Dokumentų šviesoje. Lenkų diplomatija, įrodinėdama savo teises į Želigovskio pagrobtą Vilniaus kraštą, paprastai neigia galiojimą tų mūsų 1920 m. liepos 12 d. sutarties su Rusija nuostatų, kurie liečia Lietuvos valstybės sienas. Šitą savo neigimą lenkai remia iš vienos pusės padarytais iš jų pusės pareiškimais tuo reikalu, o iš kitos pusės – 1918 m. rugpiūčio 29 d. liaudies komisarų tarybos dekretu, paskelbtu „Įstatymų ir dekretų rinkiny“ 1918 m. rugsėjo 9 d. Einant lenkų diplomatijos išvadžiojimais, minėtu dekretu sovietų vyriausybė esanti anuliavusi visus tarptautinio pobūdžio Rusijos valdymo titulus į teritorijas, įeinančias į lenkų respublikos 1772 m. sienas ir tokiu būdu taikos sutarties su Lietuva pasirašymo metu jau nebeturėjusi perleisti Lietuvai jokio juridinio titulo į kalbamas teritorijas. Tokį pareiškimą padarė ir Lenkijos užsienių reikalų ministeris p. Zaleskis derybų metu Karaliaučiuje. Todėl tenka įvertinti šituos lenkų diplomatijos išvadžiojinius pačių dokumentų šviesoje. Liaudies komisarų tarybos dekretas, kuriuo remiasi lenkai, šitaip skamba: „Visos sutartys ir aktai, sudaryti buv. Rusų imperijos vyriausybės su Prūsų karalijos ir Austro-Vengrijos imperijos vyriausybėmis, liečią Lenkijos padalinimus, dėl jų prieštaravimo tautų apsisprendimo dėsniui ir revoliucinei teisiškai sąmonei rusų tautos, pripažinusios lenkų tautai neginčijamą teisę būti savarankiška ir vieninga, – šiuo visam laikui panaikinami“. Ką reiškia šis dokumentas? Jeigu sutiktume su lenkų išvadžiojimais, tai išeitų, kad šiuo dokumentu liaudies komisarų taryba atstatė „Rzeczpospolitą“ 1772 m. sienose. Išeitų, kad jau 1918 m. rugpiūčio 29 d. Lenikijai perėjo juridiniai titulai į visas žemes „od morza, do morza“. Bet taip, matyt, ir patys lenkai negalvojo, nes vėliau nepasitenkino liaudies komisarų tarybo dekretu „dėl Lenkijos atstatymo“, o 1921 m. kovo 18 d. Rygoje pasirašė su sovietų vyriausybe taikos sutartį, kurioje tiksliai nustatė savo krašto sienas su Rusija. Kaip yra žinoma, tos sienos visai neatatinka 1772 m. Lenkijos sienas. Iš kitos pusės, tardamos su rusais klausimu, kurs einant lenkų aiškinimu, buvo išspręstas jau minėtu dekretu, lenkai patys pripažino, 1) kad sovietų vyriausybė ir 1920 m. turėjo juridinių titulų į teritorijas, įeinančias į lenkų respublikos 1772 m sienas ir 2) kad tie titulai minėtu dekretu nebuvo jai perleisti. Tačiau, nereikia būti juristu, kad būtų aišku, jog dekretas, kuriuo remiasi lenkai, nereiškia bet kokių teritorialinių klausimų sprendimo, o tuo labiau perleidimo Lenkijai suvereniteto į bet kokias teritorijas, o turi būti suprastas tik kaip sovietų vyriausybės atsisakymas nuo sutarčių, priešingų tautų apsisprendimo teisei. Lengva yra suprasti, kad patsai dekretas būtų prasižengęs su šia teise, jeigu jis turėtų lenkų jam teikiamos prasmės, nes tariamose 1772 m. sienose gyvena ne vieni lenkai ir, pav., lietuvių tautos nepriklausomybė. Tuo tarpu sovietų vyriausybės atsisakymas nuo sutarčių, liečiančių Lenkijos padalijimą, dar nesudarė juridinio statuto žemėms, kadaise buvusioms Lenkijos ribose. Tas statusas paaiškėjo tik pasirašius naujai susidariusioms buv. rusų imperijos griuvesiuose valstybėms taikos sutartis su sovietų Rusija, kaip tos imperijos įpėdinė, Tai lygiai yra taikoma tiek Lietuvai, tiek Lenkijai. Ir tolimesniame ginče dėl Vilniaus krašto priklausomybės pozityvės teisės atžvilgiu yra svarbi bendro Lietuvos ir Lenkijos kontragento – sovietų rusų vyriausybės pozicija. O šioji pozicija čia visai nedviprasmiškai yra pasireiškusi visoj eilėj dokumentų. Priminsime čia jų svarbiausius. Pirmiausiai Vilniaus kraštas buvo priskirtas Lietuvai, einant 1920 m. liepos 12 d. taikos sutartimi. Kada 1920 m. spalių 12 d. Rygoj buvo pasirašyta preliminarinė taikos sutartis tarp Lenkijos ir Rusijos ir toje sutarty pirmam straipsny buvo numatyta, kad klausimai, liečią ginčytinų tarp Lietuvos ir Lenkijos žemių priklausomybę, paliekami spręsti tarpusaviu Lietuvos ir Lenkijos susitarimu, sovietų vyriausybė 1921 m. sausio 30 d. notoje, įteiktoje mūsų atstovui p. Baltrušaičiui, pabrėžė, kad šioji sutartis tarp Rusijos ir Lenkijos „jokiu būdu nepanaikina lietuvių rusų liepos 12 d. sutarties ir nesumažina jos vertybės. – Kol klausimas, liečiąs nurodytų žemių priskyrimą, – buvo pareikšta toliau notoje, – nėra išspręstas sutartimi tarp Lietuvos ir Lenkijos šios pastarosios naudai, suverenė valdžia Vilniuje ir jo apskrity priklauso Lietuvai, kuriai šioji valdžia buvo perduota einant rusų lietuvių sutartimi“. Taigi, dar prieš Rygos sutarties pasirašymą Lietuvai buvo notifikuota prasmė nuostato, įrašyto šios sutarties III straipsnio antrame posme, kurs šitaip skamba: „Abi susitariančios šalys sutinka, kad kiek tarp esančių į vakarus nuo nurodytos šios sutarties II str. sienos teritorijų yra žemių, ginčytinų tarp Lenkijos ir Lietuvos, – klausimas dėl šių žemių priklausymo vienai arba kitai minėtų valstybių turės būti sprendžiamas išimtinai Lenkijos ir Lietuvos“. Kai dėl Lenkijos, tai pasirašydama po šituo nuostatu, Lenkijos vyriausybė pirmiausiai pripažino patį faktą, kad tarp Lenkijos ir Lietuvos yra ginčytinų žemių, o antrą vertus, ji tarptautinio pobūdžio aktu pasižadėjo ginčą dėl tų žemių spręsti susitarimu su Lietuva. Vėlesni sovietų vyriausybės pareiškimai, o ypač pasirašytas Maskvoje 1926 m. rugsėjo 28 d. nepuolimo paktas (žr. „Vyr. Žinių“ Nr. 241, eil. Nr. 1568) rodo, kad sovietų vyriausybė ginče dėl Vilniaus laikosi taikos sutarties su Lietuva nuostatų ir jokiu tarptautinio pobūdžio aktu nėra susilpninusi tų nuostatų galios. Taip pat ir Lietuva jokiu aktu nėra išsižadėjusi perėjusio jai teisėtu keliu suvereniteto į Vilniaus kraštą. O sykį taip, tai lenkų mėginimai nuneigti teritorialinių mūsu taikos sutarties su Rusija nuostatų galiojimą neturi jokio pagrindo.


Lenkija suinteresuota Baltijos šalių naryste NATO

Taip teigia Lenkijos ministras pirmininkas Jerzys Buzekas Šiandien savo pirmąją viešnagę Vilniuje pradeda Lenkijos premjeras Jerzys Buzekas (Solidarumo rinkimų akcijos AWS narys). Drauge su jį lydinčiais ministrais, kitais atsakingais Lenkijos pareigūnais J. Buzekas lankysis Nemenčinėje, kur numatytas susitikimas su vietine lenkų bendruomene, rytoj dalyvaus III Lietuvos ir Lenkijos vyriausybių bendradarbiavimo tarybos posėdyje. “Jei Lietuva nusprendė įstoti į Vakarų struktūras, norime ją paremti. Apie tai nuolat kalbame visuose tarptautiniuose susitikimuose. Neseniai Briuselyje įvykusiame NATO valstybių užsienio reikalų ministrų susitikime tai pabrėžė ir mūsų ministras Geremekas, ir aš. Be to, į šią problemą žvelgiame plačiau - Lietuvos, Latvijos ir Estijos saugumui skiriame didžiulę reikšmę. Baltijos valstybių narystė NATO yra Lenkijos interesų sfera. Jei Baltijos šalys priklausytų NATO blokui, tai prisidėtų prie stabilumo ir saugumo šiame regione. Todėl Lenkija ir toliau rems šiuos Baltijos valstybių siekius”, prieš vizitą interviu “Lietuvos aidui” sakė Lenkijos ministras pirmininkas J. Buzekas. Pokalbį su juo skaitykite 6 p. Premjere, nors praėjo tik vieni metai, kai savo darbą pradėjo Jūsų vadovaujama vyriausybė, sugebėjote padaryti tikrai daug: buvo ratifikuotas konkordatas su Vatikanu, įvykdytas naujas šalies administracinis padalijimas, pradėjo veikti liustracijos įstatymas, nuo sausio 1 d. bus įgyvendinamos pensijų bei sveikatos apsaugos reformos. Kokie dar uždaviniai laukia Lenkijos vyriausybės ir su kokiais sunkumais susiduriate? Prieš metus mano vadovaujama vyriausybė pabrėžė, jog būtina įgyvendinti socialines bei ekonomines reformas, kurių tikslas - tobulinti valstybės valdymą, taip pat mažinti atotrūkį tarp valdžios ir piliečių. Parengėme keturias milžiniškas reformas: savivaldybių, sveikatos apsaugos, švietimo bei pensijų sistemos. Jos pradės veikti jau po poros savaičių. Netrukus taps akivaizdūs jų rezultatai - šios reformos pagerins piliečių gyvenimą. Savaime suprantama, kiekvienos reformos įgyvendinimas susijęs su tam tikrais kaštais, bet visuomenė jiems pasirengusi. Taip pat reikia pažymėti, kad ir toliau Lenkija ruošiasi tapti ES bei NATO nare. Dėl to esame įsitikinę, kad mūsų valstybėje reformos būtinos. Dar laukia svarbios užduotys: kaimo plėtra ir žemės ūkio modernizavimas, kasybos, metalurgijos pramonės pertvarkymas ir daug kitų darbų. Žymus lenkų išeivijos veikėjas Janas Nowak-Jezioranskis neseniai pasakė, kad “Lietuvos priėmimas į NATO yra būtinas norint įveikti Rusijos pretenzijas visą buvusios Sovietų Sąjungos teritoriją traktuoti tik kaip Maskvos dominavimo zoną” ir kad “Lietuvos narystė NATO bloke yra nepaprastai svarbi Lenkijos saugumui”. Deja, pastaruoju metu Lenkija dažnai nutyli apie savo paramą Lietuvos siekiui įsijungti į NATO. Ar tai reiškia, jog Lenkija atsisako tarpininko vaidmens? Jokiu būdu ne. Tiek aš, tiek vyriausybė manome, kad kiekviena valstybė turi suverenią teisę nuspręsti, ar būti tam tikrų tarptautinių sąjungų nare? Šios nuostatos svarbos nei lenkams, nei lietuviams nereikia įrodinėti. Niekas neturi teisės tą suverenumą pažeisti ar apriboti. Taigi jei Lietuva nusprendė įstoti į Vakarų struktūras, norime ją paremti. Apie tai nuolat kalbame visuose tarptautiniuose susitikimuose. Neseniai Briuselyje įvykusiame NATO valstybių užsienio reikalų ministrų susitikime tai pabrėžė ir mūsų ministras Geremekas, ir aš. Be to, į šią problemą žvelgiame plačiau - Lietuvos, Latvijos ir Estijos saugumui skiriame didžiulę reikšmę. Baltijos valstybių narystė NATO yra Lenkijos interesų sfera. Jei Baltijos šalys priklausytų NATO blokui, tai prisidėtų prie stabilumo ir saugumo šiame regione. Todėl Lenkija ir toliau rems šiuos Baltijos valstybių siekius. Lietuvoje nemažai rašoma apie Lenkiją, jos ekonomiką. Dažnai pripažįstame, jog iš Lenkijos reikėtų mokytis. O kokia Jūsų nuomonė apie Lietuvos ekonomiką? Makroekonominiai rodikliai, kuriuos 1998 m. pasiekė Lietuva, yra optimistiniai ir liudija, jog šiais metais pagerėjo Lietuvos ekonomika. 1998 m. planuojama, kad bendrasis vidaus produktas išaugs 5 proc., sumažės infliacija ir nedarbas, padidės užsienio investicijos. Tai rodo, kad Lietuva yra rimtas ekonominis partneris. Juolab kad strateginis Lietuvos ekonominės politikos tikslas - įstoti į ES. Ūkio plėtra, t. y. pramonės produkcijos didėjimas bei toliau vykstantys privatizavimo procesai, grindžiami liberaliais ekonomikos įstatymais, ypač užsienio investicijų srityje, sukuria galimybes pritraukti užsienio kapitalą ir jį investuoti į pramonę, transportą, paslaugas. Čia atsiveria didelės galimybės ir lenkų investuotojams. Lietuva jau baigia derybas dėl narystės Pasaulio prekybos organizacijoje (WTO). Lenkija rėmė ir toliau remia Lietuvos siekį tapti WTO ir, žinoma, CEFTA nare. Tikimės, jog dar šiais metais jūsų šaliai pavyks užbaigti derybas su WTO. Lenkijos valdžia nepareiškė savo nuomonės dėl to, kad Briuselis, nors Lietuva per pastaruosius dvejus metus pasiekė ekonomikos pažangą, neįtraukė Lietuvos į ES kandidatų sąrašą, nors Latvija ir buvo paminėta. Kokia Jūsų vyriausybės nuomonė? Nesutinku su nuomone, kad Lenkija tyli. Mūsų šalis palaiko Lietuvos siekius tapti ES nare. Esame pasirengę padėti pertvarkyti Lietuvos ekonomiką. Lenkijos vyriausybė pareiškė remianti lietuvius aukščiausio lygio pokalbiuose. Aš teigiamai įvertinau Lietuvos ekonomikos pertvarką, pavyzdžiui, spalio 30 dieną vykusiame forume “Lenkija ir Rytai”. Lenkijos vyriausybė yra parengusi paramos Lietuvai, Latvijai bei Estijai projektą, numatantį įvairias bendradarbiavimo formas. Jos gali padėti Baltijos valstybėms prisitaikyti prie ES normų. Norint tapti ES nare, reikia atitikti tam tikrus kriterijus, o jie privalomi visoms suinteresuotoms valstybėms. Ministre Pirmininke, kaip Jūs įsivaizduojate Lietuvos ir Lenkijos ryšius, taip pat mūsų valstybių sieną, jeigu Lietuva liktų už NATO bei ES ribu? Šiuo metu Lenkijos ir Lietuvos santykiai plėtojasi dinamiškai, tai Lenkijos užsienio politikos prioritetine sritis, pavyzdžiui, bendradarbiavimas Lenkijos Respublikos ir Lietuvos Respublikos vyriausybių bendroje taryboje, taip pat Lenkijos ir Lietuvos parlamentų asamblėjoje, ekonomikos ir kultūros sferose. Lenkijai įstojus į Vakarų struktūras, reikia tikėtis, kad mūsų valstybių santykiai suintensyvės. Lietuva, be abejo, supranta, kad ji turės tiesioginę sieną su valstybe, priklausančia galingiausioms Europos žemyne politinėms, ekonominėms ir karinėms struktūroms. Tai turėtų teigiamai paveikti Lietuvos ūkio plėtrą ir sustiprinti Lietuvos pozicijas tarptautinėje arenoje. Be to, atsiras papildomų galimybių remti lietuvių pastangas integruotis į Vakarų struktūras. Lenkijai net mintis nekyla, kad susidarius naujoms aplinkybėms mūsų valstybių siena galėtų skirti, o ne jungti dvi draugiškas valstybes. Nors Lenkijos lietuviai protestuoja, Punske nutarta įkurti sienos apsaugos užkardos dalinį. Kokia Jūsų nuomonė šiuo klausimu, ar Lenkijos vyriausybė neketina atsižvelgti į lietuvių prašymą? Mūsų Sienos apsaugos tarnyba nuo 1992 m. rengėsi įsteigti užkardos punktą Punske. Tokios įstaigos įkūrimą konkrečioje vietovėje nulemia tyrimai, atsižvelgiant į daugelį rodiklių: topografinius, demografinius, komunikacinius, finansinius ir karinius. Tyrimai parodė, jog šiame pasienio ruože užkardų dar reikėtų Punske bei Plaskoje, kadangi pastebėti rimti sienos pažeidimai. Čia vienam sienos kilometrui tenka daugiausia nelegalių emigrantų, kontrabandos atvejų. Dauguma tų nusikaltimų 1995-1998 m. buvo įvykdyti Punsko valsčiaus teritorijoje. Punsko užkarda sutrumpintų gretimos Šypliškių užkardos ruožą nuo 27 km iki 10,5 km. Pagal Seinų rajono valdybos vadovo nutartį Sienos apsaugos tarnybai neribotam laikui perduota dalis valstybės iždui priklausančio nekilnojamojo turto, kur šiuo metu yra medicinos įstaiga. Kadangi Suvalkų vaivada Punskovalsčiaus viršaičio kreipimąsi dėl nutarties atšaukimo atsakė neigiamai, sienos apsauga perėmė šias patalpas šių metų lapkričio 23 dieną. Šiuo metu mes tiriame šią problemą. Labai nenorėtume, kad Lenkijos lietuviai jaustųsi kaip nors nuskriausti. Esu įsitikinęs, jog abi mūsų tautos žino, ką reiškia būti mažuma, tad galime iškilusias problemas išspręsti taip, kad visi savo šalyje jaustųsi gerai. Jūsų populiarumas Lenkijoje nuolat auga. Iš tiesų esate, ir tai pripažįsta daugelis, vienas simpatiškiausių politikų: malonus, visada besišypsantis, geros nuotaikos. O juk dirbate be galo daug. Kas padeda išlaikyti tokią puikią fizinę ir psichinę formą? Gyvenime ir darbe man padeda darni, mylinti šeima. Ji padeda man, suteikia prasmės. Dar vienas dalykas: esu kilęs iš patriotiškos šeimos, kuriai visuomet rūpėjo Lenkijos likimas ir kuri nemažai dėl jos nuveikė. Ne menkesnį vaidmenį atlieka ir mano tikėjimas visada mane mokė, koks svarbus yra vieno žmogaus indėlis į bendrą darbą. Kartais pavargstu, tačiau didžiųjų pokyčių Lenkijoje perspektyva suteikia man jegų.


