KIEKVIENI metai, kiekvienas mėnuo, savaitė, pagaliau diena mūsų didžiajai Tėvynei atneša naujas pergales, naujus gamybinius laimėjimus. Išmintingai Komunistų partijai vadovaujant, tarybiniai žmonės dirba našiai, atkakliai, visas savo jėgas, žinias ir sugebėjimus skiria tolesniam socialistinės Tėvynės suklestėjimui. Neseniai įvykęs TSKP XX suvažiavimas peržiūrėjo nueitą kelią per laikotarpį nuo XIX suvažiavimo, susumavo liaudies laimėjimus, pasiektas pergales, o taip pat visu aštrumu iškėlė dar esamus trūkumus. Tarybinei liaudžiai, jos išmintingam vadovui Komunistų partijai nebūdinga ilsėtis ant laurų, džiūgauti pasiekimais. Kritiškai įžvelgti negeroves, trūkumus, kurie dar tebėra kliūtimi mūsų teisingame kelyje – štai laidas pasiekti didesnių laimėjimų. Naujojo - šeštojo penkmečio Direktyvos atveria mums naujas perspektyvas, nubrėžia naujus, didingus uždavinius. Ir jeigu taip šiandieną mintimis mums persikelti į šeštojo penkmečio pabaigą, viskas atrodys kitaip negu šiandien, mūsų gyvenimas atrodys žymiai turtingesnis, lengvesnis, šviesesnis. Taip, be abejo, ir bus. Bet savaime viskas nepasidarys. Kad sėkmingai įgyvendinti naujojo penkmečio Direktyvas, visai tarybinei liaudžiai, mūsų respublikos darbo žmonėms, jaunimui reikės įdėti daug ir nuoširdaus triūso, negailėti jėgų, dirbti iš visos širdies. - Padidinti per penkmetį visos pramonės bendrąją produkciją maždaug 1,8 karto - sakoma Direktyvose. Ir kas gi, jei ne liaudies, darbo žmonių pastangos, pavers šį skaičių tikrove? Didžiulis gamybinis pakilimas sutinkant partijos XX suvažiavimą jautėsi kiekvienoje įmonėje, kiekvieno fabriko, gamyklos kolektyve. O šiandieną tas gamybinis pakilimas vis plečiasi, auga. Tai partijos nutarimai, tėviškas partijos rūpinimasis darbo žmogaus gyvenimu, jo buitimi, suteikia naujų jėgų, energijos, įkvepia naujų minčių. Šeštajame penkmetyje numatoma mūsų respublikoje padidinti elektros energijos gamybą maždaug 1,8 karto, durpių gavybą - 1,6, cemento gamybą – 3 kartus, odinės avalynės - 1,8 karto, sviesto 1,6 karto, mėsos gamybą - 1,5 karto, žuvies sugavimą - 2,5 karto. Tarybinė liaudis nebijo sunkumų, kuriuos teks patirti. Planus, Direktyvas paverčiant tikrove, ji drąsiai imasi darbo, drąsiai žengia į ateitį, nes nuolat jaučia paties tikriausio vairininko - Komunistų partijos vadovavimą. Žengdami po Komunistų partijos vėliava, kitų broliškųjų respublikų padedami, Tarybų Lietuvos dirbantieji pastatys naujus fabrikus ir gamyklas, jie ir toliau kovos už pramonės produkcijos gausinimą, gaminių kokybės gerinimą, jų savikainos mažinimą. Į tai bus sutelktos visų dirbančiųjų, pramonės sričių specialistų žinios, jų iniciatyva, jų vertingos novatorinės mintys. Kaip didingai skamba Direktyvose - paleisti į darbą Kauno hidroelektrinę prie Nemuno. Ar kada nors Lietuvos darbo žmonės galėjo dargi svajoti apie tokią elektrinę? O dabar jie savo rankomis jau pradėjo ją statyti, jau padaryti pirmieji žingsniai, jau dedami pamatai naujai, dar šviesesnei rytdienai. Įgyvendinant TSKP XX suvažiavimo Direktyvas bus pastatytos televizijos aparatūros, grąžtų, staklių prietaisų bei priklausinių, kasos aparatų gamyklos. Bus baigta statyti specializuota plataus vartojimo elektros dirbinių gamykla Vilniuje, toliau bus vystomas Klaipėdos žvejybos uostas. Žymūs pakitimai šeštajame penkmetyje numatyti Tarybų Lietuvos socialistiniame kaime. 1960 metais palyginti su 1955 metais mėsos gamyba turės padidėti maždaug 1,9 karto, pieno – 2,2 karto, grūdų 4,2 karto, linų pluošto - 1,7 karto, cukrinių runkelių 3,9 karto, bulvių – 2,3 karto. Nėra pas mus jokios magiškos lazdelės, kurios mostelėjimas keltų laukų derlingumą, bei gyvulių produktyvumą. Viską reikia iškovoti, pasiekti darbo rankomis, liaudies pastangomis. Geriau įdirbti ir įtręšti dirvas, nuolat gerinti sėklų kokybę, griežtai prisilaikyti agrotechnikos kovoje už aukštus derlius – štai kas lems darbo sėkmę, padės įgyvendinti partijos nurodymus. Gyvulininkystės darbuotojų nuoširdus, planingas, apgalvotas darbas, pievų bei ganyklų gerinimas, tinkama gyvulių priežiūra – tai laidas pasiekti geresnių rodiklių šioje pajamingoje, svarbioje žemės ūkio šakoje. Respublikoje šeštajame penkmetyje bus nusausinti 298 tūkstančiai ha žemės naujų melioracijos sistemų statybos sąskaita ir 332 tūkstančiai ha žemės esamųjų sistemų pertvarkymo sąskaita. To pasekoje – subanguos nauji vešlūs derliai ten, kur iki šiol buvo pelkės ir kemsynai. Komjaunimo organizacijų uždavinys šiandieną ne tik aiškinti jaunimui TSKP XX suvažiavimo Direktyvas, bet svarbiausia - nieko nelaukiant mobilizuoti jaunimo jėgas įgyvendinant naujojo penkmečio planus. Jaunimas negali likti nuošalyje, kada sprendžiamas klausimas apie tolesnį pramonės gaminių gerinimą, apie naujus, tobulesnius darbo metodus, geresnį, našesnį technikos išnaudojimą. Kas, jei ne komjaunuoliai, jaunimas turi būti šiandien ten, kur vyksta kova už naujus derlius mūsų kolūkiniame kaime? Ar gali likti abejingas jaunimas tuo metu, kada partija, visa tarybinė liaudis taip nuoširdžiai rūpinasi priaugančiąja, jaunąja karta. Naujos mokyklos, neapmokamas mokslas, tolesnis kultūrinio gyvenimo išsivystymas, vis gerėjančios darbo ir poilsio sąlygos - argi to nepakanka, kad visomis jėgomis, visa širdimi įsijungti į visaliaudinę kovą už sėkmingą šeštojo penkmečio įvykdymą. Tarybų Lietuvos jaunimas, komjaunuoliai negailės savo jaunatviškos energijos, jėgų, jie įneš savo svarų indėlį į bendrą reikalą, nes jie tvirtai įsitikinę, jog sėkmingas šeštojo penkmečio planų įgyvendinimas dar labiau pakels tarybinės liaudies gerovę, kad tai bus dar vienas stambus žingsnis į komunizmo rytojų.


JAV branduolinė beprotybė ir mažoji Karolina

Griežtai smerkdamas JAV vykdomus branduolinių bombų sprogdinimus Ramiajame vandenyne, savaitraštis „Tribiun” pabrėžia, kad ypač didelę grėsmę jie kelia augančiajai kartai. Kalba, rašo „Tribiun”, kad prezidento Kenedžio ketverių metų duktė Karolina, pamačiusi prie Baltųjų rūmų protesto piketus prieš branduolinius bandymus paklausė: „Ką, tėveli, ne taip padarei šį kartą?” „Kaip tik mažoji Karolina ir tūkstančiai kitų amerikiečių vaikų, panašių į ją, yra potencialios aukos didžiausios beprotybės, kurią jos tėvas-prezidentas daro Ramiajame vandenyne”, — rašo baigdamas „Tribiun”.


