Pasklidus žiniai, kad kriminalinė policija suėmė vieną šaulių sąjungos tarnautoją, kuris šnipinėjęs Lenkijos naudai, jautresnioji mūsų visuomenė kiek subruzdo. Kaip tokiais atvejais dažnai atsitinka, gandų mėgėjai ėmė iš adatų vežimus skaldyti ir kalbėti apie kažin kokią susektą slaptą šnipų ir išdavikų organizaciją, kurion esą buvę prisidėję net keletas garbingesnių asmenų. Tie gandai, matyt, pasiekė ir vieno kito užsienių laikraščių korespondento ausis ir davė progos savo laikraščiams pranešti apie nepaprastą, špionažo aferą mūsų šaulių sąjungoje. Mums tėra žinomas tik oficialinis pranešimas apie suėmimą Vilkicko ir su juo turėjusio ryšių vyr. ltn. Kavaliausko. Vadinasi, jokiems vežimų skaldymams iš adatų nėra vietos. Dar mažiau pagrindo yra abejoti šaulių sąjungos moraline jėga ir įtarti, kad jos eilėse gali būti ne vienas Vilkickas. Nesmagu yra, kada kurios nors organizacijos atskiras narys, ar jų keletas susikompromituoja, pats nustoja garbės ir tuo pačiu lyg ir meta šešėlį ant organizacijos, kuriai priklausė. Bet gyvenimo praktika rodo, kad su atskirais žmonėmis ne retai taip atsitinka. Liūdniau dalykas atrodo, kada organizacijos narys ne tik pats susikompromituoja, savo asmens garbę suteršia, bet kada jis pasidaro savo organizacijos, savo bendradarbių išdaviku ir tai ne paprastu išdaviku, bet parsiduoda už pinigus savo tautos ir valstybės priešams ir tuo pačiu pasidaro viso savo krašto, kurio duoną jis valgė, pikčiausiu priešu. Taip tegalima apibūdinti žmogų, kuris išduoda priešui savo draugus ir savo tėvynę, paimdamas už tą nedorybę judošiškus skatikus. Dalykas atrodo dar biauresnis, kada pamanai, kad tai gali padaryti žmogus, kuriam tėvynė nesigailėjo nei duonos, nei prieduonos. Visais amžiais kiekviena tauta, kiekviena didesnė draugija turėjo savo išgamų, savo išdavikų, kurie ar tai už pinigus, ar iš piktumo, ar savo kvailumo dėka priešams savuosius išduodavo. Visur ir visada toki būdavo smerkiami ir skaudžiai baudžiami. Tačiau jie iki šiai dienai nėra išnykę ir, tur būt, dar negreit išnyks. Iš atskirų žmonių nusikaltimų daryti išvadų, kad visa jų draugija arba tauta į nusikaltimus būtų linkusi, žinoma, negalima. Mūsų nejaudina, kad laikas nuo laiko vienoje ar kitoje vietoje, vienoje ar kitoje įstaigoje gali atsirasti savo krašto išdavikas arba svetimos valstybės šnipas. Daugiau susirūpinimo mums kelia mintis, kaip atsargiai reikia žiūrėti į žmones, itin į tuos, kuriems pavedamas atsakingesnis darbas, ypač mūsų krašto apsaugos srityje. Čia turi didelės reikšmės ne tik asmens gabumai, jo pasiruošimas specialybei, — dar didesnės reikšmės turi žmogaus doroviniai privalumai. Tikrai doras žmogus jokiose sąlygose ir už jokius pinigus savo draugų ir savo krašto neparduos. Tiesa, žmogaus dorovinė pusė sunkiau yra pažinti ir įvertinti, negu, sakysime, jo intelektualinė pusė. Užtat kaip tik doroveinei pusei visada tenka duoti daugiau reikšmės. Paskutinis šnipinėjimo išaiškinimas mūsų visuomenę gali pamokinti dviejų dalykų. Pirmiausia jis parodo, kad svetimos valstybės, ypač mums priešingoji Lenkija, turi intereso gauti įvairių slaptų žinių apie mūsų kraštą ir jo pajėgas ir kad tam tikslui yra ieškoma išdavikų arba stačiai siunčiami šnipai. Trumpai sakant — špionažo darbas Lietuvoje pasitaiko. Jis mūsų valstybei ne tik kenkia, bet gali būti ir gana pavojingas. Todėl ne tik mūsų kriminalinės policijos ir krašto apsaugos organų pareiga yra budėti, kad tas šnipinėjimo darbas nevyktų, arba bent būtų kuo labiausiai apsunkinamas. Antras įspėjimas, antroji išvada yra ta, kad reikia būti labai atsargiems, ypač tose vietose, kuriose yra surenkamos viešai neskelbiamos žinios apie mūsų krašto apsaugą ir jos organizavimo planus. Bet būtų visai klaidinga, jei mūsų visuomenę apimtų tam tikras špionažo psichozas, pavyzdžiui, kaip jis buvo karo pradžioje pasireiškęs kai kuriose Vokietijos dalyse, kur perdaug uolūs įtarinėtojai apšaudė net aukštos karinės ir civilinės valdžios automobilius, tardami juos priešų agentų automobiliais esant. Įtarinėti vieną ar kitą asmenį, kada tam jokio pagrindo nėra, būtų tik didelės demoralizacijos pasireiškimas. Mes ir manome, kad paskutinėmis dienomis Kaune praplitę ir užsienin kai kurių laikraščių paleisti gandai apie kažin kokią šnipų organizaciją ir sąryšyj su tuo dar numatomus suėmimus, yra tik moralinio nesusivaldymo vaisiai. Tiesa, kai kas, pūsdamas tuos gandus, gal būt, turėjo tikslo kaip nors pažeminti šaulių sąjungos autoritetą. Mat, kai kam nepatinka, kad šaulių sąjunga stovi ne tik sargyboje nuo išorinių Lietuvos priešų, bet, būdama tautiško pobūdžio ginkluota organizacija, kiekvienu metu yra pasiryžusi ginti ir krašto vidaus tvarką, jei kas nors norėtų ją drumsti.


Paskutiniai liudijimai apie generolą Vėtrą ir Šerkšną-Laukaitį

Paaiškėjo Jono Noreikos ir Zigmo Šerkšno-Laukaičio nužudymo aplinkybės ir budeliai Lietuvių tautinė taryba 1945 m. pabaigoje - 1946 m. pradžioje buvęs Lietuvos kariuomenės kapitonas Jonas Noreika, tuometinės Grožinės literatūros leidyklos direktoriaus pavaduotojas Stasys Gorodeckis ir rašytoja Ona Lukauskaitė-Poškienė ėmė kurti pogrindinę organizaciją. Jie ketino sujungti veikiančias pogrindžio ir partizanų grupuotes į vieną organizaciją, kuriai vadovautų bendra vadovybė. Kilo mintis įkurti Lietuvių tautinę tarybą (LTT), o prie jos - Lietuvos ginkluotųjų pajėgų vyriausiąją vadovybę (LGPVV). Deja, jau kovo pradžioje organizacija buvo išduota, susekta, o jos nariai suimti ir, nesiskaitant su metodais, tardomi. Teismas ir kaltinimai 1946 m. lapkričio 20-22 d. Vilniuje LSSR vidaus reikalų kariuomenės karinis tribunolas (pirmininkas plk. Stasiulis, nariai: ltn. Kaktavičius, Itn. Oleinikovas, sekretorius ltn. Rudenka, taip pat dalyvavo advokatas Kolevzonas) uždarame posėdyje “nagrinėjo” Jono Noreikos, Stasio Gorodeckio, Onos Lukauskaitės-Poškienės, Zigmo Šerkšno-Laukaičio, Alfonso Janulevičiaus, Viktoro Ašmensko, Petro Juodelio, Petro Masiulio, Tado Masiulio, Julijos Vaicekauskienės, Kazio Borutos bylą. “Teismo” išvadoje, be kita ko, sakoma: ”Teisiamasis J. Noreika dar 1945 m. gruodžio mėnesį pradėjo ieškoti ryšių su Lietuvoje veikiančiomis banditų grupėmis ir siekė jas sujungti, organizuoti sukilimą prieš sovietų valdžią ir atkurti buržuazinę santvarką Lietuvoje. Petro Masiulio ir Tado Masiulio padedamas S. Noreika susisiekė su Alytaus apskrities banditų grupuočių atstovu Šerkšnu-Laukaičiu. Davė užduotį Šerkšnui ir jo užverbuotam Janulevičiui Vilniuje iš universiteto jaunimo ir kitų drąsių žmonių sudaryti “mirtininkų ”grupę, kuri galėtų atlikti visokius centro pavedimus - vykdyti teroro aktus prieš sovietų aktyvistus, sukilimo metu užimti radijo stotį, elektrinę ir kitus gyvybiškai svarbius sostinės centrus. 1946 m. sausio viduryje Noreika susisiekė su teisiamaisiais Gorodeckiu ir Lukauskaite-Poškiene. Su jais suorganizavo vadinamąją Lietuvių tautinę tarybą, vadovaujančią visoms pogrindžio organizacijoms, kovojančioms prieš sovietų valdžią Lietuvos SSR, ėmė leisti banditų grupuotėms direktyvas, įsakymus, sudarinėti antisovietines “informacines suvestines” ir jas platinti. Direktyvos buvo leidžiamos LTT vardu, o įsakymai pasirašyti LGPVV vyriausiojo vado Generolo Vėtros <…> 1946 m. vasario mėn. Noreika parengė, Gorodeckis papildė ir Poškienė padaugino “Atsišaukimą į laisvąsias pasaulio tautas” <…> Teisiamasis Šerkšnas-Laukaitis <…> 1945 m. birželio-spalio mėn. šešias savaites buvo Alytaus apskrityje veikusiame banditų būryje ”Šernas”, o vėliau paskirtas bataliono vado pavaduotoju. 1945 m. spalį Šerkšnas gavo dokumentus Laukaičio pavarde ir įsidarbino mokytoju<…>, bet ryšių su banditais nenutraukė. Šerkšnas 1945 m. gruodžio mėnesį užmezgė ryšį su Noreika, aprūpino banditus medikamentais ir popieriumi, iš Alytaus banditų vadovų gaudavo antisovietinių laikraščių ir juos perduodavo LLT. Noreikos pavedimu Vilniuje jis įkūrė “mirtininkų” grupę <…>” (verčiant iš rusų kalbos siekta išlaikyti teksto stilistiką - aut. past.). Karinis tribunolas nusprendė Joną Noreiką ir Zigmą Šerkšną-Laukaitį apkaltinti pagal RSFSR baudžiamojo kodekso 58-1 a straipsnį ir skirti aukščiausią bausmę - sušaudyti ir konfiskuoti turtą. Atsisveikinimas Viktoras Ašmenskas už tai, kad dalyvavo LTT veikloje, siekė įkurti Kauno apygardos štabą, ir už tai, kad jis ėmėsi “Atsišaukimo į laisvąsias pasaulio tautas” pergabenimo į Vakarus operacijos, pagal tą patį RSFSR baudžiamojo kodekso straipsnį buvo nuteistas dešimt metų laisvės atėmimo. Knygoje ”Generolas Vėtra” Viktoras Ašmenskas prisimena, jog, MGB karinio tribunolo pirmininkui plk. Stasiuliui paskelbus mirties nuosprendį, abiem mirtininkams uždėjo antrankius ir atskyrė nuo kitų teisiamųjų. Kitą naktį visi nuteistieji su savo manta buvo iššaukti į MGB rūmų kiemą. Čia atvedė surakintus antrankiais ir J. Noreiką bei Z. Šerkšną-Laukaitį. Mirtininkus pervežę į Lukiškių kalėjimą, nuvedė į rūsyje įrengtas specialias kameras. V. Ašmensko atmintyje liko toks paskutinis atsisveikinimo vaizdas: J. Noreika ir Z. Šerkšnas-Laukaitis stovi prie vartų. Jų galvos išdidžiai pakeltos. Vartų raudoname fone abu mirtininkai atrodo kaip tikri didvyriai. <…> Staiga Stasys (Gorodeckis - aut. past.) pusbalsiu šūkteli mums: “Vyrai, žiūrėkit - virš J. Noreikos galvos aureolė… Ir virš Zigmo taip pat”… Mūsų žvilgsniai nukrypsta į juos. Iš tikrųjų elektros žibintų jie apšviesti taip, lyg būtų švytintys vainikai virš jų galvų”. Paskutiniai pasimatymai V. Ašmenskas teigia gyvą J. Noreiką dar sykį matęs Lukiškėse, kai kartu su T. Masiuliu krovė anglis netoli mirtininkų kameros. Generolas Vėtra sakė turįs žinių iš laisvės, gautų per kitus gretimose kamerose kalinamus suimtuosius, esąs kupinas vilčių, kad Lietuvos ateities reikalai greit bus išspręsti palankiai. Jis tikisi, kad mirties bausmė bus panaikinta… J. Noreika turėjo liudyti bendražygio majoro Jono Semaškos ”teisme”, kuris vyko Telšiuose. Vėlesnės žinios apie paskutines jo gyvenimo dienas prieštaringos. Buvo kalbama, kad J. Noreika nužudytas 1947 m. vasario 16 d. Rygos kalėjime, kiti teigė, jog Generolas Vėtra pakartas Telšiuose. Taip manyta iki pat 1995 m. rudens. V. Ašmensko tvirtinimu, apie Z. Šerkšno-Laukaičio buvimą Lukiškių mirtininkų kamerose išvis nieko nežinoma. Vyro ir tėvo paieškos Chruščioviškojo “atšilimo” laikotarpiu Jono Noreikos šeima per Raudonojo Kryžiaus ir Raudonojo Pusmėnulio organizacijas bandė sužinoti, kur ir kada jam įvykdytas mirties nuosprendis, ir 1961 m. spalio 30 d. LSSR KGB pirmininko pavaduotojas saugumo plk. V. Konoplionka SSRS KGB archyvų ir apskaitos skyriaus viršininką A. Prokopenką informavo, kad ”Noreika Jonas, Baltraus, gimęs 1910 m. Šiaulių apskrities Pakruojo valsčiaus Šukonių kaime, 1946 m. kovo 22 d. buvo areštuotas ir LSSR Vilniaus įgulos karinio tribunolo 1946 m. lapkričio 20-22 d. už oktyvų dalyvavimą antitarybiniame nacionalistiniame pogrindyje ir už ginkluoto sukilimo prieš sovietų valdžią Lietuvoje rengimą pagal RSFSR baudžiamojo kodekso 58-la str. nuteistas sušaudyti. 1947 m. vasario 26 d. nuosprendis įvykdytas. Duomenų apie tai, kad Noreikos giminės buvo informuoti apie jo nuteisimą, byloje nėra. Laikome, jog Noreikos giminėms galima pranešti, kad Noreika J. B. mirė 1947 m. gruodžio 29 d.” Šitaip KGB bandė nuslėpti egzekucijos vietą, suklastoti nužudymo aplinkybes ir datą nurodant, neva jis miręs. 1994 m. Lietuvos Respublikos valstybės saugumo departamentas, kartu su kitomis institucijomis pradėjęs tirti Tuskulėnų kapavietėje užkastų MGB nužudytų aukų personalijas, nustatė, jog J. Noreika buvo sušaudytas 1947 m. vasario 26 d. Vilniuje. Tą pačią dieną buvo sušaudytas ir Generolo Vėtros bendražygis Zigmas Šerkšnas-Laukaitis. Dabar jau žinome ir jų budelius bei egzekucijos dalyvius. Kartu kovojo, kartu žuvo. “Planinės ekonomikos šalyje” kiekviena egzekucija turėjo būti atitinkamai įforminama. Jos įvykdymą turėjo patvirtinti mirties nuosprendžio aktas, be to, specialios pažymos apie atliktą užduotį buvo siunčiamos nuosprendį padariusiam tribunolui ir SSRSMGB“A” (archyvų ir apskaitos) skyriui. Paprastai kiekvienai aukai būdavo surašomas atskiras aktas apie aukščiausios bausmės įvykdymą. Tačiau J. Noreikos ir Z. Šerkšno-Laukaičio mirties bausmės įvykdymo liudijimas yra bendras. Visiškai slaptai. Aktas. 1947 metų vasario 26 diena. Vilniaus miestas. Mes, žemiau pasirašiusieji, konstatuojame, kad šiandien Lietuvos SSR VRM karinio tribunolo 1946 m. lapkričio 20-22 d. nuosprendis Noreikai Jonui, Baltraus sūnui, 1910 m. gimusiam Lietuvos SSR Šiaulių apskrities Pakruojo valsčiaus Šukonių kaime, ir Šerkšnui-Laukaičiui Zigmui, Juozo sūnui, 1924 m. gimusiam Lietuvos SSR Lazdijų apskrities Veisiejų valsčiaus Bertašiūnų kaime, jvykdytas. Lavonai palaidoti. Liet. SSR MGB A skyriaus viršininkas majoras Grišin. Pabaltijo karinės apygardos Karinio prokuroro padėjėjas justicijos papulkininkis Tugov. Liet. SSRMGB Kalėjimų skyriaus viršininkas kapitonas Prikazčikov. Lietuvos Respublikos valstybės saugumo departamentas nustatė, jog pokario metais mirties nuosprendžiai buvo vykdomi MGB Vilniaus vidaus kalėjime. Čia nutrūko J. Noreikos ir Z. Šerkšno-Laukaičio gyvenimo siūlas. Visų nužudytųjų palaikai buvo vežami užkasti į buvusio Tuskulėnų dvaro teritoriją, kuri buvo nacionalizuota ir perduota NKVD. Beje, anuo metu ten buvo LSSR NKVD-MVD ministro J. Bartašiūno vila. Atkasus kapavietę, buvo siekiama identifikuoti J. Noreikos ir kitų aukų palaikus, bet iki šiol to padaryti nepavyko. Ilgai nedelsdamas, LSSR MGB “A” skyriaus viršininkas Grišinas 1947 m. kovo 1 d. parengė dvi itin slaptas pažymas: vieną LSSR Vilniaus įgulos kariniam tribunolui, kitą - analogiškam MGB padaliniui Maskvoje. Visiškai slaptai. Tik asmeniškai. Lietuvos SSR Vilniaus įgulos karinio tribunolo pirmininkui justicijos gvardijos majorui drg. Surnakinui. Vilniaus miestas. Atsakydamas į 1947 II/18 Nr. 0101. Pranešu, kad Vilniaus įgulos karinio tribunolo 1946 m. lapkričio 20-22 d. nuosprendis Noreikai Jonui, Baltraus sūnui, gimusiam 1910 m. Liet. SSR Šiaulių apskrities Pakruojo valsčiaus Šukonių k., ir Šerkšnui-Laukaičiui Zigmui, Juozo sūnui, gimusiam 1924 m. Liet. SSR Lazdijų apskrities Veisiejų valsčiaus Bertašiūnų k., įvykdytas 1947 metų vasario 26 d. Vilniaus mieste. Liet. SSR MGB ” A” skyriaus viršininkas majoras Grišin. Išlikę KGB dokumentai rodo, kad buvo itin griežta mirties bausmės nuosprendžių vykdymo apskaita. Tuo užsiiminėjo patys kariniai tribunolai ir ”teismai”, tuos reikalus kontroliavo aukštesnės saugumo struktūros. Išlikęs sąrašas asmenų, kurie buvo nužudyti MGB Vilniaus vidaus kalėjime tą pačią dieną, 1947 m. vasario 26-ąją. Kad visi dokumente paminėti asmenys buvo nužudyti tą pačią vasario 26 dieną, patvirtina mirties bausmės įvykdymo aktai, surašyti kiekvienai aukai skyrium. Tiesa, šioje byloje nėra penkių nuteistųjų bausmės nuosprendžių kopijų, todėl iš šių dokumentų neįmanoma suprasti, kuo jie konkrečiai buvo apkaltinti. Antra vertus, visi šie mirties aktai ne tik patvirtina egzekucijos datą, bet ir rodo, kad nuosprendžio vykdytojai buvo tie patys. Budeliai Lietuvos Respublikos valstybės saugumo departamentas ištyrė, kad vykdant mirties nuosprendį visada dalyvaudavo prokuratūros atstovai, “simbolizavę teisingumą ir teisėtumą”. Dažniausiai stengtasi skirti tuos pačius žmones. Išlikę dokumentai rodo, kad Pabaltijo karinės apygardos Karinio prokuroro padėjėjas justicijos papulkininkis Tugovas buvo dažnas egzekucijų dalyvis. Visą ”mirties mechanizmą” tvarkė sovietinio saugumo archyvų ir apskaitos, arba ”A” skyriaus viršininkas. P. Grišinas šias “atsakingas” pareigas pradėjo eiti 1946 m. sausio 15 d. Pavel Ivanovič Grišin gimė 1907 m. NKVD pradėjo dirbti 1930 m. VKP(b) narys nuo 1939 metų. Į Lietuvą atsiųstas po karo. LSSR MGB ”A” skyriaus viršininku dirbo iki 1953 m. Pradėjo būdamas saugumo majoru, baigė papulkininkiu. P. Grišino gerai “padirbėta”. KGB archyvai rodo: P. Grišinas ne tik organizavo ir vykdė mirties nuosprendžius. Jis taip pat buvo susijęs su Lietuvos žmonių trėmimu, masiniu žmonių naikinimu ir kankinimu. Valstybės saugumo departamentas nustatė, kad J. Noreiką, Z. Šerkšną-Laukaitį ir kitus asmenis sušaudė saugumo kapitonas Boris Michailovič Prikazčikov. Jis gimė 1907 m. VKP(b) narys nuo 1929 m. NKVD pradėjo dirbti 1932 m. 1946 m. gruodžio 1 d. paskirtas LSSR MGB kalėjimų poskyrio viršininku ir “praktikavosi” žudydamas žmones. 1947 m. vasario 26 d. aukos nebuvo pirmosios ir paskutinės. Budelio sąskaitoje dešimtys šaltakraujiškai nužudytų pasmerktųjų. 1947 m. gegužės 26 d. SSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas savo įsaku panaikino mirties bausmę ir pakeitė ją laisvės atėmimu 25 metams. B. Prikazčikovas perkeliamas į LSSR MGB ”A” skyrių operatyviniu darbuotoju, o 1948 m. atleidžiamas iš saugumo. Motyvas: ”nesant tolesnio panaudojimo galimybių”. Pasakojama, kad bene tais pačiais metais budelis žuvo per avariją. P. Grišinas, išleistas į pensiją, prieš keletą dešimtmečių mirė savo mirtimi.


