuo 1990 m. kovo iki 1991 m. rugpjūčio 23 d. siekė sužlugdyti nepriklausomos Lietuvos ekonomiką ir destabilizuoti padėtį. Vėliau LKP (SSKP) įkūrė antivalstybinę organizaciją – Nacionalinio gelbėjimo komitetą ir remiama SSRS ginkluotų kariškių kaip įmanydama trikdė šalies darbą, kėlė paniką. Ypač šios organizacijos veikla suaktyvėjo 1991 m. sausio – rugpjūčio mėnesiais. Kaltinamojoje išvadoje teigiama, kad 1990 m. balandžio 28 d. LKP (SSKP) įkurtas Nacionalinio gelbėjimo komitetas (NGK), vadovaujamas M. Burokevičiaus, J. Jermalavičiaus ir kitų LKP (SSKP) veikėjų, padedamas kariškių, organizavo akcijas ir jėga mėgino sustabdyti teisėtą įstatymų galiojimą. Siekiant organizuoti savo laikraščių spausdinimą, buvo užgrobtos valstybinei įmonei „Spauda“ priklausančios patalpos Maironio g. 1/9. Čia spausdinamuose laikraščiuose raginta nevykdyti įstatymų, kurstoma nesantaika šalyje. NGK, siekdamas destabilizuoti VRM darbą, gegužės 12 d. įkūrė LTSR VRM padalinį prie LKP (SSKP) Centro komiteto. Beveik tuo pačiu metu įkurtos radijo stotys „Baltija“ ir „Tarybų Lietuva“. Jų laidose raginta atkurti Lietuvoje SSRS Konstitucijos funkcijas. NGK vadovų nurodymu kariškiai ne tik užgrobdavo pastatus, bet ir puldinėjo taikius gyventojus. 1990 m. lapkričio 17 d. taikiame pikete prie karinio Šiaurės miestelio (jame buvo ir NGK štabas) nuo kariškių nukentėjo žmonės. Sunkioji karinė technika, šaunamieji ginklai buvo panaudoti užgrobiant 1991 m. sausio 11 d. Spaudos rūmus, Laisvės prospekte 60. Nukentėjo taikūs Nepriklausomybės gynėjai: kariškiai apšaudė koviniais šoviniais pastatą, kai gynėjai juos pasitiko vandens čiurkšle. Šaudant buvo sunkiai sužalotas Vytautas Lukšys. Sugadintas rūmuose buvęs turtas. Pagal NGK 1991 m. sausio 7 – 8 d. parengtą šešių lapų TSRS prezidentinio valdymo įvedimo Lietuvoje planą vykdytos ir kitos akcijos. Šiame plane buvo nurodytos LKP (SSKP) veikėjų pareigos, kurias jie gautų įvedus prezidentinį valdymą, svarbiausi objektai didžiuosiuose Lietuvos miestuose, kuriuos būtina užgrobti, ir kita. Plane taip pat numatyta organizuoti politinius streikus, platinti atsišaukimus, raginančius nepaklusti esamai valdžiai, reikalauti, kad Aukščiausioji Taryba atšauktų priimtą Nepriklausomybės aktą ir kitus įstatymus. Vykdydamos šį planą, NGK sukurtos draugovės 1991 m. sausio 8 d. suorganizavo politinį streiką, jo metu reikštas nepasitenkinimas dėl kainų, sukelta panika ir mėginta įsiveržti į parlamento rūmus. Per sąmyšį buvo sužaloti žmonės. Tokie veiksmai trikdė AT darbą. Pagal NGK planą, sukurtų draugovių atstovai, padedami Lietuvoje dislokuotų karinių dalinių bei atvykusio Pskovo oro desanto dalinio kariškių, užgrobė ir Krašto apsaugos ministerijai priklausančius pastatus Vilniuje, Alytuje. Užgrobtos Medžiotojų ir žvejų draugijos patalpos Vilniuje, kur buvo laikomi šautuvai ir šaudmenys. Sausio 11 d. užgrobtas Geležinkelio stoties valdymo postas, sutrikdytas traukinių judėjimas. Iš šio posto kariškiai pasitraukė tik sausio 13–osios vakare. Taip pat buvo užgrobti, „Lietuvos telekomui“ priklausančių filialų pastatai. Teisiamieji kaltinami ir dėl trylikos gynėjų žūties kariškiams šturmuojant bei užgrobiant Televizijos bokštą Lazdynuose, taip pat žmonių sužalojimo užimant Radijo ir televizijos pastatą Konarskio gatvėje.


Likviduoti įtempimą ir konfliktus visuose pasaulio rajonuose

Viena iš pagrindinių Tarybų Sąjungos veiklos krypčių užsienio politikoje buvo ir tebėra visokeriopa parama tautoms, kovojančioms šventą kovą už savo laisvę, už tvirtą nacionalinę nepriklausomybę. Su Tarybų Sąjungos ir visos socializmo stovyklos parama nacionalinio išsivadavimo judėjimas pasiekia pasaulinius-istorinius laimėjimus. Kyla naujoji Azija, kur irsta paskutinės buvusių kolonijinių imperijų griuvenos. Toliau pergalingai žengia nacionalinio išsivadavimo judėjimas Afrikoje. Lotynų Amerika, dar neseniai nedaloma užsienio monopolijų tėvonija, įžengė į naują savo istorijos etapą – kovos dėl tikros nacionalinės nepriklausomybės etapą. Naujų jėgų įkvėpė Azijos, Afrikos, Lotynų Amerikos tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimui Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, kurią Tarybų Sąjungos iniciatyva priėmė Suvienytųjų Nacijų Organizacija. Tačiau kolonizatoriai nepadėjo ginklo. Jie mėgina, kišdamiesi į suvereninių valstybių vidaus reikalus, neretai jėga, pakirsti jų nepriklausomybę ir suverenias teises ir trukdyti revoliucinį tautų išsivadavimo judėjimą. Kišdamiesi į tautų išsivadavimo kovą, imperialistai-kolonizatoriai sudarė daugelyje pasaulio vietų įtempimo, konfliktų ir karinių susirėmimų židinius. Pažiūrėkite, kas vyksta Jemene. Jemeniečių tauta amžiais kentė priespaudą, išnaudojimą, beteisiškumą. Ir štai pagaliau šalyje įvykdyta revoliucija. Liaudis skinasi pro viduramžių tankmes kelią į naują gyvenimą, tarsi daigas dykumoje, gavęs lašą drėgmės, prasikala iš po žemės. Ir tuojau pat prieš ją susibūrė jungtinės imperializmo ir reakcijos jėgos. Kas gi pakėlė ginklą prieš Jemeno revoliuciją, prieš pažangą? Saudo Arabija ir Jordanija. Žinoma, Saudo Arabijos ir Jordanijos valdovai, kurie patys, galima sakyti, kabo ant plauko, neišdrįstų siųsti kariuomenę prieš Jemeno respubliką, jeigu jų neskatintų galingesnės šalys. Kas gi padeda Saudo Arabijai ir Jordanijai, kas ir kuriam tikslui duoda joms ginklų? Arabų Rytų tautos gerai žino, kad kaip tik Anglija ir JAV, kurios vadina save „laisvosiomis šalimis“, įduoda ginklą Saudo Arabijai ir Jordanijai, kad arabas šaudytų į arabą. Štai ir išeina, kad vadinamasis „laisvasis pasaulis“ padeda Saudo Arabijai, kurioje visai neseniai oficialiai buvo, o faktiškai ir dabar yra vergovė. Ir šiai šaliai duodamas ginklas, kad ji neštų „laisvę Jemenui“. Lengva įsivaizduoti, kokią „laisvę“ neša Saudo Arabija Jemenui, ir kokios tos „laisvosios šalys“, kurios jai čia padeda! Tarybų Sąjungos vyriausybė smerkia imperialistų kėslus prieš Jemeno Arabų Respubliką ir pareiškia, kad ji labai gerbia ir remia teisingus nacionalinius jemeniečių tautos lūkesčius. Ne tik Jemene, bet ir kituose žemės rutulio rajonuose imperialistai mėgina pasmaugti nacionalinio išsivadavimo judėjimą. Pakanka priminti Kongo, Angolos, Pietų Vietnamo, Pietų Korėjos įvykius, o dabar kilo sukilimas Brunėjaus protektorate Borneo saloje ir angliškieji kolonizatoriai skuba jį numalšinti. Mes manome, kad norint ir esant gerai valiai, visada galima taikiai ir teisingai išspręsti ginčijamus, konfliktinius klausimus tarp valstybių. Tik reikia, kad taikiai sureguliuoti konfliktus norėtų ne viena šalis, o visos suinteresuotos valstybės, taip, kaip visos valstybės parodė gerą valią, sureguliuodamos krizę Laose. Draugai deputatai! Nagrinėjant dabartinę tarptautinę padėti, negalima nepaminėti liūdnų įvykių, kurie kilo Indijos–Kinijos pasienio rajone. Kaip žinoma, ten pasienio konfliktas prasidėjo ne prieš savaitę, ne prieš mėnesį, o dar 1959 metais. Šis konfliktas paskutiniu laiku paaštrėjo ir virto kariniais susirėmimais, kurių metu žuvo tūkstančiai žmonių vienoje ir kitoje pusėje. Tarybų Sąjungos pozicija Indijos–Kinijos pasienio konflikto atžvilgiu buvo dar 1959 metais išdėstyta žinomame TASS-o pareiškime. Šiame dokumente buvo pareikšta viltis, jog Kinijos Liaudies Respublikos Vyriausybė ir Indijos vyriausybė neleis, kad jų pasienio incidentas išeitų į naudą toms jėgoms, kurios nenori, kad sumažėtų tarptautinis įtempimas, ir jog abi vyriausybės sureguliuos kilusį nesusipratimą, atsižvelgdamos į savitarpio interesus, Kinijos ir Indijos tautų tradicinės draugystės dvasia. Tarybų Sąjunga labai apgailestavo, kad kilo incidentas. Mes nuoširdžiai tikėjomės, kad abiejų šalių vyriausybės greit ras būdą kilusiam ginčui taikiai išspręst


Respublikai ginti įstatymą Vokietijoj priėmus

Vokietijoj prieš keletą dienų priimtas respublikai ginti įstatymas (Republikschutzgesetz). Toks dalykas, kai valstybės formos pakeitimas retai kur įvyksta be ilgų kovų. Pralaimėto karo katastrofa nušlavė Vokietijoj monarchiją, bet ji negalėjo iš karto padaryti visus respublikonais. Respublika turėjo ir tebeturi skaitlingus priešus iš dešinės ir iš kairės. Dešinieji negali pamiršti, kad monarchijai vadovaujant Vokietija pasidarė galinga. Daugelis jų ir šiandien tiki, kad tiktai monarchija galėtų Vokietija sutvarkyti ir grąžinti jai buvusią galybę. Ypač monarchijos pasiilgstama buvusių karių ir žemvaldžių sferose, kurie tarnavo monarchijos laikais, matė jos didybę ir buvo dvasiniai su ja suaugę. Lygiai prieš dešimts metų, 1919 m. kovo mėnesį, senos kariuomenės brigada Luttwitzʼo ir Ehrhardtʼo vedama, užėmė Berlyną ir, respublikoniškai valdžiai pabėgus pietų Vokietijon, bandė atsistatyti senąją tvarką. Tačiau kariškieji pučistai, neturėdami tinkamų politikos vadų, — Kapp'as pasirodė per silpnas, — ir darbininkų streiko verčiami, turėjo kapituliuoti, 1923 m., kada Vokietija braškėjo dėl krintančios valiutos, Ruro srities okupacijos ir visuotinos ūkio suirutės, — panašus pučas, Hitlerio ir Ludendorfo vedamas, pasikartojo Münchene. Bet čia jis dar greičiau buvo likviduotas. Tai buvo rimčiausi pasikėsinimai prieš respubliką iš dešinės. Šiaip jau buvo sukelta nemaža įvairių sąmokslų. Vienas šiemet visai neseniai. Reikia pažymėti, kad didžiausia dešiniųjų viltis, tai komunistai. Jie laukia rimtesnio komunistų sukilimo ir tikisi, kad tada, neva komunistams atremti, būsią galima išvystyti stiprią dešiniųjų akciją, kuri turės baigtis respublikos nuvertimu. Respublikos priešai iš kairės yra komunistai. Jų tikslas komunistinė diktatūra. Komunistai irgi daug kartų bandė jėga pagrobti valdžią. Rimčiausi bandymai buvo 1919 m., kada Berlyne ėjo ištisas savaites atkaklios kovos. Bet dėka tuometinės socialdemokratų valdžios socialdemokratų energingumui, komunistai buvo sumušti. Vėlesni bandymai, 1921, 1923 metais, buvo lengvai sulikviduoti. Per kelis kartus buvo išleidžiami įstatymai respublikai ginti. Šitie įstatymai buvo išleidžiami vis keleriems metams, bet laikui išėjus būdavo pailginami. Paskutinį kartą jie buvo pailginti 1927 m. Dabar tapo priimtas naujas įstatymas, kuriuo draudžiama ne tik visoki pasikėsinimai prieš respubliką, bet taip pat pajuokimas ar niekinimas raštu ar žodžiu respublikos spalvų, respublikos vardo, respublikos institucijų, respublikos valdžios. Panašūs nusižengimai baudžiama kalėjimu iki trijų mėnesių. Toliau įstatymas duoda valdžiai teisę uždrausti organizacijas, susirinkimus, leidinius, jeigu jie pasirodys pavojingi esamai tvarkai, arba drums viešą ramumą.