Naujausiais viešosios nuomonės apklausos duomenimis, prieš Švedijos įstojimą į Europos bendriją šiuo metu balsuotų pusė švedų, už - trečdalis (kiti dar neapsisprendė). Palyginti su spalio mėnesio apklausa, Bendrijos priešininkų sumažėjo trimis procentais. Tačiau įdomiausia, kad ligi šiol įstojimo priešininkų visą laiką daugėjo, o dabar pradeda mažėti. Tarp jų daugiausia yra moterų ir jaunimo. Iš partijų tvirtai palaiko Bendriją tik premjero K. Bildto Nuosaikioji koalicinė partija (vadinamieji moderatai).


Mūsų Raudonosios Armijos pergalių dėka iš vokiškųjų okupantų jungo išvaduota ir mūsų brangioji Lietuva.

Išvydama vokiškuosius grobikus iš Lietuvos, Raudonoj Armija išgelbėjo lietuvių tautą nuo pražūties ir išnaikinimo o Lietuvą  — nuo vokiškosios kolonizacijos. Lietuvių tauta, tiesa, nedidelė, bet prieš ją vokiečiai dantį seniai griežė. Jau žiloje senovėje kryžiuočiai, kaip plėšrūs vilkai, puldinėjo mūsų kraštą, degino kaimus, grobė varėsi į vergiją ir naikino mūsų protėvius. Kryžiuočiai sakėsi, kad jie siekia skleisti krikščionybę Lietuvoje, bet ta buvo melas ir apgaulė, nes iš tikrųjų jie siekė apiplėšti mūsų kraštą, pavergti ir išnaikinti jo žmones, grobti jo žemes. Daug sunkių nuostolių padarė vokiškieji grobikai mūsų tautai. Jie atplėšė nuo Lietuvos Mažąją Lietuvą — Tilžę, Klaipėdą ir kitas sritis, nutautino jos žmones, o kai kurias lietuviškas gentis, pav., senprūsius ir kitas, kryžiuočiai visiškai išnaikino. Vėliau į Lietuvą dantų griežė kaizeriniai grobikai. Pakanka tik prisiminti garsųjį Liudendorfo planą, pagal kurį Lietuva po pirmojo pasaulinio karo turėjo būti kolonizuota vokiečiais. Vokiškieji grobikai jau seniai būtų išnaikinę lietuvių tautą, jeigu jai į pagalbą visuomet nebūtų atėjusi broliškoji rusų tauta, kuri padėdavo lietuvių tautai atsiginti nuo plėšriųjų vokiškųjų grobikų. Taip buvo viduramžiais, kovojant lietuvių tautai prieš vokiškuosius grobikus. Didžiausias Lietuvos istorijoje mūšis su vokiečiais kryžiuočiais 1410 metais ties Žalgiriu buvo laimėtas dėl to, kad lietuviams į pagalbą atėjo mums broliškos slavų tautos, pirmon eilen rusų tauta. Tokia pat padėtis susidarė pagrobus valdžią Vokietijoje hitlerininkams. Atplėšdami nuo Lietuvos Klaipėdą vokiškieji grobikai jau pradėjo vykdyti savo grobikiškus tikslus. Tačiau vokiškieji grobikai negalėjo užgrobti Lietuvos, nes lietuvių tauta, pasirinkusi 1940 metais tarybinę santvarką ir įstojusi į Tarybų Sąjungą, tapo nebepasiekiama vokiškiesiems grobikams. Lietuvą rėmė visos broliškos Tarybų Sąjungos tautos priešakyje su didžiąja rusų tauta, ir hitlerininkai buvo priversti atidėti savo tikslų vykdymą iki karo pradžios. Įsiveržę į Lietuvą karo pradžioje, hitlerininkai stengėsi apmulkinti Lietuvos darbo žmones ir skelbė, kad jie esą lietuvių tautos išvaduotojai. Tačiau savo tikruosius tikslus kartkartėmis išsiplepėdavo patys vokiečiai, ypač vokiškoje spaudoje. Smogikų vadas Himleris rašė: „Mūsų uždavinys yra ne germanizuoti Rytus senąja prasme, tai yra čia gyvenantiems žmonėms primesti vokiečių kalbą ir vokiškus papročius, bet rūpintis, kad rytuose gyventų tik žmonės, kurie yra tikrai vokiško germaniško kraujo“. Smogikų laikraštis „Das Švarce Korps“ savo straipsnyje „Germanizuoti?“ paaiškino, ką reiškia šie vyriausiojo hitlerininkų budelio žodžiai. „…Laimėjimai rytuose, — rašė tas laikraštis, — yra tik pirmieji žingsniai prie mūsų ateities užtikrinimo, o tas užtikrinimas tik tada bus baigtas, jei …laimėta žemė bus vokiška — vokiška žmonėmis, kurie joje gyvena ir dirba“. Kitaip sakant, hitlerininkai aiškiai pabrėžia, jog vokiečių ateitis bus tik tada užtikrinta, kada visos jų užgrobtos žemės bus vien vokiečių gyvenamos. Kaip tai pasiekti? Hitlerininkai pabrėžia, jog to negalima pasiekti nutautinant: „…iš svetimų žmonių negalima padaryti jokio vokiečio“; „reikia, — rašo jie, — kad naujai laimėtoji erdvė nebūtų pripildyta tik suv kietintais žmonėmis“, „…kad rytuose gyventų žmonės tik tikrai vokiško, germaniško kraujo! “ O ką gi daryti su tomis tautomis, kurios ligi šiol gyveno rytuose? Į tai smogikų laikraštis aiškiai atsako: „modernaus laiko skaičių sąvokoje tokios tautos tėra tik atskiri lašai ant karšto akmens, jos yra tik daigai, bet ne vaisiai“. Kitaip sakant, tos tautos turi išnykti, kaip kad išnyksta vandens lašas ant karšto akmens. Smogikų laikraštis taip pat neužmiršta pridėti, kam turi tekti mūsų žemė: „Iš fronto kario padaryti rytojaus kolonistą, yra mūsų gražiausias ir didžiausias uždavinys, kokį mums uždės likimas šiam karui pasibaigus“. Vadinasi, vokiškieji grobikai laukė tik karo pabaigos, kad išdalintų mūsų žemę savo plėšikiškos kariuomenės banditams. Lietuvių valstiečių ūkius, lietuvišką žemę turėjo gauti sugrįžę iš karo Hitlerio kariai. Tačiau dar aiškiau, negu smogikų žurnalas, byloja vokiškų fašistų darbai. Nesulaukdami karo pabaigos jie smarkiais tempais pradėjo vykdyti Lietuvos kolonizaciją. Geriausios pramonės įmonės buvo išdalintos atskiriems vokiečiams ar vokiškosioms bendrovėms. Tose įmonėse, kurios nebuvo atiduotos, buvo paskirti vadinamieji treuhenderiai — patikėtiniai, kuriems priklausė visa valdžia. Tarybiniai ūkiai bei šiaip didesnieji ūkiai buvo atiduoti vokiškai bendrovei — Landbevirtšaftungsgezelsaft Ostland. Namai — kitai vokiškai bendrovei — Grundštiukgezelšaft Ostland. Kad palengvintų sau Lietuvos kolonizaciją, vokiškieji grobikai visokiais būdais engė lietuvių tautos kultūrą. Jie žlugdė lietuviškąsias mokyklas, siaurina jų tinklą, jie sugriovė lietuviškas knygų leidyklas. Jie uždarė visas lietuviškąsias aukštąsias mokslo įstaigas, universitetus. Jie siekė paversti lietuvių tautą bemokslių tauta, kad lengviau galėtų ją pavergti. Jie panaikino lietuvių tautos valstybingumą. Mūsų respubliką jie panaikino ir dargi išbraukė patį Lietuvos vardą iš žemėlapio. Iš kelių okupuotų tarybinių respublikų jie padarė vokišką provinciją „Ostlandą“, o Lietuva tapo tos provincijos tik viena dalimi, vokiškai vadinama „becirku“. Į visas to becirko atsakingas vietas susėc išbandyti vokiški korikai ir budeliai, kurie tuoj pradėjo nusų krašto plėšimą ir naikinimą. Pagal Ypatingosios valstybinės Komisijos vokiškųjų grobikų bei jų bendrininkų piktadarystėms nustatyti ir ištirti pranešimą, per trejus okupacijos metus šie godūs plėšikai padarė skaudžiausią žalą mūsų kraštui. Prisidengę repatriantų grąžinimu, į Lietuvą lindo savo gyvenime jos nematę vokiškieji pašlemėkai ir čia grobė sau geriausius ūkius ir dvariukus. Išvaryti iš savo ūkių lietuviai valstiečiai buvo laikomi kaip žvėrys už spygliuotų vielų, be pastogės ir maisto su mažais vaikais ir ligoniais, o paskiau išvaromi į katorginius darbus Vokietijoje. Visa tai buvo daroma tiktai dėl to, kad lietuvių valstiečių ūkis pasidabojo vokiškam atsibastėliui. Kitoj vietoj ūkį pagrobęs vokietis įsakydavo valstiečiui — lietuviui pasilikti jo bernu ir dirbti taip, kaip vokietis įsakys. Siekdami pravalyti vietą savo kolonistams, vokiškieji okupantai be paliovos gaudė ir gabeno į vokiškąją vergiją dešimtis tūkstančių Lietuvos darbo žmonių. Tuo pat tikslu jie negailestingai žudė Lietuvos darbo žmones. Nepilnais Ypatingosios Komisijos duomenimis vokiškieji grobikai išžudė Lietuvoje apie pusę milijono žmonių. Hitlerininkams nepasisekė visiškai išnaikinti lietuvių tautos. Kaip ir senovėje, lietuvių tautai atėjo į pagalbą broliškosios tautos. Tarybinės tautos, priešakyje su didžiąja rusų tauta, ištiesė lietuviams broliškos paramos ranką, išvijo vokiškuosius grobikus iš Lietuvos. Mūsų Raudonoji Armija išgelbėjo lietuvių tautą nuo išnaikinimo ir pražūties. Lietuvių tauta garbingai dalyvavo visų tarybinių tautų kovoje prieš vokiškuosius grobikus. Dalyvavo siųsdama savo sūnus į frontą, kur jie kovojo ir tebekovoja lietuviškuose tautiniuose daliniuose, į partizaninius būrius, į fabrikus ir dirbtuves tarybiniame užnugaryje, kur jie padėjo kalti ginklus, reikalingus pergalei. Lietuvos darbo valstiečiai padėjo Raudonajai Armijai sabotuodami vokiečių uždėtų duoklių vykdymą, neleisdami savo jaunimo į vokišką kariuomenę, padėdami partizaniniam judėjimui. Tūkstančiai lietuvių tautos sūnų savo darbu ir kova Raudonojoje Armijoje, partizaniniuose būriuose, darbo fronte įsigijo amžiną garbę, tūkstančiai buvo apdovanoti ordinais bei medaliais. Tačiau atsirado saujelė tautos išdavikų, kurie, laužydami vieningą lietuvių tautos kovos frontą, parsidavė vokiečiams, tapo judošiais. Lietuvių tautos istorija žino ir daugiau atsitikimų, kada išdavikai stodavo į vokiškųjų grobikų pusę prieš savo tautą. Taip savo laiku, kada lietuviai sunkioje ir nelygioje kovoje grūmėsi prieš kryžiuočius, Lietuvos kunigaikštis Jogaila sudarė slaptą sutartį su kryžiuočiais prieš Kęstutį ir Vytautą. Žinodamas, jog Kęstutis su Vytautu nedovanos jam šios išdavystės, Jogaila pasikvietė juos pas save ir išdavikiškai, klastingai nužudė Kęstutį. Tokį pat likimą jis rengė ir Vytautui, kuriam tačiau pavyko išsigelbėti. Mūsų tauta visuomet gilia panieka ir neapykanta mokėjo tiems tautos išdavikams, kurie padėjo svetimšaliams pavergėjams engti mūsų kraštą. Tą tautos panieką ir neapykantą vokiškųjų grobikų pakalikams gražiai išreiškė mūsų tautos poetas Maironis, kuris savo dramoje „Kęstutis“ įdėjo į lūpas Kęstučiui šiuos žodžius, nukreiptus prieš Jogailą: „Ne vieta tau, Jogaila, tame soste, Kur tavo bočius didis Gediminas Sėdėjo kitą kart ir savo krūtine Lietuvių žemę dangstė nuo kryžiuočių. O tu dabar su jais slapta bučiuojies Ir sutartis su jais darai“. (Maironis, III t., 181 psl.) Vėliau, kaizerinės okupacijos laikais, kada lietuvių tauta atkakliai kovojo prieš kaizerinius okupantus ir grobikus, išdavikiškoji smetoniškoji taryba pardavė Lietuvą kaizeriui ir Lietuvos karaliumi pripažino kaizerinę išperą Urachą. Kaizerinių grobikų pralaimėjimas pirmajame pasauliniame kare neleido Urachui įsigalėti Lietuvoje, kaip to siekė lietuvių tautos pardavikai, tačiau vokiškieji grobikai nesiliovė kėsinęsi į Lietuvą, o jiems talkininkavo jų agentai Lietuvos viduje.