Čia vadinamas rimtu įspėjimu TASS-o pareiškimas, kuriame demaskuojama agresyvi JAV politika. Agentūra Frans pres atpasakojo šį dokumentą, kuriame Tarybų Sąjungos vyriausybė ragina tautas pasmerkti agresyvius Amerikos agresorių kėslus, neleisti, kad jie sukeltų karą. Agentūra cituoja tas pareiškimo vietas, kur sakoma, jog Tarybų Sąjungos vyriausybė viską padarys taikai ir taikiam sambūviui užtikrinti. Tačiau ji negali nesiskaityti su tuo, kad Jungtinės Valstijos ruošia agresyvų aktą, ir pavedė Tarybų Sąjungos gynybos ministrui ir Tarybinės Armijos vadovybei imtis visų priemonių, kad TSRS Ginkluotosios Pajėgos būtų visiškai parengtos kova


Tarptautinė žydų persekiotojų ieškanti organizacija prašo Lietuvos Prezidentą Valdą Adamkų pasirūpinti, kad už nusikaltimus prieš žydus reabilitacijų netekę asmenys patirtų “praktinių pasekmių”. Norėta aptemdyti rabino vizitą Tarptautinio Simono Wiesenthalio (Vyzentalio) centro Izraelio skyriaus direktorius Efraimas Zuroffas laiške Lietuvos Prezidentui reiškia “nusistebėjimą ir apgailestavimą”, kad iki šiol nebuvo imtasi jokių priemonių atimti iš dereabilituotų asmenų kompensacijas, kurias jie gavo kartu su reabilitacijomis, kaip nukentėję nuo sovietų režimo. Tačiau E. Zuroffas savo pareiškime mini vien tik tariamus Lietuvos vyriausybės veiklos faktus, kurių niekas Lietuvoje negali patvirtinti. E.Zuroffo pareiškimas apie laišką Prezidentui V.Adamkui paskelbtas tą pačią dieną, kai į Lietuvą atvyko Izraelio vyriausiasis rabinas Israelis Meiris Lau bei keli Izraelio pareigūnai. E. Zuroffo pranešime reikalaujama, kad Lietuvos Vyriausybė paskelbtų, pasak jo, neseniai priimtą sprendimą atšaukti reabilitacijas 22 asmenims, “kurie dalyvavo persekiojant ir žudant žydus Antrojo pasaulinio karo metais”. Pranešime teigiama, kad tas pats nutarimas numato susigrąžinti iš tokių asmenų “jiems suteiktą finansinę paramą ir nuosavybę, kurią jie gavo, kai buvo reabilituoti”. Rašte E. Zuroffas prisistato neva buvęs 1995-aisiais įkurtos bendrosios Izraelio-Lietuvos komisijos, tiriančios reabilitacijos atvejus, nariu. Tokia komisija Lietuvoje nebuvo sudaryta, Lietuvai nesutikus, kad kokia nors bendra komisija Lietuvoje užsiimtų teisingumo vykdymu. Melagingi teiginiai Nieko panašaus, apie ką rašo E. Zuroffas, sakė negirdėję nei Lietuvos ambasados Izraelyje diplomatai, nei Užsienio reikalų ministerijoje nei Aukščiausiajame teisme, nei Lietuvos Prezidento patarėjai. URM Azijos, Afrikos ir Okeanijos skyriaus trečiasis sekretorius Jonas Skardinskas sakė, kad nėra priimta jokių panašių nuostatų, įstatymo ar nutarimo. Šis URM skyrius informuojamas apie visus sprendimus, galinčius dominti Izraelį ar žydų organizacijas. Aukščiausiojo Teismo Reabilitacijos skyriuje taip pat pastaruoju metu nebuvo nagrinėjami jokie klausimai, susiję su kompensacijų iš dereabilituotų  asmenų sugrąžinimu. Lietuvos Prezidento konsultantas Julius Šmulkšys, kuris be kita ko rūpinasi žydų klausimais, sakė, kad jam taip pat nėra žinoma, apie ką rašo E. Zuroffas. Jis prisiminė, jog per porą darbo mėnesių Prezidento V.Adamkaus komandoje, tai jau būtų trečiasis E. Zuroffo laiškas. Ankstesniuose dviejuose Centro Izraelyje direktorius reiškė savo susirūpinimą, neva Lietuva vilkina Aleksandro Lileikio teismą. Į pirmąjį J. Šmulkštys sakė parašęs atsakymą, informavęs apie bylos nagrinėjimą ir pabrėžęs, kad nusikaltimus padarę asmenys turi už tai atsakyti, tačiau Prezidentas negali daryti įtakos teismui. J.Šmulkštys į antrąjį E. Zuroffo laišką, kuriame buvo reiškiamas pasipiktinimas tuo, kad A. Lileikio teismas atidėtas iki rugsėjo mėnesio, nebeatsakė.