Vakar dieniniame Asamblėjos XVII sesijos ANTROJO (EKONOMIKOS IR FINANSŲ) KOMITETO POSĖDYJE TSRS ir JAV pateikė bendrą deklaracijos projektą, kaip perjungti nusiginkluojant atpalaiduojamas lėšas ir išteklius taikioms reikmėms. Kaip žinoma, komitetas turėjo du rezoliucijų projektus. Vieno iš jų autorius buvo Tarybų Sąjunga, antro – aštuonių šalių, taip pat ir JAV, delegacijos. Svarstant ekonominės nusiginklavimo programos pasiūlymus ir ekonominius bei socialinius nusiginklavimo padarinius, išryškėjo, kad projektų autorių požiūriai suartėjo. Eilės delegacijų pasiūlymu, TSRS ir JAV pradėjo derybas, kuriose buvo parengtas bendras deklaracijos projektas. Deklaracijos autoriai prašo generalinį sekretorių ir besivystančių šalių vyriausybes padidinti savo pastangas, siekiant sudaryti ir įgyvendinti gerai apgalvotus projektus ir gerai integruotus planus, susijusius su nacionaliniu ir regionaliniu vystymu. Šių projektų ir planų įgyvendinimas gali būti pagreitintas kaip dalis ekonominės nusiginklavimo programos tuo metu, kai bus atpalaiduota papildomų išteklių, susitarus dėl tarptautiniu mastu efektyviai kontroliuojamo visiško ir visuotinio nusiginklavimo. Pagal deklaracijos projektą generalinis sekretorius turi pateikti šiuo klausimu parengtinį pranešimų Generalinei Asamblėjai pagal galimybę XVIII sesijoje. Pagal projektą, Generalinė Asamblėja turi iškilmingai paraginti visų valstybių vyriausybes padidinti pastangas, kad būtų kiek galima greičiau visuotinai ir visiškai nusiginkluota efektyvios tarptautinės kontrolės sąlygomis. SNO valstybės, sakoma projekte – ypač tos, kurios yra žymiai susijusios su einamomis karinėmis programomis arba jų paliestos – turi reikiamai tirti detalius ekonominių ir socialinių nusiginklavimo padarinių aspektus. Jos turi ruošti reikalingą informaciją, planus ir vadovaujamuosius principus, kad nusiginklavimo atveju būtų reikiamai prisitaikyta ekonominiu ir socialiniu atžvilgiu. SNO Generalinės Asamblėjos Ekonomikos ir finansų klausimų komitetas vienbalsiai priėmė bendrą Tarybų Sąjungos ir Amerikos deklaracijos projektą, kaip perjungti nusiginkluojant atpalaiduojamas lėšas ir išteklius taikioms reikmėms. Bendrą Tarybų Sąjungos ir Amerikos deklaracijos projektą sveikino daugelio šalių atstovai, jų tarpe Kubos, Alžyro, Indijos, Čekoslovakijos, Nepalo, Sirijos ir kitų. Jie visi pareiškė esą įsitikinę, kad, priėmus deklaracijos projektą, bus žengtas realus žingsnis į visuotinį ir visišką nusiginklavimą. Kai komitetas vienbalsiai pritarė TSRS ir JAV pasiūlytam deklaracijos projektui, kaip perjungti nusiginkluojant atpalaiduojamas lėšas ir išteklius taikioms reikmėms, delegatai sutiko šį nutarimą karštais plojimai


Litvinovas atsako į jo projektų kritiką.

Kovo 22 d. Tautų Sąjungos nusiginklavimo komisijos posėdy rusų delegacijos pirmininkas Litvinovas ilga kalba atsakė į kitų delegatų kalbas dėl rusų pasiūlymų. Visų pirma jis pažymėjo, kad britų atstovo lordo Cushenduno tvirtinimai neturį pagrindo ir su integralinio nusiginklavimo sutarties projektu neturi nieko bendra. Litvinovas pabrėžė, kad Tautų Sąjungai daromas blogas patarnavimas, jei tvirtinama, kad integralinis nusiginklavimas nesutinkąs su Tautų Sąjungos principais. Čia Litvinovas palietė ir britų įsikišimą į Šanchajų. Nankiną, o taip pat dar ankstyvesnį jos kišimąsi į Persijos reikalus. Kalbėdamas toliau Litvinovas užprotestavo prieš lordo Cushendumo mestą kaltinimą, būsią Sovietų Rusijos delegacija sabotuojanti Tautų Sąjungos nusiginklavimo siekimus. Jis pažymėjo, kad nuo 1922 m. Genuos konferencijos, per kurią Čičerinas energingai pasisakė už nusiginklavimą, Maskvos vyriausybė nepraleidusi nė vienos progos, kad nepaskatintų taikos patikrinimo nusiginklavimo keliu. Delegacijos dabar patiektas projektas sudaro pagrindą diskusijoms. Todėl turi būti aiškiai išspręsta, ar komisijos dauguma sutinkanti su to projekto pagrindiniu principu, kuris reikalauja visiško apsiginklavimo panaikinimo. Lordo Cushendumo kaltinimai, būsią Sovietų Rusija turinti tikslą visur stengtis sukelti socialinius konfliktus ir revoliucijas, esąs neįrodytas šmeižtas. Dėlko britų vyriausybė atsisakiusi ištirti Zinovjevo laiško klausimą, kuris esąs pirmos eilės politinė falsifikacija, jei ji turinti gryną sąžinę? – paklausė Litvinovas. Atsakydamas į priekaištą, kad rusų pasiūlymai esą nesutaikomi su Tautų Sąjungos paktu Litvinovas pareiškė, kad tas paktas turįs būti pakeistas toliau einančia prasme. Sovietų delegacija, pasak Litvinovo, atstovaujanti aspiracijoms didelių viso pasaulio darbininkų masių, kurios, esą entuziastingai sveikinusios rusų pasiūlymus.


Tarybų Sąjunga yra stipri taikos visame pasaulyje tvirtovė. Ir trijų Pabaltijo respublikų tautos deda savo indėlį į bendrą didelį darbą, skiria visas savo jėgas, savo širdžių liepsną taikos gynimui ir komunizmo statybai, sparnuotoms idėjoms, saulėtiems tikslams, kurie antrojoje XX amžiaus pusėje įkvepia visą pažangiąją žmoniją. Rytinėse Baltijos jūros pakrantėse verda karštas darbas, laisva ir džiaugsminga kūryba. Visa broliška šeima su dideliu dėmesiu ir meile stebi Estijos, Lietuvos ir Latvijos vystymąsi ir suklestėjimą. Mūsų broliai ir bičiuliai, priekyje su vyresniuoju broliu, mums padeda visur ir visada. Gerus žodžius lydi geri darbai. Mes džiaugiamės ir didžiuojamės, kai girdime, kad gerai atsiliepiama apie mūsų mažus ir didelius darbus, kad giriamos sudėtingos mašinos, sukurtos mūsų gamyklose, mūsų meistrų rankomis. Mes kartu su visais visiškai vienodai ir lygiai, atsakome už sėkmingas Sibiro upių statybas, už gausius derlius plėšiniuose. Mūsų vaikinai ir merginos, įgudę mūsų meistrai darbu bei patarimu dalyvauja šiame garbingame darbe ir žygyje. Mes laimingi tik tuomet, kai laimingi visi mūsų bičiuliai. Į užmaršties pasaulį pasitraukė viduramžiški kivirčai ir vaidai, kuriais vokiškieji užkariautojai gerai pasinaudojo, lietuvių, latvių ir estų krauju stiprindami savo viešpatavimą užgrobtose žemėse. Daugelis, turbūt, dar atsimena, kaip Pabaltijo buržuazija pūtėsi, šiaušėsi, gyrėsi ir didžiavosi savo turtais, bet ji valdė tiktai kruvinu teroru, pamėgdžiodama Vakarų fašistinius vadeivas, valdė tol, kol sprogo, kaip pasakėčios varlė. Godus ir žiaurus, ribotas ir bukas buržuazinis nacionalizmas buvo pasmerktas žūti kartu su savo prakeiktu senu pasauliu. Kada gimė Pabaltijo tautų draugystė? Tikriausiai, netrukus po to, kai lietuvių, estų ir latvių žemes užplūdo užkariautojai iš Vakarų. Lėtai, bet nesustabdomai liaudies masėse augo ir stiprėjo mintis, kad tik bendrai, tik suvienytomis jėgomis galima kovoti prieš įsiveržėjus ir juos palaužti, nepaisant, kryžiuočiai tai ar kalavijuočiai, vokiškieji varnai ar lenkų ponai, caro žandarai ar savieji buožės, pilkieji varnai, naujai iškepti aristokratai, Vakarų kapitalo šunuodegiautojai. Lietuviams, latviams ir estams Tarybos davė laisvę ir tikrą draugystę. Jie pirmą kartą pilnutinai suvokė savo kūrybines jėgas, savišką, nepakartojamą liaudies sielos grožį. Estų, lietuvių ir latvių dainos randa dėkingus klausytojus, knygos – skaitytojus ne tik visoje Sąjungoje, bet ir toli už josios ribų. Nacionalinė kultūra neišskiria, o sutelkia Tarybų žemės tautas, – pasakyta Programoje. Man, latviui, mūsų liaudies sukurtos dainos ir knygos, paveikslai ir simfonijos, filmai, vaidmenys scenoje yra pilni gilaus žavesio ir reikšmingi. Aš visam savo gyvenimui stipriai įaugęs į savo gimtąją Latvijos žemę. Latvių kalba žadina mano kūrybines jėgas ir leidžia joms pilnutinai atsiskleisti. Bet aš godžiai įsiklausau ir į artimųjų kaimynų, ir į tolimų draugų dainas. Didelis džiaugsmas pagauna sielą. Vadinasi, štai, kaip jūs išreiškiate savo jausmus ir mintis, kurie jaudina taip pat ir mane, būtent taip jums lengviausia ir patogiausia išreikšti bendruosius tikslus. Gerai, labai gerai! Tegul visus lydi sėkmė, tegul nacionalinė forma tiksliai ir pilnutinai išryškina socialistinį turinį. Nuostabiai ir saviškai estai suprato ir parodė Šekspyrą. Lietuvos poetas E. Mieželaitis giliai prasiskverbė į šiandieninio pažangaus žmogaus širdį. Estas J. Smūlas spalvingai ir įkvėptai papasakojo apie Antarktidą, o A. Žmuidzinavičiaus peizažai – pilni nuoširdumo, erdvumo. Latvių tautos gyvenimą tiek dabar, tiek praeityje plačiai aprėpė ir giliai parodė Upytis su V. Laciu. Skaitytoją pagauna aistringi jaunų latvių poetų Vaciečio ir Ziedinio balsai. Ir visa broliška šeima juos supranta ir myli, visiems jie teikia džiaugsmo. Tarybinio Pabaltijo tautų bendravimas kasmet platėja. Visi liaudies ūkio šakų ir kultūros atstovai tarp savęs lenktyniauja, susitinka, keičiasi patyrimu. Jau tapo geru įpročiu, kai lenktyniauja tarpusavy rajonas arba miestas. Taliną ir Vilnių Ryga pralenkia gyventojų skaičiumi. Bet kas pasvers analitinėmis svarstyklėmis tikrąją visų darbo ir kūrybos žygdarbių vertę ir jų reikšmę ateičiai, kokiais tiksliausiais chronometrais mes sužinome sekundės dešimtąsias dalis, kuriomis mus pralenkia kaimynai? Tai neįmanoma ir nereikalinga. Bet atkaklus ir tikslingas darbo bei kūrybos judėjimas į naujas viršūnes, besilygiuojant tiek į nacionalinius, tiek ir į visasąjunginius švyturius, mums neįmanomas be Socialistinio lenktyniavimo, kaip be duonos kasdieninės. Tarybinės draugystės užmojai platūs! Štai į lenktyniavimą įsijungia ir artimasis Minskas, ir tolimasis Tbilisis. Reikia manyti, kad tai įdomu ir žavu, ir sykiu be galo naudinga būtų padalyvauti įvairių tautų ir miestų atstovų susirinkime, išgirsti iš jų lūpų ne tik skaičius, bet ir pajausti jų dvasinius polėkius, pagauti jų godas, išdidų rimtumą ir linksmą jumorą, temperamentą ir kiekvienos liaudies būdą. Štai viskas suskaičiuota ir pasverta, pripažinti laimėtojai. Nieko nepadarysi, – pasakys draugai, keldamiesi ir pasiimdami portfelius. Mat, jiems teko antrosios ir trečiosios vietos, „Padirbėsim ir pažiūrėsim, ką duos sekantis ketvirtis. O jūsų pasiekimai, reikia pripažinti, puikūs!“ Ir taip visame – ir dideliame, ir mažame mes draugai amžiams, nes draugystė mūsų kovų laukuose sutvirtinta krauju. O kokia kalba mes tai viens kitam pasakysime, kad suprastų visi – nuo Estijos salų iki Latgalijos kaimų, nuo Palangos ir Klaipėdos iki Vladivostoko, nuo Karelijos miškų iki Ašchabado? Mums padės Puškino ir Lenino kalba, kovotojų prieš carizmą kalba, Spalio revoliucijos kalba. Kas įžvelgė rusų liaudies ir estų, lietuvių, latvių liaudies draugystės ištakas, žino, kad jųjų šaknys veda į amžių glūdumą. Rusų demokratinė revoliucinė inteligentija, o po to ir rusų proletariatas, kurį jungė ir įkvėpė Lenino įkurtoji partija, padėjo Pabaltijo tautoms išsikovoti žmogiškas ir pilietines teises ir laisves, nepriklausomybę. Visos trys tautos prisimena brangius vardus revoliucionierių, kovotojų prieš carizmą ir kapitalizmą, prieš nacionalinę buržuaziją. Šios tautos aiškiai supranta rusų liaudies vaidmenį didžiojoje kovoje, jas sieja stipri, nesuardoma draugystė su Leninu. Neseniai latviai, giliai jaudindamiesi skaitė „Nedielioje“ išspausdintus latvių šaulių vado Vaciečio prisiminimus apie susitikimus su Leninu. Kartu su latviais į Raudonąją Armiją įsiliejo ir pilietinio karo frontuose narsiai kovojo lietuviai ir estai, kaip drąsiai vėliau jie kovėsi su hitlerininkais. Pabaltijo tautos protu ir širdimi sujungtos su Tarybų Sąjunga. Ir veltui Vakarų kapitalistinė spauda jas gąsdina rusiška prievarta, Rusija. Mums brangi Rusija, rusų tėvynė. Tėvynė tautos, pirmosios tarp lygiųjų. Ir ekonominiai ryšiai, ir rusų kultūros humanizmas, ir kovinė brolybė, – ir senosios tradicijos, ir kalba, tapusi tarpininke tarp tautų ne tik visasąjunginėje, bet ir tarptautinėje plotmėje, stiprina mūsų gražiąja draugystę. Kažkada Maskva telkė apie save rusiškas žemes ir miestus, dabar jinai jungia visus taikos ir draugystės šalininkus, lygybės, brolybės ir tautų laimės gynėjus. Už viešpatavimą Baltijos jūroje buvo nemaža karų. Ir ten, kur baigiasi mūsų gintarinė jūra – danų užutėkiuose, Kilio įlankoje ir Kilio kanale, Kategate ir Šiaurės jūroje, Bonos žemėse vėl kyla baisaus karo šūkiai. Stipria draugyste sujungti latviai, estai ir lietuviai ramūs žvelgia į ateitį. Neišardoma draugystė juos jungia su visa Tarybų Sąjunga, su viso pasaulio taikos tvirtove. Jeigu prie Baltijos jūros prijungsime paminėtas įlankas, ant šių krantų kaimynystėje, rytuose ir vakaruose, šiaurėje ir pietuose, gyvena aštuonios valstybės. Ne visos vyriausybės garbingai ir atvirai gina taikos politiką. Tarp jų yra ir tokių, kurie begėdiškai ir nusikalstamai stengiasi sukelti atominį karą. Ir tarpe tokių vyrauja seni ir baisūs mūsų pažįstami. Hitlerio žmonės-žvėrys. Adenauerio neofašistai, „riterių-šunų“ palikuonys. Bet visos tautos trokšta taikos. Aišku, mums netinka davinėti patarimus neprašomiems. Bet iš tikrųjų, daug kam vertėtų pasimokyti iš lietuvių, latvių ir estų, iš šitų trijų nedidelių tautų, draugiškai sugyvenančių, radusių didžius ir ištikimus draugus, savo taikiu darbu nusipelniusių įvertinimo ir pagarbos dorų žmonių tarpe viso pasaulio šalyse. Mūsų slaptažodis, atveriantis mums duris į laisvės ir laimės kraštus, kaip ir anksčiau skamba – Draugystė ir Taika.