Alzaso klausimas. – Prancūzijos vidaus reikalas. Iš Elzaso istorijos Kolmaro procesas. Prancūzų viešoji opinija. Šventojo Sosto pozicija. Kolmaro bylos pamokos. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Gegužės 24 d. Kolmare pasibaigė Alzaso autonomistų procesas. Ne vienas tik Alzasas, bet ir visa Prancūzija, tam tikros karštligės apimta, laukė teismo sprendimo. Kolmaro prisiekusieji posėdininkai iš 15 kaltinamų 4 nuteisė metams kalėjimo ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Tarp nuteistųjų du Dr. Riclin ir mokytojas Rossé, naujai išrinktieji Prancūzijos parlamento nariai, kurie, matyt, savo kaltę atlikinės atostogų metu, kaip tai daro nuteistieji komunistai atstovai: prasidedau atostogoms iš parlamento traukia į Santé kalėjimą. Mums, lietuviams, daugeliu atvejų Alzasas ir vadinamų autonomistų teismas vertas susidomėjimo. Alzasas ir Lorenas iki didžiojo karo buvo vokiečių ir prancūzų nesantaikos priežastis: niekas rimtai negalėjo ir kalbėti apie vokiečių ir prancūzų santykių gerėjimą, kol tas klausimas po karo nebuvo lokarnizuotas. Antra vertus, alzasiečių autonomistų procesas mus pamokinąs Klaipėdą administruojant, o momentui atėjus ir Vilnių. Trečia, alzasiečių byla charakterizuoja prancūzų politikų pažiūrą į tautines mažumas, į tautų apsisprendimą ir t. t., ypatingai, turint galvoj, kokią politiką prancūzai yra praktikavę vienam iš Lietuvos „Alzasų“ - Klaipėdoj. Šių dienų didieji Europos oligarchai moka kitoms valstybėms tautinių mažumų gynimo dispozicijas taikyti, Hymanso projektus, freištatus ir Klaipėdos krašto liliputiniui rėželiui plačias autonomijas suteikti, o pas save namie ne tiktai ir ženklo autonomijos, bet ir paprastos administracijos decentralizacijos regionalizmo šešėlio bijosi. Mums, taip pat gerai žinoma, koki fiasco sulaukė savo laiku p. Galvanausko Tautų Sąjungoj pasiūlymas tautinių mažumų teisių dispozicijas išplėsti visoms valstybėms. Alzaso klausimas tarptautiniu klausimu nustojo egzistavęs. Jeigu dar Versalio sutarti vokiečiai gali atakuoti, kaip jiems nugalėtojų primesta, tai po Lokarno 1925 m. spalių 16 d. sutarties pasirašymo, kurią pirmieji vokiečiai yra pasiūlę, visoki nesusipratimai dėl Prancūzijos ir Vokietijos sienos atkrinta ir apie Alzaso ar Loreno klausimus netenka kalbėti. Tai visiškai Prancūzijos vidaus klausimas. Lokarno sutarties dalis, kur kalbama apie Prancūzijos ir Vokietijos sienas, vadinama Reino paktu. Pirmas savitarpinių garantijų Lokarno sutarties punktas numato palaikymą teritorialinio status quo ir sienų neliečiamybę, būtent, tokių sienų, kurios nustatytos 1919 m. birželio 28 d. Versalio traktatu. Teisybė, Alzasas amžiais yra priklausęs Šventajai Imperijai, bet kuri tuo metu vargu begalima buvo vadinti valstybe, kaip moderninė teisė valstybės koncepciją supranta. 1648 m. Vestfalijos sutartimi Imperiia perleidžia Alzaso suverenumą Prancūzijai. Alzasiečiai greitai priprato prie Frascūzijos, o revoliucija ir demokratinė dvasia suliejo tą kraštą su ja. Strasburge yra gimęs ir dabartinis Prancūzijos himnas Marseillaise, kurios autorius Pouget de l'Isle pirmą kartą ją sugiedojo pas Strasburgo burmistrą Dietrich. Tačiau vokiečiai po Napoleono l-jo išaugę į konfederaciją, Bismarko sustiprintą valstybę, griežtai reikalavo Vestfalijos taikos traktato revizijos. Nelaimingas 1870 Napoleono III karas su vokiečiais pražudė Alzasą ir Loreną: prancūzai buvo priversti pasirašyti 1871 m. sutartį. Bismarkas patiekė prancūzams sąskaitą, kiek jam kaštavo Alzaso atėmimas. Jis užsiprašęs 14 miliardų 456 milionų aukso frankuų, nusileido lig penkių miliardų, kas tais laikais buvo didelė suma. Vokiečiai tvirtino, kad der Rhein Deutschlands Strom, nicht Deutschlands Grenze, o prancūzai išrodinėjo, kad dar Tacitas, Cezaris rašę, kad Reinas skiria Galiją nuo Germanijos, ir kad tai esanti tarp Vokietijos ir Prancūzijos natūrali siena. Teisybė Alzasas, senosios Galijos provincija, yra turėjęs germanų žymios įtakos, tačiau sunku čia būtų pritaikyti teisės mastą ir pateisinti Bismarko militarinės okupacijos politiką. Bismarko šalininkai į prancūzų protestus atsakydavo: „Prancūzijai yra keliai: 1) atsisakyti nuo Alzaso ir Loreiro, pasitenkinant nustatytomis sienomis ir 2) aštrinti kalavijas“. Kalavijas buvo „aštrinamas“ nuo 1871 m. iki 1914, ir einant Versalio sutartim 51-79 straipsniais Alzasas ir Lorenas vėl buvo grąžintas Prancūzijai. Savo laiku vokiečių socialdemokratai Liebnechtas ir Bebelis kėlė balsą prieš tą aneksiją, tačiau jie buvo areštuoti, atiduoti teisman už „tėvynės išdavimą“ posėdininkų nuteisti 2 metams kalėti ir buvo pasodinti į Hubertusburgo ir Konigsteino tvirtoves. Istorija kartojasi. 1928 m. gegužės 24 d. du Prancūzijos pralamento nariai Reclin ir Rossé taip pat kaltinami „tėvynės išdavimu“ ir posėdininkų nuteisti 1 metams kalėti ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Krastas, turis per 1½ miliono gyventojų, sudaro prancūzams gerokai nemalonumų. Lorene, kuris yra daugiau prancūziškas, incidentų nekyla, tačiau Alzaso provincijoj nesusipratimų nestinga. Pagrindinė prancūzų klaida gal bus ta, kad jie panorėjo pergriežtai naujai prijungtus prie Prancūzijos kraštus suceatralizuoti. Prie vokiečių, einant 1879 m. konstitucija, tie du kraštai sudarė Reichland'ą. Imperatoriaus atstovas su suvereninėmis teisėmis buvo vadinamas Statthalter'iu, kurio aktus tvirtino ministeriai, Valstybės Taryba pareikšdavo savo nuomonę dėl leidžiamų įstatymuų o landtagas leisdavo įstatymus, kuriuos tvirtindavo Bundesratas. Visiškos autonomijos nebūta, nes visa istatymų galia landtagui nepriklausė. Administracija buvusi kiek geresnė už prancūzų, civilinės teisės srity įstatymai likę iš vokiečių Alzase yra tobulesni, nei Nepoleono kodeksas, o pavyzdžiui, ipotekos srity patys prancizai pripažįsta vokiečiams pirmenybę… Be to, Alzase stiprus klerikalinis judėjimas. Alzasiečiai, kunigų suagituoti, bijosi, kad nebūtų „subedievinta“ mokykla, kad neužviešpatautų masonai, laisvamaniai, ateistai… Asimiliacija su Prancūzija gan sunkiai eina: Alzase veikia konfesionalinė mokykla, konkordatas su Šventuoju Sostu, vietiniai buvusio Reichlando kai kurie įstatymai. „Paskutinių dešimties metų bėgy aš daug esu girdėjęs biauraus apie įvykius Alzase, - sako prof. Charles Gide. „Teismai, tardymai, areštai, bausmės, išsiuntimai, laikraščių sulaikymai… – kalba profesorius. „Alzase buvo trylika autonominio judėjimo vadų sulaikyta, trys laikraščiai uždaryti“. Buvo areštuotas ir Dr. Ricklin, buvęs reichstago narys, buvusio landtago pirmininkas, o dabar, po paskutinių rinkimų ir prancūzų parlamento narys. Prancūzijoj susidarė nuolatinė vadinama „le malaise alsacien“, iš kurio prancūzai nežino kokiu būdu išbristi. Kraštas per 45 vokiečių valdymo metus liko gerokai suvokietintas. Be to, jame apsigyveno per 300.000 vokiečių emigrantų, iš kurių nedaugiau kaip vieną trečdalį pasisekė atgal Vokietijai grąžinti. Didžiausias Alzaso autonomijos priešininkas ir žymus to klausimo žinovas p. Eduard Helsey savo knygoj „Notre Alzase“ pripažįsta, kad didesnė pusė Alzaso gyventojų kalba vokiškai (pusl. 54). Tuo tarpu visiško biliguizmo (dviejų kalbų vartojimo) Alzase nėra. Dėl to pirmiausia ir kyla kova už „Mutersprache“. Antra vertus, tikinčiose Alzaso masėse kunigams yra darbo prieš bedieviškąją Prancūziją, už konfesionalinę mokyklą. „Gott mit uns“ – prieš prancūzų lajiškumą (supasaulinimą) – štai Alzaso kunigų obalsis. Kunigas Halgy vadovauja tokiam antiprancūziškam judėjimui, kuris veda į separatizmą arba bent į autonomiją. Šis kunigas vokiečių pinigais yra įsteigęs didelį „Consortium“ tokiai propagandai. Pasiūlymų dėl Alzaso autonomijos nestinga. Alzaso atstovai: Walter, Oberkirch, Brom, kurie išvien ėjo į rinkimus su puankaristais, vis dėlto drįso Aukšt. Reino, Žemojo Reino ir Mozelio departamentams pasiūlyti autonominį statutą su atskiru parlamentu. Kolmaro procesas – tai visa politikos ir dorovės problema. Pati prancūzų visuomenė dėl to proceso pasidalino. Kairiesiems tai buvo sunkus bandymas. Visa nelaimė, kad autonomistų judėjimui vadovauja klerikalai, komunistams pritariant. Oficialiai Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas prof. Victor Basch rašė, kad būti autonomistu nėra Prancūzijos įstatymais užginta, tai nėra nusikaltimas. Reikia pabrėžti, kad nei vienas iš dešiniųjų ir kairiųjų, neišskirus net Thorès, advokatų, savo, matyt, patriotizmą ir antiklerikalizmą afišuodami, nesutiko Alzaso autonomistų ginti. Užtat du komunistai advokatu: p. Berton ir p. Fourier čia turėjo tokio didelio pasisekimo, kad po procesui p. Berton ant kunigų pečių buvo nešiojamas po miestą. Prancūzų spauda kiek nerviškai, bet kantriai laukė sprendimo. „Le Temps“, „Le Journal“ raginte ragino prisiekusius posėdininkus „rauti tėvynės išdavystę“, o kiti (kairieji) pusiau lūpų patarė išteisinti „kramolninkus“ nes tai liečia „laisvės opiniją“. Prancūzams visais atžvilgiais nusileidimas autonomistams negali būti malonus. Alzaso platesnė savivaldybė tuojau gali turėti įtakos į Korsikos, kur italai mielai palaiko autonomijos tendencijas, ir į Bretonijos administravimą. Prancūzija turi daugybę rezonų nepripažinti autonomistų reikalavimų. Tačiau tai irgi nebus klausimo išrišimas: visa eilė aršių incidentų per procesą puikiai parodė, kad čia tik kalėjimu negalima bus dalyko išspręsti. Prieš karą nekas kitas, bet patys prancūzai Alzase palaikė autonominį judėjimą. P. Rohan net davė įdomią alzasiečiams formulę: „Vokiečiu būti nenoriu, prancūzu negaliu, esu alzasietis !“ Ir prancūzai visur rėmė separatistinį alzasiečių judėjimą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Ceilono vyriausybės delegacijos vadovas apie apsilankymą Tarybų Sąjungoje ir Kinijos Liaudies Respublikoje

DELIS, rugsėjo 27 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Pres Trast of India korespondentas iš Kolombo, Ceilono vyriausybės delegacijos vadovas, aplankęs Tarybų Sąjungą ir Kinijos Liaudies Respubliką, Klodas Korea pareiškė, kad „svarbiausias įspūdis, kurį jam paliko kelionė į Rusiją ir Kiniją, – tai pareiškimų apie šių šalių taikius ketinimus tikrumas ir nuoširdumas. Jos, pabrėžė Korea, nori nustatyti draugiškus santykius savitarpio pagrindu su visomis šalimis, įskaitant JAV“. Klodas Korea nurodė, kad jam didelį įspūdį padarė spartūs pramonės ir žemės ūkio vystymosi tempai Tarybų Sąjungoje. Korea pasisakė už Ceilono prekybos išplėtimą su Tarybų Sąjunga ir Kinija.


Lenkų užsienių reikalų ministeris Zaleskis į prof. Voldemaro žodį atsakė tokia kalba: ,,Pone Pirmininke, Ponai Delegatai, Visų pirma aš turiu pareikšti padėką vokiečių vyriausybei, kuri teikėsi suteikti mums svetingumą šiam senam Karaliaučiaus mieste, taip pat padėkoti Ponui Rytų Prūsijos Viceprezidentui už jo suruoštą mums puikų priėmimą. Toliau aš leidžiu sau pareikšti savo gilų džiaugsmą, matydamas susirinkusias apie šį stalą Lietuvos vyriausybės ir Lenkijos vyriausybės delegacijas. Mes atvykom čia, kad, einant Tautų Sąjungos tarybos rekomendacija, kuo greičiausiai prieitume prie užmezgimo santykių, kurie galėtų patikrinti tarp abiejų kaimyninių valstybių „gerą sutarimą... nuo kurio pareina taika“. Aš tikiuosi, kad ta gero susitarimo dvasia vadovaus šiandien mūsų pradedamiems darbams; aš taip pat visai neabejoju, kad ši dvasia, paremta tvirta abiejų pusių valia prieit kiek galint greičiau prie rezultatų, atatinkančių abiejų kraštų opiems interesams, leis mums išvengti ar nugalėti sunkumus, kurie yra visuomet galimi derybų metu. Viešoji nuomonė, ne tik mūsų kraštų, bet viso pasaulio, kuriai rūpi matyti universalinės taikos bazių kontroliavimasis ir stiprėjimas, su atydžia, pasakyčiau su nekantrumu seks mūsų debatus ir diskusijas. Aš tvirtai tikiu, kad jos viltis nebus užvilta. Todėl neatidėliodami imkimės darbo, leiskim veikti ekspertų komisijoms įvairiais technikos pobūdžio klausimais, kurių išsprendimas yra reikalingas tiesioginiams santykiams tarp abiejų tautų nustatyti ir būkim įsitikinę, kad trumpu laiku mūsų bendros pastangos atneš vaisių, kurie bus tinkamai įvertinti visų nuoširdžių taikos draugų“. P. Zaleskiui baigus kalbėti, buvo paskelbta darbų dienotvarkė. Posėdžiai bus vedami prancūzų kalba. Jie bus uždari, spaudos atstovams nebeprieinami. Šiuo viešasis atidarymo posėdis baigtas.


Penkiasdešimtoji Tautų Sąjungos tarybos sesija prasidėjo neviešu posėdžiu, kuriam buvo nustatytas šios sesijos darbų tvarka. Paskum įvyko viešas posėdis, kurį atidarydamas posėdžio pimnininkas Kubos delegatas Aguero y Bethancourt pasakė įspūdingą kalbą apie Tautų Sąjungos tarybos vystymąsi nuo jos isisteigimo iki dabartinio momento. Bethancourt priminė pirmąjį Tautų Sąjungos tarybos posėdį, kuris įvyko 1920 metų sausio 16 d. Paryžiuj prancūzų atstovui Leonui Bourgeois pirmininkaujant. Tas pirmas posėdis svarstė tik vieną klausimą ir užtruko 1½ valandos. Ši penkiasdešimtoji sesija užtruks savaitę ir turės apsvarstyti 40 klausimų. Tautų Sąjungos taryba priėmė Scialojos pasiūlymą, pasiųsti Aristidui Briandui ir Strezemanui telegramas, kuriose buvo pareikštas pasigailėjimas dėl jų nedalyvavimo šioj Tautų Sąjungos tarybos sesijoj ir pasitenkinimas dėl jų sveikatos pagerėjimo. Paskum Tautų Sąjungos taryba išklausė ir patvirtino japonų ambasadoriaus Adatci pranešimą apie Tautų Sajungos higienos komiteto darbus. Šia proga to klausimo referentas ir italų atstovas Scialoja pareiškė padėką už Tautų Sąjungos sekretariato higienos skyriaus suteiktą pagalbą Bulgarijai per nesenai įvykusią žemės drebėjimo katastrofą.