Prieš kurį laiką laikraštis „Niujork taims“ išspausdino seriją straipsnių tema „Tautos tikslas“. Mintis panagrinėti tokį klausimą gimė ne redakcijos virtuvėje, iškėlė ją pats gyvenimas. JAV autoriteto smukimas tarptautinėje srityje, nesugebėjimas susidoroti su pasaulio žandaro role, kurią Vašingtonas pats sau paskyrė, ir atsilikimas nuo TSRS, įsisavinant kosmosą, vidiniai JAV ekorominiai sunkumai, fašistinių jėgų suaktyvėjimas ir ryšium su tuo įvykęs progresyvių jėgų augimas pagimdė ir ateityje pagimdys dar ne vieną plačią diskusiją. Vienas iš įžymiausių JAV žurnalistų Džeimsas Restonas, nagrinėdamas savo plačiame straipsnyje amerikiečių tautos tikslus ir šiandienines jos bėdas, perpasakoja skaitytojams Hario Asmores novelę apie vieną mulų dresiruotoją, kurį gyvulių apsaugos draugija už švelnų elgesį su mulais apdovanojo medaliu. Prieš įteikiant apdovanojimą, draugijos atstovė paprašė dresiruotojo pademonstruoti savo meną. Šis, paėmęs skaudų botagą, garsiai perkirto orą viršum mulų galvų, o paskui prabilo į gyvulius meiliais žodžiais. – O šventas dangau, – suvapėjo moteris, – juk jūs gąsdinate ir mušate gyvulius. – Nieko panašaus, – ramiai atsakė dresiruotojas, aš botagu tik atkreipiu gyvulių dėmesį, kad su jais elgsiuosi švelniai… Be reikalo D. Restonas kuklinasi. Šiandien niekam ne paslaptis, kad JAV tautos dresiruotojo rolę pasisavinę Volstrito šulai jau seniai naudoja aukščiau aprašytą mulų dresiruotojo metodą, tik vietoje botago naudoja žymiai galingesnius įrankius – dolerį ir kapitalistų teises ginančius įstatymus. Kartu jie demonstruoja savo švelnius jausmus ir meilumą žmonėms. O kad išryškintų šias savo savybes, jie neprašomi įspėja apie atslenkantį per okeanus į jų žemę baisų pavojų ir aiškina, kodėl „geriau žūti, negu komunistu būti“. Viduramžiais katalikų šulai, norėdami sutvirtinti išklibusius bažnyčios ratus, įsteigė jėzuitų ordiną, kuris atrinkdavo specialiai išlavintus, negailestingiau sius ir sukčiausius religijos tarnus. Apsišaukėliai amerikiečių tautos gelbėtojai naudojasi viduramžišku patyrimu – jie pradėjo formuoti kvalifikuotus antikomunistinių kovotojų būrius, kurie naudojasi visomis moderniomis šiandieninėmis technikos ir buities priemonėmis – radiju ir limuzinu, televizoriumi ir dailiai pasiūtu kostiumu, knyga ir net simpatišku šypsniu. Šiandien po JAV skersai ir išilgai siuva visokiausio plauko komunizmą įveikti pasiryžę riteriai ir kiekviename žingsnyje sėja antikomunizmo sėklas. Girdėjau, kaip vienas toks kovotojas, įėjęs į kavinę, garsiai užsakė puoduką stiprios… antikomunistinės kavos. Nustebusiam patarnautojui jis paaiškino, jog antikomunistinė kava jam reikalinga, kad jis galėtų kofeinu aplink save nuodyti komunizmo daigus. Kartą dvi merginos, matyt, per klaidą su vargu užsitraukusios savo jaunesnių seserų dryžuotas ilgas kelnes, atėjusios į kinoteatrą 42-tame strite paprašė tarnautojus pasodinti jas antikomunistinėse kėdėse. „Mes neturime tokių vietų“, – paaiškino dirbtinio aukso siūlais išsiuvinėtu švarku tarnautojas. „Tuomet mes pačios rasime“, – atkirto merginos ir nustraksėjusios atsisėdo pirmoje eilėje. Šios antikomunistės, prisiklausiusios žinių apie komunizmo pirmavimą visose srityse, nutarė jam neužleisti pirmos vietos… bent kinoteatre. Nors visi antikomunistai panašūs vienas į kitą baisia neapykanta progresui ir žmonėms, tačiau kai kurie turi ir individualinių bruožų. Štai naujai sušvitusi antikomunistinė žvaigždė Fredas Švarcas nė kiek nepanašus nei į tą smarkųjį vaikiną, nei į siaurakelnes merginas. Visų pirma, jis yra galantiško elgesio, 49 metų amžiaus vyriškis. Antra, jis skelbia „mokslinį“ antikomunizmą. Ir tam patvirtinti turi medicinos daktaro titulą. Trečia, jis nesvaigina savęs kofeinu, gelbėja kitus, užmušdamas juose slypintį blogį antikomunistinėmis idėjomis pakrautomis kulkomis. Švarcas skiriasi nuo JAV nacių partijos „fiurerio“ Džordžo Rokuelo, nes nereikalauja dujų kamerų. Skiriasi ir nuo Roberto Velco, Džono Berčo draugijos įkūrėjo, nes netvirtina, kad SNO yra pati pavojingiausia komunistinė agentūra JAV žemėje. Nepanašus jis į pamokslininką Oralą Robertsą, kuris, tik jam vienam žinomomis proporcijomis, sujungęs dievo šlovinimą su komunizmo keikimu, gydo žmones nuo paralyžiaus ir alkoholizmo. Skirtingas jis ir nuo pamokslininko Bilio Grehemo, mėgstančio prakalbas sakyti stadionuose ir siekiančio, kad, jo žodžių pasiklausę, žmonės užmirštų, jog brangsta gyvenimas, kad nepyktų ant bankų, kai šie atima iš jų skolon pirktus ir neišmokėtus namus, kad šios žemės nusidėjėliai atsinaujintų dvasiškai – gangsteriai švelniau žudytų, prostitutės, neturinčios laiko lankyti bažnyčią, melstųsi namuose ir t. t. Fredas Švarcas turi savo veidą. Jis tvirtina esąs „mokslinio antikomunizmo“ kūrėjas ir amerikoniškojo renesanso pradininkas. Visą praeitą savaitę Niujorke veikė Švarco organizuota antikomunistinė mokykla, dirbusi nuo 9 valandos ryto iki 10 valandos vakaro. Steigti visoje šalyje „antikomunizmo mokyklas“ jį paskatino vis didėjantis ir daugeliui baimę keliąs JAV piliečių ir ypač jaunimo susidomėjimas socializmo idėjomis. Jaunimas, kuris nėra galutinai apsvaigęs nuo perkūniško tvisto, rašo Niujork Herald Tribiun“, – šiandien jau nebepasitenkina diskutuodamas, kodėl vienos beisbolo žvaigždės atmuštas kamuoliukas lekia toliau, negu kitos, o nori sužinoti, kodėl socialistinės šalies – Tarybų Sąjungos – raketos pakyla į kosmosą aukščiau ir aukščiau už kapitalistinės šalies – JAV raketas“. Beveik visi JAV universitetai praeitais metais buvo pakvietę su paskaitomis komunistus. Neseniai Visuomenės nuomonės institutas pateikė studentams klausimą: „Ką jie mano apie komunizmą?“. Sužinoję apklausimo rezultatus, reakcionieriai net pažaliavo. 50 procentų studentų mano, kad komunizmas per artimiausius 25 metus galutinai sutvirtins savo pozicijas ant žemės rutulio. Garsūs visame pasaulyje savo kultūrinėmis tradicijomis Karnegi Holo rūmai, esantieji 57 strite, kuriuos atidarant simfoniniam orkestrui dirigavo P. Čaikovskis, pereitą savaitę stovėjo paniurę ir rūstūs – taip jie išreiškė nebylų protestą prieš jų šeimininkų padarytą biznio sandėrį. Prie šių rūmų įėjimo skelbimo lentose laikinai dingo reklamos. Vietoje jų kabojo juodomis ir raudonomis raidėmis išspausdinta antikomunistinės mokyklos programa, lektorių pavardės ir paskaitų pavadinimas. – Rugpjūčio mėnesį nepasikartos birželis, – rėksmingai ir pasitikinčiu balsu pareiškė F. Švarcas žurnalistams, atvykęs į Niujorką. Jiems šio lakaus posakio išties aiškinti nereikėjo: birželio mėnesį, kai F. Švarcas turėjo kalbėti Medison Skver Garden salėje, jo galingi šefai ir paklusnūs tarnai nepajėgė surinkti normalios auditorijos. Jeigu cirko atrakciono ir bokso metu šioje salėje būna po 18.000 žmonių, tai antikomunistinio apaštalo balsas atsimušė į tuščių sėdynių atramas. F. Švarco mestų šūkių „Krikščionys, už ginklų“, „Komunizmą sunaikinsime tik puldami“ nebuvo kam palaikyti. Vienas kitas šūktelėjo ir, susigėdęs savo bejėgiškumo, nutilo. Kad rugpjūtyje nepasikartotų birželis, F. Švarco agentūra dar tą vakarą išdalijo planuojamos antikomunizmo mokyklos programą ir registracijos formas. Antikomunizmo mokyklos darbuotojai ir lektoriai rugpjūčio 28 dienos rytą prie Karnegi Holo pamatė gausų būrį žmonių. Iš pradžių jie nudžiugo. Bet čia atvykę žmonės nepirko bilietų, o nešiojo šūkius: „Švarcai, nešdinkis iš Niujorko“, „Neleisime taškytis fašizmo nuodais“ ir t. t. Bet Švarco tas nepaveikė, nes jis yra patyręs ir išplaukiojęs visas antikomunizmo jūras piratas. – Protestai prieš šią mokyklą, – kalbėjo jis, – dar kartą įrodo, kad komunizmas beldžiasi į mūsų duris. Kas gi yra tas, kuriam buvo skirti plakatai „Nešdinkis iš Niujorko“? Švarcas gimė, augo, gavo medicinos daktaro laipsnį ir pasidarė baptistų vadu ne Amerikoje, bet Australijoje. Į šią šalį jis atvyko po to, kai, 1950 metais nuvykę į penktąjį kontinentą, JAV bažnyčių atstovai pastebėjo jo ryškų demagogo ir muilintojo talentą ir pakvietė jį pasirodyti prieš amerikonišką publiką. Debiutas dėdės Samo žemėje pavyko. Švarcas, prisiminęs biblijos mokymą, kad pranašu savame krašte nebūsi, metė šeimą ir išvyko į JAV. Šiandien Švarcas giriasi, kad jo vadovaujamo „Kryžiaus žygio prieš komunizmą“ gretose jau žygiuoja 100.000 aktyvių kovotojų. Tačiau, žinoma, jis nesigiria, kiek šis „kryžiaus žygis“ papildo jo kišenę. Kadangi JAV finansinės kontrolės organai kuklumo bruožais nepasižymi, tai visuomenė sužinojo, kad Švarcas, 1953 metų pradžioje kišenėje turėjęs vos 50 dolerių, 1961 metų pabaigoje bankuose jau turėjo 1.273.492 dolerius. Šiais metais ši suma padidėjo dar keliais šimtais tūkstančių. Švarcas visaip reklamuoja savo kuklų gyvenimo būdą, giriasi, kad asmeniškai sau iš uždirbtos sumos išsimoka per metus vos 5.000 dolerių algą. Komandiruočių metu taupumo sumetimais pats plauna savo kojines. Tačiau net reakcionierius Kalifornijos valstijos prokuroras Stenly Mokar Švarco veiklą pavadino „Patriotiniu judėjimu vardan pelno“. Tačiau kas Švarcui prokuroro žodžiai, jeigu jis galingų užtarėjų pagalba iškovojo teisę nemokėti nei valstijų, nei federalinių mokesčių. Savo veiklą Švarcas ėmė vystyti ir užsienyje. Kaip rašo „Niujork taims“, vien pereitais metais antikomunistiniai Švarco kryžiuočiai į Indiją filmų ir literatūros pasiuntė už 152.615 dolerių, į Japoniją už 11.974 dolerius ir t. t. Kaip vyksta Švarco biznis užsienyje, buržuaziniai JAV laikraščiai nutyli, kaip nutylėjo ir Niujorke jo organizuotos „Antikomunistinės mokyklos“ krachą. Karnegi Holo salėje telpa 2.760 žmonių, tačiau pirmą dieną susirinko tik 400 žmonių, o sekančiomis dienomis jų buvo dar mažiau. Nežiūrint, kad paskaitas skaitė ne tik pats Švarcas ir jo „profesoriai“, bet ir pagarsėjęs JAV slaptosios policijos agentas Gerbertas Filbraitas, kuris specialiai provokatoriškais tikslais buvo pralindęs į JAV komunistų partijos eiles, o dabar didžiuojasi šlykščia Judos misija. Švarcas ir jo „profesoriai“ meluoja nerausdami. Apie tuos apaštalus, kurie arba isteriškai klykia apie pasaulinį komunizmo potvynį, arba „moksliškai“ aiškina komunizmo pavojų, arba, sėdėdami valdžioje, deda ant komunistų rankų grandines, Morisas Torezas laikraštyje „Jumanitė“ rašė: „Antikomunistai panašūs į tuos šaulius, kurie naktimis atkakliai medžioja paukštį, matantį ir tamsoje. „Kuo gi tu nusikaltai“ – paklausė paukštį filosofas. „Mano vienintelė kaltė, – atsakė paukštis, kad aš matau naktį, o jie – ne!“ Apakę nuo neapykantos komunizmo idėjoms, negali sunaikinti tų, kurie mato arba pradeda praregėti. Net ir „moksliniu pagrindu“ pagamintos F. Švarco antikomunistinės kulkos, šaudomos antikomunistinėse mokyklose, yra bejėgės, jos lekia pro šalį. Kaip toje patarlėje, Švarcas šaudo – vėjas jo kulkas nešioj


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Draugas N. S. Chruščiovas priėmė draugą Josipa Broz-Tito

Birželio 4 d. JFLR Prezidentas ir Jugoslavijos Komunistų Sąjungos Generalinis Sekretorius draugas Josipas Broz Tito aplanke TSKP CK Pirmąji Sekretorių draugą N. S. Chruščiovą. Draugą Josipa Broz-Tito lydėjo JFLR Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, JFLR Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius. Priėmime dalyvavo TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas. Draugų N. S. Chruščiovo ir Josipo Broz-Tito pasikalbėjimas buvo nuoširdus ir draugiškas


Politinio tautų apsisprendimo idėja įgavo realesnių formų didžiojo karo audroms nutilstant. Ši idėja padėjo ir mūsų tautai iškovoti politinę laisvę. Jos aiškiausias formuluotojas ir vykdytojas buvo Jungtinių Amerikos Valstybių prezidentas Vilsonas, nors pati idėja turėjo gimti Europoj, kur ji pirmiausia ir buvo taikoma. Mes žinom, kad Europa eina kultūros ir valstybių susitvarkymo priešaky. Išskyrus gal tik Amerikos Jungtines Valstybes Europos politinis susitvarkymas ir socialinės reformos eina pavyzdžiu kitų pasaulio kraštų tautoms. Nėra jokios abejonės, kad šiais technikos ir mokslo milžiniško plitimo laikais Europos pavyzdžiai daug greičiau pasiekia ir įsigali Azijos, Afrikos, Amerikos tautose. Europoje iš dalies jau įgyvendinta laisvo tautų apsisprendimo idėja bręsta daugely rytų Europos, Azijos ir Afrikos tautų. Dėka mokslui ir technikai, dėka politinei sąmonei, kurią kartais palaiko ir svetimos valstybės, tautų apsisprendimo idėja bręsta greitai. Ir aišku, kad subrendusi ji turės realizuotis. Ateities istorija XX amžių, be abejonės, turės pavadinti tautų apsisprendimo ir laisvės amžium. Todėl politikui, sociologui ir visuomenės veikėjui jau šiandien turi būti aišku, kad ateities tarptautiniai santykiai, tarptautinė politika turės išeiti iš tautų laisvės pradų. Šitą reikalingumą jau pradeda suprasti ir kai kurių didžiųjų valstybių politikai. Iš to jie daro konsekventiškų išvadų, būtent, kad tarptautinėj plotmėj didžiosioms tautoms, didžiosios valstybėms jau dabar yra svarbu įgyti mažųjų tautų tarpe gerą gynėjų, užtarėjų vardą. Toli matą politikai supranta, kad mažųjų tautų paglemžimo ir išnaudojimo laikai yra praėję. Matydami ateities politinę ir ekonominę evoliuciją, jie jau dabar siūlo visur, kur tik galima, rodytis tautų laisve ir apsisprendimo gynėjais. Čia reikia pastebėti, kad didžiosiose tautose ima reikštis tam tikro lenktyniavimo mažųjų tautų globoj. Tiesa, dažnai šioj globoj slepiasi grynai egoistiniai didžiųjų interesai, bet politinė, kultūrinė ir ekonominė evoliucija rodo, kad kitaip elgtis būtų neišmintinga. Europos tautos, turėjusios ir dabar turinčios daug savo kolonijų kituose pasaulio kraštuose, turėdamos savo industrijos gaminiams daugybę rinkų civilizacijoj ir technikoj atsilikusiuose kraštuose, turėdamos ligšiol neišsemiamus maisto aruodus Kanadoj, Pietų Amerikoj, Australijoj, Afrikoj, ir iš dalies Azijoj, ima vis labiau ir labiau suprasti, kad ateity pardavimo ir pirkimo rinkos išnyks, kad Europai reikės taip susitvarkyti, kad maitinimo klausimas galėtų būti išspręstas kiek galima mažiau priklausant kitų pasaulio kraštų. Žinoma, Europa, ypač turint galvoj pietų rytų Europą, dar turi daug nesunaudotų ūkiškų galimumų. Sakysim, Ukrainos žemės ūkis, ir dabar duodąs daug gėrybių, ateity galės dar daugiau jų duoti. Bet reikės Europai politiškai ir ūkiškai taip 3 susitvarkyti, kad valstybių sienos ir ekonominio gyvenimo sąlygos netrukdytų tautų bendradarbiavimo ūkio srity. Europos centre yra karą pralaimėjusi Vokietija, kuri gyventojų skaičium, savo turtais ir kultūra, be abejo, yra svarbiausia Europos kontinento valstybė. Turint galvoj vokiškąją Austriją ir vokiškos tautybės gyventojus kitose Europos valstybėse, reikia pripažinti, kad vokiečių tauta Europoj yra bene stipriausia. Tą žino vokiečiai, tą jaučia ir kito tautos. Prieš didįjį karą ir jo metu Vokietija buvo didžiausia imperialistinė valstybė. Vokiečių imperializmas pasaulio opinijoj buvo sudaręs apie Vokietiją blogą nuomonę. Karas prieš vokiečius iš dalies buvo vedamas ir tautų laisvės obalsiais, nors sunkiose karo sąlygose dar senoji kaizeriška Vokietija principe buvo iškėlusi irgi tautų laisvės obalsį. Tada Vokietijai buvo svarbu sutriuškinti savo priešą Rusiją, atskiriant nuo jos buvusias Rusijos pavergtas tautas: Ukrainą, Lenkiją, Lietuvą, Latviją, Estiją ir Suomiją. Dabar vokiečių politikos sluoksniuose ima reikštis mintis, kad Vokietijai neturinčiai nė vienos pavergtos tautos, nė vienos kolonijos būtų naudinga mažąsias tautas užstoti ir tuo būdu mažųjų tautų gynėjos vardą įgyti. Iš kitos pusės vokiečiai tikisi, kad ateity sustiprėję jie galės paimti vadovaujamąją rolę Europos centre. Eidami čia nurodytais dėsniais, vokiečiai, žinoma, yra ir bus prieš imperialistinę svetimų tautų kraštus pavergusią Lenkiją ir, kiek tai nuo jų pareis, padės ukrainiečių ir kitų Europos tautų laisvės kovose. Suprasta tautų apsisprendimo idėja taip elgtis diktuoja ne tik vokiečiams, bet ir kitoms tautoms.