Praėjo penkiasdešimt metų nuo Lietuvos kaimo ir darbščiųjų ūkininkų didžiojo naikinimo 1948 m. Kaimo darbštuoliai buvo tautos pagrindas ir jėga, tad jį naikinant griebtasi genocido. Iš daugybės genocido aukų - Matulevičių šeima, auginusi 3 sūnus. Matulevičiai buvo tikri Kūlokų kaimo augintiniai - darbštūs, drąsūs, jautrūs, Dievą ir Tėvynę mylintys. Jie tai įrodė savo gyvenimu. Vyriausiąjį sūnų Julių, kuriam šiemet sukaktų 100 metų, tėvai nutarė leisti į mokslus. Kai baigė pradžios mokyklą kaime, Juliukas buvo nuvežtas tęsti mokslų į Marijampolę ir apgyvendintas pas svetimus. Per Pirmąjį pasaulinį karą ”Žiburio“ gimnazijos mokiniai evakuojami į Voronežą. Pamokos - rusų kalba, bet gimnazistai kalbėjo, dainavo tik lietuviškai, patys leido ir skaitė lietuviškus laikraštėlius. 1918 m. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, Julius grįžo į gimtinę. Marijampolėje jis paskubomis baigė gimnaziją, mat į Lietuvą jau brovėsi bolševikai, reikėjo ginti Tėvynę. Taip kaimo vaikas tiesiai iš gimnazijos suolo išėjo į savanorius. Už drąsą ir pasiaukojimą kovose apdovanotas Vyčio kryžiaus ordinu. Rusus išvijus, puolė bermontininkai. Taip Julius tapo tikru kariu - buvo Lietuvos karo mokyklos pirmosios laidos 1919 m. absolventas. Dirbdamas kariuomenės teisme, 1925 m. baigė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto aukštųjų karininkų kursų artilerijos skyriaus I laidą, 1939 m. jam suteiktas pulkininko laipsnis. Būdamas darbštus, 1934 m. baigė ir Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultetą. Dirbo prokuroro padėjėju, teisėju. Apdovanotas kariuomenės kūrėjo savanorio medaliu, dviem Nepriklausomybės 10-mečio medaliais, Gedimino III laipsnio medaliu. Po 1940m. rusų okupacijos Lietuvos kariuomenės atsargos pulkininkas Julius Matulevičius perrengiamas raudonosios armijos pulkininko uniforma, iš keturių kambarių buto iškraustomas į sandėlio tipo būstą, tačiau rusų pasiūlymo šnipinėti nepriima. 1941 m. birželio 14 d. šeimai vasarojant kaime, Julius ištremiamas į Sibirą. Iki 1991-ųjų apie Julių niekas nežinojo. Vidaus reikalų ministerijos archyvuose nurodoma, kad Julius Matulevičius buvo nutremtas į Sverdlovsko srities Sosvos rajoną, 47-ąjį lagerį. 1941 m. liepą dar buvo sveikas, o po trijų mėnesių - labai sulysęs, jam nustatomas bado sindromas, miokarditas. Iki 1942-ųjų liepos Julių nuolat tardė trijulė, spalio mėnesį jis nuteisiamas sušaudyti. Nuosprendis įvykdytas 1942 m. gruodį. Taip rašoma reabilitacijos pažymoje, kuria jis pripažintas nekaltu. Juozas Matulevičius, negalėdamas okupantams dovanoti už nekalto brolio tremtį, 1941 m. birželį pats kaip partizanas ėjo į gatves, ragino raudonarmiečius trauktis iš Lietuvos. Rusai buvo išvyti. Deja, Juozą kliudė kulka, dėl sužeidimo jį ištiko paralyžius, iki mirties prikaustęs prie lovos. Juozas Matulevičius mirė 1953 m. birželio 21 d. Ūkyje liko brolis Petras. Jį, jaunavedį, jau 1948 m. ruošėsi ištremti. Laimei Petras spėjo pabėgti į Kauną pas sergantį brolį. Tad čekistai į Irkutsko sritį ištrėmė sodyboje likusias 73 metų Petro motiną ir žmoną Albiną. Matulevičienė, kaime laikyta viena dosniausių šeimininkių talkininkams ir pavargėliams, Sibire mirė badu. Ūkyje apsigyveno svetimi. Dabar Matulevičių sodybą teprimena vienišas klevas… Šios šeimos likimas - viso kaimo, o gal ir visos Lietuvos likimas. Kiti gabūs ir darbštūs šio kaimo ūkininkai buvo rašytojas Kazys Boruta, jo sūnus vyskupas Jonas Boruta, ūkyje gyvenanti brolienė Gaubaitė-Borutienė, tremtinys, parašęs savo šeimos ir kaimo tremties kroniką Albinas Gauba, darbštuoliai Papeikai, Baltuškai, Bagdonai, Slančkai, Avižieniai ir daugelis kitų. Liūdna šiandien važiuoti pro kaimą - kiek dykviečių, apleistų trobų. Genocido vykdytojai savo pasiekė.. Nemari darbščioji tauta. Po 1990 m. ji po truputį ima atsigauti. Štai ūkininkas Vytas Bekampis - žudytas nenužudytas tremtinys. Jo tėviškėje likęs sūnus - vienas pirmaujančių ūkininkų šiandieninėje Lietuvoje. Vadinasi, senojo kaimo žmonių anūkai ir proanūkiai vis dar jaučia senolių įtaką, ateinančią per liaudies dainas apie močiutę sengalvėlę, rūtelių vainiką, našlaitėlę, narsų kareivėlį, žirgą juodbėrėlį - apie visa tai, iš ko semiamės stiprybės negandoms užpuolus.


Quinones De Leon – naujas T. S-gos tarybos pranešėjas lietuvių lenkų klausimu.

Rugsėjo mėn. 11 d. Tautų Sąjungos taryba išrinko naują pranešėją lietuvių lenkų klausimu — Ispanijos ambasadorių Paryžiuj Quinones de Leon, kurs kartu yra paskirtas Ispanijos atstovu T. S-gos tarybai. Buvęs ligšiol pranešėju Olandijos užsienių reikalų ministeris Blokland van Belaerts, Olandijai išėjus iš T. S-gos tarybos, savo pareigas eiti toliau negalėjo. P. Bloklandas savo sunkias pranešėjo pareigas atlikinėjo su dideliu atsidėjimu ir neitralumu. Todėl jam pasitraukiant tenka pareikšti nuoširdžios padėkos už atliktus darbus, kuriuose jis parodė tiek daug atsargumo ir lankstumo. Naujas pranešėjas - ambasadorius Quinones de Leon - yra vienas iš žymiausių Ispanijos diplomatų, turįs didelių simpatijų diplomatinio kurpuso tarpe Paryžiuj. Reikia tikėtis, kad naujas pranešėjas, turėdamas ilgą diplomatinį patyrimą, sugebės tinkamai traktuoti jam pavestą vieną iš svarbiausių politinių klausimų Rytų Europoj.