Savaitraštis „Tribun” praneša apie JAV centrinės žvalgybos valdybos (CŽV) ardomąją veiklą, pavyzdžiu minėdamas, kad CŽV, kuri „pati leidžia sau įstatymus”, padeda Buno Umo ir Fumio Nosavano vadovaujamiems Laoso maištininkams ir Kubos kontrrevoliucionieriams. Savaitraštis toliau nagrinėja CŽV intrigas Alžyre, nurodydamas, kad ji palaiko ryšius su generolais, „kurie mėgino priversti Prancūzijos armiją Alžyre pereiti į OAS pusę”. „Dabar, — toliau rašo „Tribun”, — Prancūzijos spaudoje pranešama apie tolimesnį centrinės žvalgybos valdybos sandėrį su kai kuriais žymiausiais OAS politiniais šalininkais. Centrinė žvalgybos valdyba, griežtai nusiteikusi prieš de Golį už jo nesutaikinamą poziciją NATO klausimu ir dėl kitų Amerikos politikos principų, nelabai nusimintų, jeigu pasirodytų, kad de Golis nesugeba įvykdyti Eviano susitarimų ir atsidūrė tokioje padėtyje, kai dėl Alžyre toliau vykdomų smurto aktų reikėtų prašyti SNO kariuomenę įsikišti į šį reikalą”. Savaitraštis „Tribun” praneša apie JAV centrinės žvalgybos valdybos (CŽV) ardomąją veiklą, pavyzdžiu minėdamas, kad CŽV, kuri „pati leidžia sau įstatymus”, padeda Buno Umo ir Fumio Nosavano vadovaujamiems Laoso maištininkams ir Kubos kontrrevoliucionieriams. Savaitraštis toliau nagrinėja CŽV intrigas Alžyre, nurodydamas, kad ji palaiko ryšius su generolais, „kurie mėgino priversti Prancūzijos armiją Alžyre pereiti į OAS pusę”. „Dabar, — toliau rašo „Tribun”, — Prancūzijos spaudoje pranešama apie tolimesnį centrinės žvalgybos valdybos sandėrį su kai kuriais žymiausiais OAS politiniais šalininkais. Centrinė žvalgybos valdyba, griežtai nusiteikusi prieš de Golį už jo nesutaikinamą poziciją NATO klausimu ir dėl kitų Amerikos politikos principų, nelabai nusimintų, jeigu pasirodytų, kad de Golis nesugeba įvykdyti Eviano susitarimų ir atsidūrė tokioje padėtyje, kai dėl Alžyre toliau vykdomų smurto aktų reikėtų prašyti SNO kariuomenę įsikišti į šį reikalą”.


Lenkai ruošiasi karui su Sovietais?; Taip tvirtina Soviety spauda

Sovietų Rusijos spauda plačiai svarsto Lenkijos pasirengimą karui prieš SSSR. „Izvestijos” nurodo, kad Lenkijos vyriausybė daro visas pastangas sudaryti materialinę bazę karui prieš Sovietų Rusiją. Esą, karo fabrikai dirbą pilnu tempu. Glaudi lenkų generalinio štabo sąjunga su Pabaltės ir Rumunijos generolais nesanti jokia paslaptis. Lenkų aukštieji karininkai daro vizitus į kaimynines valstybes, kuriuos atsakoma revizitais. Tai liudija apie norą esamą karo sąjungą sustiprinti ir politiniu susitarimu. Pagreitintu tempu vedamos derybos dėl sudarymo sutarties su Vokietija. Šios sutarties tikslas laiduoti Lenkijos užpakalio saugumą per ginkluotą susidūrimą su SSSR. To gresiančio ginkluoto susidūrimo simptomai darosi vis aiškesni. Lenkų spaudos priešsovietinė kampanija, kurioj dalyvavo ir lenkų oficiozai, ir kuri esanti vedama, prisidengus krikščioniškais obalsiais, turi būti aiškinama, kaip karo iššūkis. Taip pat lenkų spaudos kampaniją aiškina ir „Pravda”. Ji nurodo, kad šios rūšies lenkų fašistų darbai esą ne kas kitas, kaip pasirengimas karui su Sovietų Rusija.


Didžiajame Tėvynės kare Tarybų Sąjungos tautos laimėjo istorinę pergalę prieš vokiškąjį imperializmą. Tarybinė liaudis ne tik apgynė savo socialistinės Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, bet ir išgelbėjo pasaulinę civilizaciją nuo fašistinių barbarų. Lemiamąjį vaidmenį šioje istorinę reikšmę turinčioj pergalėj suvaidino didžioji rusų tauta. Per priėmimą Raudonosios Armijos vadų garbei Kremliuje draugas Stalinas pažymėjo, kad rusų tauta „užsitarnavo šiame kare bendrą pripažinimą, kaip vadovaujančioji Tarybų Sąjungos jėga visų mūsų šalies tautų tarpe“ Didvyriškai kovodama istorijos bėgyje už savo tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, už josios gerovę ir pažangą, rusų tauta sukūrė pažangią kultūrą, kurioje atsispindėjo rusų liaudies tautinis būdas, ir kuri padarė didžiulę įtaką į pasaulinės kultūros vystymąsi. Ši pažangi rusu kultūra augo ir vystėsi kovoje prieš autokratinę — baudžiavine, klasine ir tautinę priespaudą, prieš reakcinių klasių ideologija. Leninas dar 1913 metais rašė: „Yra dvi tautinės kultūros kiekvienoje tautinėje kultūroje. Yra Puriškevičių, Gučkovų ir Struvių rusų kultūra, bet yra taip pat ir toji rusų kultūra, kurią apibūdina Černiševskio ir Plechanovo vardai“ (Raštai, XVII t. rus. leid. 143 psl.). Tarp šių dviejų kultūrų carizmo sąlygomis ėjo nesutaikoma kova. Ir nepaisant to, kad reakcinės ideologijos pusėje buvo visa valstybinės valdžios jėga, pažangios rusų kultūros geriausi atstovai nesudėjo ginklų ir visada pasireikšdavo, kaip ryžtingi kovotojai prieš carizmo smurtą ir sauvaliavimą. Tautinės rusų kultūros ypatybės — josios liaudiškumas ir patriotizmas — pasireiškė jau ankstyviausiu rusų Istorijos laikotarpiu, tuo laiku, kada Rytinės Europos teritorijoje vos bepradėjo formuotis feodaliniai santykiai. Gilus tautinis jausmas, kuris yra taip ryškus senosios rusų literatūros kūriniuose, nė kiek nesumažino rusų tautos domėjimosi kitu tautų kūryba. Petro I-jo laikais — Rusijos valstybinio ir kultūrinio atnaujinimo epochoi — mokslo komandiruotės į užsieni, šalies gamybinių jėgų tyrimas, pasaulietiško meno skatinimas ir kitos XVII amžiaus pradžios priemones sukūrė rusų literatūros, meno ir mokslo pradmenis. Genialus rusų XVIII amžiaus mokslininkas ir poetas Michailas Lomonosovas visą savo veikimą — ir mokslo ir literatūros srityse — rišo su praktiniais gyvenimo poreikiais. XIX amžius užima ypatingą vietą rusų valstybės istorijoje. Tai buvo vis progresuojančio feodalinės santvarkos smukimo ir kapitalistinės santvarkos įsigalėjimo epocha. Tai buvo giliu socialinių — ekonominių sąjūdžiu ir įniršusios kovos prieš baudžiauninkystę ir autokratiją epocha. Tai buvo laikas, kai vyko ginkluotasis dekabristų sukilimas prieš carizmą, kai išsivystė revoliucine Gerceno agitacija kai didieji Belinskis ir Černiševskis skelbė demokratijos idealus, kai Plechanovas ir Leninas iškėlė mokslinio socializmo vėliavą. Šio laikotarpio rusų kultūra nepalyginamai turtingesnė ir gilesnė negu ankstyvesnių laikų kultūra. Ypač išryškėjo literatūros reikšmė kovoje už geriausius žmonijos idealus. Greta literatūros aukšto tobulumo laipsnio pasiekė rusu tapyba, rusų skulptūra, rusų muzika ir rusų teatras. Išimtini vaidmenį rusų ir pasaulinės kultūros istorijoj suvaidino rusų klasinės XIX amž. filosofijos kūrėjai — Belinskis, Gercenas, Černiševskis, Dobroliubovas, Pisarevas. Svarbiausia rusų filosofijos klasikų ypatybė — tai jų veikimo praktinė ir revoliucinė kryptis. Filosofija ir politika, materializmas ir demokratiškumas — sudarė jų mokslo organinę vienybe. Teorinis jų revoliucinės demokratinės pasaulėžiūros pagrindas buvo materialistinė filosofija ir dialektika. Aistringi savo tėvynės patriotai, jie kovojo dėl liaudies masių gyvenimo sąlygų pagerinimo, prieš dvarininkišką — autokratine valstybę ir darbo žmonių išnaudotojus. Pažangios rusų visuomeninės minties XIX amžiuje įtaka į literatūrą buvo milžiniška. Geriausias pavyzdys šiam teigimui yra visa genialaus Puškino — šio naujosios rusų literatūros tėvo — kūryba. Puškinas nuo pat savo pirmųjų žingsniu literatūrinėje arenoje pasirodė kaip politinės laisvės ir pilietinės lygybės dainius. Savo odoje „Laisvė“ ir eilėraštyje „Čaadajevui“ poetas griežtai pasmerkė carinę autokratiją. Jo eilėraštis „Kaimas“ nukreiptas prieš baudžiavą. Protesto prieš autokratiją dvasia persunkta dauguma jo ankstyvesnių eilėraščių. Tuo pačiu keliu nueita ir Puškino mokinio ir pasekėjo — talentingo, anksti žuvusio poeto Lermontovo. Meninis realizmas persunkė ir kito Puškino mokinio — genialaus Gogolio kūrybą. Didžiule satyrine jėga Gogolis atvaizdavo atstumiančias baudžiauninkystės ir carinio biurokratizmo bruožus. Rusų literatūros milžinas Levas Tolstojus visą savo kūrybą pašventė liaudžiai ir davė savo kūriniuose nepalyginamus rusų gyvenimo vaizdus. Savo kūriniuose L. Tolstojus negailestingai kritikavo to laiko valstybinę, bažnytinę, visuomeninę ir ekonominę tvarką, pagrįstą išnaudojimu, liaudies masių pavergimu, skurdu, smurtu ir veidmainyste. Savo monumentaliniame istoriniame romane „Karas ir taika“ jis atvaizdavo 1812 metu tėvynės karo istoriją, tautinio liaudies išsivadavimo karo, kuriame liaudis pasirodė esanti vyriausias karinės pergalės šaltinis. Stambių atsiekimų turi XIX amžiuje ir rusų tapyba, kurios plėtotėje pasireiškė trys tendencijos: siužeto demokratizacija, susidomėjimas rusiškuoju gyvenimu ir realistiniu metodo sustiprėjimas. Stambiausias XIX amž. rusų tapytojas Repinas, semdamas savo siužetus iš rusiško gyvenimo, savo kūryboje skelbė pažangias socialines — politines idėjas. Kartu su literatūra ir menu augo ir stiprėjo taip pat ir rusų mokslas. Chemiką Mendelejevą ir fiziologus Sečionovą ir Pavlovą įkvėpdavo mintis apie mokslo žinių populiarizaciją, liaudies platų švietimą. Jie siejo teoriją su praktika, jie neužsiskleisdavo į ankštą „akademizmo“ kiautą, nebuvo neprieinami mokslo žyniai — dosnia ranka jie bėrė mokslo sėkla į Rusijos dirvonuojančią žemę — rusų liaudies gerovei, visos žmonijos laimei. XX amžius pradėjo naują epochą mūsų tautos ir valstybės istorijoje — aštrios kovos tarp proletariato ir buržuazijos, bolševikų partijos įkarimo ir sustiprėjimo, Lenino ir Stalino veikimo epochą. Pasirodžiusi XIX amž. pabaigoje pirmoji Rusijoj marksistų grupė, Plechanovo vadovaujama, išvystė visapusišką filosofinę ir ekonominę reakcinės liaudininkų teorijos kritiką ir suvaidino didelį vaidmenį marksizmo propagandai Rusijoj. Lenino moksliniai ir politiniai veikalai pradėjo naują epochą rusų visuomeninės minties plėtotėj. Didieji rusų filosofijos revoliucinės demokratijos klasikai Belinskis ir Gercenas, Cerniševskis ir Dobroliubovas praskynė kelią marksistinėms idėjoms Rusijoj. Tarnavimo liaudžiai idėją, neapykantą išnaudotojams ir pažangos priešams, materialistinės filosofijos su revoliuciniu demokratizmu sujungimą, pavergtųjų tautų teisių ir interesų gynimą — visas šias pažangias rusų revoliucionierių idėjas leninizmas išvystė toliau. Leninas ir Stalinas, kūrybiškai išvystę marksizmą ir kritiškai išnaudoję ir apibendrinę rusų kultūros atsiekimus, sukūrė marksistinę naujo tipo partiją, bolševikų partija, kuri atvedė Rusijos tautas į didžiausią Spalio socialistinės revoliucijos pergalę. Revoliucinis rusų proletariato sąjūdis, vykęs bolševikams, Leninui ir Stalinui, vadovaujant, buvo galingas akstinas pažangios rusu kultūros kilimui. Literatūroje ryškiausiu šios pažangios kultūros atstovu buvo M. Gorkis. Nenuilstamas socialinės tiesos ieškotojas, stambiausias, Lenino žodžiais, proletarinio meno atstovas, Gorkis šaukė į drąsią kovą už didžius darbo idealus ir jau savo pirmuose veikaluose pranašavo ateinančią artimą revoliuciją. Kiek kitaip atsispindėjo šių laikų rusų literatūros pažangios tendencijos kito rašytojo — A. Čechovo — kūryboje. Jis vaizdavo miesčionijos pilkojo kasdieniškumo pasaulį, beteisę ir bejėgią inteligentiją, smulkiųjų valstiečių tamsumą. Bet ir iš jo kūrybos dvelkė tas tikėjimas į didžiąją laimingąją ateitį, kuris yra tiek būdingas Gorkiui. Didžioji Spalio revoliucija pradėjo naują epochą ne tik mūsų šalies tautų istorijoje, bet ir visos žmonijos istorijoje. Spalio revoliucija sukūrė sąlygas toliau rusų kultūrai ir visų kitų mūsų šalies tautų kultūrai tarpti. Tarybinė kultūra, — socialistinė savo turiniu, tautinė savo forma, — per tarybinės valdžios metus nematytai suklestėjo. Rusų literatūra, tapyba, skulptūra ir muzika gali didžiuotis Gorkio, Majakovskio, Aleksiejaus Tolstojaus, Šolochovo, Gerasimovo, Muchinos. Buržuazinės epochos kritiniam realizmui pakeisti iškilo naujas socialistinio realizmo stilius. Poemose, romanuose, apysakose, lyrikoje atsispindėjo revoliucijos ir pilietinio karo heroika, socialistinės statybos patosas, tarybinių žmonių žygdarbiai Tėvynės karo metu. Nesitenkindami praeities demaskavimu, tarybiniai rašytojai, dailininkai, skulptoriai tuo pat metu sukūrė teigiamą tipą, naują socialistinės visuomenės žmogų. Pagrindinė tarybinės literatūros ir tarybinio meno tema yra gyvenamojo laiko reiškinių, gilių pakeitimų ūkinėj ir kultūrinėj gyvenimo srityse atvaizdavimas. Lygiagrečiai vystosi ir kita tematinė linija — meninis rusų istorinės praeities atkūrimas — Aleksiejaus Tolstojaus, Čaplygino romanuose, patriotinėse Prokofjevo ir Saporing simfonijose, Eizenšteino istorinėse filmuose. Dar didesnio užmojo tarybinės socialistinės santvarkos sąlygomis pasiekė rusų mokslinės minties vystymasis. TSRS Mokslo Akademija tapo tyrinėjamojo darbo įvairiausiomis kryptimis centru. Leninui ir draugui Stalinui tiesiogiai vadovaujant, buvo užbrėžtos naujos mūsų šalies gamybinių jėgų tyrinėjimo programos, sprendžiamos naujos mokslo problemos. Teorinis mokslininkų darbas nenutraukiamai susietas su socialistinės statybos praktika, šalies industrializacija, kolektyvinių ūkių sistemos kilimu, Raudonosios Armijos apginklavimu. Tai buvo vienas iš veiksnių, nulėmusių mūsų pergalę prieš fašizmą. Didžioji rusų kultūros jėga visuomet galėjo Josios stipriuose saituose su liaudies masėmis, su jų istoriniais poreikiais ir siekiais. Naujųjų laikų rusų kultūra, ypačiai literatūra ir muzika, turėjo stipriausios įtakos XIX ir XX amžių pasaulinei kultūrai. Žymiausi XIX amžiaus antrosios pusės prancūzai realistai formavosi bendraudami su Turgenevu ir jojo veikiami. Levas Tolstojus padarė didžiausios įtakos kūrybai tokių Europos rašytojų, kaip Mopasanas, Romen Rolanas, Anatolis Fransas, Bernardas Šou, Tomas Manas. Nemažesnės įtakos Europos ir Amerikos literatūrai turėjo ir Dostojevskis: eilė rašytojų, pradedant Šarliu Ini Filipu ir baigiant Stefanu Cveigu mokėsi iš jo psichologinės analizės meno. Musorgskio muzika žymia dalimi prisidėjo prie šių laiku prancūzų kompozitorių Debiusi ir Ravelio susiformavimo. Mendelejevo, Pavlovo ir kitų rusų mokslininkų mokslo darbai visų šalių mokslininkų išversti, išstudijuoti ir priimti į bendrą pasaulio mokslinės minties lobyną. Rusų literatūra ir rusų menas visuomet turėjo didžiulę įtaka visų mūsų šalies tautų kultūrai ir dvasiniam vystymuisi, kas ypač yra žymu tarybinės valdžios metais. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija praskynė kelią visų mūsų šalies tautų kultūrai — tautinei savo forma, socialistinei savo turiniu. Kuo arčiau susipažįsta pasaulis su rusų kultūra, tuo aukščiau jis vertina josios reikšmę, josios didžiulę auklėjamąją jėgą. Pažangi rusų kultūra — demokratinių tradicijų, tikrojo humanizmno ir gilios gyvybingos tiesos kultūra — sudaro besivystančios socialistinės visuomenės kultūros pagrindą. Ji išauklėjo drąsių, sugebančių pasiaukoti žmonių kartą, kuri, stovėdama laisvę mylinčių tautų priešakyje, sudavė mirtiną smūgį vokiškiesiems fašistams ir jų sėbrams — pikčiausiems visos žmonijos priešams.