Rugsėjo 1 d. LKP (b) Vilniaus apskrities komiteto patalpose įvyko Vilniaus apskrities partinės organizacijos susirinkimas LKP(b) CK VII plenumo nutarimams apsvarstyti. Pranešim1 padarė LKP (b) Vilniaus apskrities komiteto sekretorius drg. Tedorenko. Išdėstęs VKP (b) CK nutarimą „Apie LKP (b) CK trūkumus ir klaidas vadovaujant partiniam politiniam darbui“ ir LKP (b) CK VII plenumo rezoliuciją, drg. Tidorenko pareiškė: „Šitas įvertinimas liečia ir mūsų apskrities partinę organizaciją, tame tarpe ir partijos apskrities komiteto darbą“. Tiesa, Vilniaus apskrities partinė organizacija nuveikė nemažą darbą, vykdydama LKP CK VI plenumo nutarimus. Tai rodo pasiekti rezultatai. Neblogai pravesta pavasario sėja ir miško išvežimas, už ką Vilniaus apskritis gavo pereinamąją Raudonąją vėliavą. Rugpiūčio mėn. privalomųjų pristatymų planą mūsų apskrities darbo valstiečiai viršijo, vykdydami 32% metinio plano. Atskiri valsčiai įvykdė dar daugiau. Rudaminos valsčius įvykdė 47% metinio plano, užimdamas pirmą vietą apskrityje, Mickūnų valsčius — 42,4%. Dabar partijos apkomas ir vykdomasis komitetas paskyrė pereinamąją Raudonąją vėliavą ir premiją tiems valsčiams, kurie pirmi užbaigs metinį privalomųjų pristatymų planą. Pirmą premiją gaus valsčius, kuris užbaigs metini planą ne vėliau kaip rugsėjo 15 d.; II premiją — rugsėjo 20 d. ir III premiją — rugsėjo 23 d. Reikia išaiškinti šias sąlygas valstiečiams ir išvystyti soclenktynes tarp valsčių ir apylinkių. — Tačiau nežiūrint kai kurių pasisekimų, — pareiškė toliau drg. Fedorenko, — mūsų darbe yra dar daug trūkumų, kuriuos mes turime artimiausiu laiku pašalinti. Stambiausias trūkumas — tai nepakankamas kai kurių partinių ir tarybinių darbuotojų budrumas buožių atžvilgiu. Kai kuriuose valsčiuose, pvz., Paberžės, Maišiogalos ir kt., buožės apgavo žemės komisiją ir, padaline žemę tarp giminių, pasiliko daug žemės, o pristatymų nevykdo kaip naujakuriai. Minėtuose valsčiuose yra buožių šeimų, turinčių žemės po 50—70 ha. Šiuos faktus reikia nedelsiant išaiškinti ir padėti ištaisyti. Ligi šiol apskrityje iš 32.000 su viršum ha dar daugiau kaip 2000 ha nepadalinta naujakuriams Tą padalinimą užvilkinti daugiau negalima. Toliau pranešėjas kalbėjo apie netikusį grūdų priėmimo punktų sutvarkymą, ypač Jašiūnų valsčiuje, apie trūkumus kooperacijos darbe, blogą gyventojų aprūpinimą, silpnai vedamą darbą su inteligentija ir kt. Jis nurodė taip pat į silpną kai kurių valsčiaus vykdomųjų komitetų ir partinių organizacijų darbą. Pvz., Šumsko valsč. vykd. komitetas per metus laiko tesusirinko 5 kartus ir apsvarstė antraeilius klausimu. Silpnai auga ir partinės organizacijos kaime. Maišiogalos valsč. partinė organizacija per visą laiką priėmė į partiją tik 1 narį. Pranešėjas kvietė partinę organizaciją artimiausiu laiku ištaisyti esamus trūkumus. Diskusijose dėl pranešimo dalyvavo 17 žmonių. Nemenčinės valsčiaus partorgas drg. Evdukinas pasakoja apie pravestą valsčiuje politinį masinį darbą ir valstiečių pasukimą į tarybų valdžios pusę. Susirinkime dėl raudonosios gurguolės organizavimo valstietis drg. Gelbinskas pirmas pareiškė pristatysiąs 150 kg. Ji prasekė drg. Lenkevičius, pažadėjęs pristatyti 120 kg, ir kiti. Paberžės valsčiaus partorgas drg. Andrijenko pripažino iškeltus kaltinimus ir išaiškino tai žemu mūsų aktyvo politiniu lygiu, dėl kurio kenkėjas — matininkas galėjo nepastebimai apgaudinėti. Partorgas pažadėjo artimiausiu laiku trūkumus pašalinti ir papasakojo apie valstiečių įsipareigojimą iki rugsėjo 16 d. įvykdyti metinį privalomųjų pristatymų planą ir duoti valstybei dar 50 tonų žemės ūkio produktų viršum plano. Apskrities partijos kabineto vedėjas drg. Zinovjevas nurodė, kad daugelio klaidų priežastis yra žemas aktyvo politinis lygis, dėl ko dažnai kalbama apie valstiečius bendrai ir nepastebima klasinės kovos kaime. Jis taip pat nurodė į nutarimų vykdymo kontrolės stoką. Apie kadrų valymą kalbėjo LKP(6) CK sekretoriaus pavaduotojas kadrų reikalams drg. Ščepinas, apie jaunimo rolę — LLKJS apskrities komiteto sekretorius drg. Januitis. LKP(b) apskrities komiteto propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas drg. Mizoničevas tarp kitko iškėlė neleistiną mokyklų remonto eigą apskrityje. Iš 178 mokyklų mokslo metų pradžiai buvo atremontuota tik 20. Susirinkime kalbėjo dar apskrities žemės skyriaus vedėjas drg. Pokrovskis, apskrities vartotojų kooperacijos vedėjas drg. Poliakovas, karinis komisaras drg. Varlavičius ir kiti. Partinio aktyvo susirinkimas svarstytais klausimais priėmė išsamią rezoliuciją.


Europa negali likti nesugyvenimo ir susiskaldymo padėty; Naujas karas gali būti didžiausia žmonijai katastrofa

Vakardienos priešpietiniam Tautų Sąjungos posėdy, prancūzų užsienių reikalų ministeris Aristide Briandas pasakė didelę kalbą, kurioj nušvietė svarbiausias šio momento Europos ir pasaulio politikos problemas. Savo kalbos pradžioj jis pažymėjo, kad Tautų Sąjungos galia auga iš metų į metus ir kad Tautų Sąjungoj tautos mato pirmą ir svarbiausią garantiją taikai palaikyti ir sustiprinti. Kellogo paktas davė naujų taikos garantijų, o Londono jūrių nusiginklavimo konferencija davė galimumo šių metų lapkričio mėn. pradžioj sušaukti Ženevoj posėdį komisijos preliminariniais visuotinio nusiginklavimo klausimais, kuriam bus parengta tarptautinė nusiginklavimo konferencija su viltimi, kad komisijos darbai šį kartą duos teigiamų rezultatų. Toliau Briandas pareiškė, kad, kol jis atsakąs už savo krašto užsienių reikalų politiką, jis visomis priemonėmis stengsis neprileisti prie naujo karo, kuris pripildytų Europą pasibaisėjimo ir griuvėsių. Pereidamas prie Jungtinių Europos Valstybių sudarymo problemos, Briandas, visų pirma, pabrėžė, kad dideli sunkumai, dėl kurių vis dar kenčia pasaulis, Europoj pasireiškia ypatingai stipria forma. Todėl, esą, būtinai reikalinga suartinti Europos tautas ir eiti prie jų sujungimo. Jis pareiškė toliau, kad vardu 27 Europos tautų, kurios rugsėjo 8 d. Ženevoj buvo susirinkusios pasitarti, jis esąs įgaliotas pateikti Tautų Sąjungos plenumui Jungtinių Europos Valstybių įsteigimo dalyką. Jis pranešė, kad Europos tautos savo susirinkime vienu balsu priėmė rezoliuciją, kuria pripažįstama, kad glaudesnis Europos valstybių bendradarbiavimas turi didžiausios reikšmės taikai išlaikyti ir sustiprinti. Tokia Sąjunga, savaime suprantama, galinti būti sudaryta tiktai su visišku universalios Tautų Sąjungos sutikimu ir jos parama. Čia Briandas griežtai atrėmė iš kai kurių pusių jam padarytus priekaištus, kad jo projektas siekia susilpninti Tautų Sąjungos veikimą. Jis nurodė, kad pati Tautų Sąjunga savo pakte ragina steigti regionalines sutartis taikai laiduoti. Todėl tarp Tautų Sąjungos ir Europos valstybių unijos negalį būti jokio nesusipratimo. Europa negali ilgiau pasilikti vidujinio nesugyvenimo ir susiskaldymo padėty. Be to, Europos valstybės turėtų susijungti vieningoj rinkoj kontinento ir ne Europos prekėms. Briandas pažymėjo, kad Jungtinių Amerikos Valstybių politikai ir prekybininkai nesipriešina šitiems Europos valstybių siekimams, bet, priešingai, karštai juos pasveikino, kadangi jie atitinka ne tik Europos, bet ir viso pasaulio interesus. Europa kenčia dabar dėl įvairių sunkumų, kurie gali privesti prie naujo karo, galinčio išsiplėsti į baisiausią katastrofą. Naujas karas privestų Europą prie tokių nelaimių ir griuvėsių, kad reikėtų dešimtmečių jiems pašalinti. Baigdamas, Briandas prašė 54 Tautų Sąjungoj atstovaujamų tautų delegatus atvirai išsitarti dėl didelės Europos Sąjungos problemos. Jos tikslas yra ne kas kita, kaip tarnauti taikai, kurios trokšta visi žmonės. Vakardienos popietiniam Tautų Sąjungos posėdy anglų užsienių reikalų ministeris Hendersonas pasakė kalbą, kurioj pažymėjo, kad Reino krašto evakuavimas esąs Locarno pradėto taikos darbo vainikavimas. Jis išreiškė pasigailėjimo dėl Stresemanno ir Nanseno mirčių, nes abu šie politikai buvo tikri taikos draugai. Jų atmintis bus įamžininta pokarinėj istorijoj. Liesdamas Paneuropos problemą, Hendersonas pareiškė, kad Didžioji Britanija sveikinsianti Tautų Sąjungos ribose sudarytą Europos studijų komisiją. Jo manymu, šitoks Europos valstybių susijungimo išsprendimas esąs geresnis, negu įkūrimas atskiros brangios Europos organizacijos su metiniais susirinkimais, nuolatiniu komitetu ir nuolatiniu sekretariatu. Toliau Hendersonas pasakė, kad Europos susivienijimo planas nieku neprieštarauja Tautų Sąjungos pakto nuostatams. Tačiau, visų pirma, reikėtų nugalėti sunkią ekonominę krizę. Be to, greta taikingo tarptautinio konflikto išsprendimo esąs būtinai reikalingas energingas veikimas nusiginklavimo srity, nes, be rimto ginklavimosi suvaržymo, esą, negalima prieiti prie tikro tarptautinio saugumo. Nesumažinus ginklavimąsi, Tautų Sąjunga kritiškais momentais jokiu būdu negalėsianti įvykdyti savo uždavinio. Tautų Sąjungos 8 str. turi būti būtinai ir sąžiningai vykdomas. Baigdamas Hendersonas pareiškė, kad nusiginklavimo konferencija turi būti sušaukta Ženevoj ateinančiais metais. Jo kalba buvo sutikta triukšmingomis ovacijomis.


Žurnalas „Ekonomist“ apie Ispanijos ekonominę padėtį

Įtakingas Anglijos žurnalas „Ekonomist“ paskelbė savo Madrido korespondento pranešimą, kuriame jis rašo apie Ispanijos pergyvenamus ekonominius sunkumus. Nors, pasak korespondento, Ispanijos spauda nutyli daugelį ekonominių reiškinių, ji nesugeba nuslėpti tokių visiems žinomų faktų, kaip kainų augimas ir pesetos vertės smukimas. Korespondentas pareiškia, kad Ispanijoje stiprėja infliacija. Pragyvenimo kaina nuolat didėja. Žymiai sumažėjo dolerių atsargos. Jeigu 1955 metų gruodžio mėnesį jos sudarė 94 milijonus, tai 1956 metų gruodžio mėnesį jos sumažėjo iki 28 milijonų, o šių metų sausio mėnesį - iki 21 milijono. Šiuo metu, nurodo korespondentas, manoma, kad Ispanijos dolerių atsargos neviršija 10 milijonų. Pesetos vertė nusmuko nuo 43 už vieną doleri 1956 metų birželio mėnesį iki 54 už vieną dolerį šiuo metu. Biudžeto deficitas pasiekė 16 milijardų pesetų. Toliau korespondentas nurodo, kad Ispanijoje trūksta dviejų pagrindinių maisto produktų alyvų aliejaus ir kviečių ir jai teks pirkti žymų kiekį šių produktų.


Kovo mėn. 5 d. priešpiet Tautų Sąjungos taryba susirinko savo 49 sesijai, kuriai pirmininkauja Kolumbijos atstovas Urrutia. Pirmiausiai įvyko slaptas posėdis, kuriam buvo galutinai nustatyta šios sesijos darbų tvarka. Svarbiausi klausimai, kurie šioj sesijoj bus išspręsti, yra šie: Mažosios Santarvės pareiškimas St. Gotharde sukonfiskuotų kulkosvaidžių klausimu; bulgarų stabilizavimo paskolos ir Portugalijos atsistatymo paskolos klausimai, Saaro sričių valdančios komisijos pirmininko ir narių paskyrimas; galutinis Tautų Sąjungos tarybos nutarimas Tautų Sąjungos rūmų statybos reikalu, finansų ir ekonomijos komisijų pranešimai. Nutarta išbraukti iš šios sesijos darbų tvarkos Dancigo klausimai, nes dabar tarp Dancigo ir Lenkijos eina tiesioginės derybos. Be to, buvo paskirta specialinė komisija, kuri aptars Portugalijos finansinės padėties klausimą ryšy su paskolos suteikimo klausimu. Į ta komisija įėjo Vokietijos, Prancūzijos, Suomijos, Didžiosios Britanijos, Italijos ir Portugalijos atstovai. E.


Bulgarijos vyriausybės ir partijos delegacija vyksta į Vengriją

SOFIJA, birželio 3 d. (TASSELTA). Kaip praneša Bulgarijos telegramų agentūra, birželio 4 d., Vengrijos Revoliucinės darbininkų-valstiečių vyriausybės ir Vengrijos darbininkų socialistų partijos Centro komiteto kvietimu, į Vengriją išvyks Bulgarijos vyriausybinė-partinė delegacija. Delegacija ves derybas abi šalis dominančiais klausimais. Vyriausybės delegacijos vadovas – Bulgarijos ministrų tarybos pirmininkas, BKP CK politinio biuro narys Antonas Jugovas, partijos delegacijos vadovas – BKP CK pirmasis sekretorius Todoras Živkovas.


NAUJAS NESĖKMINGAS AMERIKIEČIŲ BALISTINĖS RAKETOS BANDYMAS

Laikraštis „Junjon San Diego“ pranešė, kad šią savaitę numatytas Amerikos balistinės raketos „Atlaso“ bandymas vėl atidėtas dėl to, kad ji išėjo iš rikiuotės stendinių bandymų metu prieš paleidžiant Keip-Kanaveralo (Florida) bandomajame poligone. Kaip jau buvo pranešta, du ankstesni mėginimai paleisti „Atlaso“ raketą birželio ir rugsėjo mėnesiais baigėsi nesėkmingai dėl to, kad išėjo iš rikiuotės valdymo sistema.


NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Beiruto, Libano valstybės ministras, kurio žinioje yra naftos klausimai, Saibas Salamas pareiškė, kad užsienio naftos kompanijos mėgina nuginčyti Libano teisę leisti savus įstatymus. Libano valstybės ministro pareiškimas padarytas ryšium su tuo, kad Amerikos kapitalui priklausanti kompanija „Transarabien Paiplain Kompani“ atsisakė vykdyti neseniai Libano priimtą įstatymą dėl mokesčių ėmimo iš visų užsienio kompanijų, kurios iki pastarojo laiko naudojosi lengvatomis.