1941 metais buvo išdalytas pil. P. Lošinio valdytas sklypas, esąs Trakų apskr., Žiežmarių V., Kaspariškių k. Tarybų valdžia davė žemės to paties kaimo mažažemiui valstiečiui V Lekavičiui, o 8 ha buvo paskirta žemės ūkio darbininkui J. Paškevičiui. Bet kai 1941 metų birželio 22 dieną į Tarybų Lietuvą įsiveržia iki dantų apsiginklavusios Hitlerio gaujos, pakelia galvas buožės, dvarininkai. Triumfuoja ir Lašinys. Vokiečiams padedant, jis atima žemę iš naujakurių Lekavičiaus ir Paškevičiaus. Naujakurį Paškevičių per pačius šalčius, žiemos metu, iš sklypo ir trobesių išvaro į pliką lauką. Buožė pasisavina ir visą Paškevičiaus pašarą, dėl ko išgaišta jo gyvuliai. Pats Paškevičius ir jo šeima patenka į didžiausią skurdą. Kai 1944 m. buvo atkurta tarybų valdžia, mažažemis V. Lekavičius pradėjo rūpintis atgauti savo žemę. Jis žinojo, kad okupantų padaryta mažažemiui neteisybė turi būti atitaisyta. Bet ne taip galvojo Žiežmarių valsčiaus žemės komisija, o taip pat ir Trakų apskrities žemės komisija. Šios žemės komisijos nesiėmė priemonių apginti mažažemio teisėms. Pastarasis kelis kartus klabeno komisijos darbuotojų duris, rašinėjo pareiškimus, bet visi jie paliko be pasekmių. Valstietis Lekavičius, nežiūrėdamas į bylos vilkinimą, pavasarį jam priklausantį sklypą apsėjo. Laikas bėgo, bet žemės paskyrimo akto Lekavičiui taip niekas ir nedavė. Kilo pavojus, kad kas kitas pasinaudos jo darbo vaisiais. Naujakurys Lekavičius vėl duoda pareiškimą Trakų apskr. žemės komisijai ir Respublikinei žemės komisijai, bet Trakų apskr. žemės komisija, nežiūrint pakartotinų Respublikinės žemės komisijos reikalavimų, nesistengia bylos išspręsti. Jausdamas už savo pečių rėmėjus, buožė Lašinys įsidrąsino ir svetimame sklype pradėjo šeimininkauti. Mat, Žiežmarių valsč. žemės komisijos pirmininko pavaduotojas drg. M. Šumskas jam pasakęs, kad žemė esanti jo. Valstietis V. Lekavičius nupiovė pievas, o Lašinys susivežė šieną ir nusikirto rugius. Dabar Lašinys visai pasidarė drąsus ir jaučiasi esąs ponas. Nuostabu dar ir tai, kad nors tąja žemę naudojasi Lašinys, o valstybines prievoles reikia atlikti valstiečiui Lekavičiui. Kyla klausimas, kodėl Žiežmarių valsč. ir Trakų apskrities žemės komisijos remia buožę Lašinį, samdantį ir išnaudojantį darbininkus, o negrąžina naujakuriams žemės, kurią jie buvo gavę iš tarybų valdžios 1941 m.? Tikimės, kad LKP(b) Trakų apkomas susidomės čia iškeltu, deja ne vieninteliu Trakų apskrityje, faktu ir paaiškins, kas padaryta mažažemio skriaudai atitaisyti.


BUDAPEŠTAS, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Djero srities teismas paskelbė nuosprendį Gaborui Feldešui ir 12 jo bendrininkų, apkaltintų veikla, kuria buvo siekiama nuversti liaudies demokratinę santvarką, ir kurstymu žudyti. Gaboras Feldešas ir penketas jo bendrininkų nuteisti mirti, kiti – įvairų laiką kalėti.


(Mūsų Ženevos korespondento). „Vilniaus klausimas - it tas kamštis vandeny: kiek jį ir neskandink, o jis paviršium plaukioja“. Marcel Ray. Tautų Sąjungos rudens sesijoj, lietuvių lenkų byla sulaukė bent laikino išsprendimo arba, teisingiau pasakius, klausimo nustūmimo gruodžio mėnesio sesijai. Atnaujinta T. S. taryba pavede Ispanijos atstovui p. Quinones de Léon būti nauju klausimo pranešėju, ir paruošti tuo reikalu raportą iki gruodžio mėnesio sesijos. Šia proga negalima nepaminėti p. Belaerts van Blokland objektyvumo ir diplomatinio vikrumo, kuriuom jis pasižymėjo, ne vieną kartą būdamas nelengvoj situacijoj. Prof. Voldemaras rugsėjo 8 dieną tarybos posėdyj jam viešai padėkojo už jo dėtas pastangas. Reikia manyti, kad p. Quinones de Léon, ispanų ambasadorius Paryžiui, kurio dideli gabumai daug kartų buvo įvertinti jo vedamoji ispanų ir prancūzų suartinimo politikoj, irgi bus nešališkas ir nestums Lietuvos į lenkų imperializmo nagus. Tautų Sąjungos darbas nepasižymi stebuklais. Jos dangus yra gan balsganas. Nereikia pamiršti, kad jos taryba tėra politikos organas. Joje joks nutarimas negali būti priimtas be šalių sutikimo. Tautų Sąjunga užuot savo autoritetą panaudojus prieš lenkų neteisėtumą, buvo jį atsikreipusi prieš pačią Lietuvą. Buvo žinių, kad kai kurie T. S. tarybos nariai norėjo siūlyti net diplomatinių ryšių su Lietuva nutraukimą. Prieš tai „L'Echo de Paris“ (rugpiūčio 29 d.) tai karštai rekomendavo. „Le Temps“ gailisi, kad atsakomybė del derybų nutraukimo nebuvo suversta Lietuvai. Tačiau viena yra aišku, - kad Lietuvos Lenkijos santykių klausimas yra vienas iš opiausių, ir susirūpinimas juo negali mažėti. „Journal de Genève“ (rugsėjo 12 d.), rašo, kad, jeigu p. Briandas savo kalboj Tautų Sąjungos asamblėjoj buvo kiek kietesnis vokiečių atžvilgiu, tai ir dėl to, kad jis nerimastauja dėl Rusijos ir Vokietijos tamprių ryšių ir tų dviejų valstybių praktikuojamos politikos Lietuvos atžvilgiu. - Bet ką yra padariusi šį kartą Tautų Sąjungos taryba mūsų byloj? Paties Vilniaus klausimo nei teigiama, nei neigiama prasme ji nejudino. Jis yra paliktas, nors, anot p. Marcel Ray, kaip kamštis vandeny į viršų nuolat iškyla. Su griežtesnėmis rekomendacijomis taryba yra atsargi. Pats jų įvykdymas pasirodo gana sunkus. Reikia tenkintis bendro pobūdžio pasiūlymais, proceso keliu išdėstytais raporte. Raporte pareikštus pageidavimus mes žinome. Jame nėra daug naujo, jeigu neskaityti aliuzijos į trečiųjų valstybių tariamus interesus ir to, kad Taryba, deryboms nepavykus, galės šauktis ekspertų be šalių atsiklausimo. Tautų Sąjungos vadinama technikinė pagalba šį kartą liko labiau precizuota. Bet ir dėl ekspertų darbo bus reikalingas dar naujas Tautų Sąjungos tarybos nutarimas, jeigu lapkričio mėnesio derybos Karaliaučiuj nepavyktų. Atmosfera deryboms neišrodo, kad būtu perdaug palanki. Lenkų provokacijos prieš Lietuvą nesiliauja. Jau esame minėje, kad lenkai ir Ženevoj nuodija atmosferą, platindami provokacinio pobūdžio brošiūras. Tiek dėl derybų. Mokyklų klausimo ir lietuvių persekiojimo Vilniaus krašte byloj T. S. Taryba nusiplovė rankas. Prof. Voldemaro gili kalba, pasakyta T. S. asamblėjoj, aiškiai parodė Lietuvos susidomėjima Tautų Sąjungos darbais ir susirūpinimą taika. Jis kėlė aikštėn savitarpinio pasitikėjimo reikalingumą, siūlydamas eiti nuo žodžių prie darbų. Jeigu prof. Voldemaras per pašnekėsį su žurnalistais užsiminė, kad Vilniaus klausimas ateity galės būti sprendžiamas tam tikroj konferencijoj, kurioj dalyvautų tarp kitų suinteresuotų valstybių ir Rusija, tai ne tam, kad mažintų Tautų Sąjungos autoritetą, kaip kad kai kurie mano, o priešingai, kad jį pakeltų. Ir Rusijos, ir Vokietijos, o gal ir Latvijos interesas yra, kad Vilniaus okupacija kuogreičiausiai būtų pašalinta.


Amerikos kongrese po senato ir atstovų rūmai pritarė provokacinei prieš Kubą nukreiptai rezoliucijai, kurioje yra tiesioginių grasinimų Kubos respublikai. Valdantieji Jungtinių Valstijų sluoksniai yra pasiruošę griebtis bet kurių priemonių, net ginklo, kad tik galėtų pasmaugti Kubos respubliką. Jie mirtinai bijo vis didėjančios revoliucinės Kubos įtakos kitoms Lotynų Amerikos šalims. Rezoliucijoje pabrėžiama, kad JAV ketina panaudoti Amerikos valstybių organizaciją karinėms avantiūroms prieš Kubą. Ši rezoliucija buvo svarstoma daugiau kaip keturias valandas. Kai kurie karingiausi kongresmenai reikalavo įrašyti į rezoliuciją reikalavimą visiškai blokuoti Kubą ir pradėti kitus tiesioginius veiksmus prieš ją. Tačiau balsų dauguma atstovų rūmai patvirtino rezoliuciją tokią, kokiai praėjusią savaitę pritarė senatas. Rezoliucija nusiųsta pasirašyti prezidentui Kenedžiu


PEKINAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Šiandien - penktoji Kinijos Komunistų partijos VIII-ojo Visos Kinijos suvažiavimo darbo diena. Šios dienos suvažiavimo posėdyje pirmas kalbėjo KLR Valstybės tarybos premjero pavaduotojas, partijos Vidinės Mongolijos autonominio rajono komiteto pirmasis sekretorius Ulanfu. Savo kalboje jis smulkiai sustojo ties nacionalinės politikos klausimais. Šiuo metu, pasakė Ulanfu, visos nacionalinės mažumos įgyvendina arba ruošia sąlygas socialistiniams pertvarkymams ir socialistinei statybai vykdyti. Uždaviniai, iškilę partijai ir visoms tautybėms nacionalinio klausimo srityje, yra tokie: stiprinti tėvynės vienybę, stiprinti visų tautybių brolišką draugystę, savitarpio pagalbą ir bendradarbiavimą, vystyti nacionalinių mažumų aktyvumą tėvynės statyboje, padėti visoms nacionalinėms mažumoms pasiekti socializmą, paversti Kiniją galinga socialistine valstybe. Pagrindinė politika, kurios laikosi Kinijos Komunistų partija, spręsdama nacionalinį klausimą, toliau kalbėjo Ulanfu, yra nacionalinės autonomijos politika. Šią politiką partija iškėlė Kinijoje esamų istorinių sąlygų šviesoje, remdamasi pagrindiniais marksizmo-leninizmo teiginiais nacionaliniu klausimu ir Kinijos revoliucijos patyrimu. Visos tautybės Kinijoje turi vienodas teises. Kompaktiškai gyvenančios nacionalinės mažumos turi teisę įgyvendinti rajoninę autonomiją, yra šeimininkai savivaldžiuose rajonuose, tvarko savo vidaus reikalus. Tos politikos įgyvendinimo dėka šiuo metu 27 nacionalinės mažumos sudarė du autonominius rajonus, 27 autonomines sritis ir 43 autonomines apskritis. Nacionalinių mažumų rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 28 milijonai žmonių, iš esmės jau baigti socialistiniai pertvarkymai; rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 2,2 milijono žmonių, dabar vykdomi socialistiniai pertvarkymai ir rajonuose, kuriuose gyvena maždaug 2 milijonai žmonių, šiuo metu vykdomi demokratiniai pertvarkymai. Pabrėžęs, kad darbas, kurį KKP nuveikė spręsdama nacionalinį klausimą laikotarpiu tarp VII ir VIII suvažiavimų, yra ryškus pavyzdys, kaip reikia kūrybiškai taikyti marksizmą-leninizmą, atsižvelgiant į praktišką situaciją Kinijoje, Ulanfu papasakojo apie tolesnius nacionalinės statybos Kinijos Liaudies Respublikoje uždavinius. Suvažiavimo tribūnoje Indonezijos Komunistų partijos generalinio sekretoriaus pirmasis pavaduotojas Lukmanas. Sukeldamas audringus delegatų plojimus, jis perduoda karštą brolišką sveikinimą KKP VIII-ajam Visos Kinijos suvažiavimui nuo Indonezijos Komunistų partijos. Mes, sako Lukmanas, esame įsitikinę, kad KKP VIII suvažiavimas apibendrins didžiulį darbo patyrimą, įgytą per 11 metų po VII-ojo suvažiavimo. Tas patyrimas praturtins marksizmo-leninizmo lobyną. Pažymėjęs didelius laimėjimus Kinijos Liaudies Respublikos statyboje, Lukmanas išreiškė įsitikinimą, kad Indonezijos Komunistų partija ir tautos pasieks naujas pergales, kovodamos už visišką nacionalinę nepriklausomybę, demokratiją ir taiką. Po to jis perskaitė Indonezijos Komunistų partijos CK sveikinimo laišką KKP VIII-ajam suvažiavimui. Dun Bl-u pažymėjo, kad dabar Kinijos Liaudies Respublikoje nėra labai reikalingų palyginti pilnutinių pagrindinių įstatymdavystės aktų, tokių, kaip baudžiamasis kodeksas, civilinis kodeksas, procesualinis kodeksas, darbo kodeksas, žemės naudojimo įstatymas ir kiti. Teisėtumo netobulumas, toliau pažymėjo Dun Bi-u, yra neišvengiamas per tam tikrą laikotarpi po to, kai įkurta nauja valstybė. Mes negalime ir neturime laikytis nuomonės, pasakė jis, kad galima iš karto sukurti tobulą teisėtumą. Tačiau tiek valstybės statybos reikalavimų požiūriu, tiek ir objektyvių galimybių požiūriu mes turime palaipsniui tobulinti įstatymus. Po partijos Cheiluncziano provincijos komiteto pirmojo sekretoriaus Oujan Cino kalbos žodis suteikiamas kandidatui i KKP CK narius, viešojo saugumo ministrui delegatui Lo Zul-cinui. Savo kalboje Lo Zul-cinas sustojo ties kova su kontrrevoliucija. Per septynerius metus, praėjusius nuo KLR įkūrimo momento, pasakė jis, šioje srityje įvykdytos dvi kampanijos. Pirmoji kampanija įvyko 1950 metais, kai vystėsi judėjimas už pagalbos suteikimą Korėjai prieš Amerikos agresiją. Tuo laikotarpiu buvo suduotas stiprus smūgis kontrrevoliuciniams elementams priešų agentų, banditų, reakcinių partijų ir grupuočių vadeivų asmenyje. Antroji kampanija prasidėjo 1955 metais socialistinės revoliucijos pakilimo laikotarpiu, kai skersai revoliucijos kelio stojo nepribaigti kontrrevoliucijos likučiai. Tuomet buvo demaskuota grupė kontrrevoliucionierių, prasiskverbusių į valstybines įstaigas, liaudies organizacijas, į Komunistų partijos ir demokratinių partijų eiles. Po tų kampanijų kontrrevoliucijos jėgos žymiai susilpnėjo ir liko visiškai izoliuotos. Dabar, toliau kalbėjo Lo Zul-cinas, kontrrevoliucija neturi jokios galimybės atkurti savo valdžią. Imperialistai, žinoma, ir ateityje griebsis įvairių ardomosios veiklos formų. Jie toliau plečia savo šnipų tinklą, eikvodami tam didžiules lėšas. Uždavinys yra, remiantis pakilusiu liaudies politiniu sąmoningumu ir patriotizmu, padaryti galą kontrrevoliucijos likučiams, uždaryti jai visas spragas. Reikia stiprinti budrumą, mokėti atpažinti tikrąjį priešą. Partija nustatė kursą: „Derinti griežtumą ir apdairumą“, „Derinti bausmę ir atlaidumą“. Tai, ką mes vadiname griežtumu, reiškia, kad reikia ryžtingai kovoti su kontrrevoliucija. Mes nenurimsime, kol nelikviduosime kontrrevoliucijos iki galo. Tai, ką mes vadiname apdairumu, reiškia, kad reikia skirti tiesą ir netiesą, paprastus ir rimtus nusikaltimus, kovoti prieš nerūpestingą pažiūrą į tardymą ir ryžtingai ginti gerus žmones suduodant smūgi kontrrevoliucionieriams. Šiuo metu, pasakė Lo Zui-cinas, įnirtingos klasių kovos laikotarpis Kinijos Liaudies Respublikoje jau praėjo. Tačiau kova su kontrrevoliucija dar nepasibaigė, ji tebėra ilgo laikotarpio kova. Dalyvaujantieji suvažiavime sveikina Jugoslavijos Komunistų Sąjungos CK nario Veselinovo pasirodymą tribūnoje. Tokia didi partija, kaip KKP, pasakė jis, įveikusi įvairius sunkumus ir visuomet nugalėdavusi dėka to, kad ypatingomis savo kovos sąlygomis teisingai taikė marksizmo-leninizmo mokslą, rasdama savo kelius į pergalę, davė daug naujo. Į tai reikia atsižvelgti ir tai priklauso taip pat ir kitų šalių darbininkų judėjimams. Įvairiose partijose, toliau pareiškė Veselinovas, diskutuojama dėl ypatingų socializmo vystymo ir darbininkų klasės valdžios paėmimo būdų. Didžiulę TSKP XX suvažiavimo reikšmę sudaro tai, kad jis leniniškai išsprendė šį klausimą, nurodydamas, jog yra daug būdų darbininkų judėjimui ir socializmui vystyti įvairiose šalyse. Savo vidaus vystymosi srityje mes naudojomės Tarybų Sąjungos patyrimu, sukauptu kuriant socialistinius visuomenės santykius. Bet mūsų partija laikė reikalingu naujomis sąlygomis ieškoti ir naujų būdų, naujų galimybių naujosios visuomenės kūrimo procese, vadovaudamasi marksizmo-leninizmo mokslo pagrindais ir mūsų konkrečia Jugoslavijos tikrove. Mes, Jugoslavijos komunistai, ir mūsų tautos, toliau kalbėjo Veselinovas, nuoširdžiai džiaugsimės bet kuriuo tolesniu Kinijos Komunistų partijos laimėjimu todėl, kad tie laimėjimai stiprina taiką, demokratiją ir socializmą visame pasaulyje. Savo kalbą Veselinovas baigė sveikinimo šūkiu Kinijos Komunistų partijos, didžiosios kinų tautos, Jugoslavijos ir Kinijos tautų bendradarbiavimo ir tvirtos draugystės garbei, socializmo garbei. Suvažiavime perskaitoma JAV Komunistų partijos Nacionalinio komiteto sveikinimo telegrama, kurią pasirašė komiteto pirmininkas Viljamas Fosteris ir generalinis sekretorius Judžinas Denis. KKP VIII suvažiavimas, rašoma telegramoje, prasidėjo tuo metu, kai taikos ir demokratijos, nacionalinio išsivadavimo ir socializmo jėgos visame pasaulyje iškovojo didžiulės istorinės reikšmės laimėjimus. Įžymūs laimėjimai, pasiekti Kinijoje mažiau kaip per septynerius metus visose ekonominio, politinio ir kultūrinio gyvenimo srityse, nurodoma telegramoje, yra didžiosios Mao Cze-duno vadovaujamos Kinijos Komunistų partijos vadovavimo nuopelnas ir dar kartą rodo liaudies demokratijos ir socializmo pranašumą prieš kapitalizmą. Nepaisant viso šmeižto prieš liaudies Kinija, nepaisant Uolstrito agresyvios politikos Tolimuosiuose Rytuose, dauguma amerikiečių niekina Can Kai-ši, kaip marionetę, užsitraukusią gėdą. Mūsų tautoje stiprėja nuotaikos už priemonių ėmimąsi įtempimui sušvelninti Tolimuosiuose Rytuose, normaliems santykiams užmegzti su Kinijos Liaudies Respublika, o taip pat jos teisėms Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje atkurti, už tai, kad JAV vyriausybė diplomatiniu keliu pripažintų Kinijos Liaudies Respubliką ir kad vystytųsi savitarpiškai naudingi prekybiniai ir kultūriniai abiejų šalių mainai. Šios dienos posėdyje taip pat kalbėjo partijos Šensio provincijos komiteto pirmasis sekretorius drg. Cžan De-šenas, suvažiavimo delegatė nuo Tianczinio miesto partinės organizacijos drg. Siui Min, o taip pat suvažiavimo delegatas nuo Cinchajaus provincijos drg. Cžasivansiujus.


už visuotinį nusiginklavimą ir taiką;Plačiausiai atstovaujamas taikos šalininkų forumas

Pasaulinis kongresas už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, kuris [vyks liepos mėnesį Maskvoje, bus plačiausiai atstovaujama taikos šalininkų asamblėja. Laukiama, kad į Maskvą atvyks daugiau kaip du tūkstančiai delegatų, svečių ir stebėtojų daugiau kaip iš 100 šalių. Šimtai visame pasaulyje žinomų veikėjų — mokslininkai, masinių judėjimų ir organizacijų vadovai, politinių ir verslinių sluoksnių, dvasininkijos atstovai visapusiškai parėmė šį pasaulinį geros valios žmonių forumą. Kongresą parėmė daug tarptautinių ir nacionalinių organizacijų, kurios nutarė atsiųsti į jį savo atstovus arba stebėtojus. Jų tarpe — Pasaulinė profsąjungų federacija, tarptautinis Raudonojo Kryžiaus komitetas, Pasaulinė demokratinio jaunimo federacija, Tarptautinė demokratinė moterų federacija, Visos Japonijos taryba už atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimą, Amerikos judėjimas  „Moterys, kovokite už taiką!”, Afrikos ir Azijos tautų solidarumo taryba ir t. t. Daugumoje šalių, pareiškusių norą dalyvauti kongrese, sudarytos delegacijos, ir kai kurios jų jau vyksta į Maskvą. JAV delegacijas sudaro daugiau kaip 150 žmonių. Jų tarpe universitetų, moterų, jaunimo organizacijų atstovai, verslinių sluoksnių atstovai. Didžiosios Britanijos delegaciją sudaro daugiau kaip 100 delegatų ir stebėtojų. Prancūzijos, Japonijos, Indijos ir Brazilijos delegacijose yra daugiau kaip po 100 žmonių. VFR delegacija sudarys 70 žmonių, Australijos — 20, Švedijos — 30. Delegacijos, atvykstančios didįjį tarptautinį susitikimą Maskvoje, tikrai atstovaus visoms organizacijoms, žinomiems asmenims ir paprastiems žmonėms, kurie visame pasaulyje siekia, kad būtų išspręstos aktualiausios dabarties problemos visuotinio nusiginklavimo ir taikos problemos.