Nacionalinio sukilimo Indijoje 100-osios metinės

Šiomis dienomis indų tauta pažymi 1857—59 metų nacionalinio sukilimo 100-ąsias metines ir nepriklausomos Indijos gyvavimo dešimtmetį. Švęsdama abi šias šlovingas datas, indų tauta susumuoja daugelį amžių trukusios kovos prieš svetimšalius pavergėjus rezultatus. 1857—59 metų nacionalinis sukilimas Indijoje buvo svarbus įvykis Indijos ir kitų Rytų šalių istorijoje. Jis reiškė naują stambų etapą Rytų engiamųjų tautų nacionalinio išsivadavimo judėjime. Didysis tarptautinio proletariato vadas K. Marksas, sukilimo amžininkas, ne kartą yra apibudinęs jį kaip nacionalinį ir laikė jį ištikimu revoliucijos Europoje sąjungininku. K Marksas pažymėdavo, kad anglų valdžios nuvertimas Indijoje būtų pažangus žingsnis Indijos vystymesi ir atitiktų jos nacionalinius interesus. 1857—59 metų sukilimas padarė galą gėdingai britų Ost-Indijos kompanijos valdžiai Indijoje. Jis parodė visam pasauliui liaudies įniršio jėgą ir anglų kolonijinio režimo netvirtumą Indijoje. Nepaisant to, kad sukilimas pasibaigė pralaimėjimu ir buvo paskandintas liaudies kraujyje, jis davė didžiulę naudą indų tautai. Tuo pavyzdžiu, kad sukilime dalyvavo plačiausios darbo žmonių masės ir visi kiti liaudies sluoksniai, indai įsitikino, kad reikia būti vieningiems kovojant prieš bendrąjį priešą — imperializmą. Į 1857 metų sukilimo pamokas buvo atsižvelgta tolesnėse indų tautos kautynėse prieš svetimšalius grobikus. Šiandien nepriklausomos Indijos respublikos ir Pakistano Islamo respublikos piliečiai su didžia padėka ir pagarba prisimena kovotojus už liaudies laimę — 1857—59 metų sukilimo dalyvius. Iki sukilimo pradžios visas feodalinės Indijos kunigaikštystes valdė britų Ost-Indijos kompanija. Angliškieji kolonizatoriai nenutraukė nežabotų plėšimų ir smurtavimo prieš kunigaikštysčių gyventojus. Nuo praėjusio amžiaus vidurio Anglijos kapitalistai dar labiau sustiprino indų tautos išnaudojimą, paversdami jos tėvynę žaliavų šaltinių ir savo prekių pardavimo rinka. Indijos rinkos užtvindymas išvystytos Anglijos pramonės prekėmis vedė į pražūtį Indijos liaudies amatus ir atėmė pragyvenimo lėšas didžiulei amatininkų armijai. Paspartėjo visų Indijos gyventojų nuskurdimo procesas. Angliškųjų kolonizatorių priespauda sukėlė didėjantį liaudies masių pasipiktinimą, kuris su ypatinga jėga pasireiškė 1857—1859 metų sukilimo laikotarpiu. Šis sukilimas, prasidėjęs 1857 metų gegužės mėnesi, nebuvo izoliuotas indų kareivių (sipajų) žygis. Jis buvo glaudžiai susijęs su daugybe indų tautos veiksmų įvairiuose šalies rajonuose, o taip pat pagal laiką sutapę su Kinijos ir Irano tautų antiimperialistiniais veiksmais. Betarpiška sukilimo priežastis buvo pasipiktinimas anglų karininkų nežmonišku elgesiu su sipajais. Riaušės sipajų tarpe vyko ir iki 1857—1859 metų sukilimo, bet šį sukilimą jau nuo pirmųjų dienų plačiai rėmė šiaurinės ir centrinės Indijos miestų ir kaimų gyventojai. Sukilime viena ar kita forma dalyvavo visi liaudies sluoksniai, nepriklausomai nuo religijos. Dvejus metus angliškieji kolonizatoriai negalėjo susidoroti su sukilėliais. Tik 1859 metais sutraukus į sukilimo rajonus kariuomenę iš kitų savo valdų, pasinaudojus vienų feodalų išdavikiškumu ir kitų nesikišimu, anglams pavyko nuslopinti sukilimą. Kolonizatoriai susidorojo su sukilėliais neregėtai žiauriai, nesigailėdami nei vaikų, nei moterų, nei senių. Daugelį Indijos miestų ir gyvenviečių, jų tarpe Delio ir Laknau miestus, apiplėšė Anglijos armijos kareiviai. „12 dienų ir naktų, — rašė F. Engelsas, — Laknau mieste buvo ne Britanijos armija, o nepažabojama, girta, grubi minia, virtusi plėšikų gaujomis…“ Pagrindinis sukilimo silpnumas buvo tai, kad sukilėliai neturėjo tikrai liaudinės vieningos vadovybės, vieningo veiksmų plano; pagrindinį silpnumą sudarė taip pat tai, kad Indija buvo feodališkai išsiskaidžiusi, ir tai įgalino anglus pavieniai susidoroti su kiekvienu atskiru sukilimo židiniu. Feodalinės sukilimo vadovybės nesugebėjimas įveikti daugelio feodalų priešiškumą ir nepasitikėjimą plačiu liaudies judėjimu taip pat silpnino sukilusiųjų jėgas. 1857—1859 metų nacionalinis sukilimas Indijoje turėjo daug svarbių padarinių tolesniam indų tautos likimui. Angliškieji kolonizatoriai griežtai pakeitė šalies pavergimo metodus. Valdžios perėjimas Indijoje iš Ost-Indijos kompanijos rankų į Britanijos karalystės rankas reiškė perėjimą prie labiau organizuoto šalies nacionalinių turtų plėšimo. Baimė, kad gali pasikartoti 1857—1859 metų įvykiai privertė kolonizatorius ieškoti atramos savo valdžiai vietinių feodalų tarpe. Grąžindami jiems tai, ką buvo atėmę, ir pasižadėdami saugoti feodalų turtą, anglai pasiekė, kad į jų pusę perėjo feodalų aukštuomenė. Anglai padarė ją atrama tolesnėse kautynėse prieš indų tautą. Nacionalinis išsivadavimo judėjimas Indijoje po 1857—1859 metų sukilimo įžengė į naują aukštesnę savo vystymosi pakopą. Jis sustiprino liaudies susivienijimą kovoje prieš bendrąjį priešą — imperializmą. Šiandien indai susumuoja nacionalinės kovos už savo tėvynės išvadavimą rezultatus. Pažymėdami didžią pergalę kovoje už nacionalinę nepriklausomybę, jie žino ir prisimena, kad ją paruošė didvyriškieji 1857—1859 metų sukilimo dalyviai. Indų tauta, pasiekusi nacionalinę nepriklausomybę, ir toliau kovoja su baisiu praeities palikimu — anglų viešpatavimo Indijoje vaisiais. Ištikima savo šlovingosioms tradicijoms, indų tauta žengia pirmyn pažangos, klestėjimo ir laimės keliu.