Draugo N. Chruščiovo pranešimą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje apie dabartinę tarptautinę padėtį ir Tarybų Sąjungos užsienio politiką klausė per radiją visi kolūkiečiai. Iš aukštos Kremliaus tribūnos Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas išreiškė kiekvieno tarybinio žmogaus mintis ir lūkesčius: mums karas nereikalingas, mes už taiką, už visų žmonių gerovę ir laimę. Šiems šviesiems tikslams pasiekti žemdirbiai nesigaili jėgų ir kūrybinės energijos. Labiausiai mes rūpinamės stiprinti ir vystyti visuomeninį ūkį. Šiemet gavome po 405 centnerius pieno ir 56 centnerius mėsos šimtui hektarų naudmenų. Tai žymiai daugiau, negu pernai. Nors ir nepalanki buvo vasara, tačiau išauginome gražų grūdinių kultūrų derlių, paruošėme pakankamai stambiųjų pašarų. TSKP CK lapkričio Plenumo raginimu dabar ruošiame priemones 1963 metams. Ketiname smarkiai padidinti gyvulininkystės produktų gamybą. Toliau tobulinsime pasėlių struktūrą. Jau apsirūpinome vasarinių kultūrų sėkla. Sparčiai ruošiame techniką pavasario sėjai. Užtikriname brangią Tarybų vyriausybę ir komunistų partiją, kad dirbsime dar atkakliau, stiprindami Tėvynės, visos socialistinės stovyklos ekonomiką ir galyb


Prasidėjo Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos IV kongresas

KIJEVAS, rugpiūčio 16 d. (TASS-ELTA). Šįryt čia prasidėjo Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos (PDJF) IV kongresas. Kongreso posėdžiai vyksta Ukrainos TSR liaudies ūkio priešakinio patyrimo parodos teritorijoje. Į Kijevą atvyko daugiau kaip 500 delegatų, stebėtojų ir svečių iš daugelio šalių. Pirmą kartą kongrese dalyvauja 59 organizacijos, įstojusios į PDJF laikotarpiu po III kongreso. Pranešimą „Jaunimas, šiuolaikinis pasaulis ir PDJF uždaviniai“ padarė Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos prezidentas Bruno Berninis. Laikotarpiu, praėjusiu po trečiojo kongreso, sako Bruno Berninis, buvo daug įvykių, suvaidinusių svarbų vaidmenį viso pasaulio jaunimo ir tautų gyvenime. Per tuos ketverius metus PDJF ragino jaunimą susiburti prieš atominę grėsmę, stiprinti draugiškus ryšius ir ginti taiką. Pateikdamas daug pavyzdžių ir faktų, rodančių didelį darbą, kuri federacija dirba darbininkų ir kaimo jaunimo tarpe, pranešėjas nurodė, kad pastangos susitarti ir bendradarbiauti su visomis nacionalinėmis ir tarptautinėmis jaunimo organizacijomis ryškiausiai pasireiškė neseniai pasibaigusiu Maskvoje šeštuoju Pasauliniu jaunimo ir studentų festivaliu. Festivalis savo užmoju ir puikiais rezultatais, brolybės ir draugystės aplinkos dėka neturi sau lygių tarp mūsų laikų jaunimo renginių. Jis buvo naujas mūsų jaunosios kartos indėlis, kurios tikslas įveikti pasaulio suskilimą, sumažinti tarptautinį įtempimą, užtikrinti taikų tautų sambūvi. Nušviesdamas federacijai iškilusius uždavinius, Bruno Berninis pabrėžė, kad reikia giliau vystyti visų jaunimo organizacijų bendradarbiavimą. Tai padės, — pasakė jis, — greit išspręsti problemas, kurios jaudina jaunimą, ir jo indėlį į taikų žmonijos vystymąsi padaryti vertingesnį. Bruno Berninis pažymi, jog reikia išspręsti Europos problemas, kad būtų galima įveikti neigiamus esamus suskilimo padarinius ir pašalinti atominio ginklavimosi pavojų. Jis taip pat sustoja ties klausimais, jaudinančiais Afrikos ir Azijos šalių jaunimą, ypač ties šiomis problemomis: Suvienytųjų Nacijų Organizacija turi teisėtai pripažinti Kinijos Liaudies Respubliką, turi būti suvienyta Korėja, o taip pat Vietnamas: Taivanis, Goa ir Vakarų Irianas turi būti suvienyti su savo valstybėmis, turi būti išspręsti klausimai, susiję su Viduriniaisiais Rytais. Bruno Berninis pabrėžia pavojų, kurį sudaro taikai kolonializmas. Jis sako, kad PDJF yra už tautų apsisprendimo teisę ir už pagalbos teikimą lygybės pagrindu vardan šalių pažangos ir šiuolaikinio vystymosi. Geriausias būdas, kad bendradarbiavimas įgautų reikalingą pasaulinį pobūdį, galėtų būti visų tarptautinių jaunimo organizacijų susitarimas. PDJF ir ateityje, pareiškė Bruno Berninis, žengs visų nacionalinių ir tarptautinių organizacijų bendradarbiavimo keliu. Liesdamas federacijos santykius su SNO, Bruno Berninis pareiškė, kad federacija laiko savo veiklą indėliu į SNO Įstatų principų vykdymą ir į jos specializuotųjų įstaigų veiklą. Toliau Bruno Berninis sustojo ties naujųjų įstatų projektu. Po to jis pranešė, kad nuo trečiojo kongreso laikų PDJF eilės padidėjo penkiasdešimt devyniomis organizacijomis iš visų pasaulio vietų. Šiuo metu daugiau kaip du šimtai įvairių krypčių organizacijų, vienijančių savo eilėse aštuoniasdešimt penkis milijonus jaunuolių ir merginų iš devyniasdešimt septynių šalių, yra federacijos nariai. Dėl Bruno Berninio pranešimo prasidėjo diskusija.


Kada paskaitos „Apie tarptautinę padėtį“ ir „Apie lietuviškai vokiškųjų nacionalistų tikrąjį veidą“ buvo užbaigtos, Tauragnų valsčiaus Vyrių apylinkės valstiečiai apsupo pranešėjus. Pasipylė klausimai. Valstiečiai klausinėjo apie Berlyno konferencijos nutarimus, apie Indijos nepriklausomybę, jie domėjosi visais tarptautinio gyvenimo klausimais. Daug klausimų lietė kasdieninius kaimo gyvenimo klausimus bei valstiečių rūpesčius. Ilgai truko ir gyvai praėjo pasikalbėjimas. Ir kada susirinkimas baigėsi, vienas mažažemis valstietis išreiškė visų nuomonę, priekaištaudamas propagandistams, kodėl jie anksčiau nepravesdavo tokių susirinkimų. Panašiai kaip Vyrių apylinkėje atrodo valstiečių susirinkimai ir Lukošiūnų, ir Širvidžių, ir Nautiškių kaime, visur, kur pravedė susirinkimus ir skaitė paskaitas LKP(b) CK propagandistų grupės narys komjaunuolis drg. Marcelis ir LKP(b) Utenos apskrities komiteto karinio skyriaus vedėjas drg. Marganavičius. Panašiai vyksta susirinkimai ir kitų valsčių apylinkėse, kurias aplanko kiti LKP(b) CK propagandistų grupės nariai. Valstiečiai klausosi paskaitų su dideliu susidomėjimu, jie yra ištroškę teisingo bolševikiško žodžio ir skundžiasi, kad juos per retai aplanko. Ligi šiol politinis masinis darbas Utenos apskrityje buvo pravedamas nepatenkinamai. Pranešėjų grupė darbo neišvystė. Agitatoriai buvo tik įtraukti į sąrašą, bet daugelis jų net nežinojo, kad jie agitatoriai. LKP(b) CK propagandistų grupė stengiasi padėti LKP(b) Utenos apskrities komiteto agitacijos ir propagandos skyriui sutvarkyti darbą. Pravestas pasitarimas su agitkolektyvų vedėjais ir agitatorių pasitarimai valsčiuose, kuriuose dalyvavo 240 žmonių. Apskrities miesto agitatoriai suskirstyti į brigadas ir išvyko į apylinkes. LKP(b) CK propagandistų ir vietos aktyvo jėgomis šį mėnesį valsčiuose ir apylinkėse padaryti 67 pranešimai. Atskirai pranešimai buvo skaitomi apskrities ir valsčių inteligentijai, agitatoriams. Per susirinkimus ir mitingus pranešimų išklausė daugiau kaip 30.000 darbo valstiečių. LKP(b) CK propagandistai padeda taip pat vietos aktyvui vykdyti LKP(b) CK VII plenumo nutarimus, iškelti ir ištaisyti plenumo numatytus trūkumus, jie padeda valsčių vykdomiesiems komitetams geriau sutvarkyti žemės ir gyvulių įskaitą, atrasti buožių paslėptus gyvulius, organizuoti raudonąsias gurguoles. Jie daro pranešimus grūdų priėmimo punktuose ir kartu su vietos agitatoriais aplanko valstiečių kiemus, vesdami individualią agitaciją. Toks darbas leidžia ir patiems LKP(b) CK propagandistams geriau susipažinti su darbo valstiečių reikalais, mokytis iš masių, didinti savo patyrimą. LKP(b) CK propagandistų grupė siekia savo darbu suteikti konkrečią pagalbą vietoje apskrities partinei organizacijai, kaip tai reikalavo LKP(b) CK VII plenumas.


JORDANIJOS MINISTRO PIRMININKO RIFAJAUS PAREIŠKIMAS

KAIRAS, kovo 20 d. (TASS). Spaudos pranešimais, Jordanijos ministras pirmininkas Rifajus pareiškė spaudos konferencijoje, kad Jordenija pasisako prieš dalyvavimą bet kuriuose paktuose. Jordanijos vyriausybė, pasakė jis, parems bet kurias pastangas, kuriomis siekiama sustiprinti Arabų šalių vyriausybių ir tautų bendradarbiavimą, Palietęs Anglijos – Jordanijos santykius, Br. Rifajus pasakė, kad juos nulemia 1948 metų sutartis. Jis pareiškė, kad neseniai įvykę pasikeitimai arabų legione (turimas galvoje generolo Glabo atsistatydinimas) „nepaveiks draugiškų Jordanijos ir Anglijos santykių“.


Pirmadienį popietiniame posėdyje deputatai pradėjo svarstyti Sąjūdžio koalicijos pasiūlytus projektus dėl rinkimų į Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą (Seimą). Buvo du pranešėjai: V.Landsbergis, kuris ir pirmininkavo posėdžiui, bei N.Rasimavičius (vietoje staiga susirgusio E.Jarašiūno). AT pirmininkas V.Landsbergis pranešė deputatams apie frakcijų atstovų pasitarimą dėl galimos rinkimų datos. Jis atkakliai siūlė sutarti nors dėl datos, kada turėtų įvykti rinkimai. Tai, pasak pirmininko, labiau apibrėžtų Vyriausybės (senos arba naujos) tolesnio darbo perspektyvas. Tai - ne tik AT pirmininko, bet ir Sąjūdžio koalicijos nuomonė. Deputatas E.Klumbys atkreipė kolegų dėmesį į tai, kad pagal galiojantį Rinkimų įstatymą neeiliniai rinkimai gali būti paskelbti ne anksčiau kaip prieš 5 mėnesius. Tad ar nevertėtų pirmiausia keisti Rinkimų įstatymą, o po to tartis dėl datos. Tai, beje, ir buvo visos dienos diskusijų bei nesutarimų esmė, juolab kad Rinkimų įstatymas yra netobulas ne tik šiuo požiūriu. Dešinioji pusė atkakliai laikėsi savo - pirmiausia ragino susitarti dėl rinkimų datos. Deputatas A.Januška priminė, kad šiokių tokių sutarimų buvo pasiekta vadinamojo „apskritojo stalo” derybomis. Vienas galimų variantų - skirti rinkimus pagal naują rinkimų į Seimą įstatymą, kuriame būtų numatyta mišri rinkimų sistema (pusė deputatų būtų renkami pagal mažoritarinę, o kita - pagal proporcinę rinkimų sistemą - pagal politinių partijų kandidatų sąrašus). Rinkimai galėtų vykti spalio mėnesio antroje pusėje. Atrodytų, gana nesunkiai būtų galima pasiekti kompromisą. Kompleksiškam rinkimų datos ir Rinkimų įstatymo pakeitimo klausimų svarstymui pritarė ir deputatai J.Tamulis, E.Bičkauskas. Deputatas N.Rasimavičius pristatė AT akto projektą. Pagal šį Sąjūdžio koalicijos siūlymą numatoma „skirti rinkimus į Lietuvos Respublikos AT (Seimą) 1992 metų rugsėjo 20 dieną, nustatant, kad, išrinkus AT (Seimą), esamos AT įgaliojimai baigiasi naujai išrinktam parlamentui susirinkus į savo pirmąjį posėdį


Ponas Strassburgerʼis, aukštasis lenkų komisaras Danzige, neseniai skaitė Paryžiuje paskaitą apie „Danzigą, lenkų uostą“. Ta paskaita buvo suruošta po tarptautinės, bet daugiausia amerikiečių, taikos asocijacijos Fondation Carnegie ženklu. Paskaitos rengėjai, manydami, kad tai bus naudinga, mane pakvietė į ją atsilankyti ir aš visumet ieškodamas progos pasimokyti, labai mielai į ją nuėjau. P. Henri Strassburgerʼis yra vokiečių kilimo lenkas arba ilgai lankęs vokiečių mokyklas, nes jo prancūziškame ištarime labai žymi germanų įtaka. Cituodamas skaičius, jis sako „komma“, o ne „vergule“ (kablelis). Žodis „tableau“ (lentelė) jam išeina „tabelle“. Ir apskritai, jo kalba buvo išmarginta germanizmais. Jautėsi, kad jis galvoja vokiškai, o paskum verčia į prancūzų kalbą. Kaip tikras vokiečių mokyklos auklėtinis, Strassburgerʼis mums atvežė, kaip jis sako, „tabelleʼių“ t. y. didelių lentelių su grafikomis ir iliustracijomis. Mes į jas žiūrėjom su didžiausia pagarba. Viena iliustracija mus labai sudomino. Tai buvo „Gdansko“ naujas ženklas: lenkų erelis šalia Laisvojo miesto ženklo. Aš nežinau, kaip į tą dalyką pažiūrės p. Sahmʼas. Kaip ten bebūtų, bet p. Strassburgerʼis užmiršo pakalbėti apie Danzigo senato pirmininko p. Sahmʼo protestą, kurį šis neseniai iškėlė Ženevoje prieš Lenkijos manierą atstovauti laisvojo miesto interesus užsienyje. Jis taip pat užmiršo išsitarti apie dabar Ženevoj iškeltą procedūrą dėl lenkų amunicijos sandėlių Westerplatte. Lenkija reikalauja, kad laikinasis leidimas, kuriuo ji naudojasi jau dešimti metai, būtų paliktas visam laikui. Aš abejoju, kad jai pavyktų tatai laimėti. P. Strassburgerʼio paskaita buvo tai, ko buvo galima laukti iš lenko. Tai buvo vikrus žaidimas skaičiais, statistinių žinių suklastojimas, juokingi tvirtinimai. Tuo būdu mes sužinojom, kad Koridory gyvena 85% lenkų. Kalbėtojas net nė vieno karto neištarė kašubų vardo. Jis, tur būt, manė, kad prancūzai yra didesni abskurantai ir pusgalviai, nekaip iš tikrųjų. Bet jis vis dėlto pripažino, kad „Danzige yra vokiečių dauguma“, užmiršdamas pridurti, kad ten lenkų yra lygiai 3%. Priešingai, jis energingai gynė teises tos lenkų laisvojo miesto teritorijoj mažumos, pagal jo žodžių, vokiečių persekiojamos. Tiesa, reikia pasakyti, kad lenkai turi teisės kalbėti apie mažumų teises: juk visi žino, kaip jie elgiasi su žydais, ukrainiečiais, vokiečiais, lietuviais, gudais. P. Strassburgerʼis nebijojo perskaityti garsųjį Karaliaučiaus geležinkelių direktoriaus Volzʼo memuarą, apie kurį niekas daugiau nebedrįsta kalbėti Prancūzijoj, net p. Smogoržewskiʼs. Be to, savo paskaitos pabaigai jis paliko vieną, pirma sovietofilo, dabar neseniai po serijos paskaitų Varšuvoje atsivertusio į šventąją lenkų doktriną ekonomisto, p. Francis Deloisi citatą. P. Francis Deloisi, didžiausias p. Deterlingʼo ir anglų žibalninkų priešininkas, prieš mėnesį buvęs karštas Maskvos šalininkas, randa būdų garbinti Lenkiją. Ką apie jį pagalvos jo draugai Sovietuose ? Ta aliuzija į „fronto pasikeitimą“ buvo vienintelė p. Strassburgerʼio paskaitos vieta, kur buvo paminėtas prancūzo vardas. Ir šia proga mes negalime neparodyti savo džiaugsmo ir gilaus pasitenkinimo. P. Strassburgerʼis kalbėjo apie Danzigo ir koridoriaus santykius su Vokietija ir su Europa, bet ne karto neištarė Prancūzijos vardo ir nepaminėjo sutarčių. Tegul jis už tai bus pasveikintas ir palaimintas! Ach, koks doras ir simpatingas žmogus! Argi jis būtų supratęs, kad prancūzai nieko nebenori daugiau girdėti apie Danzigą, koridorių, vokiečių lenkų kivirčių? Neseniai man vienas lenkas pasakė: „Jei jūs ir toliau nebesidomėsit mumis, mes pulsim vokiečiams į glėbį“. „,Puiku, aš atsakiau. Pulkit į Vokietijos glėbį, ir mes su ašaromis akyse palaiminsime jūsų susitaikymą. Taip, suitaikykit! Pasibučiuokit! tik palikit mus ramybėje su visomis jūsų istorijomis iš kito pasaulio!“ Taip, p. Strassburgerʼis nė vieno žodžio neištarė apie Prancūziją ir prancūzus. Fondation Carnegie vicepirmininkas (anglas), dėkodamas kalbėtojui, pasveikino publikoje esančią Lenkijos ambasadoriaus Paryžiuje žmoną, ponią Chlapowską ir lenkų kolonijos „išrinktuosius“. Jis visiškai užmiršo paskaitoj buvusius prancūzus, kurių, tiesą sakant, buvo taip maža! Iš oficijaliųjų sluoksnių nieko nebuvo. Nė vienos ministerijos atstovo, nė kokio kabineto attaché, nė menkiausio parlamento atstovo. Nė pats Pezetʼas nepasirodė. Kas gi pasidarė, teisingasai dangau? Teisybė slepiasi tame fakte, kad oficijalusis Paryžius priėmė p. Strassburger’į labai šaltai. Jis nesirūpino nei Danzigu nei koridoriu. Vėjo linkmė pasikeitė, ir mes pamatysim dar naujų dalykų.