Argentinos liaudis kovoja prieš reakcijos sąmokslą

Demokratijos jėgų pergalė prieš smurto ir karo šalininkus

Vakar pasibaigė Paryžiaus darbininkų priemiestyje Ivryje vykęs Prancūzijos komunistų partijos CK plenumas, kuris apsvarstė politinę padėtį šalyje ir partijos uždavinius nutraukus ugnį Alžyre. Plenumo dalyviai išklausė šiuo klausimu PKP politinio biuro nario Leono Feikso pranešimą. Ugnies nutraukimas, pasakė pranešėjas, dar nėra taika. Tačiau tai didelė taikos, laisvės, demokratijos jėgų pergalė prieš smurto ir karo šalininkus, prieš juodąsias kolonializmo ir tautų bei žmonių engimo jėgas. Įvertindamas padėtį, susidariusią nutraukus karo veiksmus Alžyre, pranešėjas atkreipė dėmesį į tai, kad pats ugnies nutraukimas galutinai neišsprendžia nė vienos problemos: Alžyre tebesilieja kraujas; nutraukus ugnį, neišnyksta asmens valdžia, demokratijos žlugdymas, tiesioginė fašizmo grėsmė. Todėl, pabrėžia pranešėjas, būtina ryžtingai kovoti už Eviano susitarimų įgyvendinimą ir OAS pažabojimą, prieš visą de Golio politiką ir už demokratijos atkūrimą bei atnaujinimą. Tai vykdant, pabrėžė Feiksas, negalima pasikliauti gera de Golio ir jo vyriausybės valia. De Golis, stambiojo kapitalo atstovas, tebelaiko alžyriečių tautos išsivadavimo judėjimą ir demokratinį Prancūzijos judėjimą svarbiausiu priešu. Reikia ryžtingai kovoti prieš pražūtingą de Golio politiką visose srityse, taip pat užsienio politikos srityje, kur de Golis „toliau sistemingai priešinasi bet kurioms Rytų ir Vakarų deryboms“. Aiškindamas, kaip kompartija žiūri į balandžio 8 d. paskirtą referendumą dėl įstatymo Eviano susitarimų projekto klausimu, Feiksas ragino pasakyti referendume „taip“. Tuo, pareiškė jis, mes pasakytume „taip“ laisvam alžyriečių apsisprendimui, ugnies nutraukimui ir taikai, draugiškų santykių užmezgimui tarp Alžyto ir Prancūzijos tautų. Pritaręs Feikso pranešimui, plenumas priėmė sveikinimo laišką broliškajai Alžyro Komunistų partijai.


Jaunimas dažnai vadinamas visuomenės veidrodžiu - turima omenyje tiesioginė jaunimo reakcija į gyvenimo realijas. Jauni žmonės, neturintys gyvenimo patirties ir ieškantys jo idealo, siekia pažinti kuo daugiau gyvenimo sričių, platūs jų interesai. Natūralu, kad pirmapradis naivumas sukuria visiškai kitokius gyvenimo vertinimo kriterijus - maksimalizmą. Jie realų gyvenimą lygina su susikurtu idealu. Jaunimas nėra amorfinė visuma. Intelektualūs poreikiai paryškina žmogaus individualumą. Kai kas idealus sutapatina su realybe; dar netobula valstybė, jos politiniai institutai bei jų santykiai yra norma. Pavyzdžiui, jaunalietuviai, mano manymu, pageidauja dar didesnių prieštaravimų, jau išeinančių iš elementarios logikos ar net humanizmo ribų. Tai jiems jau ne idealas, o veiklos kryptis - realybę „pritempti“ prie idealo. Tai gana pavojingi utopiškų reakcingų svajonių polėkiai. Tačiau turbūt niekas neprieštaraus, jei pasakysiu, kad dauguma jaunimo nesieja savo likimo su politika, nors ji, mano manymu, dabar formuoja gyvenimo realybę. Politikams niekas nepatiki savo asmeninių problemų, taip pat likimo. Todėl jaunas žmogus linkęs užsisklęsti savyje, riboti savo poreikius arba ieškoti kitų pragyvenimo šaltinių. Kodėl? 1. Jaunimas nemėgsta kitų globos. Asmens vertingumas siejamas su dvasine ir fizine nepriklausomybe. 2. Jaunimas yra kūrybinis visuomenės pradas. Jis geriau negu bet kas supranta dabartinio gyvenimo dualizmą bei politinių žaidimų primityvumą. Politika negali atstovauti jiems, nes tai egoistinė veikla. Realaus gyvenimo ir idealo nesutapimas - tokios politikos pasekmė. Į politiką ateinantis jaunimas savo veiklą sieja su idėjų, idealo įgyvendinimu. Tą idealą dažniausiai sukuria auklėjimas, šeimos tradicijos. Dabartinės politinės veiklos schema atrodytų taip: idealas - realybė - idealas. Interesų politikos grandinė kiek kitokia: interesas - realybe - idealas. Lietuvoje jos nebuvimas yra natūralus reiškinys, nes čia politiniai santykiai yra pereinamojoje stadijoje tarp idealų ir interesų politikos. Politizuojantis visuomenei, šie santykiai dar neatsikratė idealo įtakos, taip pat neįvertino pagrindinio jų reguliatoriaus - intereso reikšmės. Ką daryti? Matau dvi glaudžiai susijusias išeitis. Politika Lietuvoje turi būti dorovinė, t. y. būtina gerbti žmogų ir atsižvelgti į jo poreikius. Politikai turi tarnauti žmonių interesams (o tai daryti gali juos priversti tik opozicija!), jie turi tobulinti gyvenimo realybę ir artinti ją prie interesų formuojamo idealo. Tada pasikeis ir jaunimo požiūris į politiką, su savo poreikiais jie įsilies į politinę veiklą, patys sieks juos įgyvendinti. Nuo ko pradėti? Pirmiausia žmogaus vertę politikoje turi įsisąmoninti opozicinės jėgos. Jos turi skatinti politinį kaleidoskopą; kuo greičiau keisis valdančiosios struktūros, tuo greičiau naujieji įsisąmonins savo tikrąją priedermę. Lietuvos politologų nuomone, mums prireiks ne mažiau kaip trijų parlamentų ir penkių vyriausybių, kad politikai atsigręžtų į žmogų. Antra, visuomenės organizacijos (profsąjungos, korporacijos, sąjungos), atstovaujančios jaunimo interesams, turi pradėti veikti realiai, o nesitenkinti dabartinių politinių judėjimų uodeginio priedelio privilegija. Jos turi įprasminti savo pirmapradę paskirtį ir skatinti politikus greičiau persiorientuoti.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Ginčas dėl karo laivyno reikalingumo Vokietijai.

Vokietija prieš karą turėjo gražų karo laivyną. Šiandien jau visi sutinka, kad vokiečių laivyno statymas daugiausia pastūmėjo Angliją prancūzų rusų sąjungos pusėn ir tuo gal daugiausia prisidėjo prie didžiojo karo. Karas atėmė Vokietijai visą laivyną. Beliko vos keletas mažų matavimo, bei mokinimosi laivų, neturinčių jokios reikšmės karui. Versalės traktatas leidžia Vokietijai tik 6 nedidelius šarvuočius, 6 lengvus kreiserius, 12 naikintojų ir 12 minininkų; bet jokių nardomųjų laivų. Šitų laivų Vokietija neturi ir todėl karo ministerija iškėlė reikalą statyti bent 4 šarvočius. Reicho taryba (Reichsrat) buvo šitą sumanymą atmetus, tačiau reichstago komisija jį priėmė. Dabar spaudoj eina didelis ginčas reikalingas ar nereikalingas Vokietijai karo laivynas. Sumanymo priešininkai sako, kad tokio laivino, kuris galėtų rivalizuoti su kitų didžiųjų valstybių kaip Anglija ar Amerika, Vokietija vis tiek pastatyti nebepajėgsianti. O mažas laivynas neturįs tikslo. Sumanymo šalininkai tvirtina, kad laivynas esąs reikalingas kad ir tam, kad karo metu užtikrintų susisiekimą jūromis su Rytprūsiais. Be to, laivyno šalininkai tvirtina, kad bendrai Vokietija, net ir mažą, palyginti, laivyną turėdama, vis dėlto gali šeimininkauti Baltijos jūrose, nes čia jokia kita valstybė nei Sovietų Rusija nei Lenkija, nei Skandinavijos ar Pabaltės valstybės – su vokiečiais konkuriuoti negali. O hegemonija Baltijos jūrose labai svarbi Vokietijai. Ginčą išspręs reichstago plenumas.


Įdomiau organizuoti jaunųjų leniniečių veiklą

NESENIAI įvyko VLKJS CK VIII plenumas. Jame buvo susumuoti tie milžiniški laimėjimai, kuriuos pasiekė V. I. Lenino vardo pionierių organizacija per 35 veiklos metus. Plenume buvo taip pat iškelti rimti trūkumai, kurių vis dar pasitaiko pionierių organizacijos veikloje, numatytos tolesnės darbo gairės. Plenume buvo pažymėta, kad iki šiol darbe su vaikais neretai buvo užmirštamas pagrindinis lenininis komunistinio auklėjimo principas — pionierių organizacijos ryšys su gyvenimu. Būriai dažnai dirbdavo užsidarę klasėje, kūrybinį liaudies triūsą matydami tik pro mokyklos langus. Todėl reikia nuolat plėsti ir stiprinti pionierių draugystę su įmonėmis, kolūkiais, MTS kolektyvais. Įdomūs praktiniai darbai skatina uoliau mokytis, pažinti, suprasti mokslo paslaptis. Štai Ukmergės rajono Vidiškių vidurinės mokyklos pionieriai, padedami mokytojo, montuoja traktorių. Tai sunkus ir sudėtingas darbas. Bet juk tai daug naudingiau negu mokykla būtų gavusi gatavą mašiną. Pagėgių vidurinės mokyklos pionieriai seniai draugauja su Kaliningrado srities Sovietsko miesto pionieriais. Susirinkę į vakarą, vaikai moko vieni kitus kalbos. Negalėsi pamokyti draugo, jei pats gerai nemokėsi gimtosios kalbos. Todėl pionieriai stropiai klausosi pamokų metu, skaito daugiau knygų. Plenumas nurodė išplėsti pionierių veiklą, neapsiriboti vien mokykla. Mokantis iš sverdloviečių, leningradiečių patyrimo, reikia organizuoti pionierių būrius prie namų valdybų, steigti gatvių komandas, perkelti būrių veiklą į gamyklų klubus, užmokyklines įstaigas. Šiems būriams gali vadovauti gamybininkai, pensininkai, studentai. Bet jų veiklos kontrolė ir vadovavimas priklauso mokyklai, vyr. pionierių vadovui. Kur bebūtų įsikūrę pionierių būriai, juos turi globoti komjaunimo organizacijos. Burių vadovais reikia skirti komjaunuolius gamybininkus, studentus. Moksleivius-komjaunuolius skirti tik būrių vadovų padėjėjais. Praktika rodo, kad komjaunuoliai gamybininkai gali puikiai atlikti savo atsakingas pareigas būryje, kai jaučia nuolatinę paramą, kai patys imasi šio darbo rimtai. Pavyzdžiui, Vilniaus 13 vidurinėje mokykloje būrių vadovais dirba buvę šios mokyklos auklėtiniai, dabar elektros suvirinimo įrenginių gamyklos darbininkai. Komjaunuolė Liuba Zagorodnikovaitė pasakoja pionieriams apie savo darbą, ruošia įdomias sueigas. Ši būrio vadovė skatina vaikus pamilti fizinį darbą, moko juos praktiškų darbelių. Mokant, parodant valkams, kaip atlikti vieną ar kitą darbelį, žaidimą, negalima užmiršti jų iniciatyvos ir saviveiksmiškumo ugdymo. Daugiau žaidimų, įvairumo būriuose, — buvo nurodyta plenume. Tegul pionieriai dažniau lankosi gamyklose, muziejuose, teatruose, klubuose, tegul mankštinasi sporto salėse, čiuožyklose. Daug naujovių siūlo VLKJS CK VIII plenumas pionierių organizacijai. Bus pionierių organizacijos himnas, asmeninė pionieriaus knygelė, į kurią įrašys žinias apie įgytus įgūdžius, paskatinimus, apie tai, kaip vykdomi įpareigojimai ir pan. Pionieriai turės „Jaunųjų pionierių įstatymus“, kuriuose bus išdėstyti pagrindiniai jiems keliami reikalavimai. Į pionierių organizaciją bus priimami moksleiviai nuo 10 iki 15 metų amžiaus. Užsiėmimai, žaidimai bus parenkami pagal vaikų amžių; tuo tikslu įvedamos amžiaus „pakopos”. Prie pionierių būrių ir draugovių atkuriamos spaliukų grupės. Iš tėvų, karių ir darbo veteranų tarpo ir kitų darbo su vaikais entuziastų prie pionierių draugovių gali būti sudaromos pionierių draugovės draugų tarybos, kurios padės įdomiau, naudingiau organizuoti pionierių veiklą. Prieš kurį laiką įvykęs Lietuvos LKJS Centro Komiteto V plenumas, taip pat apsvarstė mokyklų komjaunimo ir pionierių organizacijų vaidmenį politiniame-idėjiniame moksleivių auklėjime. Jame numatytos konkrečios priemonės pionierių veiklai pagyvinti ir sudominti, pionierių auklėjimui komunistine dvasia pagerinti. Svarbius, naujus uždavinius iškėlė pionierių organizacijai VLKJS CK VIII ir LLKJS CK V plenumai. Komjaunimas, mokyklos, liaudies švietimo organai, visa visuomenė turi entuziastingai imtis darbo, kad juos sėkmingai įvykdytų.


Agentūra Frans Pres apie Anglijos—Amerikos derybų Bermudų salose rezultatus

Komentuodama Anglijos — Amerikos derybų Bermudų salose išdavas, agentūra Frans Pres nurodo, kad anaiptol ne visi derybų metu svarstyti klausimai „buvo paminėti prie baigiamojo komunikato pridėtame pasiektųjų susitarimų sąraše”. Iš agentūros pranešimo matyti, kad kai kuriais klausimais, kurių išsprendimu Anglija yra gyvybiškai suinteresuota, Anglijos vyriausybė buvo priversta nusileisti Jungtinėms Amerikos Valstybėms ir mainais už Jungtinių Valstybių pažadėtus valdomuosius sviedinius ir jų pareikštą pasirengimą aktyviai dalyvauti Bagdado pakto karinės komisijos darbe atsisakyti nuo savo reikalavimų. Agentūra rašo, kad tarp klausimų, apie kuriuos nė žodžio nesakoma komunikate, vienas pačių svarbiausių yra prekybos su Kinija klausimas. Kaip pažymi agentūra, Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas atvyko į derybas, ketindamas gauti JAV sankciją prekybos su KLR apribojimų sumažinimui. Tačiau „Anglijos raginimas panaikinti embargą strateginių prekių eksportui į komunistinę Kiniją, — nurodo agentūra, — buvo vėl atmestas”. „Baigiamajame komunikate, rašo agentūra, — taip pat visiškai nutylimas galimos Amerikos ekonominės pagalbos Anglijai klausimas. Painformuoti sluoksniai nurodo, kad Einzenhaueris ir Makmilanas svarstė galimos Amerikos ekonominės pagalbos Anglijai klausimą savo asmeniškuose pasikalbėjimuose, bet šiuo klausimu nebuvo nuspręsta nieko konkretaus. Kol kas vienintelė Amerikos pagalba bus valdomųjų sviedinių tiekimai. Tačiau nebuvo nieko nutarta apie pačių tiekimų finansavimą”. Taip pat nutylimi planai sumažinti Vakarų Vokietijoje dislokuotos anglų kariuomenės skaičių, — toliau nurodo agentūra. — Šiuo klausimu taip pat toli gražu nesusitarta. Amerikiečiai tebetvirtina, kad atsakomybė už tokį nutarimą tenka Vakarų Europos sąjungai ir NATO ginkluotųjų pajėgų Europoje vyriausiajam vadui generolui Loriui Norstedui. Frans Pres korespondentai taip pat kreipia dėmesį į tai, kad komunikate nėra pareiškimo apie „realius nutarimus” dėl taktikos, kurios bus laikomasi Egipto, Sueco kanalo ir Izraelio—Egipto konflikto atžvilgiu.