Klaipėdos krašto seimeliui susirinkus, vokiečių spauda gana plačiai komentavo Klaipėdos krašto gubernatoriaus atidaromąją kalbą seimely. Bendras spaudos tonas tuo klausimu labai aštrus. „Koen. Allg. Z.“ 532 nr. iš lapkričio mėn. 12 d. savo straipsnį dėl p. gubernatoriaus kalbos pavadino šitaip: „Memel lässt sich nicht einschüchtern. Proviziorende Rede Merkys“. Šitame straipsnyje Karaliaučiaus laikraštis nurodinėja, kad p. Merkio kalba paėmusi pagrindan tik negirdėtus kaltinimus prieš klaipėdiečius ir priekaištus nelojalume valstybei. Tačiau laikraštis pastebi, kad paslėpti gubernatoriaus kalboje grasinimai nė kiek „nepaveikę seimelio daugumos“. Seimelio prezidiumo rinkimų rezultatai parodę, kad seimelio dauguma ir naujame seimely „kovosianti prieš visokią diktatūrą, pasiremdama ne Lietuvos, bet Tautų Sąjungos jai suteiktomis teisėmis“. Panašiai komentuoja gubernatoriaus atidaromąja kalbą ir „Koen. Hart. Z.“ 532 nr. iš lapkričio mėn. 12 d. straipsnyje „Unerhörte Rede des Memelgouverneurs“. Tik šis laikraštis, be įprastų Rytprūsių spaudai puolimų, dar griebiasi ir savotiškos demagogijos, iškraipydamas gubernatoriaus kalbą ir tvirtindamas, kad gubernatorius „norėjęs pasenusius vokiečių įstatymus atmainyti ir naujų daugiau neįvesti“. Toliau vokiečių spauda daug dėmesio kreipia į seimelio frakcijų tarpusavio santykius ir naujos direktorijos sudarymą. „Koen. Allg. Z.“ 535 nr. iš lapkričio mėn. 14 d. straipsnyje: „Merkwürdige Wege der Socialdemokraten im Memel“ išmetinėja socialdemokratų frakcijos pirmininkui p. Pannarui, kad dėl jo taktikos seimely lietuvių frakcija esanti gavusi antrą vicepirmininką. Ta proga tenka pastebėti, kad savo išvedžiojimuose „Koen. Allg. Z.“ iššifruoja seimelio slaptą balsavimą, nurodydamas kaip kuri frakcija yra balsavusi ir kiek balsų už kurį kandidatą buvo paduota. Ta pačia tema išsitaria „Koen. Hart. Z.“ straipsnyje: „Memeler Socialistenführerstimmt mit den Litauern“. Šis laikraštis, be to, mėgina terorizuoti seimelio socialdemokratu frakciją, skleisdamas žinias, būk „Klaipėdos mieste kilę gandų, kurie liečia sensacingą papirkimų bylą“. Ypatingu susidomėjimu seka vokiečių spauda derybas dėl naujos direktorijos sudarymo. Čia dedamos iš gubernatoriaus pusės pastangos naujai direktorijai sudaryti, einant Klaipėdos konvencijos nuostatais, susilaukė ironingų Rytprūsių spaudos, atsiliepimų. Pav., „Ostpr. Zeit.“ 309 nr. iš lapkričio mėn. 16 d. gubernatoriaus pasikalbėjimus su seimelio frakcijų lyderiais dėl direktorijos pirmininko paskyrimo vadina „žaidimu su Klaipėdos kraštu“ („Das Spiel mit dem Memelland“). Po senovei eina vokiečių spaudoje akcija dėl sienų revizijos. Sąryšy su šita akcija labai dažnai minimas ir Klaipėdos kraštas. „Ostpr. Zeit.“ 309 nr. deda pranešimą apie Memellandbundʼo susirinkimą. Čia randame be ko kito ir tokį posakį: „jeigu jau vokiečiu Reichas vėl didis ir laisvas, tai vėl ir Klaipėdos kraštas visas ir pilnai mums turi priklausyti!“ Tame pat laiko rašty 311 nr. iš lapkričio mėn. 18 d. įdėtas aprašymas susirinkimo, kur buvo padarytas von Gayl pranešimas apie Rytprūsių padėtį. Straipsnis tuo klausimu pavadintas: „Die Blutenden deutschen Ostgrenzen“. Šitame straipsnyje randame, kad susirinkimo pirmininkas pastorius Willigmann yra šitaip išsitaręs: „Mes nenurimsime, iki 1914 m. sienos nebus atstatytos“. Pačiame von Gayl pranešime puolama Lietuva, kad ji esanti nedėkinga Vokietijai. 30.000 vokiečių karių paguldę už Lietuvos laisvę savo galvas ir palaidoti Lietuvos laukuose. „Kova nėra užsibaigusi. Ji eina tylomis, bet tuo ji pavojingesnė“. Įdomus šiuo atžvilgiu straipsnelis, tilpęs „Tilsit. Allg. Z.“ 280 nr. lapkričio mėn. 28 d. ir pavadintas: „Ar p. Moraht teisinasi?“ Tame straipsnely Tilžės laikraštis pareiškia, kad: „visos vokiečių partijos laikosi nusistatymo, kad lygiai kaip lenkų koridorius, taip ir atskyrimas vokiško (!) Klaipėdos krašto nuo tėvynės priklauso prie tokių beprasmių Versalio sutarties nuostatų, kurie ilgam negali būti palikti. Mes esame įsitikinę, kad vieną gražią dieną lenkų koridorius išnyks ir kad skriauda, padaryta vokiškam (!) Klaipėdos kraštui, bus atitaisyta“.


Gandai apie galimus pasikeitimus lenkų ministerių kabinete eina seniai. Tačiau po maršalo Pilsudskio atsisakymo iš ministerio pirmininko vietos ir įvykusių tada atmainų ministerių tarpe - ligšiol jokių naujų kombinacijų Bartelio kabinete neįvyko. Tas ir suprantama. Pilsudskio pasitraukimas iš kabineto viršūnės ir Bartelio kabineto papildymas keliais Pilsudskio šalininkais buvo tiktai taktiškas, laikino pobūdžio žingsnis, einant prie bendros vyriausybės rekonstrukcijos. Aišku yra, kad dabartinis Bartelio kabinetas, nežiūrint dominuojančio jame Pilsudskio vaidmens, nėra tinkamas numatomoms vidaus reformoms pravesti. Jis yra persilpnas ir negriežtas. Be to, dėl paskutiniųjų laikų nepasisekimų užsienių politikoj, Bartelio kabinetas yra netekęs gerokos dalies pasitikėjimo, ką galima aiškinti ir chronišku Pilsudskio negalavimu. Taigi, tiek vidaus, tiek užsienių politikos rezonai verčia keisti vyriausybę. Klausimas tik, kaip. Šiandien valdžia Lenkijoj yra pilsudskininkų rankose. Net pats valstybės prezidentas Moscickis kartą yra save pasivadinęs tiktai aukščiausio laipsnio pilsudskininku. Pilsudskininkams yra reikalingos jų projektuojamos reformos pravesti, kad jų padėtis sustiprėtų. Bet tą gali padaryti tiktai ,,stiprios rankos“ vyriausybė. O tokia vyriausybė gali atsirasti tik tada, kai kabineto priešaky atsistos žmonės, kurie ir dabar nulemia politikos kryptį. Čia pirmiausia eina pulkininko Slaveko kandidatura į ministerius pirmininkus. Pulkininkas Slavekas (kurio tikra pavardė yra kunigaikštis Certkovskis) yra Pilsudskio dešinioji ranka. Tik jam padedant pavyko patraukti Pilsudskio pusėn lenkų dvarininkus; jis daugiausia padėjo darbo, organizuodamas vyriausybės partiją seimo rinkimams. Be to, jis, rodos, bene bus pats įtakingiausias žmogus pilsudskininkų tarpe, be pačio Pilsudskio. Taigi, jei Barteliui teks atsistatydinti, tai atsižvelgiant į bendrą padėtį, jo vietą greičiausiai paims Slavekas. Tai bus taip sakant paskutinis pilsudskininkų koziris, nes daugiau veikslesnio žmogaus jie neturi. Bet Slavekas yra daugiau vidaus dalykams. O tuo tarpu ir užsienių politikoj dideliais laimėjimais Bartelio kabinetas Zaleskio asmeny pasigirti negali. Zaleskiui, kurį Varšuvoj vis dėlto laiko vienu iš geriausių politiku, paskutiniuoju laiku nepavyko. Ypač lenkus sukiršino Lenkijos nepakvietimas dalyvauti derybose dėl Pareinio evakuacijos. Lenkija, su savo pretenzijomis vaidinti didžiąją valstybę, pasijuto įžeista. Paryžiuj Zaleskis ne kartą yra tuo nusiskundęs prancūzų laikraštininkams. Zaleskio padėtis pašlijo. Reikalingi kandidatai į užsienių reikalų ministerio vietą. Jų yra net keli, tačiau labiausiai svarstomos dvi kandidatūros: dabartinio pasiuntinio Maskvoj Pateko ir kunigaikščio Radvilo. Tarp Pateko ir Zaleskio seniai yra didelių nuomonių skirtumų. Tad Pateko paskyrimas užsienių reikalų ministeriu reikštų šiokį tokį ligšiolinės lenkų užsienių politikos pakitėjimą, kuris pasireikštų santykių gerėjimo tendencija su Sovietų Rusija. Antras kandidatas - kunigaikštis Radvila Pilsudskio vyriausybėj būtų greičiau reprezentacinė figūra. Prie progos reikia atminti, kad Radvilas buvo ligšiol minimas kelis kartus kaipo kandidatas į pasiuntinius užsieniuose, ypač Berlynan. Jei Radvilai tektų lenkų užsienių politikos vadovybė, tai galima būtų laukti lenkų vokiečių santykių pagerėjimo, kas yra ne tik Pilsudskio programoj, bet atsižvelgiant į dabartinę konjunktūrą, yra Lenkijai tiesiog būtenybė. Lenkai atsidūrė tokioj padėty, kad jiems būtinai reikia ieškoti platesnio sugyvenimo su Vokietija. Todėl, kalbant apie atmainas politikos vadovybėj, šiuo metu Varšuvoj galvojama ne tiek apie asmenų pakeitimą, kiek apie ligšiolinės taktikos ir orientacijos pakeitimą. Lenkija yra kryžkelėse.


Vengrija ir Rumunija turės susitari tiesioginai.

Pranešama, kad per šią Tautų Sąjungos tarybos sesiją nebus likviduotas Rumunijos ir Vengrijos ginčas dėl optantų. Spėjama, kad iki tarybos birželio mėn. sesijos bus patarta toms valstybėms susitarti tiesioginiu būdu.