Šiandien rytą buvo pašalintas iš savo posto karinių oro pajėgų vadas brigados generolas Visentė Kajas Alsina ir vienos KOP dalies vadas brigados generolas Chilbertas Idalgas Oliva. Atleidimo dekretą pasirašė prezidentas Gidas. Spauda kaltina Alsiną, kad jis falangistas ir nori nuversti Gido vyriausybę. Karinėse oro pajėgose laukiama, kad bus atleista daugiau žmoni


Prezidentas Valdas Adamkus vakar susitiko su dešimties metų sukaktį mininčio Lietuvos Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nariais. Savo sveikinime V. Adamkus pabrėžė šios sukakties reikšmę, priminė, jog pagrindinis Sąjūdžio tikslas - Lietuvos valstybingumo atkūrimas - sėkmingai įgyvendintas. “Šiandien, kai šis tikslas pasiektas, mes turime stengtis jaunoje kartoje išlaikyti Sąjūdžio dvasią, nes tai mūsų tautos stiprybės šaltinis”, - kalbėjo V. Adamkus. Seimo Pirmininkas, buvęs Sąjūdžio vadovas Vytautas Landsbergis taip pat pabrėžė būtinybę išsaugoti prisiminimus apie Sąjūdį. “Sąjūdžiui gresia virsti mitologija, jei nebus pasirūpinta surinkti informaciją”, - sakė jis. Priėmime pas Prezidentą dalyvavo Baltijos televizijos direktorius Gintaras Songaila, parlamentarai Romualdas Ozolas, Kazimiera Prunskienė, Alvydas Medalinskas, profesorius Bronius Genzelis.


„Popolo d'Italia“ ministerio pirmininko brolis Arnaldo Mussolini rašo, kad atentatą prieš jezuitą Venturi, buvusį jezuitų ordeno sekretorių, inspiravę masonai. Masonerija norėjusi pašalinti Venturi, nes jis esąs Benito Mussolini patarėjas tikybiniais ir politiniais reikalais. Kad atentatas prieš Venturi sujaudino italų visuomenę ir vyriausybę, rodo tas faktas, jog policija patarė Mussolini nedalyvauti maršalo Diazo laidotuvėse, kurios įvyko kovo 3 d. Policijos nuomone, per tas iškilmes galėjęs pasikartoti atentatas ir prieš Mussolini. Iš pradžios ministeris pirmininkas norėjęs paklausyti patarimų ir laidotuvėse nedalyvauti, bet vėliau savo nuomonę pakeitė ir laidotuvėse dalyvavo.


PEKINAS, rugsėjo 15 d. (TASS-ELTA). Šiandien Pekine, Kinijos Liaudies politinės konsultatyvinės tarybos posėdžių salėje prasidėjo KKP VIII suvažiavimas. Suvažiavimo posėdžių salėje susirinko daugiau kaip tūkstantis delegatų, atvykusių iš visų Kinijos vietų. Dalyvaujantieji audringais plojimais sutinka pasirodžiusius suvažiavimo prezidiume atvykusius į suvažiavimą broliškųjų komunistų ir darbininkų partijų atstovus. Delegatai ir svečiai entuziastiškai sveikina pasirodžiusius prezidiume Kinijos Komunistų partijos vadovus draugus Mao Czeduną, Liu Sao-ci, Cžou En-lajų, Cžu De, Cen Juni, Kan Seną, Pyn Cženj, Dun Bi-u, Lin Bocziuji, Cžan Ventianį, Pyn Dechuajų, Lin Biao, Den Siao-piną. KKP CK pirmininkas Mao Cze-dunas paskelbia Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimą atidarytą. Orkestras groja partinį himną „Internacionalą“. Mao Cze-dunui pasiūlius, dalyvaujantieji suvažiavime tylos minute pagerbė žuvusių už revoliucijos reikalų kovotojų atminimą. Trumpą įžanginį žodį tarė KKP CK pirmininkas Mao Cze-dunas. Po draugo Mao Cze-duno kalbos suvažiavimas KKP CK sekretoriaus draugo Cžou En-lajaus pasiūlymu vienbalsiai patvirtina suvažiavimo prezidiumą iš 63 žmonių, suvažiavimo sekretoriato ir mandatų komisijos sudėtį. Po to buvo vieningai priimta suvažiavimo darbotvarkė: 1. KKP CK politinė ataskaita; 2. Pranešimas apie partijos įstatų pakeitimus; 3. Pranešimas apie pasiūlymus dėl antrojo penkmečio plano liaudies ūkiui išvystyti; 4. KKP centrinių organų rinkimai. Pranešimą pirmuoju darbotvarkės punktu – KKP CK politinę ataskaita padarė KKP CK sekretorius draugas Liu Sao-ci. Savo pranešime drg. Liu Sao-ci pasakė, kad per 11 metų, praėjusių nuo to laiko, kai įvyko partijos VII suvažiavimas, Kinijos gyvenime buvo du dideli pasaulinės istorinės reikšmės įvykiai. 1949 metais buvo įkurta Kinijos Liaudies Respublika. Pereitų metų antrojoje pusėje ir šių metų pirmojoje pusėje visišką pergalę iškovojo žemės ūkio, naminės pramonės, kapitalistinės pramonės ir prekybos socialistiniai pertvarkymai. Šių dviejų pergalių dėka įvyko eilė esminių pakitimų šalies vidaus gyvenime ir tarptautiniuose santykiuose. Šiuo metu, pasakė drg. Liu Sao-ci, partijos uždavinys yra kiek galint greičiau paversti šalį didžia socialistine valstybe. Sustojęs ties partijos kovos už Liaudies interesus istorija, pranešėjas pabrėžė, kad respublikos įkūrimu iš esmės pasibaigė buržuazinės-demokratinės revoliucijos Kinijoje etapas ir prasidėjo proletarinės socialistinės revoliucijos etapas, prasidėjo pereinamasis nuo kapitalizmo į socializmą laikotarpis. Pirmojo penkmečio plano vykdymo praktika rodo, kad šalies industrializavimui baigti prireiks laiko, lygaus trims penkmečiams arba kiek daugiau. Socialistinių pertvarkymų uždavinys iš esmės jau įvykdytas, antrajame penkmetyje jis gali būti visiškai baigtas vykdyti, išskyrus atskirus rajonus. Apibrėžęs laimėjimus, pasiektus vykdant socialistinius pertvarkymus žemės ūkyje, naminėje pramonėje bei kapitalistinėje pramonėje ir prekyboje, drg. Liu Sao-ci pasakė, kad šis nepaprastai sudėtingas ir sunkus uždavinys šiuo metu iš esmės įvykdytas ir kad šalyje vykstančioje socializmo ir kapitalizmo kovoje klausimas – kuris kurį? – jau išspręstas. Drg. Liu Sao-ci toliau pasakė, kad ateinančiais metais Kinija baigs vykdyti pirmojo penkmečio planą ir bus paruoštas antrojo penkmečio planas 1958-62 metams. Jis pabrėžė, kad realizuojant pirmojo penkmečio planą pasiekti didžiuliai laimėjimai, kurių negali neigti net priešai. Šių metų plano numatyti bendrosios pramonės produkcijos rodikliai Jau pasiekė 1957 metams užplanuotus rodiklius. Žemės ūkio srityje šalis taip pat jau galės viršyti pirmojo penkmečio planą tiek pagal bendrąją produkciją, tiek ir pagal pagrindines grūdinių ir techniniu kultūrų rūšis. Transportas šiemet viršys 4 su viršum tūkstančių kilometrų naujų geležinkelių nutiesimo planą, kuris numatytas pirmajam penkmečiui. Šiais metais taip pat, galimas dalykas, bus viršytas ir 10 tūkstančių kilometrų magistralinių plentų nutiesimo planas. Sparčiai vystėsi vidaus ir užsienio prekyba, kultūra, švietimas ir sveikatos apsauga. Toliau drg. Liu Šao-ci pateikė duomenis, apibūdinančius pirmuosius žingsnius gerinant darbininkų ir tarnautojų gyvenimą. Sustojęs ties antrojo penkmečio plano uždaviniais, drg. Liu Šao-ci pasakė, kad tas planas numato didžiulį ir spartų Kinijos liaudies ūkio išvystymą. Antrojo penkmečio plano įgyvendinimas paruoš reikalingas sąlygas, kad trečiajame penkmetyje būtų iš esmės išspręsti svarbiausieji pereinamojo laikotarpio uždaviniai. Kinijos Liaudies Respublikos industrializavimo pagrindą, pareiškė Liu Šao-ci, sudaro sunkiosios pramonės išvystymas, t. y. gamybos priemonių gamybos išvystymas. Ryšium su tuo drg. Liu Šao-ci kritikavo klaidingas pažiūras kai kurių draugų, kurie nori sulėtinti sunkiosios pramonės vystymo tempus. Tačiau, pasakė jis, yra ir tokių draugų, kurie vienapusiškai pabrėžia sunkiosios pramonės vystymo reikšmę, nori sulėtinti lengvosios pramonės ir kitų liaudies ūkio šakų vystymo tempus. Tai – taip pat klaidingas požiūris. Pasiūlymai dėl antrojo penkmečio plano, toliau nurodė pranešėjas, nubrėžia didžiulius uždavinius žemės ūkio gamybai ir valstiečių pajamoms didinti. Pažymėjęs, kad žemės ūkis kooperuojamas neturint žemės ūkio mašinų, drg. Liu Šao-ci pareiškė, kad todėl antrajame penkmetyje pagrindinis žemės ūkio gamybos didinimo metodas, kaip ir iki šiol, bus derlingumo kėlimas, kooperatyvams ir privatiesiems valstiečiams statant irigacijos įrenginius, daugiau tręšiant dirvą, vykdant melioracijos darbus ir t. t. Kalbėdamas apie prekybos vystymą, Liu Šao-ci nurodė, kad užsienio ir vidaus prekyboje buvo pasiekti žymūs laimėjimai ir kad pagal antrojo penkmečio planą numatomos priemonės tiek vidaus, tiek ir užsienio prekybos apimčiai toliau didinti. Liesdamas kultūros ir švietimo vystymą, drg. Liu Šao-ci nurodė, kad Kinijos Liaudies Respublikoje kultūra ir švietimas per praėjusius kelerius metus pasiekė didžiulę pažangą. 1949 metų duomenų sugretinimas su šių metų planiniais skaičiais rodo: aukštųjų mokyklų studentų skaičius padidės nuo 116 tūkstančių iki 380 tūkstančių, vidurinių mokyklų moksleivių skaičius – nuo 1.268 tūkstančių iki 5.860 tūkstančių, pradinių mokyklų moksleivių skaičius nuo 24.390 tūkstančių iki 57.700 tūkstančių su viršum. Bendras šiemet išleistų knygų tiražas pasiekė 1.600 milijonų egzempliorių, palyginti su 100 su viršum milijonų egzempliorių pirmuoju laikotarpiu po išvadavimo. Gydymo įstaigose lovų skaičius šiemet pasiekė 339 tūkstančius, palyginti su 106 tūkstančiais pirmuoju laikotarpiu po išvadavimo. Jis pareiškė, kad reikia apginkluoti inteligentiją ir liaudies mases marksizmo-leninizmo idėjomis, socializmo idėjomis, kritikuoti feodaline bei buržuazine ideologiją ir kad pastaraisiais metais šioje srityje nuveiktas didelis darbas, kuris suvaidino didžiulį vaidmenį socialistinių pertvarkymų pergalei šalyje. Jis nurodė, kad reikia ateityje sustiprinti darbą ideologiniame fronte. Po to pranešėjas sustojo ties šalies politinio gyvenimo problemomis. Jis pasakė, kad, nors šioje srityje Kinija turi daug savo ypatybių, Kinijos komunistai laiko savo reikalą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos tęsiniu. Drg. Liu Sao-ci išanalizavo klasių savitarpio santykius šalyje. Darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, pasakė jis, be kita ko, yra liaudies demokratinės diktatūros ir vieningojo liaudies demokratinio fronto Kinijoje pagrindas. Valstiečiai sudaro daugiau kaip 5/6  šalies gyventojų, ir be sąjungos su jais negali būti nė kalbos apie socializmo pastatymą. KKP ilgos revoliucinės kovos procese buvo neatskiriamai susieta su valstietija. Įkūrus liaudies respubliką, vykdydama agrarinius pertvarkymus, vadovaudama judėjimui už savitarpio pagalbą ir kooperavimą žemės ūkyje, vadovaudama gamybai, ekonomikai ir kultūrai kaime, ruošdama ir vykdydama mokesčių bei grūdų politiką ir kainų politiką, KKP visuomet teikė rimtą reikšmę tolesniam tų ryšių stiprinimui. Tačiau reikia pažymėti, kad mūsų darbe dar tebėra nemaža trūkumų, pasireiškiančių nepakankamai rimta pažiūra į konkrečius valstiečių interesus. Nacionalinė buržuazija, toliau pasakė Liu Šao-ci, užima specifinę padėtį liaudies demokratinės diktatūros sistemoje ir vieningajame liaudies demokratiniame fronte. Konkrečiomis sąlygomis, susidariusiomis įkūrus Kinijos Liaudies Respubliką, nacionalinė buržuazija pripažino darbininkų klasės bei Komunistų partijos vadovavimą ir palaipsniui sutiko, kad būtų įvykdyti socialistiniai pertvarkymai. Pastaraisiais metais didžiojoje dalyje nacionalinės buržuazijos vyksta gilūs socialistinių pertvarkymų sukelti pakitimai. Mūsų uždavinys, sako Liu Šao-ci, yra ir toliau palaikyti bei pagerinti bendradarbiavimo santykius su ta nacionalinės buržuazijos dalimi. Tai suteiks jai visišką galimybę parodyti savo galimybes ir žengti tolesnį žingsnį pirmyn persiauklėjimo srityje. Kaip ir pirma, tam bendradarbiavimui yra būdinga kova ir susitelkimas. Kol nėra baigti socialistiniai pertvarkymai, kaip ir iki šiol, toliau egzistuoja klasių kova. Užbaigus juos, ilgą laiką dar vyks socializmo ir kapitalizmo pozicijų, pažiūrų ir metodų kova. Pagrindinis metodas toje kovoje yra įtikinimas ir auklėjimas. Tiktai prieš atskirus asmenis, kurie užima socializmui priešišką poziciją ir nesileidžia įtikinami, reikia, priklausomai nuo situacijos, prievartos būdu imtis reikalingų perauklėjimo priemonių. Liesdamas Komunistų partijos savitarpio santykius su kitomis Kinijos demokratinėmis partijomis, drg. Liu Šao-ci nurodė, kad reikia toliau vykdyti kursą į Komunistų partijos ir visų demokratinių partijų ilgalaikį sambūvį ir savitarpio kontrole. Amerikos imperializmas, toliau pasakė drg. Liu Šao-ci, – vis dar laiko neteisėtai okupavęs suverenią Kinijos teritoriją – Taivanio salą. Tai yra rimčiausia grėsmė šalies saugumui. Taivanio salos išvadavimo klausimas yra grynai Kinijos vidaus reikalas. Mes norime sujungti Taivanį su mūsų tėvyne taikių derybų būdu, vengiant ginkluotųjų pajėgų panaudojimo. Tačiau jeigu teks panaudoti ginklo jėgą, tai tat gali įvykti tiktai po to, kai išnyks galimybė vesti taikias derybas arba jos sužlugs. Nepriklausomai nuo to, koks būdas bus taikomas, mes esame įsitikinę, kad visiškai nugalės teisusis Taivanio išvadavimo reikalas. Jis toliau pažymėjo, kad Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas yra nepaprastai svarbus politinis įvykis, turintis pasaulinę reikšmę. Suvažiavimas ne tik paruošė grandiozinį šeštojo penkmečio planą ir ištisą eilę labai svarbių politinių nuostatų, kurių tikslas yra toliau vystyti socializmo reikalą, ir pasmerkė asmenybės kultą, kuris sukėlė partijos viduje rimtus padarinius, bet taip pat iškėlė pasiūlymus toliau vystyti taikų sambūvi ir tarptautinį bendradarbiavimą. Pasaulio tautos aiškiai mato, toliau kalbėjo drg. Liu Šao-ci, kad Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika ir kitos socialistinės šalys aktyviai kovoja už taikų sambūvį, už Rytų ir Vakarų ekonominių bei kultūriniu santykių vystymą, tapo savo ginkluotųjų pajėgų mažinimo iniciatoriais, sumažino savo karines išlaidas. Tuo tarpu Amerikos imperializmas, priešingai, tebevykdė ginklavimosi varžybas, pasisako prieš Rytų ir Vakarų santykiu vystymą, kaip ugnies bijo taikaus sambūvio, o jo ginkluotosios pajėgos, būdamos už tūkstančių kilometrų nuo savo sienų, neteisėtai okupuoja Kinijos teritoriją – Taivanio salą ir įžūliai šeimininkauja Japonijos, Pietų Korėjos, Filipinų ir Vakarų Europos teritorijoje. Kalbėdamas apie įvykius, kurie buvo, Egipto vyriausybei nacionalizavus Sueco kanalo kompaniją, drg. Liu Šao-ci pasakė, kad visas pasaulis simpatizuoja Egiptui. Drg. Liu Šao-ci toliau pažymėjo, kad Kinija tarptautiniuose santykiuose yra kupina noro laikytis penkių taikaus sambūvio principų ir tų principų pagrindu siekia užmegzti gerus kaimyniškus santykius su visomis šalimis. Kinija pasirengusi, nurodė pranešėjas, vykdyti tą politiką ir JAV atžvilgiu. Kinų tautai, kaip ir visoms viso žemės rutulio tautoms, pabrėžė Liu Šao-ci, reikalinga taika. Skyriuje, liečiančiame partinio vadovavimo klausimus, Liu Šao-ci pateikė duomenis, kurie apibūdina partijos sudėtį, ir nurodė svarbiausius partinio darbo uždavinius. Liu Šao-ci baigė pranešimą, ragindamas glaudžiai sutelkti partijos gretas, užtikrinti vienybę su šalies liaudies masėmis, su visų šalių darbininkų klase ir viso pasaulio tautomis. Mūsų didysis socializmo reikalas, pasakė jis, būtinai nugalės. Pasaulyje nėra tokių jėgų, kurios galėtų sutrukdyti mums nugalėti! PEKINAS, rugsėjo 16 d. (TASS-ELTA). Šiandien – Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimo antroji darbo diena. Šios dienos posėdyje, kuriam pirmininkavo drg. Cen I, pranešimą apie partijos įstatų pakeitimus padarė Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto Politbiuro narys drg. Den Siao-pinas. Po to žodis pranešimui apie pasiūlymus dėl antrojo penkmečio plano Kinijos Liaudies Respublikos liaudies ūkiui išvystyti sutelkiamas Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto sekretoriui Cžou En-lajui.