Šimtai JAV jūrų pėstininkų ir Prancūzijos kariškių išvyko iš Somalio sostinės Mogadišo į šalies gilumą. Siekiama plėsti humanitarinę paramą. O priešiškų grupuočių vadovai išveža iš sostinės sunkiąją ginkluotę. Manoma, kad tai padės išvengti grupuočių susidūrimų su tarptautinėmis karinėmis pajėgomis. JTO generalinio sekretoriaus B.Galio nuomone, šių pajėgų išvedimas iš šalies sietinas su politine pažanga šalyje, kurią dabar drasko anarchija. Generalinis sekretorius sakė, kad per greitas JAV karinių dalinių išvedimas gali turėti pražūtingų padarinių. Juos išvedus, operacijai turėtų vadovauti JTO kariniai daliniai.


Kartūs karinių avantiūrų politikos vaisiai

VOS tik SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje buvo baigtas svarstyti Anglijos, Prancūzijos ir Izraelio agresijos prieš Egiptą klausimas, Anglijos užsienio reikalų ministras Selvinas Loldas paliko Niujorką. Jis taip skubėjo, kad, vieno Londono laikraščio išsireiškimu, „net nepadarė sesijoje oficialaus pareiškimo, išdėstančio Anglijos vyriausybės politika tarptautiniuose reikaluose“. Tas faktas apibūdina sąmyši ir maišatį, dabar viešpataujančius tuose sluoksniuose, kurie ėmėsi beprotiškos ir nusikalstamos karinės avantiūros prieš Egiptą. Londono ir Paryžiaus spauda, sumuodama tos avantiūros rezultatus, daro niūrią išvadą: Anglijos ir Prancūzijos politika patyrė labai skaudų nepasisekimą. Įtakingas Anglijos laikraštis „Taims“ įspėja Anglijos visuomenę, kad toji politika, tikriausiai, kainuos žymiai brangiau negu kad manoma. Dar visai neseniai Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės, būdamos priverstas priimti nutarimą nutraukti ugnį Egipte, pagyrūniškai aiškino tai tuo, kad jog pasiekusios tikslus, kuriuos buvo užsibrėžusios, pradėdamos karinį įsibrovimą. Dabar aišku, kad tas pareiškimas buvo Anglijos ir Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių mėginimas išgelbėti savo prestižą. Visais savo tolesniais veiksmais ir atsisakymu išvesti kariuomenę iš Egipto agresoriai dar labiau pagilino aklavietę, į kurią juos atvedė karinių avantiūrų politika. Ir štai dabar Prancūzijos užsienio reikalų ministras K. Pino, kalbėdamas Respublikos taryboje, buvo priverstas pareikšit: „Mes turime pripažinti, kad nepasiekėme visų tikslų, kuriuos buvome užsibrėžę“. Ko gi siekė ir ką iš tikrųjų gavo agresoriai? Jie norėjo, Ir tai sudarė jų artimiausią tikslą, užgrobti Sueco kanalą ir atkurti ten savo viešpatavimą. Bet dabar jie yra toliau nuo to tikslo, negu bet kuriuo momentu nuo tos dienos, kai kilo Sueco krizė. Tiesa, jų kariuomenė dabar yra prie įėjimo i kanalą, Port-Saide. Tačiau ji turi nedelsdama išsinešdinti iš ten sutinkamai su aiškiai išreikšta SNO Generalinės Asamblėjos valia. Jie norėjo, ir tai sudarė jų svarbiausiąjį uždavinį, pamokyti Arabų Rytų tautas, pademonstruoti joms savo jėgą ir galią, sutriuškinti jų vienybę kovoje su kolonijiniais engėjais, sustiprinti savo pozicijas Artimuosiuose Rytuose. O rezultatas? Arabų tautos pasiekė iki šiol neregėtą vienybę ir susitelkimą bendroje nacionalinio išsivadavimo kovoje prieš kolonializmą. Tuo tarpu Angile jos ir Prancūzijos prestižas Arabų Rytuose negrįžtamai prarastas. Lapkričio 27 d. Jordanija denonsavo sąjungos su Anglija sutartį, kuri jai buvo primesta prieš 35 metus, ir nutarė atsisakyti Anglijos subsidijų, pareikalavo, kad Anglijos kariuomenė būtų išvesta 18 Jordanijos teritorijos. Prieš tai Saudo Arabija ir Sirija, išreikšdamos brolišką solidarumą su Egiptu, nutraukė diplomatinius santykius su Anglija ir Prancūzija, o Jordanija ir Irakas su Prancūzija. Kolonijinis karas, kurį Anglija ir Prancūzija pradėjo, remiamos savo marionetės Izraelio, sukėlė visuose Artimuosiuose Rytuose tokį smarkų pasipiktinimą, kad net Irako, kuris yra Anglijos partneris pagal agresyvųjį Bagdado paktą, vyriausybė pareiškė, jog ji atsisako dalyvauti to bloko tarybos posėdžiuose, jeigu juose dalyvaus Anglijos atstovai. Dabar, kai kiek išsisklaidė kautynių tvaikas ir dūmai, Londone ir Paryžiuje sumuojami jiems liūdni karinio įsibrovimo i Egiptą ekonominiai rezultatai. Tuos rezultatus sudaro tai, kad paaštrėjo finansiniai sunkumai, dezorganizuotas ūkinis gyvenimas, nes sutriko Anglijos ir Prancūzijos aprūpinimas daugelio rūšių maisto produktais ir žaliavomis. Rimtus padarinius sukėlė tas faktas, kad žymiai sumažėjo naftos tiekimas iš Artimųjų Rytų ir ryšium su tuo padidėjo ekonominė priklausomybė nuo Jungtinių Valstybių. Anglijos ir Prancūzijos valdantieji sluoksniai pasėjo vėją. Dabar jie susilaukė audros. Didžioji dauguma šalių – SNO narių stojo prieš agresorių veiksmus ir pareikalavo, kad jų kariuomenė būtų išvesta iš Egipto. Tų šalių tarpe yra ir valstybes, priklausančios vadinamajai Britanijos nacijų sandraugai. Šiomis dienomis Kanados užsienio reikalų ministras L. Pirsonas pareiškė, kad užpuolimas prieš Egiptą beveik sugriovė Britanijos nacijų sandraugą. Tarp šalių, stojusių prieš Anglijos ir Prancūzijos agresiją, taip pat yra Anglijos ir Prancūzijos sąjungininkai pagal Atlanto bloką (NATO). NATO krizė, išryškėjusi dar ilgai prieš kylant Sueco problemai, dabar paaštrėjo. Svarbiausiasis Anglijos ir Prancūzijos partneris pagal NATO bloką - Jungtinės Valstybės pasisakė prieš to bloko karinio mechanizmo panaudojimą, siekiant padėti anglų ir prancūzų kariuomenei. Londone ir Paryžiuje neslepiama didelio nepasitenkinimo šia aplinkybe. K. Pino, puldamas savo kalboje Respublikos taryboje SNO poziciją ir jos nutarimus Egipto klausimu, išreiškė nusivylimą JAV pozicija. Daugiau kaip šimtas konservatorių Anglijos parlamento narių pateikė jam apsvarstyti rezoliuciją, kurioje smerkiamas SNO reikalavimas išvesti anglų bei prancūzų kariuomenę iš Egipto ir apgailestaujama dėl JAV pozicijos, kuri, kaip pasakyta rezoliucijoje, „sudaro rimtą pavojų Atlanto sąjungai“. Prieštaravimų stiprėjimas tarp Anglijos ir JAV bei Prancūzijos ir JAV yra viena iš svarbiausių temų, kurias dabar svarsto Amerikos, Anglijos ir Prancūzijos spauda. Kai kurie komentatoriai mėgina taip pavaizduoti reikalą, tarytum Jungtinės Valstybės Anglijos ir Prancūzijos konflikte su Arabų šalimis stojusios Arabų tautų pusėn, tai yra stojusios prieš kolonializmą. Sunku įsivaizduoti didesnį tikrosios reikalų padėties iškraipymą, kaip tokie teigimai, Faktų analizė rodo, kad JAV, atsisakydamos paremti Angliją ir Prancūziją, veikia savo pačių imperialistiniais interesais. Kai Egiptas nacionalizavo Sueco kanalo kompaniją, JAV stojo prieš įvairius projektus, kurių tikslas buvo atkurti tos kompanijos teises, nes tai reikštų Anglijos ir Prancūzijos viešpatavimo kanalui atkūrimą. Tačiau kartu JAV anaiptol neketino siekti, kad kanalas būtu atiduotas jo teisėtam šeimininkui – Egiptui. Tikrieji Jungtinių Valstybių tikslai yra išstumti Angliją bei Prancūziją iš Egipto Ir iš visų Arabų šalių, o taip pat įvesti visišką Amerikos viešpatavimą tame pasaulio rajone. Žinomieji Vakarų projektai Sueco klausimui „sureguliuoti“, kurie buvo siūlomi iki pat karinio užpuolimo prieš Egiptą, („aštuoniolikos planas“, iškeltas Londono rugpiūčio mėnesio konferencijoje ir numatęs „internacionalizuoti“ kanalą, kanalo naudotojų asociacijos“ sudarymo planas, įvairūs Sueco kanalo boikoto projektai). pažymėti ženklu „Pagaminta Amerikoje“. Visi jie galiausiai buvo skirti pakirsti Anglijos ir Prancūzijos pozicijoms Artimuosiuose Rytuose ir sustiprinti JAV pozicijoms. O kai dėl Anglijos, Prancūzijos ir Izraelio agresijos prieš Egiptą, tai Jungtinės Valstybės vengė tiesiogiai paremti ją, nes Anglijos ir Prancūzijos viešpatavimas Egipte nežada jokios naudos Amerikos monopolijoms. Atsisakydamos paremti Anglijos ir Prancūzijos karinius planus prieš Egiptą, Jungtinės Valstybės veikla, vadovaudamosios savo pačių savanaudiškais interesais. Kartu Amerikos valdantieji sluoksniai nerimaudami seka, kaip aukštai kyla nacionalinio išsivadavimo judėjimas Artimuosiuose Rytuose, kokia didžiulė jėga pavirsta Arabų tautų solidarumas kovoje už išsivadavimą iš kolonijinės priespaudos. Tuo ir paaiškinami JAV politikos zigzagai, JAV siekia pakirsti savo konkurentų Anglijos ir Prancūzijos - pozicijas Arabų šalyse, bet kartu siekia neleisti tų šalių tautoms atsistoti ant kojų ir išsivaduoti iš užsienio viešpatavimo. Anglija stengiasi pasinaudoti tuo faktu, kad JAV bijo Arabų tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimo, siekdama tam tikru mastu su: mažinti nesutarimus Vakarų stovykloje, sudaryti palankią dirvą bendrai Anglijos ir Amerikos politikai vykdyti. Tai pasireiškia planais įtraukti Jungtines Amerikos Valstybes, kad jos dalyvautų Bagdado pakte ir bendrose Anglijos ir Amerikos intrigose prieš Siriją. Vis dėlto kai kurie įžvalgūs politikai Londone ir Paryžiuje supranta, kad mėginimai užlopyti gilias Vakari stovyklos spragas, išryškėjusias įvykių Artimuosiuose Rytuose metu ir atkurti Anglijos, Prancūzijos bei Amerikos vienybę negali užtikrinta Anglijai ir Prancūzijai išeities iš aklavietės, kurioje jos atsidūrė dėl nusikalstamos agresijos prieš Egiptą.


Praėjusio savaitgalio naktį Jugoslavijos armija vėl apšaudė Rytų Chorvatijos miestą Osijeką. Agentūra Reuters, remdamasi Chorvatijos policijos duomenimis, pranešė, kad miestą užgriuvo šimtai raketų ir artilerijos sviedinių: žuvo ne mažiau kaip keturi, sužeista daugiau kaip dvidešimt žmonių. O pasak Zagrebo radijo, šeštadienį Jugoslavijos armija puolė chorvatų gynybos įtvirtinimus prie Osijeko. Chorvatijos valdžios nuomone, minėtas apšaudymas - įnirtingiausias nuo sausio mėnesio paliaubų, sudarytų tarpininkaujant Europos bendrijai. Ir, matyt, neatsitiktinis: sekmadienį į Belgradą atvyko Indijos generolas leitenantas S. Nambiaras, vadovausiąs Jungtinių Tautų pajėgoms taikai palaikyti. Keturiolika tūkstančių „žydrųjų šalmų“, tarp kurių pirmąkart bus ir Rusijos kariai, ketinama dislokuoti Chorvatijoje balandžio viduryje, o štabas įsikurs Bosnijos ir Hercegovinos sostinėje Sarajeve. Tačiau kai kas Belgrade, matyt, šito labai nenorėtų: JTO pajėgos pakirstų siekius išplėsti „didžiąją Serbiją“, kuriamą vietoje suirusios Jugoslavijos Federacijos. „Žydrieji šalmai“ gali būti įvesti tik tuomet, jei paliaubų sutarties bus laikomasi, tad serbiškosios Jugoslavijos armijos šūviai buvo netiesiogiai skiriami ir jiems. O pirmadienį Briuselyje prasidėjo Europos bendrijos iniciatyva surengtų taikos derybų ketvirtasis turas, kuriame turėjo dalyvauti visų Šešių buvusios Jugoslavijos Federacijos respublikų vadovai. Tačiau Serbijos prezidentas S. Miloševičius liko namie. Mat šeštadienį, jo mašinai trinktelėjus į pakelės stulpą, prezidentui buvo lengvai sutrenktos smegenys ir traumuotas kaklas. Vietoje S. Miloševičiaus į Briuselį išvyko Serbijos užsienio reikalų ministras Branislavas Ivanovičius. Belgijos sostinėje delegatų laukia ir naujos bėdos. Kaip žinoma, Bosnijos ir Hercegovinos referendume daugumai balsavusiųjų pasisakius už respublikos nepriklausomybę, sustiprėjo sena jos gyventojų - slaviškų musulmonų, serbų ir chorvatų - nesantaika. Išvakarėse parengiamosiose derybose serbai, kurie plebiscitą boikotavo, šįkart pritarė Bosnijos ir Hercegovinos atsiskyrimui, tačiau pareikalavo suskaldyti ją į etninius rajonus ir kiekvienam suteikti savivaldos teises. Tai, ko gero, sukeltų dar vieną ginklų žvanginimą, bet ir kartu gyventi buvusios federacijos piliečiai nebegali.


Šeštadienį vakare įvyko vokiečių rusų prekybos delegacijos plenarinis posėdis. Posėdis buvo sušauktas su tikslu galutinai apsvarstyti komisijų paruoštus klausimus. ,,Tass“ sužinojo, kad konferencijos darbai eina sėkmingai ir derybų pabaigos galima laukti artimiausiu laiku.