Birželio 16 d. inžinieriui Adolfui Damušiui, įžymiam visuomenės veikėjui, vienam iš 1941 m. birželio sukilimo, vėliau ir VLIK'o organizatorių, sukanka 90 metų. Jau metai, kai jis sugrįžo iš Amerikos į Lietuvą. Gyvena pačiame Vilniaus naujamiesčio centre, tylioje Kaštonų gatvėje, nors šioje kaštonų nėra, tik liepos. Gal kada buvo, gal laiko audros juos išrovė… Damušio laikas nepalaužė. Ne, jis neatrodo tvirtas kaip ąžuolas, bet ir ne silpnas. Niekaip nepasakysi, kad jam 90 metų. Mus su kolega jis priėmė savo jaukiame bute, tokiame švariame, kad norėjome nusiauti batus, bet šeimininkas neleido. Prisipažino, kad nešioja klausos aparatą, neprigirdi. Tačiau ta negalia mums nė kiek netrukdė bendrauti, ji matyt, nedidelė: paprastai negirdintys kalba garsiai, sunkiai reguliuoja balsą. Ponas Damušis kalba lygiu tyliu balsu kaip pranašas. Tiesa, vieną kartą šeimininkas atsiprašė, pakilo ir nuėjo prie durų, sakė lyg išgirdęs telefonspynės skambutį. Bet šeimininkui tik pasigirdo, kad kažkas prašosi įleidžiamas. Vaikui nerūpėjo Vasario 16-oji Paklaustas, ar prisimena 1918 m. vasario 16 d., kai pirmą kartą šiuolaikinė Lietuvos valstybė tapo nepriklausoma, p. Damušis sakė, kad tada jam buvo 10 metų ir ne tai labiausiai rūpėjo. Tačiau nepriklausomybė iš esmės pakeitė jo gyvenimą: vaikas sugrįžo į Lietuvą. Tais metais jų šeima gyveno dabartinėje Baltarusijoje, tarp Gomelio ir Mogiliovo (p. Damušis ir gimęs Mogiliovo gubernijoje, Toscicoje). Ten jo tėvai atsidūrė dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių sūnus turėjo važiuoti į Ameriką. Damušis vyresnysis buvo apsišvietęs valstietis: buvo baigęs daraktoriaus mokyklą, mokėjo skaityti ir rašyti, rašydavo ir skaitydavo kaimynų laiškus. Tėvas nelabai norėjo ūkininkauti senelio ūkyje prie Kėdainių, todėl nuėjo dirbti geležinkelio darbininku. Kurį laiką keitė pabėgius, paskui išsimokė telegrafistu. Dar vėliau įgijo stoties budėtojo specialybę. Caro valdžia vykdė asimiliacijos politiką, neleido lietuviams dirbti tokių darbų, todėl šeima turėjo persikelti į Mogiliovo guberniją. Iš ten sugrįžo į Lietuvą 1919 m. Kurį laiką gyveno ir mokėsi Jonavoje, paskui Panevėžyje. Tėvas keldavosi į tokias vietoves, kuriose buvo gimnazijos: norėjo, kad vaikai mokytųsi. Tos Lietuvos nereikia idealizuoti. Paklaustas, už ką 1931 m. buvo uždarytas į Varnių koncentracijos stovyklą, p. Damušis noriai prisiminė tą laiką, bet sakė nenorįs, kad tas jo gyvenimo faktas būtų politizuojamas. Pasak jo, Smetonos režimas buvęs autoritarinis, kas jam nepritarė, turėjo veikti pogrindyje. Tos Lietuvos nereikia idealizuoti. Jis buvęs moksleivių katalikiškosios ateitininkų sąjungos pirmininkas, ši organizacija, kaip ir kitos, buvo uždrausta. Ar nesupyko ant Lietuvos nepriklausomybės, kad atsidūrė koncentracijos stovykloje? P. Damušis nuoširdžiai nusijuokė: tais laikais net vaikai nepainiojo valstybės su valdžia. Prisiminė, kad su tos koncentracijos stovyklos komendantu p. Saladžiumi buvę kaip draugai. Ponas Damušis supratęs, kad Saladžius yra valdininkas ir vykdo valdžios nurodymus. Per 1941 m. birželio sukilimą Saladžių pats išlaisvino iš NKVD kalėjimo, suteikė visokeriopą paramą. Vėliau susitikdavo Amerikoje. Ateitininkai buvo už, kaip dabar sakytume, pliuralistinę visuomenę, už nuomonių skirtumą. Smetonai tai nepatiko. Kaip parodė istorija, tai atsiliepė Lietuvos likimui. 1939 m. paskelbus mobilizaciją, ir p. Damušis buvo mobilizuotas, ruošėsi karui su Lenkija. Tačiau su lenkais buvo pasiektas kompromisas. Smetona vėliau sakė norėjęs pasipriešinti rusams, bet apie tai reikėjo galvoti anksčiau. Įvyko konfliktas su generolu Raštikiu, kuris geriau numatė įvykius ir reikalavo, kad mobilizacija nebūtų atšaukta, nes grėsmė nepriklausomybei kilo iš kitos pusės. Tačiau iš kariuomenės vado pareigų buvo atšauktas generolas Raštikis, Smetona kariuomenės vadu paskyrė generolą Vitkauską, KGB agentą ir okupantų pakaliką. Smetona jau buvo pripratęs neklausyti kitų nuomonės ir lemtingu metu padarė klaidą. Be tai nereiškia, kad autoritarinio režimo šalininkai nebuvo patriotai. Jie labiausiai ir nukentėjo: 1941 m. liepos 8-18 d. visas Lietuvos administracijos ir kariuomenės elitas buvo suimtas ir vėliau sunaikintas. Tikrai negalima idealizuoti tos Lietuvos, bet buvusieji kolaborantai neturi teisės perkelti tų dienų realijų į šių laikų Lietuvos politinį gyvenimą, sakė p. Damušis. Dėl nepriklausomybės negali būti dviejų nuomonių. Kodėl tų dienų vaikai ir jaunuoliai buvo tokie patriotai ir elgėsi kaip piliečiai, stengėsi daugiau duoti Tėvynei, o ne iš jos imti? Todėl, kad jie buvo auklėjami idealistine dvasia. Mokytojai buvo idealistai. Ir valdžios vyrai buvo idealistai, gal ir teikdavo kokių privilegijų savo draugų grupei, bet kad atvirai vogtų… Ponas Damušis ilgai tylėjo, paskui pridūrė, kad toks dvasios nuopuolis atsirado dėl 50 metų prievarta diegto ateistinio materializmo. Kai pamatė rusų tanką, gyvenimas pasikeitė. Tą dieną, kai Lietuva buvo okupuota, t. y. 1940 m. birželio 15-ąją, p. Damušis važiavo iš Raudondvario, kur vadovavo chemijos fabriko paleidimui. Keli studentai susidėjo po 5 tūkst. litų ir nutarė gaminti chemikalą, vadinamąjį persilį. Viskas vyko sklandžiai, tik jie neatsižvelgė į geopolitines realijas. Fabrikas jau buvo parengtas darbui. Važiuodamas iš Raudondvario p. Damušis pamatė ant Vilijampolės tilto rusų tanką. Taip žlugo svajonės. Ponas Damušis tapo rezistentu, vienu iš Lietuvių aktyvistų fronto vadovų. Skelbė nepriklausomybę. O ką veikė tą dieną, 1941 m. birželio 23-iąją, kai buvo paskelbta, kad Lietuva atkuria nepriklausomybę? P. Damušis juokdamasis sakė, kad pats savo balsu skelbė tą nepriklausomybės atkūrimo aktą. Lietuvos aktyvistų frontas turėjo savo radijo stotį, per ją buvo duodami nurodymai šalininkams visoje Lietuvoje. Prasidėjus karui buvo nutarta pasinaudoti valstybiniu radiju, kurį kontroliavo komunistai. LAFas buvo numatęs, kad komunistai norės sugadinti radijo stotį. Tam buvo pasiruošta. Juozas Banaitis, Smetonos laikais buvęs NKVD agentas, sovietmečiu kultūros ministras, buvo paskirtas radijo stoties direktoriumi. Kai prasidėjo karas, berods, birželio 22 d. jis įsakė sudaužyti radijo stoties įrengimus. LAFo aktyvistai, anksčiau infiltruoti į valstybinį radiją, jam stebint sudaužė radijo lempas, bet tik tas, kurias buvo galima greitai pakeisti. Kai tik Banaitis su savo sėbrais pasitraukė paskui bėgančius rusus, lempos buvo pakeistos ir radijas pradėjo veikti. Birželio 23 d. be paliovos buvo skaitomas pranešimas, kad atkuriama Lietuvos nepriklausomybė ir kad visi tarnautojai turi grįžti į savo darbo vietas: seniūnai, miestų burmistrai, ministerijų tarnautojai. Tos dienos rytą, apie 11 valandą radiofone kilo panika, nes prie pastato privažiavo rusų tankas. Buvo manoma, kad ims šaudyti į langus. Apie pastatą buvo išdėliotos savo darbo minos, tačiau jos galėjo sulaikyti tik puolančius pėstininkus, ne tanką. Bet pasirodė, kad panikuota be reikalo: tankas sustojo po medžiu, kad pasislėptų nuo kaitros. Kai vokiečiai nepripažino Lietuvos vyriausybės, Lietuvių aktyvistų frontas perėjo į pogrindį. Ponas Damušis 1944 m. birželio 16 d., per savo gimimo dieną, buvo suimtas ir išvežtas į koncentracijos stovyklą Vokietijoje. Tuo metu jo giminės jau bėgo nuo raudonojo tvano. Naujosios rusų okupacijos p. Damušiui neteko patirti, jis pasitraukė į Ameriką. Ten dirbo inžinieriumi. Parašė daug chemijos mokslinių darbų, knygą apie lietuvių tautos nuostolius, patirtus per rusų okupacijas. Dar viena pono Damušio viltis. Apie Kovo 11-osios nepriklausomybės atkūrimo aktą p. Damušis sužinojo pakeliui į Lietuvą. Kad taip bus, nujautė, tai nebuvusi didelė staigmena. Visos gyvenimo viltys išsipildė. Paklaustas, ar mano, kad ir visų Lietuvos žmonių viltys išsipildė, sakė, kad reikia paklausti pačių žmonių. Lietuvoje per dideli socialiniai kontrastai, valdžia turi dirbti taip, kad tie kontrastai nebūtų tokie ryškūs, kad Lietuva būtų visiems kaip gera motina. Tačiau ir mes turime būti jai geri, išmokti patys sau padėti, pridūrė p. Damušis. “Lietuvos aidas” sveikina iškilų Lietuvos valstybės veikėją su gražiu jubiliejumi.


Lietuviškosios Raudonosios Vėliavos Klaipėdos šaulių divizijos komunistai visuose mūšiuose drąsiai ir atsidavę kovojo su žmonijos priešais — hitleriniais grobikais. Komunistai daugeliu atvejų sunkiausius ir atsakingiausius uždavinius pasiimdavo patys ir juos su didžiausiu pasiaukojimu įvykdydavo. Ten, kur buvo pavojingiausia, bolševikai kariai buvo visada pirmieji. Drąsa, didvyriškumas, karšta socialistinės Tėvynės meilė tiems padėjo sunkiausius uždavinius nugalėti. Štai, komunistas kapitonas Gužauskas. Jis, nežiūrėdamas pavojaus savo gyvybei, sunkiose Oriolo kautynėse drąsiai paskui save vedė kovotojus ir nors žuvo prie pat priešo vielų užtvarų, bet pareigą atliko, taip kaip pridera kovotojui. Šių metų kovo mėnesio 1 dieną lietuviškojo Raudonosios Armijos junginio dalinys Kurše turėjo paimti aukštumą. Šis uždavinys buvo įvykdytas. Laimėjimas daugiausia buvo pasiektas tik per komunistų pasiaukojimą. Komunistas raudonarmietis Maksimovas iššoko iš apkasų ir sušukęs „už Tėvynę, už Staliną“ pirmasis pasileido pirmyn. Eidami puskui, kariai, nepaisydami pragariškos priešo ugnies, įsiveržė į vokiečių tranšėjas. Šiose kautynėse taip pat pasižymėjo komunistai Pliskevičius, Bikelis ir kiti. Nepaprastą žygį atliko baterijos partinis organizatorias jaunesnysis seržantas Taicas. Priešui prasiveržus prie pabūklo ugnies pozicijos, jis organizavo gynimą ir nugalėjo priešą. Vokiečiai laikinai pasitraukė. Bet netrukus prie pabūklo ėmė artėti 4 „Tigrai“. Taicas ragino pabūklo tarnybą laikytis. Vienas priešo tankas buvo pamuštas, o likusieji 3 pasitraukė. Šioje nelygioje kovoje komunistas Taicas žuvo, bet su kokiu pasiaukojimu jis stovėjo jam pavestame poste! Trylika priešo tankų artėjo prie mūsų apkasų. Komunistas jaunesnysis seržantas taikytojas Stasys Šeinauskas laukė prie parengto pabūklo, kol priešo tankai priartės. Kai „Tigrai“ buvo tik už 300 — 400 metrų, jis atidžiai nusitaikė ir paleido šūvį į pirmutinį tanką. Tankas sustojo. Antrąjį sviedinį Šeinauskas paleido į kitą tanką. Kai dūmai išsisklaidė, pasirodė, kad pamuštas ir antrasis tankas. Likusios priešo mašinos vis arčiau ir arčiau slinko prie narsuolių. Hitlerininkai visą savo ugnį sutelkė į pabūklą. Pabūklo vadas buvo sviedinio sprogimo pritrenktas, taikytojas Šeinauskas sužeistas, o kiti pabūklo tarnybos kariai išėjo iš rikiuotės. Sviedinio skeveldra sudaužė pabūklo panoramą. Narsuolis Šeinauskas nuo pabūklo vistiek nesitraukia. Jis tada taiko per pabūklo vamzdį ir šaudo į tankus. Dar du priešo tankai suliepsnojo. Bet vienas priešo sviedinys pataikė į patį pabūklą ir jį sudaužė. Nors artileristas ir neteko pabūklo, bet jis nenusiminė — gynėsi toliau granatomis ir šautuvo ugnimi. Priešai pro jį negalėjo praeiti. Už parodytą drąsą ir didvyriškumą komunistui Šeinauskui suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Dar vienas pavyzdys. Pabūklo tarnybos vyrai po priešo atakos ilsėdamiesi guli prie ginklo, pasirengę sutikti naują priešo puolimą. Ir tikrai vokiečiai pradėjo smarkų artilerijos parengimą, o netrukus pasigirdo ir tankų motorų ūžimas. Kalvos viršūnėje pasirodė 7 priešo tankai ir vienas motorizuotas pabūklas. Pabūklo tarnyba šoko į savo vietas. Tankai ėjo į jų pabūklą. Taikytojas komunistas Cindelis Borisas laukė, kol tankai prieis arčiau. Prastveržęs „Ferdinandas“ buvo už 400 metrų nuo mūsų artileristų ir tik dabar jis, pastebėjęs pabūklą, ėmė į jį sukti savo bokšto vamzdį. Cindelis tuoj šoko prie panoramos ir stojo į kovą su galingu priešo pabūklu. Laimėjimas daugiausia priklausė nuo to, kas pirmas iššaus. Pasigirdo šūvis ir „Ferdinandas“ suliepsnojo. Kiti vokiečių tankai paleido į mūsų artileristus smarkią ugnį. Taikytojas Cindelis buvo sunkiai sužeistas. Pabūklo viršininkas įsakė jam apleisti kautynių lauką, bet jis nepasitraukė nuo pabūklo ir šaudė toliau. Nors taikytojas jautė, kad jam jėgos išsenka, kad raibsta akyse nuo didelio kiekio kraujo netekimo, bet sukaupęs jėgas nusitaikė į vieną „Tigrą“, priėjusį visai arti. Nuaidėjo šūvis ir vokiečių tankas su perkirstu vikšru sustojo. Tanko įgula dar bandė atsišaudyti. Tada Cindelis, dar kartą nusitaikęs paleido šūvį, kuris pataikė į motorą. Iš priešo tanko pakilo juodi, tiršti dūmai. „Tigras“ buvo sunaikintas. Tačiau kito vokiečių tanko sviedinys pataikė į Cindelio pabūklą ir didvyriškai kovojęs taikytojas žuvo. Už pavyzdingą karinės vadovybės uždavinių vykdymą komunistui raudonarmiečiui Borisui Cindeliui po mirties buvo suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Tokių ir panašių narsumo pavyzdžių lietuviškajam Raudonosios Armijos junginyje nuo jo įsikūrimo dienos, nuo Oriolo kautynių laukų ligi Kuršo žemės buvo gana daug. Neseniai Kuršo lygumose, ten kur junginys kovojo su vokiečiais, įvyko junginio partinio aktyvo pasitarimas, kuriame apžvelgta praeitis, buvusios kovos, taip pat nusistatyti ir nauji veikimo uždaviniai. — Neabejojame, — kalbėjo gen. majoras Macijauskas jungtinio aktyvo pasitarime, — kad komunistai, sėkmingai kovoję kautynių lauke, išspręs ir tuos uždavinius, kurie kyla taikaus vystymosi laikotarpyje. Mūsų kariams komunistams dabar teks rūpintis kelti raudonarmiečių karinį ir politinį išsilavinimą, stiprinti karinę drausmę. Didelis darbas reikės atlikti su jaunaisiais komunistais, kad būtų politiškai išsilavinę ir orientuotųsi vidaus ir tarptautinės politikos klausimuose. Netrukus įvyks vyresnio amžiaus kovotojų demobilizacija. Tarpe kitų kovotojų iš Raudonosios Armijos sugrįš ir komunistai. Jie stos į taikios kūrybos darbą su tokiu pat atkakliu komunistišku užsidegimu ir pasiaukojimu, kokį jie parodė didžiojo Tėvynės Karo dienomis mūšiuose dėl mūsų Tėvynės laisvės ir nepriklausomybės…