H. DEKSNYS LTSR Centrinio Valstybinio archyvo direktorius

KAREIVIŲ IŠSTOJIMAI LIETUVOJE 1905—1907 METAIS

Didvyriška darbo žmonių kova 1905—1907 metais turėjo didelę įtaką ir carinės kariuomenės kareivių, ir karininkų tarpe. Jei revoliucijos pradžioje carizmas panaudodavo kariuomenę revoliuciniams darbo žmonių išstojimams užgniaužti, tai jau 1906 metais carizmas priverstas imtis priemonių kareivių masių „raminimui“. Carinės Rusijos kariuomenėje ir laivyne vyksta sukilimai, maištai ir kiti revoliuciniai carinės kariuomenės ir laivyno išstojimai, kurių metu kareiviai ir jūreiviai reikalauja maisto pagerinimo, tarnybos kariuomenėje laiko sumažinimo ir t. t. Visi šie reikalavimai susilaukė visuotinio kareivių masių pritarimo ir aktyvaus dalyvavimo kovoje dėl šių reikalavimų įgyvendinimo. Didelį poveikį turėjo slaptos socialdemokratinės organizacijos, kurios vedė didelį politinį-auklėjamąjį darbą, skleidė priešakines revoliucines idėjas. Nemažą vaidmenį atliko ir šių organizacijų leidžiami ir gausiai platinami laikraščiai, atsišaukimai ir kiti rašiniai. Karinėse įgulose Lietuvoje 1905 metais ir 1906 metais įvyko visa eilė revoliucinių kareivių išstojimų. 1906 m. liepos mėn. 23 (10) d. Varėnoje sukilo 2-os pionierių brigados kareiviai. Pagrindinė sukilimo priežastis buvo blogas maistas ir nežmoniškos sąlygos. Kareiviai atsisakė blogo maisto ir, išėję iš kareivinių, pradėjo reikalauti iš karininkų pagerinti maistą, be to, išstatę visą eilę reikalavimų: suteikimą politinių laisvių kareiviams, pašalinimo reakcingų karininkų ir kt. Šis gaivališkai iškilęs protestas tučtuojau pavirto masinių kareivių išstojimu, jie ruošėsi imtis ginklų. Karininkams apgaulės ir pažadų keliu pavyko sukilusius kareivius suvaryti į kareivines, izoliuoti juos nuo ginklų, sukilimo vadų ir pačioje pradžioje užgniaužti sukilimą. Kareivių tarpe trūko vieningumo, organizuotumo ir ypač bolševikinio vadovavimo. Caro valdžia žiauriai susidorojo su varėniečiais kareiviais. Daugelis kareivių buvo areštuota ir perduota teismui. Vilniaus karinės apygardos teismo sprendimu 7 kareiviai buvo nuteisti mirties bausme, 88 kareiviai ilgiems metams katorgos. Po penkių dienų, tų pačių metų liepos mėn. 28 (15) d., revoliucinis išstojimas įvyko Marijampolės karinės įgulos 3-ame Dono pėstininkų pulke. Čia įvykiai vystėsi kitokiu būdu. Ginkluoti kareiviai išlaisvino išvakarėse areštuotus draugus, išstatė visą eilę ekonominio ir politinio pobūdžio reikalavimų. Persigandęs pulko vadas buvo priverstas priimti kareivių reikalavimus, pažadėdamas juos įgyvendinti. Pulko vadovybė tikėjosi paveikti sukilusius kareivius, pasiųsdama pulko šventiką kareivių nuraminti. Kada šventikas su kryžiumi rankose priartėjo prie kareivių minios, užgiedojo giesmę „dieve, gelbėk žmones tavo“, pirmuose žingsniuose sutiko piktus kareivių žvilgsnius, šūksmus, į jį pasipylė akmenys, pagaliai, ir, galų gale, jam teko gelbėtis su savo „agitacija“. Ir čia kareivių išstojimas neperaugo į ginkluotą sukilimą, nes karininkams pavyko kareivius įtikinti padėti ginklus. Represyvių priemonių cariniai valdiniai bijojo imtis, nes tai galėjo sukelti naujus neramumus visos įgulos kareivių tarpe. Nors revoliucinis judėjimas karinėse įgulose Lietuvoje buvo gaivališkas, atitrūkęs nuo darbininkų ir valstiečių revoliucinės kovos, tačiau visumoje jis turėjo didelę įtaką tolesnei kareivių kovai prieš carinę patvaldystę.


TASSo koresp. G. Fediašinas praneša: Šiandien čia įvyko spaudos konferencija, kurioje Kongo respublikos ministras pirmininkas Sirilas Adula padarė pareiškimą apie Leopoldvilyje vykstančias derybas su Čiombe Katangos klausimu. Sutikdama susitikti su Čiombe, centrinė vyriausybė, nors ir bijojo, toliau kalbėjo jis, kad Čiombė gali vėl pasielgti veidmainingai ir nenuoširdžiai, kaip jam yra būdinga, vis dėlto manė, kad nereikia praleisti šios progos taikiai išspręsti problemą. Be to, mes tikėjomės, kad sveikas protas pagaliau nugalės ir Čiombė supras savo klaidas. Tačiau to nebuvo. Ir šį kartą Čiombė liko ištikimas pats sau. Mes vėl įsitikinome, toliau kalbėjo Adula, kad jis nutarė vesti derybas, tiktai norėdamas laimėti laiko, pergrupuoti savo jėgas, sustiprinti jas – vėl priimti į Katangos armijos eiles užsienio samdinių. Nuo pat pradžios, pareiškė Adula, Čiombė atkakliai atsisakė pripažinti pagrindinį Kongo respublikos įstatymą ir Kitonoje pasirašytą susitarimą derybų pagrindu. Šiandien, pasakė ministras pirmininkas, kai Čiombė pradėjo savo eilinę komediją, centrinė vyriausybė tvirtai pasiryžusi panaudoti bet kokias priemones, kad būtų padarytas galas separatizmui Katangoje. Mūsų kantrybė išseko. Tačiau, toliau kalbėjo Adula, iš visko, kas aukščiau pasakyta, anaiptol nereikia daryti išvados, kad derybos nutrauktos. Jos vyks toliau. To, pasak jo, reikalauja šimtai tūkstančių kenčiančių dėl represijų ir teroro Katangos gyventojų, to reikalauja milijonai kongiečių.