Tautų Sąjungos saugumo ir arbitražo komisija kovo 6 d. vakare turėjo plenumo posėdį, kuriam pirmininkavo Benešas. Šiam posėdy buvo priimti redakcijos komisijos pasiūlymai pavyzdingai sutarčiai tarptautinių konfliktų sureguliavimo klausimu sudaryti. Kitas Tautų Sąjungos posėdis turės paraginti valstybes prisidėti prie tokios sutarties. Paskum komisija patvirtino nepuolimo ir pagalbos užpultajai valstybei suteikimo sutarties projektą, kuri yra sudaryta Reino pakto pavyzdžiu ir skiriama valstybių saugumui sustiprinti.


Anot Latvijos generalinio prokuroro, buvęs ministras pirmininkas, Taupomojo banko valdybos pirmininkas ir “Latvijos kelio” partijos kandidatas į parlamentą Ivaras Guodmanis buvo KGB talkininkų sąrašuose, praneša LETA-ELTA. Vis dėlto tai dar neįrodo, kad Guodmanis tikrai buvo KGB agentas. Todėl Jūrmalos teismas turės nuspręsti, ar buvusį premjerą laikyti KGB agentu ir kolaborantu. Pats Guodmanis naujienų agentūrai LETA tvirtino, kad tiesą turi nustatyti teismas. Pirmadienį Guodmanis susipažino su kaltinimo medžiaga, rugpjūčio 5 d. perduotą teismui, kai generalinis prokuroras baigė tyrimą. Beje, pats Guodmanis, iškeltas kandidatu į Latvijos parlamentą, pareiškė, jog Totalitarinio palikimo tyrimų centras turi informacijos, siejančios jo vardą su KGB. Pasak jo, vadinamasis “KGB liudijimas” su jo pavarde išduotas 1988 m. kovo mėnesį, tačiau jo galiojimas baigėsi 1990 m. Guodmanis tvirtino niekada neturėjęs KGB slapyvardžio ir sakė esąs sukrėstas, kad šis faktas buvo paskelbtas likus savaitei iki “Latvijos kelio” partijos suvažiavimo. Vis dėlto Guodmanis paliktas partijos kandidatu į Seimą. Prisaikdintas naujasis Ekvadoro prezidentas Ką tik prisaikdintas naujasis Ekvadoro prezidentas krikščionis demokratas Jamilis Mahuadas pirmadienį pareiškė ketinąs atkurti penkias šios Pietų Amerikos valstybės provincijas, nukentėjusias nuo potvynių, kurie prasidėjo po kelias savaites trukusių smarkių liūčių. Tačiau 49 metų prezidentas, anksčiau ėjęs Kito miesto mero pareigas, kol kas nepaskelbė ketinąs atkurti šalies ekonomiką. “Mes negalime tikėtis stebuklų,” - teigė naujasis prezidentas. Ekvadoro ekonomikai ypač pakenkė staigus naftos kainų kritimas. Kai kurie ekonomistai tvirtina, kad net 60 proc. Ekvadoro gyventojų skursta, o metinė infliacija - net 34 proc. Mahuadas taip pat paragino Peru bendradarbiauti su Ekvadoru sprendžiant nesutarimus dėl valstybinės sienos. Tačiau naujasis prezidentas nepateikė jokių konkrečių pasiūlymų. Pastaruoju metu Peru ir Ekvadoro konfliktas dėl sienos paaštrėjo. Rugpjūčio 6 dieną Peru pareiškė, jog Ekvadoras siunčia kareivius į neutralios zonos atogrąžų miškus. Rusijos komunistai rudenį vers valdžią Rusijos komunistų partijos, turinčios daugiausia deputatų parlamente, vadovybė pirmadienį susirinko apsvarstyti rudens protestų prieš prezidento Boriso Jelcino ekonomikos reformų programą, praneša Reuters-ELTA. “Šiandien mes svarstėme laiką, trukmę, datas, būdus, kaip mes dalyvausime ir ką organizuosime, savo reikalavimus”, - NTV televizijai pasakė partijos vadovas Genadijus Ziuganovas. Anot jo, komunistų reikalavimai nesikeičia: Jelcino atsistatydinimas, naujas politikos kursas ir nacionalinio pasitikėjimo vyriausybės sudarymas. Jelcinui ir ministrui pirmininkui Sergejui Kirijenkai vasarą pavyko pasiekti, kad parlamentas iš esmės pritartų ekonomikos gaivinimo planui, o tai leido užsitikrinti 22,5 mlrd. JAV dolerių tarptautinių paskolų. Rusijos vyriausybė tikisi, kad Valstybės Dūma, parlamento žemieji rūmai, kuriuose vyrauja komunistai, pertrauks vasaros atostogas ir rugpjūčio antroje pusėje aptars kitas antikrizinio plano priemones. Tiesa, kai kurios Rusijos naujienų agentūros skelbia, jog Ziuganovas nemato reikalo sušaukti neeilinę sesiją. “Kolkas parlamentarai negavo net įstatymų projektų”, - skundėsi jis. “Titaniko” korpuso dalis iškelta į paviršių Mokslinių tyrimų laivo įgula pirmadienį iš Atlanto vandenyno sėkmingai iškėlė į paviršių 20 tonų sveriančią “Titaniko” nuolaužą. Tai padaryta pirmą kartą po 1912 metais įvykusios šio keleivinio lainerio katastrofos. Maždaug 100 tyrėjų ir mokslininkų grupė patvirtino iškėlusi dalį laivo dešiniojo borto plokštės. Du ankstesni grupės mėginimai iškelti šią korpuso dalį buvo nesėkmingi. Nuolauža iškelta iš Šiaurės Atlanto gelmių maždaug už 600 km į pietryčius nuo Niūfaundlendo salos. Didelė” Titaniko” dalis sėkmingai įkelta į vandenyno laivą “Abeille”, vėlų pirmadienio vakarą pranešė televizijos “Discovery Channel” atstovas spaudai Mike’as Consentino Kanados naujienų agentūrai “Canadian Press”. “Discovery Channel” yra viena iš šios misijos rėmėjų. Ekspedicijos tikslas buvo iškelti šią laivo korpuso dalį moksliniais tikslais bei parodyti viešai. 6,5 ir 4 metrų ploto plokštė su puošniomis durimis yra laivo pirmosios klasės dalis. Ekspediciją surengė bendrovė “RMS Titanic Inc.”, turinti teisę iškelti “Titaniką”. 1996 metais šios bendrovės misija mėgino iškelti tą pačią laivo dalį, tačiau nebetoli paviršiaus audringa jūra ją išplėšė ir nugramzdino atgal į dugną. Antrasis iškelimas praėjusį sekmadienį taip pat nenusisekė, nes neveikė keliamasis mechanizmas. Pirmadienį nuolauža iškelta gana sunkiai, panaudojant dyzelinio kuro pripildytus maišus. Ekspedicija tiria, kas gi atsitiko “Titanikui”, kai jis 1912 metų balandžio 15 dieną susidūrė su ledkalniu. Per šią katastrofą žuvo 1500 iš 2200 laive buvusių žmonių. “Manau, ši ekspedicija dar labiau papildys mūsų tikriausiai nemenkas žinias, kaip laivas sudužo, kas nutiko jame buvusiems žmonėms”, - sakė “Titaniką” stačiusios Belfasto laivų statyklos konstruktorius Davidas Livingstone’as žurnalistams, prieš išvykdamas į misiją. Per sprogimą Kenijoje žuvo 206 žmonės Oficialus žuvusiųjų per sprogimą prie JAV ambasados Kenijos sostinėje Nairobyje skaičius išaugo iki 206, vakar paskelbė Kenijos nacionalinis katastrofų centras (NDC), praneša Reuters-ELTA. Tarptautinis Raudonojo Kryžiaus komitetas (ICRC) ankstų antradienio rytą pranešė, jog šalia JAV ambasados stovėjusio “Ufundi House” pastato, kuris labiausiai nukentėjo nuo sprogimo, griuvėsiuose per praėjusias 24 valandas rasti dar 28 lavonai. Naktį buvo iškasta 11 žuvusiųjų palaikų. Per teroro aktą žuvusių amerikiečių skaičius nesikeičia: praėjusį penktadienį prie savo ambasados Nairobyje žuvo 12 JAV piliečių. Vakar laikraštis “Washington Post” teigė, kad JAV centrinė žvalgybos valdyba (CŽV) pernai atskleidė planus ir sutrukdė susprogdinti penkias JAV ambasadas. Anot aukštų JAV pareigūnų, nuo praėjusio penktadienio, kai nugriaudėjo sprogimai Kenijos ir Tanzanijos sostinėse, gauta naujų grasinimų surengti išpuolius prieš JAV diplomatines atstovybes bei kitus objektus užsienyje, praneša AFP-ELTA. Teigiama, kad tokių grasinimų gauta apie dvidešimt. “Washington Post” tvirtina, kad kol kas sunku gauti daugiau informacijos apie ketintas susprogdinti ambasadas, tačiau jau tikrai žinoma, kad dviem atvejais išpuoliams jau buvo konkrečiai pasirengta. Abiem atvejais teroristai buvo nusitaikę į ne Afrikoje esančias JAV ambasadas. CŽV infiltravo savo agentus į teroristų grupuotes ir sužlugdė jų išpuolius. Anot “Washington Post” straipsnio, tai paskatino teroristus sutelkti savo dėmesį į nerizikingais laikomus JAV objektus, tarp kurių buvo ir ambasados Nairobyje bei Dar es Salame. Per pasikėsinimus į JAV ambasadas Kenijoje ir Tanzanijoje galbūt buvo panaudoti čekų gamybos sprogmenys “Semtex”. Tai vakar, remdamasi JAV federaliniu tyrimų biuru (FTB) bei Izraelio kariniais sluoksniais, skelbė Čekijos spauda. “Semtex” sprogmenis gaminančios firmos “Aliachem-Synthesie” atstovas tokius teiginius atmetė kaip grynus spėliojimus. Du čekų sprogmenų ekspertai Čekijos dienraščiui “Pravo” pasakė, jog sprogimo pobūdis verčia manyti, kad čia buvo panaudoti būtent “Semtex” sprogmenys. Tiesa, tai įrodyti kol kas sunku. Dingo vienuolika Irano diplomatų “Talibano” judėjimas paneigė pranešimus, kad per Mazari Šarifo miesto šturmą buvo suimta 11 Irano diplomatų. Talibų atstovas spaudai pareiškė, kad Irano Islamo Respublikos konsulato darbuotojai “tikriausiai žuvo”, kai Šiaurės sąjunga buvo užėmusi sostinę. Pasak spaudos atstovo, “kai talibai įėjo į Mazari Šarifą, jokių diplomatų mieste nebuvo”. Anksčiau Teherano radijas skelbė, kad talibai paėmė įkaitais 11 Irano diplomatų. Irano Islamo Respublikos užsienio reikalų ministras Kamalis Charazis pareikalavo, kad talibus remianti Pakistano vyriausybė “garantuotų diplomatų saugumą”. Tuo pat metu skirtingos žiniasklaidos priemonės skelbė prieštaringą informaciją apie padėtį šalia Mazari Šarifo miesto, kuris buvo laikomas pagrindine talibų priešininkų būstine. Naujausiais duomenimis, talibai tęsia karo veiksmus Mazari Šarifo rajone. Pasak šaltinių, į jų pusę perejo mažiausiai 500 Rašido Dostumo, vieno iš Šiaurės sąjungos vadovų, šalininkų. Talibai užėmė dar vieną miestą Vakar talibai po įnirtingų mūšių užėmė dar vieną opozicijos, įsitvirtinusios šalies šiaurės rytinėje dalyje, centrą. Anot Pakistane įsikūrusios Afganistano naujienų agentūros AIP, talibų kovotojai įžygiavo į Tacharo provincijos administracinį centrą Talokaną. Prieš tai šį miestą kontroliavo nuverstosios Afganistano vyriausybės karo vado Ahmedo Šacho Masudo kovotojai. Kitos detalės apie vakar rytą prasidėjusius mūšius buvo nežinomos. Pasak AIP, maždaug 2-3 tūkstančiai talibų kovotojų dalyvavo puolime ir pasiekė Talokaną. Opozicijai artimi šaltiniai pripažino, kad Tacharo provincijoje talibams pavyko užimti kai kuriuos rajonus, tačiau patikino, kad artimiausiu metu bus surengtas kontrpuolimas prieš islamiškuosius kovotojus. Anot aukštų opozicijos veikėjų, Masudas iš savo gimtojo kaimo Pandž Šero slėnyje permeta kovotojus į Tacharo pietinę dalį. Vakar buvo rengiamasi pradėti kontrpuolimą. JT Saugumo Taryba svarsto Kosovo krizę Vakar 15 valstybių atstovaujanti Jungtinių Tautų Saugumo Taryba turėjo svarstyti konfliktą Kosove, tačiau nagrinės tiktai diplomatinius krizės sprendimo būdus. “Mes dar negalime pateikti jokių galutinių išvadų,” - teigė vienas Saugumo Tarybos narys, kalbėdamas apie besitęsiančias diskusijas dėl JT rezoliucijos projekto, kurio liepos 8 dieną pareikalavo šešioms valstybėms atstovaujanti buvusios Jugoslavijos reikalų kontaktinė grupė. Diskusijos dėl rezoliucijos projekto nutrūko, kai Rusija nesutiko su pasiūlymu, jog JT Saugumo Taryba gali leisti spręsti konfliktą Kosove karine jėga. Rusija tvirtina, kad konfliktas pietinėje Serbijos provincijoje yra šalies vidaus reikalas. Maskva nepritaria rezoliucijai, kuri įgaliotų Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijos karines pajėgas nutraukti smurto protrūkius provincijoje. Prieš savaitę JAV valstybės sekretorė Madeleine Albright nusiuntė Jugoslavijos prezidentui Slobodanui Miloševičiui laišką, kuriame paragino jį nedelsiant nutraukti Serbijos saugumo pajėgų karo veiksmus provincijoje. Valstybės sekretorė perspėjo Jugoslavijos vadovą, jog tuo atveju, jeigu smurto protrūkiai Kosove nesiliaus, konfliktą spręs NATO karinės pajėgos. Prancūzija sutinka su Rusijos teiginiu, kad karo veiksmai provincijoje gali būti pradėti tiktai tuo atveju, jei tam pritars JT. Didžioji Britanija mano, kad Jungtinių Tautų patvirtinimas priklauso nuo aplinkybių. Penkios nuolatinės Saugumo Tarybos narės - Didžioji Britanija, Prancūzija, Rusija, Kinija ir Jungtinės Amerikos Valstijos - turi veto teisę. Kai kurios Saugumo Tarybos narės pareiškė nepasitenkinimą, kad JT Saugumo Taryba nesiima jokių veiksmų, kurie leistų išspręsti žmonijos taikai ir stabilumui grėsmę keliantį konfliktą. Kovo mėnesį Saugumo Taryba paskelbė Jugoslavijai ginklų embargą, tačiau, pasak vieno užsienio diplomato, ši “tarptautinės bendruomenės priemonė buvo labai prastai organizuota”. Kai kurie diplomatai sako, kad Rusija ir JAV tikėjosi, jog joms pavyks išvengti krizės nagrinėjimo Saugumo Taryboje. Šios valstybės manė, kad pasiuntiniai, veikiantys konflikto zonoje, sugebės sutaikyti nesutariančias puses. JAV tarpininkas Christopheris Hillas pirmadienį Prištinoje susitiko su Kosovo albanų vadovu Ibrahimu Rugova, o Rusijos pareigūnas Nikolajus Afanasjevskis lankėsi Belgrade. Šiuo metu Saugumo Tarybai pirmininkaujantis Slovėnijos ambasadorius Danilo Turkas penktadienį pripažino, kad kontaktinei grupei nepavyko rasti konflikto tinkamo sprendimo, “tačiau pavyko išvengti problemos svarstymo Saugumo Taryboje”. JT generalinis sekretorius Kofi Annanas pirmadienį pateikė Saugumo Tarybai ataskaitą, kurioje pareiškė susirūpinimą dėl Kosovo problemos. Ananas pabrėžė, jog į regioną ir toliau yra nelegaliai gabenami ginklai bei įvežami kovotojai, o iš provincijos pabėgo mažiausiai 100 tūkst. taikių gyventojų.