Vidžemėj potvyniai didėja. Potvyniai Latvijoj vienur sumažėjo, kitur padidėjo. Zemgalijoj vanduo žymiai nusekė. Nemunėlis beveik visiškai atsiekė normalinį lygmenį. Ties Mintauja vanduo nusekė keliomis pėdomis. Tačiau visoj apskrity ūkininkai visai neturi pašaro gyvuliams. Apskrities valdyba supirkinėja pašarą ir laivais ir garlaiviais išvežioja nukentėjusiems. Valdyba visomis priemonėmis atkalbinėja ūkininkus nuo gyvulių išpardavimo. Ryšy su tuo tiktai keli ūkiai gyvulius išpardavė. Latgalijoj įséėa tiktai 50% rugių, bet ir tų daug žuvo. Avižų įsėta apie 50%, bet pusė žuvo, bulvių pasodinta 5%. Dobilų derlius Latgalijoj būsiąs 30% žemesnis, negu normaliai. Jaučiama linų ir miežių sėklų stoka. Apytikriai 50% gyventojų iki kito derliaus turės pirktis rugių. Vidzemėj potvyniai vėl padidėjo. Velmieros apskrity kai kuriose vietose nutrauktas susisiekimas sauskeliais. Daugely vietų nunešti visi tiltai, kitų – apsemti. Cesų mieste kanalas nebepajėgė sugerti viso vandens ir išsipylė į gatves. Valko apskrity vanduo Gaujoj pakilo dviem metrais. Susisiekimas plentu Valmiera Gesis Rauna Cėsis nutrauktas. Elektros stotis ties Amale turėjo nutraukti darbą. Ties Lubanės ežeru apsemta 270 ūkių. Gyvuliai sieliais gabenami į saugesnes vietas. Šiandien Rygoj jau nebelyja.


Rašo René Martel. Ateinantieji metai bus sunkūs įvykiais ir nelauktais galimumais... Besibaigiantieji 1928 metai turėjo, kaip jau pavadinta, Lugano skandalą. T. S-gos paprasta sesija baigiasi savo įprastu pilkumu: pro forma buvo išdirbtos rezoliucijos, vengta rimtų sunkenybių; kaip įprasta, neišsprendžiami klausimai atidėti kitai sesijai, pasitenkinta leinais rezultatais, – visada kaip paprastai; Ženevoje ir aplinkui pasitenkinta mažmožiais. Vadinasi, visa baigėsi su paviršutiniu optimizmu, su trupučiu nuovargio ir skepticizmo, kaip pritinka susipratusiems politikams, kurie yra labai užimti ir kurių iliuzijos yra nedidelės, kada staigus perkūno trenksmas pabudina susirinkimą. Malonus, lengvapėdiškas ir neišmintingas p. Zaleskis, staiga pagautas germanofobijos priepuolio, šoko ant aukštosios Silezijos vokiškų mažumų ir už tai susilaukė smarkaus p. Stresemanno atsikirtimo. Mandagus lenkų užsienių reikalų ministeris dar nebuvo atsipeikėjęs iš savo nusistebėjimo, dar išsigandęs skelbė savo susijaudinimą tiems, kurie norėjo jo klausyti. Iš pradžios bandyta jį įtikinti, bandyta jam išaiškinti, kad jis per daug dėmesio kreipiąs savo neatsargumui. Norėta p. Stresemanno skaudų apostrofą suvesti į posėdžio incidento proporcijas, aiškinta sesijos pabaiga, kada pailsę nervai prašo pasigailėjimo ir yra prieinamesni momento emocijoms. Vėliau pagalvota ir suprasta, kad šį kartą p. Zaleskis turėjo pagrindo nuliūsti. T. S-ga susitikus su problema, kurios ji labiausia bijo, su universališkiausiu klausimu, kuris yra dygiausias ir pats vaisingiausias pasauly klausimas, būtent, tautinių mažumų klausimas. Kanados atstovas p. Dandurand, tiesa, visai teisingai nurodė savo intenciją jį iškelti T. S-gos taryboj. Bet p. Dandurand, nežiūrint jo labai žinomo kurtuaziško susilaikymo, yra Ženevos žmogus: tikėtasi jį atkalbėti, kad jis atsisakytų nuo savo sumanymų. Bet niekas nedrįstų pasigirti galįs atkalbėti p. Stresemanną, kurį palaiko, arba, tikriau sakant, stumia vieninga visos Vokietijos opinija. Iš kitos pusės Lenkija čia yra per daug padariusi: ji per daug persekiojo savo tautines mažumas (kurios, neužmirškime, sudaro pusę jos gyventojų) ir ji turi pagrindo bijoti visokio tikrai nešališko tarptautinio tyrimo. Lietuvių lenkų ginčas T. S-gos rūpesčiuose jau neturės pirmos vietos. Ir kai bus išsemtas artimiausių debatų pagrindinis klausimas, kils tiek daug incidentų, kad niekas daugiau nedrįs kalbėti apie demarkacijos liniją, komisijas ir Lenkijos intrigas prieš Lietuvą. Kitas klausimas stos prieš Europos opiniją artimiausiais mėnesiais: galutinas likvidavimas dar nebaigtų klausimų tarp Prancūzijos ir Vokietijos. Tiesa, jie yra sunkūs ir komplikuoti, bet juos reikia išspręsti. Jie negali ilgiau tarnauti tam, kad tarp dviejų tautų nesutikimai būtų amžini – tarp tautų, kurios viena kitą gerbia ir kurios yra pasiryžusios gyventi gerame susipratime. Mes galime pasakyti be perdėto optimizmo, kad abiejose Reino pusėse norima susikalbėti. Ir bus susikalbėta, nes bus kalbamasi dviese, bet ne trise. Prancūzai ir vokiečiai vieni kitus supras, jei jie bus tik patys vieni ir jei niekas nebandys jų kortas sumaišyti. Mes niekam neleisime kištis į mūsų reikalus ir stoti tarp Vokietijos ir mūsų! Niekam, o mažiausia Lenkijai! Šį momentą lenkai daro desperatiškų pastangų, norėdami surišti Reino evakuavimo klausimą su jų vakarų sienų likimu. Jei jiems tikėti, tai Prancūzija amžinai turėtų palikti prie Reino, kad garantuotų lenkams ramų valdymą, to, ką jie yra pagrobę iš vienų ir iš kitų. Labai ačiū. Tegu vagys patys būva atsargūs! Prancūzų opinija nesirūpina Lenkijos vakarų arba rytų sienomis. Tai jai vitiek. Kaip galima būtų įtikinti prancūzų ūkininką arba darbininką pradėti prieš Vokietiją kruviną 1914 metų avantiūrą už koridorių, už aukštąją Sileziją, už Galiciją? Jie šių istorijų visai nesupranta, jie jomis nesidomi, jie iš jų juokiasi, smarkiai juokiasi... P. Briand'as to neslėpė p. Zaleskiui pereito rudens pradžioj, kada lenkų ministeris atbėgo į Paryžių, kad jo kraštas galėtų dalyvauti prancūzų vokiečių pasikalbėjimuose apie Reino kraštą. Paryžiuj jis neišbuvo daugiau, kaip 24 valandas. Bet jam grįžus, koks buvo lenkų spaudos neapykantos paleidimas prieš Prancūziją. Mes plačiai sužinojome mūsų sąjungininkų tikruosius jausmus, kai dėl mūsų. Ne! Lenkija nedalyvaus prancūzų vokiečių derybose! Priemonės yra pilnos, ir mes griežčiausiai reikalaujame švento ir išmintingo egoizmo teisių.


Paliaubų susitarimo 13 str. Suomija įsipareigojo „bendradarbiauti su sąjunginėmis valstybėmis sulaikant asmenis, kaltinamus kariniais nusikaltimais, ir teisiant juos“. Suomijos vyriausybė įsteigė Komitetą karinių nusikaltėlių byloms nagrinėti, ir Suomijos valdžios organai pradėjo tardymus. Ryšium su Sąjunginės Kontrolinės Komisijos memorandumu buvo padaryti areštai. Iki šiol Suomijos vyriausiojo štabo karo lauko teismai jau padarė eilę nuosprendžių. Taip, pavyzdžiui, Suomijos vyriausiojo štabo karo lauko teismas nuteisė sunkiųjų darbų kalėjimu iki gyvos galvos Veine Herman Ukoneną už keturių tarybinių belaisvių nužudymą, Jouko Vilche Nuortimo — už žvėriškumą ir tarybinių belaisvių nužudymą, Ilmar Charju — už keturių belaisvių nužudymą, Mati Jonas Anttila — už trijų tarybinių belaisvių nužudymą. Visiems tiems asmenims taip pat iki gyvos galvos atimtos pilietinės teisės. Už nurodytus nusikaltimus nuteistas 12 metų ir 6 mėnesius sunkiųjų darbų kalėjimo tūlas Rudolfas Cheinonenas, 12 metų sunkiųjų darbų kalėjimo — Rozenbergas Kosti Akseli. Reikia pažymėti, kad nusikaltimų, įvykdytų tarybinių belaisvių stovyklose, aiškinimas Suomijos valdžios organų vykdomas formaliai, įstatymo straipsniams duodama siaura prasmė, o karo lauko teismai, nagrinėją karinių nusikaltėlių bylas, daro nepagrįstai švelnius nuosprendžius. Visos eilės bylų tardymas iki šiol neužbaigtas. Taip neišaiškinta byla dėl 10 tarybinių karo belaisvių sušaudymo netoli Justimo miestelio, dėl masinių karo belaisvių sušaudymų stovykloje Nr. 5 ir t. t. Taip pat negalima laikyti normalia karo lauko teismų, labai nuolaidžiai besielgiančių su kariniais nusikaltėliais, praktika. Karo belaisvio karininko Berlejevo kankinimo ir nužudymo byloje visi atsakomybėn patrauktieji asmenys išteisinti, pasiremiant tuo „pagrindu“, kad Berlejevą kankinęs kareivis Virtanenas nusišovė. Kareivis Simanainenas nužudė karo belaisvius Šatrovko ir Račkovskį. Karo lauko teismas atmetė iškeltą kaltinimą prieš Simanaineną, nes pagal tardymo rezultatus „nėra tikrų duomenų, kad Simanainenas pavartojo smurtą daugiau, negu tai reikalavo aplinkybės“. Kareivis Sederlundas, stovėdamas sargyboje, šovė į karo belaisvius, buvusius stovyklos zonoje, sužeidė karo belaisvius Gočarovą, Šapošnikovą, Stefancevą ir Raką (paskutinysis buvo sunkiai sužeistas į galvą). Karo lauko teismas Sederlundą „už blogą elgesį su karo belaisviais, esant ypatingai sunkinančioms aplinkybėms, ir už sunkų karo belaisvio sužeidimą“ nuteisė… pusantrų metų sunkiųjų darbų kalėjimo. Kareivis Kamula nužudė karo belaisvį būk tai karo belaisvių stovyklų viršininko Linansalo įsakymu, tačiau karo lauko teismas Kamulą išteisino, pasiremdamas tuo, kad „jisai, matyt, nesugeba suprasti, jog vykdydamas įsakymą sušaudyti, jis tuo pačiu sulaužė įstatymą“. Linansalo taip pat išvengė bausmės už tą žmogžudystę, nors teismas nustatė, jog Linansalo pats taikė ir leido savo pavaldiniams taikyti karo belaisvių atžvilgiu visiškai neleistinas bausmes. Byla pasibaigė tuo, kad Linansalo buvo nuteistas 7 mėnesius kalėti „už nuolatinį sąmoningą tarnybos pareigų peržengimą“. Visoj eilėj atsitikimų asmenys, kankinę karo belaisvius, nuteisti „už tarnybos pareigų peržengimą“ piniginėmis pabaudomis, siekiančiomis vienos ar dviejų dienų uždarbį. Yra atsitikimų, kada teismas mėgina surasti nepagrįstas lengvinančias aplinkybes. Kareivio Chaikoneno, kankinusio karo belaisvius ir vieną karo belaisvį nužudžiusio, byloje teismas pareiškia, jog „tasai smurtas įvyko dėl to, kad užmuštasis karo belaisvis buvo užsispyrusio būdo, buvo lėtas, vykdydamas darbo uždavinius stovykloje, ir kad kažkas iš karo belaisvių pavogė stovykloje sargybinių sviesto davinį“. Kai kuriems nusikaltėliams patiekti kaltinimai ne už visą jų nusikalstamą veiklą, o tik už atskirus nusikaltimus, pasistengiant pastaruosius taip suformuluoti, kad iš faktino nusikaltimo nieko esminio nebelieka. 15 atsitikimų iš 29 patys Suomijos valstybiniai gynėjai buvo priversti teismų nuosprendžius ap skųsti. Karinių nusikaltimų komitetas nesiėmė jokių priemonių pašalinti tą teisės laužymą. Po atitinkamo Sąjunginės Kontrolinės Komisijos įsikišimo Suomijos vyriausybė tą komitetą likvidavo ir perdavė jo funkcijas teisingumo ministerijai. Reikia pasakyti, kad esant palyginti gausiems areštams, tardomi tik smulkūs nusikaltimai, padaryti seržantų ir eilinių, vykdžiusių kitų įsakymus. Tokia praktika faktinai reiškia atleidimą nuo atsakomybės pagrindinių karo belaisvių stovyklų žvėriškų kankinimų ir žudymų sistemos kaltininkų.