Susirinkimo, įvykusio Kaune, dalyvių laiškas Filadelfijos gyventojams

Gerbiamieji Filadelfijos gyventojai! Jūsų mieste, 304 Cross st., Philadelphia 47, PA gyvena Impulevičius Antanas, Liudviko sūnus. Jis ten įsikūrė po antrojo pasaulinio karo, pabėgęs iš mūsų miesto. Iš Lietuvos jis paspruko, bijodamas bausmės už nusikaltimus, kuriuos padarė hitlerinės okupacijos metais. Mes norime nors trumpai papasakoti Jums apie šitą budelį. Nors Jūs, Filadelfijos gyventojai, buvote toli nuo baisiojo karo, nors Jums neteko patirti jo žiaurumų, – Jūs vis dėlto galite suprasti motinų ir tėvų skausmą, matant nekaltai žudomus vaikus, suprasti siaubą našlaičių akyse, kurios matė durtuvų smaigaliais į duobes varomus pačius artimiausius, pačius brangiausius žmones. Vokiškieji okupantai paskyrė A. Impulevičių Kaune suorganizuoto antrojo (vėliau dvyliktojo) baudžiamojo bataliono vadu. Prieš A. Impulevičiaus vadovaujamos žudikų gaujos piktadarybes nublanksta viduramžių inkvizitorių ir Atilos siaubūnų kruvinieji nusikaltimai. Nuo pirmųjų hitlerinės okupacijos dienų Lietuvoje parsidavęs hitlerininkams, A. Impulevičius pradėjo savo kruviną žmogžudžio ir sadisto karjerą. Jo gauja pavertė Kauno VII fortą klaikia kankinimų ir žudynių vieta. Forto požemiuose be maisto ir vandens ilgas savaites kankinosi seneliai, moterys, vaikai. Asmeniniu A. Impulevičiaus nurodymu žudikai mušdavo ir plėšdavo suimtuosius, prievartavo moteris, tyčiojosi iš senelių, o vėliau masiškai juos sušaudydavo. Aštuoni tūkstančiai nukankintų aukų – toks šiurpus A. Impulevičiaus ir jo vadovaujamų samdytų žmogžudžių siautėjimo septintame forte rezultatas. Panašūs nusikaltimai buvo vykdomi ketvirtame forte, Mickevičiaus slėnyje, Jonavos rajono Užusalių kaime ir kitose masinių žudynių vietose. A. Impulevičius ne tik vadovavo žudikams, bet pats dalyvaudavo žudynėse, pats nukreipdavo pistoletą į žilus senelius, beginkles moteris, kūdikius ir paauglius. Hitlerininkams prie širdies buvo toks kraujo ištroškęs budelis, ir jie suteikė jam dar platesnes galimybes pasireikšti sadisto ir budelio vaidmenyje. 1941 metų spalio mėn. jie pasiuntė A. Impulevičiaus žudikų batalioną į Baltarusijos TSR šaudyti taikių gyventojų. Fašistai žinojo, ką daro. Jie norėjo sukiršinti tautas vieną prieš kitą, o A. Impulevičiaus gauja, žvėriškai naikinusi žmones Kaune, buvo pasiryžusi viską padaryti, kad supiudytų kaimynines broliškas tautas. Tik saujelę Tėvynės išdavikų pavyko suburti už savo pečių A. Impulevičiui ir į jį panašiems. Jie, tarškėdami vokiškais ginklais, užplūdo Minsko gatves. Jie žudė ir rusą, ir lietuvį, ir baltarusį, ir lenką, ir žydą. Gavę hitlerininkų įsakymą: „Žudyti, kuo daugiau žudyti!”, A. Impulevičius ir jo sėbrai nekaltų žmonių lavonais nuklojo Minsko, Borisovo, Slucko, Dzeržinsko, Klecko, Nesvyžiaus, Rudensko ir daugelio kitų miestų bei miestelių apylinkes. Minske A. Impulevičiaus batalionas sušaudė apie 9 tūkstančius tarybinių karių – karo belaisvių, o areštuotųjų civilinių asmenų stovykloje nukankino 1.775 žmones. Ta pati gauja, betarpiškai A. Impulevičiui vadovaujant, Slucke nužudė apie penkis tūkstančius taikių gyventojų. Girtas bataliono vadas A. Impulevičius pats iš pistoleto pribaigdavo duobėse sužeistuosius. Žudiko A. Impulevičiaus kruvinų darbų sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Užtenka priminti, kad jo vadovaujama gauja per palyginti trumpą laiką nužudė apie 50 tūkstančių taikių gyventojų. Patys žudikai savo laikraštyje „Rytų savanoris“ pripažino, kad jiems „…net pats Neronas pavydėtų“. Nekaltas A. Impulevičiaus aukų kraujas, našlių ir našlaičių ašaros, begalinės kančios, kurias jis atnešė tūkstančiams žmonių, šaukte šaukia atpildo. O šis dvikojis žvėris, lietuvių tautos išgama, nevertas nešioti žmogaus vardą, ramiai sau gyvena Jūsų mieste, vaikščioja jo gatvėmis, susitinka su Jumis, valgo Jūsų krašte išaugintą duoną. Pabėgo į JAV nuo teisingo lietuvių tautos atpildo. Tūkstančių sušaudytųjų vardu, našlaičių, kuriems A. Impulevičiaus gauja atėmė tėvus ir motinas vardu, visų gyvųjų vardu mes kreipiamės į Jus, Filadelfijos miesto gyventojai! Žudikas ir budelis A. Impulevičius turi atsisėsti į kaltinamųjų suolą ir pagal visus įstatymus atsakyti už padarytas piktadarybes, už nekaltų žmonių ašaras, kraują, kančias ir mirtį. Padarykite visa, ką galite, kad šis hitlerininkų talkininkas pagal veikiančius tarptautinius susitarimus būtų perduotas Tarybų Sąjungos valdžios organams. Mes esame tvirtai įsitikinę, kad Jūs nepakęsite savo mieste, dorų ir darbščių filadelfiečių tarpe sadisto, kurio sąžinę slegia kraupi našta – 50 tūkstančių žmonių mirtis. Išspausdinkite šį mūsų, kauniečių, laišką visuose laikraščiuose – tegu kiekvienas filadelfietis žino šiurpią tiesą apie A. Impulevičiaus praeitį, jo ryšius su pikčiausiais žmonijos priešais – hitleriniais okupantais. Mes tikime Jūsų humaniškumu, Jūsų sąžine ir gera valia. A. Impulevičiaus vieta – ne dorų filadelfiečių tarpe, bet kaltinamųjų suole. Mes tikime, kad dori lietuviais emigrantai, gyvenantieji Filadelfijoje, irgi padarys viską, kad kruvinas budelis A. Impulevičius gautų tai, ką nusipelnė, uoliai tarnaudamas Hitleriui. Šiandien mes, Kauno miesto darbo žmonių atstovai, susirinkę išreikšti savo protesto prieš tai, jog užsienyje nebaudžiami gyvena taikių tarybinių žmonių žudikai, kreipiamės į Jus šiuo savo laišku. Jūs gerai suprantate, kokių jausmų skatinami mes vėl prisiminėme šiurpią praeitį, vėl išjudinome ir taip skaudžias žaizdas savo širdys