Ką pastebėjo latvių laikraštininkas Klaipėdos krašte

„Jaunakas Zinas” įdėjo vedamąjį apie padėtį Klaipėdoj. Klaipėdoj lankęsis laikraščio korespondentas konstatuoja, kad anksčiau Klaipėdo ūkininkas turėjęs du veidus — vieną vokiečiui miestelėnui, kuris perka ir antrą — tikrą natūralų lietuvišką veidą. Jei ūkininkas įsitikindavęs, kad kalba su lietuviu, kiekvienas atsakydavęs gražia lietuvių kalba, vietos tarme. Dabar klaipėdietis ūkininkas jau daug drąsiau kalba lietuviškai ir šią kalbą vartoja savo tarpe. Taip pat Klaipėdos krautuvėse dabar jau galima susikalbėti lietuviškai. To reikalaują krautuvininkų interesai, nes iš Lietuvos yra daug pirkėjų. Laikraštis toliau pažymi dideles Lietuvos vyriausybės pastangas Klaipėdos ekonominės padėties pagerinimo srity. Ši priemonė esanti realiausia Klaipėdos atlietuvinimui. Tai, kas šiuo metu visiškai tyloj vykta Klaipėdoj, t. y., dviejų įtakų ir kultūrų kova, pasak laikraščio, žymia dalim primena senus, dabar jau užmirštus laikus Latvijoj.


Indijos liaudies socialistų partijos vykdomojo komiteto nutarimas

DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Delyje liaudies socialistų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto sesijoje priimta rezoliucija, remianti Egipto nutarimą nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją. Rezoliucijoje nurodoma, kad „jėgos pozicija“, kurią užėmė kai kurios valstybės Egipto atžvilgiu, nepadės išspręsti Sueco klausimo, o tik paaštrins santykius tarp Europos, iš vienos pusės, ir Azijos bei Afrikos — iš antros.


Taline šiuo tarpu yra švedų keltų bendrovės direktorius Anderseonas, kurs veda derybas dėl keltų susisiekimo suorganizavimo tarp Stokholmo ir Talino. Jais per Baltijos jūrą būtų keliami tiesioginio susisiekimo traukiniai tarp abiejų miestų. Tokia pat linija numatoma tarp Stokholmo ir Liepojos.


Visos į Tautų Sąjungos tarybą įeinančios valstybės sutiko, kad ateinanti Tautų Sąjungos tarybos sesija būtų perkelta iš Ženevos į Lugano. (Elta).


Rusijos liaudies partijos lyderis T.Gdlianas spaudos konferencijoje Maskvoje pareiškė, kad buvęs TSRS liaudies deputatas S.Belozercevas tapo korumpuotų struktūrų pasikėsinimo auka. Kaip žinoma, nenustatyti asmenys gegužės 23 dieną S.Belozercevą labai smarkiai sumušė Kazanės stotyje Maskvoje. Pasak T.Gdliano, surasti keli liudytojai, matę, kad S.Belozercevą „profesionaliai mušė du žmonės karine uniforma ir žydromis beretėmis bei vienas civilis”. T.Gdliano nuomone, prie pasikėsinimo prisidėjo tam tikri sluoksniai Vidaus reikalų ministerijoje, Saugumo ministerijoje ir Maskvos vyriausybėje, kuriuos S.Belozercevas demaskavo. Pasikėsinimo metu dingo kai kurie dokumentai, tarp jų - apie buvusios TSKP valiutinę veiklą. Prieš pasikėsinimą S.Belozercevas kartu su buvusiu TSRS prokuratūros tardytoju J.Kočanu buvo pakviesti į vyriausybinę komisiją Maskvos vyriausybės veiklai tirti. J.Kočaną nenustatyti asmenys sumušė birželio 4 dieną. S.Belozercevas toliau gydomas, jo būklė nebloga, tačiau gydytojai kol kas neleidžia duoti parodym


Į Estiją atvyksta Norvegijos užsienio reikalų ministras T.Stoltenbergas. Planuojama nutraukti ugnį Kalnų Karabach


Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos Londone darbas eina į galą.

Daugiau kaip per dvi savaites Tarybos darbo dienotvarkėje buvo labai svarbūs klausimai. Tai — taikos sutarties su Italija projektas ir josios kolonialinių nuosavybių likimas. Tai — Italijos - Jugoslavijos sienos klausimas ir taikos sutarčių su Suomija, Rumunija ir Bulgarija projektai. Be to, Taryba apsvarstė susitarimą dėl ilgalaikio Austrijos aprūpinimo, ypatingojo režimo Europos vidaus vandens keliuose nuostatus, tarybinių piliečių repatriacijos pagreitinimą, Prancūzijos delegacijos memorandumą dėl nuostolių atlyginimo ir Vokietijos kontrolės bei administracijos. Suprantama, kad toks platus ratas klausimų, svarstomų Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos, sukėlė gyvus užsienio spaudos komentarus. Užsienio spaudoje netrūksta tamsių pranašavimų ministerių pasitarimo rezultatų atžvilgiu. Eilė korespondentų tam tikrais klausimais, liečiančiais Užsienio Reikalų Ministerių pasitarimą, kreipėsi dargi į JAV prezidentą Trumeną. Atsakydamas į šiuos klausimus spaudos konferencijoje, Trumenas pareiškė nepasitenkinimą spaudos pareiškimais apie tai, kad esą pasitarimas nepavyko. Trumenas pažymėjo, kad „korespondentams vertėtų palaukti, kol bus paskelbta Tarybos ataskaita“. Niekas, suprantama, neabejojo tuo, jog prieš Užsienio Reikalų Ministerių Tarybą stovi rimti ir sudėtingi klausimai. Anglų laikraštis „Deili Ekspres“, komentuodamas Užsienio Reikalų Ministerių Tarybos veiklą, pabrėžia, jog taikos pagrindai, padėti šį kartą, turi egzistuoti ilgus metus… Karui laimėti, rašo laikraštis, mums reikėjo 6 metų. Negalima buvo tikėtis, kad konferencija per kelias dienas padarysianti galą chaosui, kuris tesėsi šešis metus. Konferencijoje buvo išdėstytos svarbiausios problemos ir pareikštos įvairios pažiūros. Kiekviena šalis dabar žino kitos šalies nuomonę. Tai yra pagrindinė tolesnių pasisekimų sąlyga. Tačiau didžiųjų valstybių bendradarbiavimo karo metu patyrimas liudija tai, kad nenugalimų sunkumų nėra. Pokarinio sutvarkymo sunkumai, be abejo, gali būti nugalėti. Tam yra vienas kelias. Tai — trijų didžiųjų valstybių Krymo ir Berlyno konferencijų nutarimų įgyvendinimo kelias. Rugsėjo mėn. 25 d Sąjunginės Kontrolinės Komisijos Vengrijoje pirmininkas Tarybų Sąjungos maršalas Vorošilovas, Tarybų vyriausybės pavestas, padarė Vengrijos ministeriui pirmininkui B. Miklošui pareiškimą apie tai, kad Tarybų vyriausybė nutarė atnaujinti su Vengrija diplomtinius santykius ir pasiūlė pasikeisti pasiuntiniais. Pareiškime buvo nurodoma, jog ši nutarimą Tarybų vyriausybė priėmė, atsižvelgdama į paramą, kurią Vengrija suteikė sąjungininkų kovos prieš hitlerinę Vokietiją pasisekimui, ir į lojalų paliaubų susitarimo, pasirašyto 1945 m. sausio mėn. 20 d., vykdymą iš Vengrijos pusės. Šis Tarybų vyriausybės aktas yra svarbus įvykis Vengrijai, stojusiai į demokratinio vystymosi kelią. Laikinoji Vengrijos tautinė vyriausybė, vadovaujama Belos Miklošo, kaip žinoma, buvo suformuota Laikino Tautinio Susirinkimo Debrecene 1944 m. gruodžio mėn. 22 d. Šis susirinkimas susidėjo iš delegatų, kurie demokratiniais pagrindais buvo išrinkti nuo vokiečių išvaduotos Vengrijos teritorijos miestų ir kaimų gyventojų ir atstovavo visas demokratines partijas, profesines sąjungas, miestų ir kaimų savivaldybes ir kitas visuomenines organizacijas. Vyriausybėje atstovaujamos visos Vengrijos demokratinės partijos: nacionalinė valstiečių partija, socialdemokratų, komunistų ir smulkių žemvaldžių partija. Jos sudarė bendrą „Vengrijos tautinės nepriklausomybės frontą“. Laikinoji Tautinė Vyrausybė 1944 m. gruodžio mėn. 27 d. paskelbė karą Vokietijai ir pasistatė sau uždavinį demokratiškai pertvarkyti šalį. Buvo paleistos visos fašistinės politinės ir karinės organizacijos. 1945 m. kovo mėnesį vyriausybė patvirtino žemės reformos dekretą. Šis dekretas yra vienas svarbiausiųjų Vengrijos Laikinosios Vyriausybės priemonių. Žemės klausimas visada buvo vienas iš svarbiausiųjų šalyje, ir Vengrijos reakcija visokeriopai kliudė jį išspręsti. Pakanka pažymėti, kad, oficialiais 1938 metų statistikos duomenimis, 16 tūkstančių vengrų dvarininkų valdė beveik pusę Vengrijos žemės ūkio ploto, kai tuo tarpu likusis plotas priklausė 2,1 milijono valstiečių. Po žemės dekreto patvirtinimo Vengrijos teritorijoje buvo suregistruota 3,6 milijono choldų žemės, perduotinos valstiečiams (choldas — 0,57 ha). Žemės ūkio ministerijos duomenimis, ligi 1945 m. liepos mėn. 1 d. iš 682 tūkstančių mažažemių ir bežemių valstiečių, reikalingų žemės, gavo žemės sklypus 635 tūkstančiai valstiečių. Tarp tų valstiečių buvo išdalinta 3 milijonai 350 tūkstančių chold; žemės, t. y., apie 2 milijonai ha. Agrarinė reforma giliai ir iš pagrindų pakeitė Vengrijos valstiečių padėtį. Didžiąją dalį išdalytos žemės gavo bežemiai ir mažažemiai valstiečiai. Kiekvienas naujas savininkas vidutiniškai gavo 4,5—5,5 choldo žemės. Šių metų vasario mėnesį Budapešte įvyko Vengrijos Laikinojo Tautinio susirinkimo sesija. Po visiško Vengrijos teritorijos išvadavimo Budapešto mieste bei jo apylinkėse ir uždunojinėse srityse buvo pravesti papildomi rinkimai, ir Laikinasis Tautinis Susirinkimas dabar susideda 18 498 deputatų. Laikinasis Tautinis Susirinkimas išklausė ataskaitinį ministerio pirmininko Miklošo Belos pranešimą apie Laikinosios Vyriausybės veiklą ir pareiškė vyriausybei pasitikėjimą. Susirinkimas apsvarstė ir patvirtino svarbiausius laikinosios vyriausybės dekretus, jų tarpe dekretą dėl žemės reformos. Tautinis susirinkimas be diskusijų, audringais plojimais, visais balsais patvirtino 1945 m. sausio mėn. 20 d. paliaubų susitarimą. Tautinis Susirinkimas patvirtino rinkimų įstatymą, pati demokratiškiausią Vengrijos istorijoje. Jis neapriboja piliečių rinkimų teisių ir pašalina nuo rinkimų vien tik karinius ir politinius šalies nusikaltėlius. Įstatymas numato visuotinį, tiesioginį, slaptą ir lygų balsavimą. Aktyvią ir pasyvią rinkimų teisę turi visi Vengrijos piliečiai, pasiekę 20 metų amžiaus. Dėl amžiaus cenzo sumažinimo ligi 20 metų rinkikų skaičius Vengrijoje sudarys maždaug apie 5 milijonus žmonių. Rinkimai į parlamentą paskirti 1945 m. lapkričio mėn. 4 d. Visi šie faktai liudija apie tai, kad demokratinės Vengrijos pajėgos yra teisingame kelyje.


A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Dž. Neru ir S. Radhakrišnanu

DELIS, kovo 27 d. (TASS). Šiandien Indijos ministras pirmininkas Dž. Neru priėmė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmąjį Pavaduotoją A. I. Mikojaną ir kalbėjosi su juo. Pasikalbėjime dalyvavo Uzbekijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. R. Rašidovas ir TSRS ambasadorius Indijoje M. A. Menšikovas. Šiandien Indijos viceprezidentą Sarvapalis Radhakrišnanas priėmė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmąjį Pavaduotoją A. I. Mikojaną. Priėmime dalyvavo Uzbekijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. R. Rašidovas ir TSRS ambasadorius Indijoje M. A. Menšikovas.


Lenkijos Ministrų tarybos pirmininkas J. Cirankevičius paneigė kanclerio Adenauerio tvirtinimus, kad VFR tariamai „ne kartą mėginusi suartėti“ su Lenkija. Šį pareiškimą Adenaueris padarė kalbėdamasis su Paryžiaus laikraščio  „Mond“ korespondentu. Suprantama, pasakė J. Cirankevičius, kalbėdamas „Osvencimo“ chemijos gamyklos darbininkų savivaldos konferencijos posėdyje, jeigu Adenaueris laiko mėginimais suartėti su mumis siekimą praryti VDR ir priartėti prie mūsų sienų, o šių mėginimų jis, be abejonės, griebdavosi, tai mes džiaugiamės, kad jie iki šiol nepavyko ir nebus sėkmingi ateityje. Nepripažįstant Lenkijos sienų Oderiu ir Neise, negalimi diplomatiniai santykiai su VFR, pabrėžė Lenkijos vyriausybės vadovas. Tokiomis sąlygomis net sunku būtų prisiimti atsakomybę už Vakarų Vokietijos ambasados Varšuvoje saugumą.