Pasaulio dėmesys šiandien yra susikoncentravęs daugiausia apie dvi valstybes: Ispaniją ir Prancūziją. Prancūzų patarlė sako: geriausia ta žmona, apie kurią žmonės mažiausia kalba. Čia liaudies išmintis teisingai pastebėjo, kad padoriu, rimtu, ramiu, nors kūrybiškai ir labai intensingu gyvenimu žmonės nesidomi. Bet jei kur kyla barniai, muštynės, byla, trumpai tariant, skandalas ar šiaip nepaprastas įvykis, ten tuojau nukrypsta visų susidomėjimas. Ispanijoj per šešeris su viršum metų nebuvo parlamento ir valdė Primo de Riveros valdžia. Pagaliau Primo de Rivera pasitraukė. Naujoji vyriausybė sumanė grąžinti visas laisves. Vos tik laisvės buvo grąžintos — tuojau pakilo didžiausia suirutė: streikai, mitingai, susirėmimai su tvarkos žiūrėtojais. Prasidėjo nedarbas, atgijo partijos, pradėjo veikti komunistai. Atsirado žmonių, kurie užsimanė nuversti esančią tvarką. Buvusieji politikieriai ir mitinginiai didvyriai pradėjo kolioti Primo de Riverą. Mat, per šešeris metus jie neturėjo darbo ir dėl to labai pyksta ant Primo. Nesakoma ką jis padarė gero ar blogo. Rodos, blogo nieko jam prikišti nesurandama. Visas jo nusikaltimas, kad šešeris metus valdė be politikierių ir mitingų. Kad per tą jis laimingai baigė Afrikoj karą, kurį parlamentinės valdžios privedusios prie katastrofos, apie tai niekas nekalba. Pamiršta ir tai, kad jis pašalino korupciją, aptvarkė šalį. Žinoma ne visi pamiršo. Bet tie kurie nepamiršo, tai ramūs kūrybinio darbo žmonės. Jie neturi laiko lankyti mitingų, nei dalyvauti išsijuosusių laikraščių darbuose. Nors tokių yra daug, bet negirdėti. Ispaniją apėmė rėksniai, intriginiai oratoriai. Jie tuojau ėmėsi atstovauti „visuomenę“ ir jos vardu kalbėti. Vieni pradėjo reikalauti nubausti Primo de Riverą. Už ką? Kitiems jau maža nubausti Primo. Reikia bausti ir karalių. Tretiems ir to permaža: reikia išpiauti visus buržujus, tada tik bus „rojus“ ir visiška „laisvė”. Jeigu Berenguera būtų Kerenskis, tai žinoma viskas baigtųsi buržujų išpiovimu. Nes tie, kurie reikalauja buržujų skerdynių, moka smarkiausiai šaukti ir energingai veikti. Ispanijos laimei Berenguera ne Kerenskis. Jis pamatė, kad laisvės nuvestų Ispaniją prie to, prie ko jos yra nuvedusios savo laiku Rusiją ir dėl to staiga vėl pasuko prie diktatūros. Jis nepadarė to lengva širdimi. Diktatūra nėra popularus dalykas. Daug lengviau, maloniau ir populariau eiti laisvių keliu, pasiduoti minių vadovybei. Tada būsi tikras demokratas, tada būsi popularus taip kaip Kerenskis, apie kurį buvo juokaujama, esą jis užmiršęs vaikščioti, nes visada buvo nešiojamas ant rankų. Bet tą popularumą teko jam apmokėti beveik pusantro šimto milijonų žmonių gerove. Primo de Rivera šiandien labai nepopularus, bent rėksnių ir mitingierių tarpe. Ir Berenguera tapo nepopularus, kaip tik pasuko nuo laisvių diktatūros pusen. Bet jų laikinas nepopularumas pagamins jiems gal amžiną popularumą Ispanijos istorijoj. Tuo tarpu populariausias savo laiku netik Rusijoj, bet ir už Rusijos ribų Kerenskis, paliks visiems amžiams nepopulariausias asmuo rusų istorijoj. Tuos mitingų herojus, kurie kiekvieną laisvę tuojau stengiasi panaudoti savo tėvynės pražūčiai. Pas mus ginčijamasi ir ruošiama vieši disputai klausimu: yra ar nėra parlamentarizmo krizės. Visai be reikalo šitas klausimas norima generalizuoti. Ji generalizuoti būtų vistiek kaip generalizuoti, pavyzdžiui, klausimą: yra ar nėra finansinė krizė. Sunku būtų tvirtinti, kad Anglija gyvenanti parlamentarizmo krizę. Bet lygiai sunku būtų sakyti, kad parlamentarizmo krizės nėsą Prancūzijoj. Keturios valdžios per šešis mėnesius, tai vis dėlto nėra normalus valstybės gyvenime reiškinys ir parlamentarizmui garbės nedaro, ypač prisiminus, kad Londone tuo pačiu laiku eina labai svarbi Prancūzijai konferencija, Vokietijoj svarstoma Young'o reparacijų planas, Ženevoj norimą užiničiuoti muitų paliaubas ir nusiginklavimą. Parlamentaristai neklausia, kaip tas atsilieps į valstybės interesus, jei tokiu svarbiu momentu šalis liks be vadovybės. Jei parlamentaristas susimušė namie su savo žmona, ar šiaip neteko geros nuotaikos, jis kelia ranką prieš valdžią ir tiek. Koks gi čia gali būti šalies vadovavimas jeigu ta vadovybė keičiasi vidutiniškai kas pusantro mėnesio? Pakol Prancūzija turėjo vieną stiprią partiją, parlamentarizmo mašina šiaip taip veikė. Bet kaip tik ta partija sumažėjo ir nesirado kas ją pakeičia, parlamentarizmo mašina pradėjo girgždėti, braškėti ir visiškai stoti. Tardieu, sudaręs jau ketvirtą Prancūzijos valdžią per šešis mėnesius, visiškai nėra garantuotas ar jo nesutiks Chautemps valdžios likimas jau pirmame parlamento posėdy. O jeigu jam pavyks laimingai pirmą posėdį prasprukti, tai tas gali atsitikti antrame ar trečiame. Argi galima tokiomis aplinkybėmis kalbėti apie bet kokį kūrybinį darbą? Pas mus parlamentinės valdžios keitėsi vidutiniškai kas aštuoni mėnesiai. Tiesa, tai daugiau negu pusantro mėnesio, bet vis dėlto ir čia sunku kalbėti apie kūrybą. Prancūzija — didelė kultūringa, turtinga valstybė. Ji nepriklausomybės nenustos, bent kol kas, jei keis savo valdžias ir kas pusantro mėnesio. Bet maža, turinti ant pačios savo galvos galingą priešą, Lietuva negali sau leisti tokio liuksuso, nestatant savo gyvybės pavojun.