Viešėdamas Šanchajuje JAV prezidentas Billas Clintonas pirmą kartą viešai ir išsamiai išdėstė oficialios Vašingtono politikos principus dėl Taivano. Per apskritojo stalo diskusiją jis pasakė, kad su pagrindinėmis Taivano politikos nuostatomis praejusį šeštadienį per viršūnių susitikimą Pekine supažindino Kinijos prezidentą Dzian Zeminą. Anot Clintono, JAV neremia Taivano nepriklausomybės, neremia ir “dviejų Kinijų” arba “vieno Taivano ir vienos Kinijos” modelių. Clintono nuomone, Taivanas neturėtų priklausyti toms tarptautinėms organizacijoms, kurių narėms keliamas valstybingumo reikalavimas. Tokius Vašingtono politikos Taivano atžvilgiu principus suformulavo Baltųjų rūmų darbuotojai kartu su JAV valstybės sekretore Madeleine Albright. Pats Clintonas iki šiol viešai apie JAV politiką Taivano atžvilgiu kalbėdavo abstrakčiau. Taivanas jau dabar teigia esąs nepriklausomas: 1949 m., kai nacionalistai pralaimėjo pilietinį karą komunistams, į Taivaną buvo perkelta 1912 m. įkurtos Kinijos Respublikos sostinė. Išviję nacionalistus, komunistai žemyninėje Kinijos dalyje įkūrė Liaudies Respubliką. Šiuo metu Kinija Taivaną laiko viena iš savo provincijų ir grasina imtis karo veiksmų, jei sala oficialiai pasiskelbtų nepriklausoma. Apie Taivano ir Kinijos susivienijimo galimybę Clintonas sakė, kad tai turėtų įvykti taikiai, o turint kantrybės ir atkakliai dirbant šį tikslą pasiekti įmanoma. Pagal tris su Kinija pasirašytus komunikatus bei santykių su Taivanu įstatymą vienintele teisėta Kinijos vyriausybe Jungtinės Valstijos pripažįsta Pekiną. Taivano gyventojai nerimauja, kad gerėjant santykiams su Kinija JAV gali nebeginti šios salos interesų. Taibėjus neigia svajojęs apie nepriklausomybę, tvirtina siekiąs laipsniško susivienijimo, tačiau susivienyti sutinka tik tada, kai komunistai atsisakys absoliučios valdžios ir įdiegs abiem pusėms priimtiną demokratiją. Vakar Kinija JAV prezidento Clintono vizitą pavadino labai sėkmingu. Užsienio reikalų ministerijos atstovas pabrėžė, jog Kinija patenkinta, kad Vašingtonas laikosi ir laikysis vieningos Kinijos politikos. Pekinas pasiekė labai svarbų tikslą kovodamas už separatistinio Taivano reintegravimą. Clintonas stengiasi atverti langą į naująją Kiniją Vakar Šanchajuje JAV prezidentas Billas Clintonas kalbėjosi su garsiais politikos, mokslo, kultūros veikėjais ir paprastais piliečiais apie Kinijos kelią į XXI amžių bei JAV vaidmenį. Populiarios radijo stoties “Radio 990” tiesioginėje pokalbių laidoje jis atsakė į klausytojų klausimus. Per diskusijas Clintonas vėl propagavo šiuolaikinės demokratijos modelį, garantuojantį didelę piliečių politinę laisvę. Atsižvelgdamas į Kinijos praeitį, jis pareiškė suprantąs Pekino norą išsaugoti stabilumą. Aktyviai klausinėdamas savo pašnekovus žurnalistus, ekonomistus ir šventikus, JAV prezidentas stengėsi daugiau sužinoti apie Kinijos visuomenę bei, jo paties žodžiais tariant, plačiau atverti “langą į naująją Kiniją”. Šanchajus jau trečias Kinijos miestas, kurį per savo devynių dienų vizitą aplankė JAV prezidentas. Prieš tai jis viešėjo Sianyje ir sostineje Pekine. Kinijos valdžia mėgino įbauginti dar vieną disidentą Kinijos policija po apklausos paleido disidentą Vang Joucajų, prieš tai įspėjo jį atsisakyti sumanymo įregistruoti politinę partiją, vakar pranešė Honkonge įsikūrusi žmogaus teisių gynimo grupė. Praėjusį ketvirtadienį, kai į Kiniją atvyko JAV prezidentas Clintonas, Vang Joucajus su kitais dviem disidentais rytiniame Changdžou mieste mėgino įregistruoti partiją, kuri galėtų oponuoti komunistų valdžiai. Pirmadienį disidentas buvo iškviestas apklausai ir paleistas tik vidurnaktį. Pareigūnai pagrasino Vang Joucajui, kad jei jis neatsisakys savo ketinimų, jie imsis tolesnių veiksmų. Disidentas atsakė, kad “tai ne jų reikalas” ir kad jis dar sykį mėgins įregistruoti partiją Džedziango provincijos civilinių reikalų departamente. Buvęs studentų vadovas už vaidmenį prodemokratinėse demonstracijose, kurias valdžia nuožmiai numalšino 1989 m. birželio 4 dieną, kalėjo trejus metus. Prezidentą vijosi triračiu JAV prezidento atstovui spaudai Mike’ui McCurry Kalifornijoje teko su drabužiais šokti į baseiną, Afrikoje valgyti egzotiškas kirmėles, o Pekine transporto kamščius jis įveikė tradiciniu triračiu. Paskutinę minutę išsmukęs šiek tiek apsipirkti, McCurry pamatė, kad nespės į prezidento kortežą, jau besirengiantį iš netoliese esančios JAV ambasados išvykti į oro uostą. Nors Kinijos saugumas neturėjo nieko prieš Baltųjų rūmų atstovą, tačiau jo automobiliui važiuoti neleido. Išradingas savanoris pasisiūlė pareigūną “pametėti” triračiu. Atvykęs į oro uostą McCurry sakė per kelionę ūkanotomis ir dulkėtomis Pekino gatvėmis jautęsis lyg imperijos valdovas. Jo vežejas intensyviai mynė pedalus maždaug 20 minučių. JAV pareigūno nuomone, jis tikriausiai nuvažiavo namo ir ilsėsis visą likusią dieną. Serbai mėgina atsiimti Kosovo sukilėlių užimtą kasyklą Vakar Serbijos pajėgos Kosovo srityje antrą dieną mėgino iš etninių albanų sukilėlių atkovoti kalnakasių Belačevačo miestelį. Tūkstančiai civilių gyventojų griaudėjant pabūklams bėgo į miškus. Vyriausybės pajėgoms nuolat apšaudant teritoriją iš trijų pusių, iš pietuose įsikūrusio Belačevačo miestelio ir šalia esančio Hadės kaimo pasitraukė daugiau kaip 8 tūkst. žmonių. Serbijos policija ir gerai ginkluotos vyriausybės pajėgos savo puolimą pradėjo ankstyvą pirmadienio rytą. Iki vakaro joms pavyko pasistūmėti vos 200 metrų. Serbai mėgina atsiimti Belačevačo atvirą akmens anglies kasyklą, kurią Kosovo išlaisvinimo armijos (KIA) sukilėliai užėmė praėjusią savaitę. Kasykla yra strategiškai svarbus objektas, nes iš jos tiekiama anglis netoli esančiai Obiličiaus elektros jėgainei, kuri aprūpina elektros energija didžiąją Kosovo dalį. Serbai neneigia, kad pradėjo operaciją ties Belačevaču, sako, kad jos tikslas – “normalizuoti anglies gavybą”. Policija, puldama administracijos pastatuose užsibarikadavusius ginkluotus Kosovo albanus, panaudojo ašarines dujas, provincijos sostinėje Prištinoje paskelbė pusiau oficialus žiniasklaidos centras. Bulgarijos politikai mėgaujasi praėjusių laikų privilegijomis Bulgarijos politikai vieną komunistinių laikų privilegiją tikrai išlaikė: vasarą prie Juodosios jūros gali atostogauti beveik veltui. Sofijoje leidžiamas laikraštis “24 Tschassa” vakar rašė, kad rugpjūčio mėnesį valstybiniuose poilsio namuose Slantčevo Briago miestelyje atostogaus per tūkstantis parlamentarų, ministrų bei aukštų valdininkų ir jų šeimų narių. Puodelis kavos čia kainuoja 150 levų, o kiti turistai už tokį pat puodelį kavos turi mokėti tūkstantį levų (100 Bulgarijos levų sudaro 0,22 lito.). Valanda teniso korte politikams kainuoja tūkstantį levų, o paprastiems mirtingiesiems - dešimt kartų daugiau. Tik už 2 tūkst. levų politikai gali valandą važinėtis vandens slidėmis arba plaukioti valtimis. Turistai už tas pačias pramogas turi mokėti 12 ir 18 tūkst. levų. Politikams, be to, nemokamai išduodami skėčiai nuo saulės, automobilio parkavimas jiems taip pat nieko nekainuoja. Nakvynė Bulgarijos Ministrų Tarybos poilsinėje kainuoja vos 10 tūkst. levų. Kai Bulgarijoje buvo pereita prie rinkos ekonomikos, kainos šalies Juodosios jūros pakrantėje susilygino su kainomis kaimyninėse Turkijoje bei Graikijoje ir daugeliui paprastų bulgarų tapo neįkandamos. Honkongas mini pirmas pavaldumo Kinijai metines Vakar į Honkongą paminėti jo grąžinimo Kinijai pirmųjų metinių atvyko Kinijos vadovas Dzian Zeminas. Jo lėktuvas nusileido dar senajame Honkongo oro uoste, o ketvirtadienį oficialiai bus atidarytas naujas, moderniausias pasaulyje “Chek Lap Kok” oro uostas. Liepos 2 d., baigdamas kelionę po Kiniją, į Honkongą atskris ir JAV prezidentas Billas Clintonas. Kinijos užsienio reikalų ministerija vakar pareiškė, kad Honkongo administracija per vienerius metus nuo teritorijos grąžinimo Kinijai nuveikė “didžiulį darbą”. Anot atstovo, tai, kas per vienerius metus įvyko Honkonge, išsklaidė įvairius spėliojimus dėl teritorijos ateities ir įrodė, kad vienos šalies ir dviejų sistemų teorija yra teisinga bei įgyvendinama. Daugiau kaip 150 metų Didžiajai Britanijai priklausęs Honkongas Kinijai buvo grąžintas 1997 m. liepos 1 d. Kinija ir Didžioji Britanija susitarė penkiasdešimt metų suteikti Honkongui dideles autonomijos teises. Šalį perdavus Kinijai, britų kolonijinio valdymo ženklai išnyko jau po kelių mėnesių. Britų karališkoji karūna dingo nuo pašto dėžių ir kitų viešosiose vietose esančių daiktų, nespausdinami pašto ženklai su Didžiosios Britanijos karalienės Elžbietos II atvaizdu. Ant policijos skiriamųjų ženklų, oficialių emblemų ir daugelio uniformų puikuojasi Kinijos valdomo Honkongo simbolis - hibridinė gėlė. Žodis “karališkasis” neberašomas klubų ir vyriausybinių įstaigų pavadinimuose. Pavyzdžiui, Karališkoji Honkongo observatorija dabar vadinama tiesiog Honkongo observatorija. Vienas iš prieštaringiausių valdžios sprendimų - nuo 1998 m. rugsėjo pamokos daugelyje mokyklų turės vykti Kantono tarme. Dabar mokyklose vartojama anglų kalba arba Kantono tarmės ir anglų kalbos mišinys. Komunalinių patarnavimų sąskaitos rašomos kinų kalba. Klientai gali pasirinkti anglų kalbą, jei pakankamai gerai supranta kinų kalbą, kad perskaitytų apie tai įspėjantį skelbimą. Kolonijinio valdymo šventės, tokios kaip Karalienės gimtadienis, jau tapo istorija. Dabar Honkonge spalio 1 d. švenčiama Kinijos nacionalinė diena, o liepos 1 d. - Honkongo perdavimo Kinijai diena. Honkongo ekonomikos problemas, iškilusias po jo perdavimo Kinijai, lėmė ne griežta Pekino politika ar Liaudies išsivadavimo armijos veiksmai, kaip buvo spėjama, o visą Pietryčių Azijos regioną apėmusi ekonomikos krizė. Vis daugiau bendrovių, parduotuvių, turto agentūrų, restoranų, finansinių įstaigų užsidaro arba mažina darbuotojų skaičių. Pirmą kartą per penkiolika metų nedarbas pasiekė 4,2 proc. Pirmą 1998 m. ketvirtį Honkongas patyrė 2 proc. ekonomikos nuosmukį. Tai buvo pirmasis neigiamas ketvirčio rodiklis per pastaruosius 13 metų. 1997 m. realus bendras vidaus produktas padidėjo 5,2 proc. Priimtos įstatymų pataisos, apribojančios politinių grupių teisę rengti protestus ir jų finansavimą iš užsienio. Netrukus po perdavimo pirmą kartą buvo prabilta apie “nacionalinio saugumo interesus”, ir tai suteikė policijai teisę uždrausti protesto akcijas. Pagal naujuosius įstatymus Kinijoje gimę Honkongo gyventojų vaikai turi prašyti specialių leidimų nuvykti pas tėvus, nors Honkongo Konstitucijoje teigiama, kad nuolatinių Honkongo gyventojų vaikai automatiškai gauna teisę gyventi šalyje. Prieš pat perdavimą priimti darbo įstatymai, numatę kolektyvines sutartis ir kitus dalykus, buvo panaikinti po kelių savaičių. Prisaikdintas Filipinų prezidentas Milžinišką populiarumą pelnęs buvęs kino aktorius Josephas Estrada vakar tapo tryliktuoju Filipinų prezidentu. Per gegužės mėnesį vykusius rinkimus jis surinko daugiau balsų negu bet kuris kitas kandidatas per visus šalies prezidento rinkimus. Tik vieno ankstesnio prezidento jam nepavyko pranokti - balsus suklastojusio buvusio diktatoriaus Ferdinando Marcoso. “Iškilmingai prisiekiu ištikimai ir sąžiningai vykdyti Filipinų prezidento pareigas”, - sausakimšoje Malolo bažnyčioje į šiaurę nuo sostinės Manilos priesaikos žodžius ištarė Estrada. Pirmą kartą prezidentas prisiekė nacionaline filipiniečių, o ne labiau įprasta anglų kalba. Toje pačioje Malolo bažnyčioje beveik prieš 100 metų filipiniečių revoliucionieriai priėmė naują Konstituciją. Tada po 333 metus trukusio Ispanijos valdymo buvo įsteigta nacionalinė vyriausybė. Estrada kartu su pasitraukiančiu prezidentu Fideliu Ramosu pro susirinkusių žmonių minią į bažnyčią atvyko arklių traukiama karieta. Abu pareigūnai vilkėjo tradicinius baltus ananaso medžio pluošto drabužius. Naujojo prezidento priesaiką priėmė Aukščiausiojo Teismo pirmininkas Andresas Narvasa, buvęs Estrados advokatas jo politinės karjeros pradžioje. Estrada prezidento pareigas pavadino savo paskutiniu ir puikiausiu vaidmeniu. Prieš prisaikdinimo ceremoniją būsimasis ministrų kabineto sekretorius Ronaldo Zamora pranešė, jog Estrada, norėdamas įrodyti, kad rūpinasi liaudies sveikata, pirmiausia nurodys išdalyti visiems filipiniečiams dantų šepetukus. Tai, anot pareigūno, aiškiai rodo, kad naujoji Filipinų vyriausybė imsis rimtų darbų ir priims tokius sprendimus, kurių poveikį tiesiogiai pajus visi šalies gyventojai.