Šiuolaikinėje ideologinėje kovoje buržuaziniai sociologai ir publicistai skleidžia absurdiškus tvirtinimus, esą, marksistai neigia humanizmą, ignoruoja žmogaus asmenybės interesus. Kapitalizmo gynėjai, buržuazinės demokratijos dainiai skelbia save humanistais, asmens laisvės rėmėjais, buržuazijos klasines koncepcijas vaizduodami visuotinėmis, neklasinėmis. Tačiau istorijos ir šiuolaikinio gyvenimo faktai griauna visas humanizmo toga prisidengiančių socializmo priešų gudrybes. Kai jauna buržuazija kopė į kalną, vadovaudama masių kovai prieš feodalinę — baudžiavinę santvarką, pažangūs to meto ideologai iškėlė nemaža kilnių, turinčių didelę reikšmę, idėjų. Tokios idėjos yra laisvės ir lygybės, demokratijos ir teisėtumo, nacionalinio suvereniteto ir patriotizmo idėjos. Apibendrinanti filosofinė-etinė buržuazinių revoliucionierių ir švietėjų idėja buvo humanizmo — žmogiškumo deja, savo smaigaliu nukreipta prieš baudžiavą ir luomines feodalų privilegijas. Įsigalėjus buržuazijos viešpatavimui, kai ji virto reakcinga jėga, pažangios idėjos jai virto tuščiais žodžiais, retoriniais pagražinimais. Tačiau ji jas pritaikė tarnauti savo klasiniams interesams, aptemdyti liaudies masių sąmonei. Prisidengdami nepajudinamų žmogaus teisių gynimu, buržuaziniai humanizmo skleidėjai pasisako už kapitalistų privilegijų ir viešpatavimo išsaugojimą. Kai kurie jų humanizmo vardan ragina sukurti „grynas” atomines bombas! Karingiausi monopolinio kapitalo ideologai seniai jau atsižadėjo net formaliai pripažinti humanizmą, atmetė žmogiškumo idėją. Fašizmas savo žvėriškumais ir piktadarybėmis pademonstravo kraštutinį imperialistinės buržuazijos priešiškumą humanizmo tradicijoms, jos papročių ir poelgių sužvėrėjimą. Šiuolaikinėje epochoje patikimas demokratijos ir humanizmo vėliavininkas yra darbininkų klasė, žengianti liaudies masių priešakyje. Realiu humanizmo įsikūnijimu tapo komunistinis judėjimas ir jo pagimdyta socialistinė santvarka. Komunizmo ideologija — tai nauja, aukštesnė humanizmo forma. Jau savo veiklos aušroje Marksas ir Engelsas sakė, kad „realus humanizmas” — tai komunizmas (3 t., 70 psl.). Yra trys sąlygos, nuo kurių priklauso žmonijos likimas: 1) darbo išvadavimas iš kapitalo priespaudos, kapitalistinio išnaudojimo panaikinimas; 2) nacijų lygiateisiškumo įvedimas, kolonializmo ir visų nacionalinio engimo rūšių panaikinimas; 3) kova už taiką tarp tautų, atominio karo grėsmės išvengimas, karų priežasčių ir šaltinių pašalinimas aplamai. Tai nepajudinami žmonijos pažangaus vystymosi pagrindiniai principai, kuriuos užtikrina ir gali užtikrinti tik socialistinė visuomenė. Didžioji Spalio socialistine revoliucija ir socializmo pergalė TSR Sąjungoje visiems laikams likvidavo vieno žmogaus išnaudojimą kito ir nacijų engimą, įtvirtino lygiateisiškumą ir tautų draugystę, aukštai iškėlė taikos vėliavą. Dabar socializmo keliu žengia Kinijos, visų Europos ir Azijos liaudies demokratijos šalių darbo žmonės. Spalio revoliucijos idėjų ir socializmo pergalių įtakoje išsivystė Rytų tautų kova prieš kolonializmą. Daugiamilijoninių Tarybų Sąjungos ir liaudies demokratijos šalių darbo žmonių masių išvadavimas iš kapitalistinio išnaudojimo, šimtų milijonų žmonių išvadavimas Azijoje ir Afrikoje iš kolonijinio jungo yra didžiausias humanizmo pasiekimas per visą daugiaamžę žmonijos istoriją. Galingos socialistinės stovyklos atsiradimas sudarė tvirtą pagrindą kovai dėl karų išvengimo, dėl tvirtos taikos tarp tautų. Drauge su tuo socialistinės visuomenės statybos procese buvo išspręstos ir tokios istorinės problemos, kaip prieštaravimo tarp miesto ir kaimo, tarp protinio ir fizinio darbo panaikinimas, faktinės moterų nelygybės įveikimas. Apie šiuos didžius socialinius pertvarkymus geriausi praėjusių amžių humanistai galėjo tik svajoti. Negalima laikyti atsitiktinumu, kad XX amžiuje įžymūs kultūros meistrai, liepsningi humanistai tapo aktyviais socializmo šalininkais, Gorkis ir Majakovskis mūsų šalyje, Anatolis Fransas, Romen Rolanas Prancūzijoje, Teodoras Dreizeris JAV, o taip pat daugelis kitų įžymių literatūros ir meno veikėjų tapo nenuilstančiais socialistinio humanizmo idėjų skleidėjais. Nors ir labai juokinga, bet faktas, kad imperializmo ideologai vis uoliau stengiasi humanizmo vėliavą panaudoti kovai prieš socialistinę santvarką ir komunistinę ideologiją. Tokie humanizmo skelbėjai, žinoma, nenori matyti ir pastebėti, kaip kapitalistinės monopolijos apiplėšia ir engia darbo žmones, kaip reakcionieriai smaugia demokratiją, siundo komunistus ir visus kovotojus už liaudies interesus, kaip imperialistai žvėriškai susidoroja su nacionalinio išsivadavimo judėjimu, kaip imperialistiniai agresoriai stiprina ginklavimosi varžybas, traukia žmoniją į atominio karo bedugnę. Kai pasaulio visuomenė griežčiausiai smerkia eilinius kapitalizmo siautėjimus ir piktadarybes, pseudohumanistai kažkaip pašnabždomis ir nenoromis išreiškia papeikimą, labiau panašų į atsikalbinėjimą. Tačiau jie klykauja apie humanizmo pažeminimą kiekvieną kartą, kai tik liaudies masės pradeda duoti ryžtingą atkirtį reakcijos ir agresijos jėgoms, naudoti jėgą prieš smurtininkus. Sąvokų iškraipymas atvedė ligi to, kad humanizmo vardan šie buržuaziniai inteligentai ir net socialistai teisino ir šlovino fašistų piktadarybes Vengrijoje, kaip „kovą už demokratija”. Buržuaziniai humanistai tvirtina, kad, esant socializmui, pažeidžiami žmonijos principai. Jie ypač ėmė triukšmauti ryšium su mūsų šalyje išsivysčiusia asmenybės kulto ir praeityje buvusių teisėtumo pažeidimų, nepagrįstų represijų kritika. Tačiau kiekvienam aišku, kad, jeigu mūsų šalyje viešai smerkiami ir ryžtingai taisomi pasitaikę paskirų piliečių atžvilgiu neteisingumai, o neteisėtumo kaltininkai traukiami atsakomybėn, tas rodo, kad bet koks asmens teisių ir interesų apribojimas prieštarauja socialistinės santvarkos prigimčiai. Pastaruoju metu buržuaziniai ideologai ir reformistai įsigudrina, mėgindami revoliuciniam socializmui priešpastatyti vadinamą „humanišką komunizmą”. Socializmą, pastatytą Tarybų Sąjungoje ir statomą liaudies demokratijos šalyse, jie vadina kaip „totalitarizmą”, kaip „asmens laisvės smaugimą”. Jų reklamuojamas „humaniškas komunizmas” — tai lygiai tokia pati buržuazinių reformatorių maskuotė, kaip „etinis socializmas”, „demokratinis socializmas” ir kitokie panašūs pseudosocialistų prasimanymai. „Humaniškas komunizmas” — tai socializmas be socialistinės revoliucijos, be klasių kovos ir proletariato diktatūros, t. y. sena reformistų pasaka apie laipsnišką kapitalizmo įaugimą į socializmą, apie perėjimą į komunizmą išsaugojant kapitalistinę gamybos priemonių nuosavybę. Revizionistinis socializmo šalių visuomeninės - politinės santvarkos „humanizavimo” ir „demokratizavimo” reikalavimas yra skraistė, siekiant restauruoti kapitalizmą ir buržuazinę demokratiją, likviduoti proletariato diktatūrą. Darbo žmonių masės su neapykanta atmeta tokios rūšies spekuliaciją humanizmu, tvirtai gindamos socializmo reikalą, kaip savo brangų, gyvybinį reikalą. Socializmo pergalėje liaudies masės teisingai įžvelgia savo, amžinų troškimų išsipildymą, geriausių žmonijos idealų įsikūnijimą. Visuotinį komunistų ir visų darbo žmonių entuziazmą ir karštą pritarimą sukėlė istoriniai TSKP XX suvažiavimo nutarimai, reiškiantieji naujas gaires pasauliniame vystymesi. Teorinės suvažiavimo išvados apie galimybes ir priemones užkirsti kelią karams šiuolaikinėje epochoje, apie formų įvairumą pereiti į socializmą, nurodymai dėl klaidų ir trūkumų, susijusių su asmenybės kultu, įveikimo socialistinės statybos praktikoje, nutarimai apie socialistinės demokratijos vystymą ir revoliucinio teisėtumo atstatymą, apie partijos ryšių su masėmis stiprinimą, apie žymiai spartesnį ekonominį ir kultūrinį vystymą nacionalinėse respublikose kupini tikro rūpinimosi darbo žmonių likimu. V. I. Leninas aiškino, kad socializmas turi tikslą ne tik patenkinti žmogaus reikmes, o užtikrinti visišką visų visuomenės narių gerovę ir laisvę, visapusišką vystymąsi, visus jų dvasinius ir fizinius sugebėjimus. Socialistinio humanizmo idėjinis-filosofinis pagrindas yra materialistinė pasaulėžiūra. Materializmas, pritaikytas visuomeniniam gyvenimui, liaudies istorinio likimo supratimui, pastatė humanizmą ant realaus praktinės kovos už visų žmonių laimę pagrindo. Materialistinis humanizmo supratimas išplaukia iš to, kad vidinis žmonijos gyvenimo suklestėjimas neįmanomas be plataus materialinės gamybos išvystymo visuomeninės gamybos priemonių nuosavybės baze. Buržuazinio humanizmo skleidėjai priekaištauja marksistams už tai, esą, jie visą visuomeninį vystymąsi suveda į techniką, esą, jiems mašina svarbiau už žmogų. Antai Vakarų Vokietijos neotomistas Jakobas Homesas knygoje „Techninis epas” (1955 m.) mėgina įrodyti, kad komunistai nenori nieko žinoti, išskyrus techninę pažangą, kad marksizmas neturi mokymo apie moralę, nesidomi vidiniu žmonių gyvenimu. Prancūzų katalikų sociologas Pjeras Bigo skleidžia prasimanymą, esą, esant socializmui vienintelis įstatymas yra „industrializavimas dėl industrializavimo”. Kitas prancūzų sociologas — Žanas Maršalis, 1955 metais išleidęs knygą „Dvi marksizmo apybraižos”, taip pat kartoja nuvalkiotą tezę, esą, marksizmas įvertina žmogų tik pagal „materialinį planą”. Tokios rūšies prasimanymus apie socializmą nuolat kartoja revizionistai liaudies demokratijos šalyse, mėginantieji nurodymais į „žmogaus asmenybės interesus” apšmeižti socialistinio industrializavimo politiką. Buržuazinių sociologų, katalikų ir visokių kitokių teologų užsipuolimai prieš socializmo šalis už jų nepaliaujamą rūpinimąsi gamybinių jėgų vystymu, žmogaus asmenybės interesų priešpastatymą socialistinio industrializavimo reikalui turi tikslą pakirsti masių darbo entuziazmą šiose šalyse, idėjiškai nuginkluoti jas ekonominiame lenktyniavime su kapitalizmu. Visiems žinoma, kad, būtent, esant kapitalizmui gamyba vykdoma dėl gamybos, t. y. tam, kad įmonininkai išsiurbtų didžiausius pelnus, o ne patenkintų gyventojų reikmes. Akivaizdžiausias ir ryškiausias to įrodymas — išpūtimas karinės gamybos, kuri kapitalistams duoda pasakiškus pelnus, o darbo žmonėms neša mokesčių didinimą ir naujo karo grėsmę. Marksizmas-leninizmas gamybinių jėgų vystyme mato aukštesnį visuomeninės pažangos kriterijų. Tačiau gamybinių jėgų vystymas — ne savitikslis, o visų visuomeninio gyvenimo pusių pažangos, visų žmogaus asmenybės gabumų suklestėjimo pagrindas. Socialistinės industrijos vystymo baze sudaromos prielaidos vis labiau patenkinti gyventojų reikmes. Tik surambėję, atitrūkę nuo liaudies dogmatikai Komunistų partijos rūpinimąsi padidinti žemės ūkio produktų gamybą gali priešpastatyti industrijos vystymo reikalui ir tvirtinti, kad mėsos, pieno, sviesto gamybos didinimas šalyje gali sutrukdyti sunkiosios industrijos vystymąsi. TSKP CK birželio Plenumas ryžtingai pasmerkę antipartinės Malenkovo, Kaganovičiaus, Molotovo ir prie jų prisidėjusio Šepilovo grupės poniškai paniekinančią pažiūrą į svarbiausius, gyvybinius plačiųjų liaudies masių interesus. Vykdydama generalinę liniją socialistinei industrijai vystyti, partija visada už viską aukščiau kėlė ir kelia liaudies gerovę. Buržuaziniai ideologai įtikinėja, kad materializmas, pripažindamas tam tikrą ekonominio vystymosi vaidmenį visuomenės istorijoje, niekina žmogaus asmenybės dvasinio vystymosi klausimus. Idealizmą, kuris, jų nuomone, ir užsiima žmogaus problemomis, jie skelbia esančia humanizmo filosofija. Kaip rodo istorija, humanizmas kažkokiu mastu buvo sutapatinamas su kai kuriomis idealizmo kryptimis. Filosofai-idealistai praeityje nemaža padarė atskleisdami dvasinį žmonijos gyvenimą. Tačiau jau nuo senovės laikų idealizmas pasireiškė, kaip mokymas, priešiškas liaudies masėms, t. y. žmonijos daugumai. Tai būdinga ne tik aristokratiniams idealizmo šalininkams, ne tik atviriems išnaudotojiškos santvarkos apologetams. Tokia neapykanta masėms pasireiškė, pavyzdžiui, jaunųjų Hegelio pasekėjų, besididžiavusių savo radikalizmu, idealizme. Marksas ir Engelsas savo laiku nurodinėjo didžiulius prieštaravimus tarp idealizmo ir veiksmingo, realaus humanizmo. „Realus humanizmas, — rašė jie, — neturi Vokietijoje žymiai pavojingesnio priešo, kaip spiritualizmas, arba spekuliacinis idealizmas, kuris vietoj tikro individualaus žmogaus stato „savimonę”, arba „dvasią”…” (Raštai, 2 t., 7 psl.). Reikia pažymėti, kad ir ten, kur idealizmas vienaip ar kitaip susiję su humanizmu, — tai abstraktus, pilnas svajonių, o ne veiksmingas, revoliucinis humanizmas. Niekindami materialines žmonių gyvenimo sąlygas, idealistiniai humanistai nieko kito neskelbia, kaip „tobulėjimą”, „dvasinį atsinaujinimą” ir pan. Tokie pamokymai priimtini buržuazijai, nes jie negresia jos išnaudotojiškam egzistavimui. Materializmas buržuazijos dėl to ir nekenčiamas, kad jis ragina imtis revoliucinės praktikos ir aktyvios kovos prieš kapitalo viešpatavimą, už socialistinį visuomenės pertvarkymą. Be to, marksistinis materializmas pripažįsta milžinišką pažangių idėjų, dorovinių principų, meninių vaizdų vaidmenį visuomenės vystymosi pažangume. Marksistai, gilindamiesi ir nušviesdami filosofinius klausimus, turi didesnį dėmesį skirti žmonių savitarpio santykių, buities ir elgesio analizei. Gyvenimas reikalauja labiau gilintis į etikos klausimus, atidžiai studijuoti komunistinės moralės formavimąsi ir vystymąsi, sudėtingą buržuazinių papročių atgyvenų įveikimo procesą. Buržuaziniai socializmo kritikai tvirtina, kad esant proletariato diktatūrai neįmanoma asmens laisvė, kad esant visuomeninei nuosavybei nėra vietos asmeninei iniciatyvai. Visa jų argumentacija suvedama į tai, kad kolektyvizmas, esą, nesuderinamas su asmenybės suklestėjimu. Buržuazinis sociologas L. Zea 1956 metais žurnale „Komprandr” Nr. 16 rašo: „TSR Sąjungoje visuomenės interesų vardan apribojama ir prievartaujama individo laisvė”. Šią nuvalkiotą tezę propaguoja prancūzų katalikų sociologas A. Etševeri neseniai pasirodžiusioje knygoje „Šiuolaikinis humanistų konfliktas”. Jo nuomone, Socializmas nepajėgia išspręsti konflikto tarp asmenybės ir visuomenės, socialistinė valstybė gniaužia savo piliečius. Vakarų Vokietijos sociologas H. Vainštokas savo knygoje „Humanizmo tragedija” taip pat „piktinasi” žmogaus likimu socialistinėje santvarkoje. „Kuo jaudina humanistą socializmas — tai grėsmė jo žmogiškajai asmenybei”. Priešpastatydami asmenybę socialistinei visuomenei, asmeninius interesus laikydami aukštesniais už visuomeninius, visi šie sociologai demaskuoja save, kaip buržuazinio egoizmo ir miesčioniško individualizmo apologetus. Jiems absoliuti asmenybės laisvė — tai įmonininko laisvė išnaudoti darbininką. Galimybės išnaudoti panaikinimą jie supranta kaip asmenybės laisvės užgniaužimą. Visas tarptautinio darbininkų judėjimo ir socializmo statybos Tarybų Sąjungoje bei liaudies demokratijos šalyse patyrimas rodo, kad tik kolektyve ir per kolektyvą asmenybė gali išsivaduoti iš engėjų jungo ir pasiekti tikrą laisvę. Būtent šiam tikslui tarnauja revoliucinės darbininkų klasės politinės partijos — komunistų partijos. Prie šio reikalo prisijungia darbo žmonių profesionaliniai susivienijimai — profsąjungos. Socialistinė valstybė, atstovaudama darbininkų klasės valdžią ir išreikšdama bendraliaudinius interesus, visomis jos žinioje esančiomis priemonėmis užtikrina visapusišką darbo žmogaus asmenybės išvystymą. Komunistai gali teisėtai didžiuotis, kad esant socializmui asmens laisvė užtikrinta svarbiausiame dalyke, o būtent — čia pasiekta laisvė nuo išnaudojimo ir politinio engimo. Darbo žmonės gavo teisę į darbą, visiems laikams išsivadavo iš nedarbo, nustojo bijoti dėl rytdienos. Darbininkai, valstiečiai, darbo inteligentija įsigijo politinės organizacijos ir visuomeninės veiklos laisvę kovos už komunizmą tikslais. Darbo žmonių padėtis visuomenėje — tai pirmaeilis ir lemiamas visuomeninių santykių žmogiškumo kriterijus. Negali būti asmens laisvės ten, kur darbo žmonės verčiami dirbti išnaudotojams lazda arba badu. Laisvas darbas yra asmens laisvės pagrindas. Esant socializmui, darbo žmogus dirba sau ir savo visuomenei, čia jis pripažintas istorijos didvyris, sąmoningas laisvo gyvenimo statytojas. Socializmo tikslas, kurį puikiausiai supranta visuomenė, sutrumpinti darbo laiką ir palengvinti darbo sąlygas, paversti darbo veiklą asmenybės vystymo ir auklėjimo priemone, pirmaeile gyvybine žmonių reikme. Tuo laiku, kai imperialistai branduolinę energiją panaudoja beprotiškoms ginklavimosi varžyboms, šantažui ir grasinimams, socializmo šalys nuosekliai kovoja už visišką atominio ginklo uždraudimą, dėdamos ryžtingas pastangas, kad visi atominio mokslo ir technikos stebuklai tarnautų taikiam žmonių darbui, kad be paliovos plėstųsi darbo žmonijos gyvavimo ir vystymosi šaltiniai. Buržuaziniai sociologai, postringaudami apie humanizmą, dažniausiai visai ignoruoja engiamų nacijų žmones, kolonijų ir priklausomų šalių darbo žmones nelaiko žmonėmis. Socialistinėje visuomenėje kultūrėja visos praeityje užguitos ir atsilikusios tautybės, visose nacijose išsprendžiama asmenybės išsivadavimo ir visapusiško išsivystymo problemų. Carizmo engiamų nacijų ekonominio, politinio ir kultūrinio vystymosi tarybinėje visuomenėje rezultatai iš tikrųjų gali nustebinti drąsiausius protus. Visose tarybinėse respublikose išaugo gausi nacionalinė inteligentija, suklestėjo literatūra ir menas, virte verda kūrybinis liaudies saviveiksmiškumas. Praeityje engiamų nacijų žmonės pajuto žmogiškąjį orumą, tapo tikrais žmonėmis. Esant socializmui demokratija tarnauja liaudies masių ir jas sudarančių žmonių visuomeninio aktyvumo vystymuisi. Buržuazinė demokratija formaliai skelbia laisvę ir žmogaus teises visiems žmonėms, bet demokratijos vaisius esant kapitalizmui pasiglemžia verteivų saujelė, o masės lieka likimo nuskriaustos. Socializmas savo vystymosi eigoje įtraukia į aktyvų visuomeninį gyvenimą vis platesnes žmonių mases. Apie socialistinės demokratijos užmojį ir veiksmingumą galima spręsti iš to, kaip plačiai ir aktyviai socialistinėje visuomenėje sprendžiami gyvybiškai svarbūs socialistinės statybos klausimai. Įstatymo projekto dėl pramonės ir statybos valdymo pertvarkymo svarstymas buvo tikrai visaliaudinis. Pamėgintų kokia nors buržuazinė valstybė, kur tiek daug kalbama apie demokratiją, organizuoti tokį platų šalies ūkio valdymo klausimų aptarimą. Ar matė buržuaziniai humanistai kokioje nors kapitalistinėje šalyje tokį milžinišką žmonių masės aktyvumą ir tokią jos laisvę! Komunistai niekada nežadėjo, kad pereinant į socializmą iš karto gali būti patenkinti visi materialiniai ir dvasiniai žmonių poreikiai, kad tuojau pat atkris visokie apribojimai ir normos naudotis materialinėmis gėrybėmis ir politinėmis laisvėmis. Socialistinis humanizmas nieko bendro neturi su liberalizmu visuomeninių interesų pažeidėjų atžvilgiu. Juk humanizmo pagalbos šaukiasi pašalinti iš darbo dykinėtojai ir brokdariai, biurokratai ir apgaudinėtojai, šmeižikai ir kritikos užgniaužėjai. Net nusikaltėliai prašo teismo malonės žmogiškumo vardan. Visuomenė negali sudaryti sąlygų laisvam ir visapusiškam visų piliečių vystymuisi, jeigu ji neužkerta kelio antivisuomeniškam paskirų individų elgesiui. Visuomeninio ūkio vystymosi reikmės kai kuriais atvejais gali nesutapti su tiesioginiais asmeniniais pavienių piliečių interesais ir pageidavimais. Antai, pavyzdžiui, valdymo aparato tobulinimas ir atpiginimas verčia sumažinti ir perkelti dalį darbuotojų, kartais pažeminant juos pareigose. Reikalauti patenkinti visas kiekvieno atskiro žmogaus pretenzijas — vadinasi, piktnaudžiauti kilniais socialistinio humanizmo principais. Esant socializmui nėra antagonizmo tarp klasių, tačiau dar neišnyko kai kurie prieštaravimai tarp atskiro asmens ir visuomenės. Kadangi visuomenė dar negali patenkinti visų kiekvieno individo poreikių, ji apriboja tam tikromis normomis materialinių ir dvasinių gėrybių paskirstymą. Visuomenėje, kur yra privati gamybos priemonių nuosavybė, viešpatauja taisyklė: „Kiekvienas už save, vienas dievas už visus”. Tokioje visuomenėje, kur pasireiškia neapykanta tarp savininkų, klesti baisus ir žmones žeminantis posakis: „Žmogus žmogui — vilkas”. Socialistinėje visuomenėje, kurioje įsigalėjo visuomeninė gamybos priemonių nuosavybė, yra taisyklė: „Visi už vieną — vienas už visus”. Per 40 Tarybinės valdžios metų mūsų šalyje susiformavo nauja sandrauga žmonių, savo masėje gyvenančių komunistiniais įsitikinimais, grindžiančių savo visuomeninius ir asmeninius savitarpio santykius socialistinio humanizmo principais. Šioje sandraugoje žmogus žmogui tapo ne konkurentu ir ne priešu, o artimu bičiuliu ir draugu, dirbančiu bendrą darbą. Žinoma, visuomenei dažnai tenka sudrausti atskirus asmenis ir atskiras žmonių grupes, tačiau socialinių-ekonominių santykių esmė veda į moralinės politinės liaudies vienybės stiprinimą. Socialistinėse šalyse buržuazinio individualizmo skleidėjai — tai inteligentinio miesčioniškumo išsigimusios padermės individai. Tačiau jų dar yra gyvųjų tarpe, jie slankioja, kaip nepalaidoti numirėliai, skleisdami aplink save lavonu dvokiantį buržuazinės ideologijos tvaiką. Socializmo kūrimasis ir vystymasis yra drauge ir humanizmo principų įsigalėjimas visuomeniniame gyvenime. Tai ne lengvas ir lygus, o sudėtingas ir kupinas prieštaravimų procesas. Socialistinis humanizmas reikalauja maksimalaus dėmesio žmonėms, kaip galima pilniau patenkinti jų reikmes, kiek tai leidžia materialinės ir kultūrinės visuomenės vystymosi sąlygos. Tai nereiškia, kad esant socializmui gyvenimo praktikoje nebūna šių humanizmo reikalavimų pažeidimų. Nerūpestinga kai kurių ūkinių organų vadovų pažiūra į gyventojų reikmes sukelia sunkumus buityje. Gyvenamųjų namų statybos planų neįvykdymas apriboja tikrai gyvybinius plačiųjų masių interesus. Argi retai atsitinka, kad dėl prekyboje dirbančių valdininkų nerangumo ir abejingumo pirkėjai parduotuvėse negauna tų prekių, kurių yra sandėliuose? Tačiau būtų neteisinga galvoti, kad humanizmo principų pažeidimas išplaukia vien tik iš kai kurių vadovų, nepaisančių piliečių interesų. Šiuos principus dažnai pažeidžia atskiri eiliniai darbuotojai, eiliniai žmonės, reiškiantieji nepagarbą savo bendrapiliečių ir visos visuomenės interesams. Antai brokdarių tarpe yra ir vadovų ir tiesioginių atlikėjų, kurie tiekia vartotojui netinkamą avalynę, blogai pasiūtus drabužius, biaurius ir nepatvarius baldus, visokius sugedusius namų apyvokos daiktus. O kiek vargo ir nemalonumų pridaro chuliganai, intrigantai, liežuvautojai, nepaisantieji socialistinio gyvenimo taisyklių, drumsčiantieji žmonių buitį, darbą ir poilsį! Tai įnirtingi žmogiškumo principų pažeidėjai kasdieniniame gyvenime. Humanizmo klausimai — tai auklėjimo ir kovos klausimai, liečiantieji tiek vadovus, tiek ir mases. Visuomeninių ir asmeninių savitarpio santykių apvalymas nuo buržuazinių papročių atgyvenų — atsakingas partinių, profsąjunginių, komjaunimo organizacijų, viso ideologinio darbo uždavinys. Komunistinis pareigos supratimas įpareigoja grįsti savo elgesį visų nacijų žmonių kolektyvizmo ir draugiško savitarpio supratimo, draugystės ir bendradarbiavimo principais. Ištikimybė liaudžiai, atsidavimas komunizmo reikalui, nesitaikstymas su socialistinės Tėvynės priešais — didžiausias moralinės pareigos paliepimas visiems socialistinės visuomenės darbo žmonėms. Mūsų laiku tikriausias humanizmo išmėginimas yra pažiūra į kovą prieš naujo karo grėsmę. Už taiką arba prieš ją — štai siena, abipus kurios grupuojasi šiuolaikiniai humanistai ir antihumanistai. Žmonijos daugumai vis labiau aiškėja, kad karo grėsmė glūdi politikoje imperialistų, vykdančių karštligiškas ginklavimosi varžybas, lipdančių karinius blokus, kliudančių sumažinti apsiginklavimą ir uždrausti atominį ginklą. Imperializmas — humanizmo priešas, taikos ir pažangos priešas. Pasaulio tautos taip pat aiškiai mato, kad socializmo šalys yra taikos tvirtovė, galinga pagrindinė jėga kovoje prieš karo kurstytojus. Visose šalyse komunistai žengia liaudies judėjimo už tvirtą taiką avangarde. Čia ryškiausias įrodymas, kad mūsų laikais ištikimiausi ir nuosekliausi humanizmo išreiškėjai yra kovotojai už socialistinį visuomenės pertvarkymą. Tarybų Sąjungos Komunistų partija — Didžiosios Spalio revoliucijos ir socialistinės statybos vadas, įkvėpėjas ir organizatorius — visa savo veikla demonstruoja begalinį tarnavimą liaudies masių interesams, žmonijos pažangaus vystymosi reikalui. Jos idėjose ir darbuose įsikūnijo amžinos darbo žmonių svajonės dėl šviesios tautų ateities, aukšti ir kilnūs socialistinio humanizmo idealai.