MŪSŲ šalies jaunimas su nepaprastu užsidegimu veržiasi į mokslą. Ir tai suprantama. Tarybinis jaunuolis visada stengiasi būti pirmose komunizmo statytojų gretose, jis žino, kad didingi komunizmo statytojų uždaviniai reikalauja iš jo nuolat mokytis. Kasmet jaunimas vis labiau siekia politinių žinių, domisi gyvybingu marksizmo-leninizmo mokslu, gamtos ir visuomenės vystymosi dėsniais. Nedaug laiko beliko iki naujų mokslo metų komjaunimo politinio švietimo tinkle. Šimtai jaunuolių mokysis rateliuose ir politinėse mokyklose, marksizmo-leninizmo teoriją studijuos savarankiškai. Ruošdamiesi naujiems mokslo metams, komjaunimo komitetai privalo padėti kiekvienam komjaunuoliui ir jaunuoliui, atsižvelgiant į jo pageidavimą ir žinių lygi, teisingai pasirinkti mokymosi formą. Tuo tikslu būtina plačiai pasakoti komjaunuoliams, jaunimui apie politinio švietimo uždavinius ir formas. „Gera pradžia — pusė darbo” — sako lietuvių liaudies patarlė. Jeigu gerai ir rūpestingai pasiruošime naujiems mokslo metams komjaunimo politinio švietimo sistemoje, jeigu laiku ir sėkmingai pradėsime užsiėmimus rateliuose bei politmokyklose, tai ir politinio švietimo mokslo metų eigoje nebus sutrikimų. Ypatingą dėmesį, komplektuojant komjaunimo politinio švietimo sistemą, reikia atkreipti į propagandistų kadrų parinkimą. Propagandistais reikia parinkti žmones, turinčius propagandinio darbo patirti, politiniai išsilavinusius, mokančius gyvu, ugningu žodžiu uždegti jaunimo širdyse meilę žinioms, troškimą mokytis, pažinti visuomenės vystymosi dėsnius, išmokyti jaunuolius ir merginas sąmoningai taikyti įsigytas žinias kasdieniniame darbe. Komjaunimo Veisiejų, Šilalės, Utenos, Vilkaviškio ir eilės kitų rajonų komitetai turi padaryti rimtas išvadas iš pereitų mokslo metų klaidų parenkant propagandistų kadrus, turi suprasti, kad konkrečios žemės ūkio ekonomikos rateliams negali vadovauti propagandistas, neturįs specialaus išsilavinimo, pats nežinąs žemės ūkio ekonomikos. Neteisinga praktika įsivyravo komjaunimo rajonų komitetuose — tvirtinti propagandistus biure prieš pat prasidedant užsiėmimams. Propagandistai turi būti parinkti dar prieš pradedant komplektuoti politinio lavinimo ratelius bei politmokyklas. Pereitais mokslo metais daugelis propagandistų skundėsi, kad pirmieji užsiėmimai praeina neįdomiai, klausytojams nuobodžiaujant. Čia daugiausia kalti komjaunimo rajonų komitetai, kurie nepanaudoja propagandistų komplektuojant komjaunimo politinio švietimo sistemą, o įteikia būsimų klausytojų sąrašus prieš pat užsiėmimus. Organizuojant politinio lavinimosi ratelius propagandistas kartu su pirminės komjaunimo organizacijos sekretoriumi bei komjaunimo rajono komiteto atstovu turi pakalbėti su kiekvienu savo būsimu klausytoju, sužinoti jo bendro išsilavinimo bei kultūrinį lygį, amžių, darbo sąlygas bei pageidavimus. Tai suteiks galimybę išvengti klaidų komplektuojant ratelius ir politmokyklas, o propagandistas iš anksto žinos klausytojus, žinos, ko jie pageidauja, kas juos domina, ir geriau pasiruoš pirmiesiems užsiėmimams. Kalbant apie savarankiškai studijuojančius marksistinę-lenininę teoriją, reikia pasakyti, kad ne visi komjaunimo rajonų komitetai šiai jaunimo mokymosi formai skiria reikiamą dėmesį. Praėjusių politinis švietimo mokslo metų rezultatai parodė, jog su savarankiškai studijuojančiais marksistinę-lenininę teoriją nebuvo pravedamas joks darbas. Savarankiškai besimokančiųjų sąrašai ramiausiai gulėdavo komjaunimo rajonų komitetų sekretorių stalčiuose. Daugelis komjaunimo rajonų komitetų bei pirminių komjaunimo organizacijų formaliai ir neteisingai sudarinėdavo savarankiškai studijuojančių sąrašus. Į savarankišką marksistinės - lenininės teorijos studijavimą komjaunimo rajonų komitetai turi stengtis daugiausia įtraukti komjaunimo darbuotojus, aktyvą, jaunąją inteligentiją bei komjaunuolius ir jaunuolius, kurie turi atitinkamą išsilavinimą ir darbo su marksizmo-leninizmo klasikų veikalais patirtį. Komjaunimo organizacijų uždavinys — padaryti savarankiško mokymosi formą lanksčia, veiksminga, įgalinančią jaunimą giliai studijuoti pasirinktą dalyką. Šio darbo organizavime negali būti jokio formalizamo, iš viršaus primetamų mokymosi formų. Neteisingai elgiasi kai kurios komjaunimo organizacijos ir komjaunimo komitetai, kurie, užuot suteikę konkrečią pagalbą, reikalauja iš savarankiškai besimokančių įvairių raštiškų ataskaitų, kalendorinių planų, ruošia egzaminus ir pan. Viena iš pagalbos formų savarankiškai studijuojantiems yra reguliarus kvalifikuotų paskaitų ir pranešimų, teoretinių konferencijų organizavimas, grupinės bei individualinės konsultacijos. Kartu su tuo savarankiškai studijuojančius būtina plačiai įtraukti į paskaitinį darbą, į pranešėjų bei lektorių grupes, įpareigoti juos reguliariai ruošti jaunimui paskaitas, pranešimus, pasikalbėjimus iš jų studijuojamų dalykų. Tai privers juos daugiau dirbti, giliau studijuoti marksizmo-leninizmo teoriją. Savarankiškai studijuojantieji gali būti panaudoti ir kaip aktyvas tikrinant politinio lavinimosi ratelių bei mokyklų užsiėmimus ir pan. Šiais mokslo metais, be pernai veikusių vienų metų politmokyklų einamosios politikos, konkrečios ekonomikos, TSKP istorijai studijuoti ratelių, pageidaujant jaunimui, veiks rateliai VLKIS istorijai studijuoti. Šių ratelių propagandistams užsiėmimuose būtina naudotis medžiaga iš mūsų respublikos komjaunimo istorijos, rajono bei pirminės komjaunimo organizacijos Istorijos. Komjaunimo rajonų komitetai šiais mokslo metais komjaunimo politiniame švietime turi vengti per didelio susižavėjimo vieno tipo rateliais. Pereitais mokslo metais komjaunimo rajonų komitetai dažniausiai sudarinėjo vien tik einamosios politikos ratelius. Tai neteisinga. Negalima visą propagandą suvesti vien tik į einamosios politikos klausimus. Didelį dėmesį mes turime skirti marksizmo-leninizmo propagandai. Pereitais mokslo metais komjaunimo politinio švietimo sistemoje pirmieji užsiėmimai buvo skiriami organizaciniams klausimams. Praktika parodė, kad tai netikslinga. Klausytojai, išskyrus organizacinius klausimus, pirmajame užsiėmime nieko gero negirdėję, sekantį užsiėmimą jau nelabai noriai beeina. Jau pirmajame užsiėmime propagandistas turi uždegti, sudominti klausytojus, pradėti gvildenti jiems rūpimus klausimus, tada sekančio užsiėmimo jaunuolis lauks su didžiausiu nekantrumu. Po pirmųjų užsiėmimų komjaunimo rajonų komitetams būtina pravesti su propagandistais ir pirminių komjaunimo organizacijų sekretoriais pasitarimus, apibendrinant pirmųjų užsiėmimų rezultatus. Tai padės likviduoti esamus trūkumus ir užtikrins sėkmingą mokslo metų eigą. Kad geriau praeitų pasitarimai, pirmuosius užsiėmimus nebloga pasiųsti komjaunimo aktyvistus, kurie ir patikrins pirmųjų užsiėmimų eigą ir padės propagandistams organizaciniais klausimais. Šiais mokslo metais politinio lavinimosi rateliuose ir politmokyklose būtina pilnutinai išgyvendinti dogmatizmą ir formalizmą, užsiėmimuose turi vyrauti draugiškos diskusijos, kūrybiniai įvairiausių klausimų svarstymai. Visa tai padės ugdyti jaunimo tarpe komunistinę pasaulėžiūrą. Komjaunimo rajonų komitetai turi užtikrinti propagandistų kadrų mokymą. Jei pereitais mokslo metais visų politinio lavinimosi ratelių propagandistai buvo mokomi kartu su partinio švietimo propagandistais, tai šiais metais kol jaunimo istorijos ratelių bei vienų metų politmokyklų propagandistus komjaunimo komitetai turės mokyti atskirai, savo jėgomis. Tikslinga kartu su propagandistais rinkti medžiagą apie rajonų komjaunuolių ir pažangaus jaunimo žygdarbius buržuazijas valdymo laikais, vokiečių okupacijos metais, o taip pat medžiagą, nušviečiančią komjaunuolių ir jaunimo kovą prieš lietuviškuosius buržuazinius nacionalistus bei darbo laimėjimus dabartiniu laiku; organizuoti propagandistams ekskursijas į revoliucinių kovų vietas, ruošti susitikimus su senais komunistais, komjaunuoliais, Spalio revoliucijos ir pilietinio karo dalyviais. Komjaunimo komitetai, pirminės komjaunimo organizacijos privalo nuolat tobulinti komjaunimo politinio švietimo sistemą, atsižvelgti į jaunimo poreikius, nežiūrėti į esamas formas, kaip į dogmą, o ieškoti, palaikyti ir skleisti vis naujas ir naujas marksizmo-leninizmo teorijos studijavimo formas.


Po atostogų per pirmąsias pusantros savaitės Parlamentas, nors nuveikė mažokai, bet priėmė vieną kitą rimtesnį ekonominį ar teisinį įstatymą. Vakar Aukščiausiojoje Taryboje buvo pagyvėjimas - vėl imtasi svarstyti klausimus, turinčius politinio prieskonio. Įrašyti juos į savaitės ar tos dienos darbotvarkę, buvo ilgiausiai diskutuojama iki pirmosios pertraukos ir dar po jos. Tiesa, diskusijai dėl darbotvarkės skirtas tik… pusvalandis. Ką gi, laikas nebrangus. Kad ir nieko rimto nepavyksta nutarti, dosnus valstybės biudžetas vis tiek seikėja solidžius atlyginimus, jau senokai pasiekusius penkiaženklj skaičių. Rytas prasidėjo sveikinimais deputatui, LDDP frakcijos lyderiui A. Brazauskui, kuriam vakar sukako 60 metų. Didžiulę geltonų ir raudonų rožių puokštę jam įteikė frakcijos atstovai, deputatų vardu sveikino Mandatų ir etikos komisijos pirmininkas N. Medvedevas, deputatė I. Andrukaitienė. Tautos pažangos frakcijos lyderis E. Klumbys perskaitė pareiškimą. Jame konstatuojama, kad partijų ir judėjimų SUDL-os (Santara „Už demokratinę Lietuvą”) rinkimų konferencijos transliacija per televiziją buvo Seimo rinkimų įstatymo 42 straipsnio pažeidimas, mat rinkimų kampanija prasidės tik rugsėjo 25 dieną. E. Klumbys pasiūlė išklausyti televizijos vadovybę, kodėl tokia išimtis buvo padaryta SUDL-ai. Deputatas P. Varanauskas taip pat skaitė pareiškimą, pradėdamas jį žodžiais, kad prisijungia prie sveikinimų Algirdui Mykolui Brazauskui. Jo pareiškimas, pavadintas „Pavojingas pelenų ilgesys”, prasidėjo taip: „Pastaruoju metu verčia sunerimti spaudoje pasirodę LDDP vadovo, deputato A. Brazausko teiginiai: „Jei mano valia būtų, sudeginčiau KGB archyvus” bei „Reikia mums siekti politiškai įsitvirtinti, taip pat susigrąžinti mūsų pažeistas teises įvairiose srityse”. Tai galima suprasti kaip siekimą atkurti vadinamąją proletariato, o iš esmės komunistų ar bolševikų, diktaturą, norą vėl paklupdyti tautą. Tokie teiginiai jau ne asmeniniai, nes juos dėsto vakarykštės politinės jėgos vadovas”. Ir t.t. Iš tiesų pareiškimas - dar viena sveikinimo jubiliejaus proga kalba, bet bene taikliausiai ją įvardijo deputatas R. Rudzys, pasakęs: „Tostas”… Tada deputatai jau pradėjo svarstyti savaitės ir dienos darbotvarkes. Papildomai pasiūlyti du klausimai sukėlė daugiausia diskusijų. Tai - „Dėl Centro frakcijos nepasitikėjimo pareiškimo Laikinosios komisijos KGB veiklai tirti pirmininku B. Gajausku” ir tos komisijos ataskaita. Dešinioji pusė aiškino, kad nėra reikalo kelti nepasitikėjimą B. Gajausku, nes toks klausimas užims daug laiko. Kiti siūlė sujungti šiuos klausimus ir vis tiek svarstyti. P. Varanauskas staiga išdėstė dar papildomus argumentus, esą reikėtų išklausyti prokuratūros ir krašto apsaugos pareigūnus dėl dokumentų dingimo ar vagysčių iš KGB. Pagaliau, kai buvo išsakyti visi motyvai už ir prieš, buvo balsuojama. Už klausimo dėl nepasitikėjimo B. Gajausku įtraukimą į darbotvarkę balsavo 39 deputatai, prieš - 45, susilaikė 7. Klausimas neįtrauktas. Ataskaitą išklausyti šią savaitę panorėjo 52 deputatai, 38 balsavo prieš, 3 susilaikė. Klausimas buvo svarstomas. Po to dar buvo balsuojama ir už nutarimo projektą „Dėl deputatų K. Prunskienės ir V. Beriozovo mandatų patikrinimo”. Už balsavo 53, prieš - 19, susilaikė 20. Pagaliau įvyko dar viena skaičių ekvilibristika, buvo balsuojama B. Gajausko ataskaitą įtraukti į šios dienos darbotvarkę. Po bene 4 balsavimų pagaliau nutarta - ją deputatai išklausys posėdžio pabaigoje. Pažymėtina, kad itin stabilią ir tvirtą poziciją šiais klausimais pademonstravo kai kurie deputatai. Prieš klausimą dėl nepasitikėjimo B. Gajausku bei jo ataskaitos įrašymą į darbotvarkę balsavo B. Kuzmickas, N. Ambrazaitytė, N.L. Rasimavičius, K. Saja, L. Andrikienė. Tie patys dėl K. Prunskienės ir V. Beriozovo balsavo „už”. Bet šiam klausimui po to, kai jį pristatė B. Gajauskas, išgvildenti iki galo pritrūko kvorumo. Taigi KGB šmėkla vėl pradėjo vaikštinėti po Parlamentą, o tai leido atsipūsti deputatams nuo rimtų klausimų gvildenimo ir vėl panirti į politinių disputėlių balą.


„Matin“ rašo, kad Briandas važiuoja į Ženevą su griežtu nusistatymu išaiškinti Vengrijos slaptą ginklavimosi ir Saint Gothardo kulkosvydžių įvykį. Pasak laikraščio, Briandas tais klausimais nedarysiąs jokių kompromisų.


Spec. TASS-o koresp. A. Baranovas praneša: Po vėlai vakar vakare pasibaigusio posėdžio Alžyro respublikos laikinoslos vyriausybės ir Prancūzijos vyriausybės delegacijos vėl susitiko šiandien už derybų stalo Evian le Bene, siekdamos sureguliuoti liekančius dar ginčijamus klausimus. Tokie klausimai yra: koks turi būti lakinasis vykdomasis organas, kuris veiks Alžyre pereinamuoju laikotarpiu tarp ugnies nutraukimo ir referendumo dėl Alžyro liaudies apsisprendimo ir kaip turi būti paskelbtas ugnies nutraukimas. Kai dėl ugnies nutraukimo Alžyre paskelbimo procedūros, tai Prancūzija, kaip čia pažymima, norėtų išvengti Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pripažinimo ir drauge pavaizduoti ugnies nutraukimą vos ne… karine Prancūzijos pergale. Kovojančio Alžyro atstovai negali, suprantama, sutikti su tokia koncepcija. Jie vadovaujasi tuo, kad ugnies nutraukimo paskelbimo sąlygos turi atitikti realią padėtį, kuri privertė Prancūzijos vyriausybę tartis su laikinąja Alžyro respublikos Vyriausybe. Po to, kai abi delegacijos susitars visais šiais klausimais, joms beliks galutinai suredaguoti jų paruoštus susitarimus ir dokumentus, kurie, kai kuriomis žiniomis, sudaro maždaug 80 puslapių. Daugelis vietos stebėtojų mano, kad šiandieninė, dvyliktoji derybų diena gali būti paskutinė kolonijinio karo Alžyre diena, jeigu Prancūzijos delegacija blaiviai pažiūrės į liekamų ginčijamų klausimų sprendimą.


Kaip praneša laikraštis „Jumanite”, kovo 10 d. Ispanijos Tarasos miesto gyventojai boikotavo miesto transportą ir regyklas. Ši manifestacija buvo antivyriausybinio pobūdžio. Išvakarése mieste buvo išplatinti lapeliai, kuriuose gyventojai buvo raginami, protestuojant prieš kainų kilimą ir gyventojų materialinės padėties blogėjimą, boikotuoti transportą, teatrus ir kinus. Reikalaukite, buvo rašoma lapelyje, sumažinti mokesčius, įvesti 8 valandų darbo dieną, nustatyti garantuotą darbo užmokesčio minimumą.


Šiaurės tarybos valstybių: Suomijos, Švedijos, Norvegijos, Danijos, Islandijos premjerai Helsinkyje pritarė kapitalo investavimo programai, kuri skatins nedidelių ir vidutinių firmų kūrimąsi bei vystymąsi Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje. Šią 125 milijonų dolerių programą, numatomą įgyvendinti per trejus metus, finansuos Šiaurės investicijų bei Europos rekonstrukcijos ir vystymo bankai.


Eišiškių rajono vykdomojo komiteto pirmininko drg. B. ALIUKONIO įžanginis žodis

Draugai! Prieš 13 metų vokiškieji fašistai kartu su lietuviškais buržuaziniais nacionalistais Pirčiupio kaime įvykdė vieną iš daugelio savo kruvinųjų nusikaltimų. Degdami neapykanta laisvę mylinčiai liaudžiai, praradę bet kokį žmoniškumo jausmą, jie kaimą paskandino kraujuje ir pavertė jį pelenais. Lietuvių tauta niekuomet neužmirš šių tamsių žiauraus fašistinio teroro dienų. Fašistinio teroro aukų atsiminimas įpareigoja mus šventai saugoti socialistinę santvarką, tautų draugystę, stiprinti budrumą, kad Pirčiupio tragedija daugiau niekuomet nepasikartotų. Mitingą, skirtą fašistinio teroro aukoms paminėti, leiskite laikyti atidarytu. Iškilmingai skamba TSRS ir Lietuvos TSR himnai. Švelnus vėjelis ir ošiančių pušų šnabždesys himnų garsus paskleidžia po plačiąsias Dzūkijos apylinkes. Nuo broliškųjų kapų sklindančios artimųjų raudos giliai įsmenga į susirinkusiųjų širdis. Žodis suteikiamas Lietuvos KP CK sekretoriui drg. A. Sniečkui.