1941 metais buvo išdalytas pil. P. Lošinio valdytas sklypas, esąs Trakų apskr., Žiežmarių V., Kaspariškių k. Tarybų valdžia davė žemės to paties kaimo mažažemiui valstiečiui V Lekavičiui, o 8 ha buvo paskirta žemės ūkio darbininkui J. Paškevičiui. Bet kai 1941 metų birželio 22 dieną į Tarybų Lietuvą įsiveržia iki dantų apsiginklavusios Hitlerio gaujos, pakelia galvas buožės, dvarininkai. Triumfuoja ir Lašinys. Vokiečiams padedant, jis atima žemę iš naujakurių Lekavičiaus ir Paškevičiaus. Naujakurį Paškevičių per pačius šalčius, žiemos metu, iš sklypo ir trobesių išvaro į pliką lauką. Buožė pasisavina ir visą Paškevičiaus pašarą, dėl ko išgaišta jo gyvuliai. Pats Paškevičius ir jo šeima patenka į didžiausią skurdą. Kai 1944 m. buvo atkurta tarybų valdžia, mažažemis V. Lekavičius pradėjo rūpintis atgauti savo žemę. Jis žinojo, kad okupantų padaryta mažažemiui neteisybė turi būti atitaisyta. Bet ne taip galvojo Žiežmarių valsčiaus žemės komisija, o taip pat ir Trakų apskrities žemės komisija. Šios žemės komisijos nesiėmė priemonių apginti mažažemio teisėms. Pastarasis kelis kartus klabeno komisijos darbuotojų duris, rašinėjo pareiškimus, bet visi jie paliko be pasekmių. Valstietis Lekavičius, nežiūrėdamas į bylos vilkinimą, pavasarį jam priklausantį sklypą apsėjo. Laikas bėgo, bet žemės paskyrimo akto Lekavičiui taip niekas ir nedavė. Kilo pavojus, kad kas kitas pasinaudos jo darbo vaisiais. Naujakurys Lekavičius vėl duoda pareiškimą Trakų apskr. žemės komisijai ir Respublikinei žemės komisijai, bet Trakų apskr. žemės komisija, nežiūrint pakartotinų Respublikinės žemės komisijos reikalavimų, nesistengia bylos išspręsti. Jausdamas už savo pečių rėmėjus, buožė Lašinys įsidrąsino ir svetimame sklype pradėjo šeimininkauti. Mat, Žiežmarių valsč. žemės komisijos pirmininko pavaduotojas drg. M. Šumskas jam pasakęs, kad žemė esanti jo. Valstietis V. Lekavičius nupiovė pievas, o Lašinys susivežė šieną ir nusikirto rugius. Dabar Lašinys visai pasidarė drąsus ir jaučiasi esąs ponas. Nuostabu dar ir tai, kad nors tąja žemę naudojasi Lašinys, o valstybines prievoles reikia atlikti valstiečiui Lekavičiui. Kyla klausimas, kodėl Žiežmarių valsč. ir Trakų apskrities žemės komisijos remia buožę Lašinį, samdantį ir išnaudojantį darbininkus, o negrąžina naujakuriams žemės, kurią jie buvo gavę iš tarybų valdžios 1941 m.? Tikimės, kad LKP(b) Trakų apkomas susidomės čia iškeltu, deja ne vieninteliu Trakų apskrityje, faktu ir paaiškins, kas padaryta mažažemio skriaudai atitaisyti.


Helsinky staiga sugedo miesto vandentiekio tinklas, dėl ko miestas liko be vandens. Kaip tik tuo metu mieste kilo didelis gaisras. Kadangi gaisrui gesinti vandens arti negalima buvo gauti, tai vanduo buvo gabenamas iš jūros. Gaisras tuo būdu buvo nuslopintas ir gretimieji namai apsaugoti nuo ugnies.