Valstybė dar neturi aiškios pozicijos, kaip įgyvendinti desovietizaciją

Devintaisiais nepriklausomybės metais Seimas priėmė antikagėbistinį įstatymą ir prabilo apie visą desovietizacijos procesą. Kol kas įstatymą, ribojantį buvusių KGB darbuotojų veiklą, viešai vertino tik politikai ir žurnalistai. Todėl “Lietuvos aidas” pasidomėjo, ką apie šį įstatymą ir desovietizacijos įgyvendinimą mano žinoma KGB, kompartijos archyvų tyrinėtoja, politinė kalinė Nijolė Gaškaitė-Žemaitienė Naujasis Saugumo departamento vadovas Mečys Laurinkus tvirtina, kad svarbiausia šios institucijos užduotis – nustatyti po 1990-ųjų užverbuotus žmones, kurie nei su KGB, nei su GRU neturėjo ryšių. M.Laurinkaus teigimu, tokie šnipai užverbuojami naudojant kompromituojančią medžiagą apie dabartinę jų veiklą, o ne apie praeitį. Keli buvę KGB darbuotojai dirba ir dabartiniame Saugumo departamente. Tai gal desovietizacijos problema nebeaktuali, gal teisūs tie, kurie liustracijos ir panašius įstatymus vadina “raganų medžiokle”? Kiekvienas archyvinių dokumentų tyrinėtojas apie šią problemą stengiasi pareikšti visuomenei ir politikams - antraip kam tada visos genocidą ir rezistenciją tyrinėjančios knygos, straipsniai, represijų vykdytojų veiksmų atodangos? Žinoma, iš šalies bepigu nurodinėti, tačiau politikams ir pareigūnams gal ne visada taip paprasta vieną ar kitą problemą išspręsti. (Nukelta į 13 p.) Atkelta iš 1 p. Valdant LDDP apie jokią desovietizaciją nebuvo ko nė svajoti, nes vyko tikra resovietizacija. Bet ir kai Seime daugumą įgavo TS/LK ir LKDP koalicija, kartais tiesiog nejauku darosi išgirdus, kaip į diplomatinę tarnybą ar ministrų postus skiriami komunistų partijos funkcionieriai. Juk čia jokio desovietizacijos įstatymo nereikia - užtenka jų neskirti. Gal kas paprieštaraus, girdi, trūksta specialistų. Atmenu, kaip 1992 m. čekas pareigūnas pasakė, kad geriau valstybei kelerius metus neturėti jokios saugumo tarnybos, nei į ją priimti dirbti sovietinius “specialistus”. Ir dabar, po aštuonerių nepriklausomybės metų, matau daug jaunų, gabių žmonių (čia neturiu omeny nomenklatūros sūnelių, užsieniuose baigusių mokslus), kurie galėtų eiti vienas ar kitas pareigas, tačiau niekas jų neieško, neugdo, bet vis “žvejoja” tuos pačius, žinomus, senus “kadrus”. Grįžtant prie desovietizacijos, kurios pagrindinis tikslas - apsauga nuo užsienio žvalgybų pavojaus, užtenka pastudijuoti prieškario Lietuvos istoriją ir tampa aišku, kad tas pavojus - realus. Štai prieškario buvusio Klaipėdos gubernatoriaus verbavimo epopėja - sovietiniai šnipai ne tik rinko informaciją, bet ir stengėsi paveikti Lietuvos politinius sluoksnius, formuoti nuomonę, organizuoti provokacijas. Ar dabar Lietuvoje rimtai analizuojami panašūs dalykai, pavyzdžiui, tam tikrų “ančių” paleidimas (pasikėsinimas į Lukašenką, pareigūnų sekimas ir t.t.)? Dabar išleidžiama daug SSRS čekistų knygų. Be visos ten sudėtos demagogijos, jose galima rasti informacijos apie nuolatinį siekį šnipinėti kitas valstybes, NATO ir apie tai, kaip sunkiai jų šnipai pakliūdavo į tokių slaptų institucijų aplinką. Dabar be jokių pastangų prosovietiškai nusiteikęs kompartijos funkcionierius gali vaikštinėti NATO būstinėje. Ar tai jau nebesvarbu? Abejoju. Ir jau visai absurdiška, kai apsaugos tarnybų priedangoje Lietuvoje tebeegzistuoja ginkluotos čekistų formuotės. Mano pastebėjimu, į pirmą ES ir NATO plėtros ešeloną kaip tik ir buvo pakviestos tos valstybės, kuriose buvo priimti vienokie ar kitokie liustracijos įstatymai. Ir niekas rimtai nežiūrėjo į tai, kad Europos Taryba turėjo čekams priekaištų už liustracijos įstatymu “pažeistas” žmogaus teises. Taigi po saule nieko naujo ir istorija tebėra gyvenimo mokytoja. Deja, kiekviena karta mokslą pradeda nuo pirmos klasės. Kaip Jūs įsivaizduojate desovietizaciją? Žmonės, neįsigilinę į problemą, reikalauja liustracijos įstatymo tikėdamiesi, kad jis bus panaceja tiek užtikrinant valstybės saugumą, tiek atsiteisiant su praeitimi. Iš tikrųjų tai ilgas procesas, kuris negali vykti be viso rinkinio teisinių aktų, nes komunistinė sistema nebuvo vienas giljotiną valdantis budelis. Supaprastinta sistemos schema maždaug tokia: ideologija, jos diegimas praktikoje ir tą diegimą lydintys nusikalstami veiksmai. Kiekviena grandis turėjo savo vykdytojus pradedant ideologais ir baigiant eiliniais stribais. Pagal šią schemą desovietizacija turėtų apimti ideologijos pasmerkimą, užtikrinti, kad valstybėje neliktų jos skleidimo recidyvų, ir už konkrečius nusikaltimus nubausti jų vykdytojus. Komunizmas, kaip nusikalstama sistema, pasmerkiama bemaž per kiekvieną politinių kalinių organizuojamą tarptautinę konferenciją. Tačiau kasmet iš naujo prabylama apie “komunizmo Niurnbergą”. Atrodytų, kad ideologijos pasmerkimas yra lengviausiai įvykdomas uždavinys, tačiau taip nėra. Nors visose konferencijose ir suvažiavimuose priimamos atitinkamos rezoliucijos, komunizmo nusikaltimus įrodanti medžiaga lieka nesusisteminta ir neįgauna teisinio įstatymiško pavidalo. Tam nebūtina laukti ką tik Romoje vykusiame JT forume įsteigto tarptautinio teismo - kiekvienoje šalyje atitinkama teisinė institucija (kuriai Baudžiamojo proceso kodeksu pavedamos nagrinėti tokio pobūdžio bylos) privalo nusikaltimus žmoniškumui vykdžiusias organizacijas ir institucijas pripažinti nusikalstamomis. Toks verdiktas ne tik neleistų atgaivinti, kaip Rusijoje, komunistų partijos (ar kokios “Jedinstvos”), bet ir būtų pamatas priimant kitus įstatymus bei nagrinėjant konkrečias genocido bylas (tada nebereikėtų svarstyti, ar Gaidžių šeimos išžudymas buvo genocidas, ar paprasta žmogžudystė). Tada gal nebūtų postringaujama apie pažeistas kagėbistų “žmogaus teises”, o Seimo narys pulkininkui čekistui, apšmeižusiam prof. V.Landsbergį, nebedėkotų “už pilietinę drąsą”. Bet pripažinti kompartiją, sovietinį saugumą nusikalstamomis organizacijomis irgi nėra lengva. Tai rodo Prancūzijos reakcija į “Juodosios komunizmo knygos” išleidimą. Pasaulyje, nepatyrusiame komunistinės praktikos, socialinės lygybės idėja tebėra populiari. Čia lengva ranka nubraukiami argumentai, kad dėl šios doktrinos buvo išžudyta 100 mln. asmenų (nors visų smerkiamo fašizmo aukomis tapo tik ketvirtadalis šio skaičiaus - 25 mln. žuvusiųjų). Paskelbus nusikalstamomis atitinkamas organizacijas ir struktūras, logiškai išplauktų kiti teisės aktai, tarp jų nepriklausymo, nedalyvavimo nusikalstamoje organizacijoje sąlyga norintiems eiti tam tikras pareigas. Tai ne kolektyvinė bausmė ar kerštas - juk tam tikri apribojimai egzistuoja ir dabar: tai ir kvalifikaciniai reikalavimai ar tam tikro patikimumo, lojalumo sąlyga, pavyzdžiui, kad policijoje nedirbtų teisti asmenys, ar krašto apsaugos sistemoje - kariškiai, gaunantys sovietines pensijas ir pan. Niekas dėl to nešaukia apie pažeistas žmogaus teises. Ir tam nereikėtų net atskiro liustracijos įstatymo, pakaktų šią sąlygą įrašyti į Valdininkų įstatymą ar į konkrečios organizacijos darbą reglamentuojančius įstatymus. Tada asmenys, priklausę nusikalstamoms organizacijoms, būtų atleidžiami iš darbo kaip netenkinantys įstatymo sąlygų. Valstybei sustiprėjus ir grėsmėms išnykus, ši sąlyga galėtų būti panaikinta. Ir paskutinė desovietizacijos grandis būtų individuali teisminė atsakomybė už konkrečias nusikalstamas veikas. Kai kurios tam reikalingos Baudžiamojo kodekso pataisos jau padarytos, kai kurios bylos iškeltos. Tokią teoriškai aš įsivaizduoju desovietizaciją: ideologijos nuvainikavimas, grėsmių valstybei panaikinimas ir atpildas už konkrečius nusikaltimus. Prie viso šito dar reikėtų pridurti gal ne mažiau svarbų dalyką - pavergto proto išlaisvinimą, sąžinės ir moralės atgaivinimą. Bet šito įstatymais nesukursi. Kaip šioje Jūsų schemoje pritaptų Lietuvoje priimti įstatymai? Nenoriu kritikuoti, nes kiekvienoje posovietinėje šalyje ši problema sprendžiama savaip ir labai sunkiai. Ne išimtis ir Lietuva. Kol kas iš viso rinkinio ištraukiamas ir priimamas koks nors vienas įstatymas, todėl dažniausiai jis neveikia. Pavyzdžiui, jau 1992 m. buvo priimtas įstatymas “Dėl atsakomybės už Lietuvos gyventojų genocidą”, tačiau Baudžiamajame kodekse nebuvo nusikaltimus žmoniškumui, karo nusikaltimus įvertinančių straipsnių. Tik 1997 m. lapkričio 6 d. Seime buvo priimta rezoliucija, nurodanti parengti trūkstamus teisės aktus. Lygiai taip pat 1990 m. kovo mėn. paskelbtas kvietimas buvusiems KGB agentams nutraukti savo veiklą, nesukūrus šio įstatymo įgyvendinimo mechanizmo, teliko tuščia moraline deklaracija. Ir šiais metais priimtas Seimo nutarimas, skelbiantis trėmimus nusikaltimu žmoniškumui, teapima vieną šio pobūdžio nusikaltimų rūšį. Paskutiniame įstatyme dėl KGB vertinimo nusikalstama organizacija pripažįstamas tik SSRS valstybės saugumo komitetas, tuo tarpu pats gyvenimas reikalauja įvertinti visas okupacines žinybas ir institucijas (tokį sąrašą reikėjo turėti iškilus insinuacijoms dėl nukentėjusių asmenų valstybinių pensijų). Čia nenagrinėju minėtų įstatymų esmės, tik noriu pabrėžti, kad trūksta sistemos, aiškios pozicijos - kiekgi ir kokių teisinių aktų reikia? Šiaip aš, kaip žmogus, kaip pilietis, džiaugiuosi kiekviena pastanga spręsti desovietizacijos problemas, tik norėčiau, kad įstatymai būtų tobulesni ir veiktų. Tikrai nemanau, kad verslo skatinimo reikalai yra svarbesni nacionaliniam saugumui už šias problemas. Grįžkime prie paskutinio - SSRS valstybės saugumo komiteto vertinimo ir šios organizacijos kadrinių darbuotojų dabartinės veiklos - įstatymo. Kokia Jūsų nuomonė? Pirmiausia pastebiu, kad šio įstatymo įgyvendinimo įstatyme į pirmą vietą iškelta taip pat moralinė prerogatyva: pats kagėbistas savo noru praneša darbdaviui, kad jis buvo toks, o darbdavys, pasitikrinęs žinias, jį atleidžia. Abejoju, kad čekistai skubės tai daryti, juolab kad galimi atvejai, kai ir pats darbdavys yra kagėbistas ar buvęs KGB agentas, o gal net visa darbovietė - buvusi priedangos organizacija, įkurta už “partijos auksą” (tuo galima įtarti kai kurias saugos tarnybas). Mano nuomone, šiuos dalykus daug racionaliau išspręstų nežinia kodėl rudeniui atidėtas “Asmenų, susietų su Lietuvą okupavusių ir kitų valstybių specialiomis tarnybomis, pripažinimo, įskaitos ir prisipažinusiųjų apsaugos” įstatymas, kuriame numatyta privaloma visų kadrinių kagėbistų registracija ir atsakomybė už nesiregistravimą ar neteisingų žinių pateikimą. Kitose šalyse panaši procedūra atliekama kiek kitaip. Pavyzdžiui, Čekijoje asmuo, užimantis ar norintis užimti pareigas, kurioms taikoma “lojalumo sąlyga” ar “sąlyga užimti pareigas” (taip įvardytas šis apribojimas), privalo iš VRM pateikti liudijimą, kad jas gali eiti, t.y. tikrinami visi, einantys tokias pareigas. Su liudijimo nepristačiusiais asmenimis darbo sutartis būdavo nutraukiama be jokių išeitinių pašalpų. Atleistas asmuo, jei turėjo pagrindo, galėjo atleidimą ginčyti teisme. Matome, kad šalyje, kuri buvo liustracijos lyderis, į teismą kreipdavosi pats pilietis, ginčijantis bendradarbiavimo faktą (įstatymas lietė slaptuosius bendradarbius). Tuo tarpu Lietuvoje veikusiame įstatyme “Dėl deputatų, įtariamų sąmoningu bendradarbiavimu su kitų valstybių specialiomis tarnybomis, mandatų patikrinimo” buvo numatyta atvirkščia procedūra - pilietis buvo laikomas nebendradarbiavusiu su KGB, kol to neįrodydavo teismas. Vokietijoje darbdavys kreipiasi su paklausimu į Federalinį įgaliotinį Stasi reikalams (kai kuriose žemėse pati žinyba sprendžia, ar taikyti apribojimus), o piliečiai, nesutinkantys su įgaliotinio duomenimis, ginčija juos teisme. Lenkijoje asmenys, einantys pareigas, išvardytas Liustracijos įstatyme, iš specialiai įsteigtos institucijos - Liustracinio teismo - gauna paneigimą ar patvirtinimą apie galimumą eiti tokias pareigas. Taigi daugumoje šalių, kur tokie įstatymai priimti, tikrinami visi į tam tikras pareigas pretenduojantys ar jas einantys asmenys. Grįžtant prie paties įstatymo, 2 straipsnį papildyčiau draudimu naudotis asmeniniu ginklu (jei tokio ribojimo nėra asmeninių ginklų įsigijimo taisyklėse). Gal labiausiai kritikuotinas 3.1 straipsnis. Nepažįstu kagėbistų, tyrusių “tik kriminalines bylas”! Gal čia turimos omeny “valiutinės” bylos? Chruščiovmečiu Nobelio premijos laureato B.Pasternako artimieji buvo įkalinti pagal “valiutinį” straipsnį, bet vis tiek kalėjo politinių kalinių lageryje. Čia jau nekalbu apie “chuliganizmą”, už kurį kalėjo Vėlinių, Kalantos atminimo demonstracijų dalyviai, kriminalinius straipsnius, pritaikytus a.a. V.Šakaliui ir kt. Labai abejotinas ir 3.2 straipsnis. “Malonės” suteikimas atveria visas galimybes įsiteikti, suvesti sąskaitas, gal net šmeižti, daryti spaudimą tiems, kurie gal nuoširdžiai nori atsiriboti nuo buvusio bendradarbiavimo ir pan. Nemanau, kad užimantys šiuo įstatymu ribojamas pareigas kagėbistai jas taip brangintų, kad užkibtų ant šito jauko. Greičiau gal bandys nušauti du zuikius: išsaugoti postą ir ką nors sukompromituoti. Pagaliau norint kenkti Lietuvai, žvalgybininkui nebūtina pačiam užimti aukštų pareigų: pakanka tose sferose turėti “savų” žmonių ar “tamsoje” naudojamų naivuolių. Saugumo tarnybos tikriausiai žino, kiek kadrinių kagėbistų eina ribojamas pareigas. Įvertinant tai, kad ne visi jie paisys įstatymo, taip pat teiks klaidinančias žinias, tokį triukšmą sukėlęs įstatymas neatliks svarbiausios funkcijos - visų čekistų “liustravimo”, t.y. peršviečiamumo. Taigi, mano nuomone, būtina privaloma visų kadrinių kagėbistų registracija ir žinių, galinčių turėti įtakos Lietuvos nacionaliniams interesams, atskleidimas. Nenormalu tai, kad kagėbistai tebesilaiko priesaikos, duotos SSRS - juk Lietuvos Respublikos pilietybės priėmimas yra savanoriškas įsipareigojimas ir priesaika Lietuvos valstybei, panaikinanti įsipareigojimus kitoms valstybėms. Jei jie to nepaiso, tai, matyt, negali būti Lietuvos piliečiai? Dar absurdiškiau, kai kalbant apie kagėbistus tokį argumentą - jų priesaiką SSRS - kartoja politikai. Aršus įstatymo puolimas savaip rodo, kad problemos sprendimas tebėra aktualus. Nors neeilinė Seimo sesija priminė aukštojo politinio pilotavimo viražą, tačiau aišku, kad šis įstatymas nėra lengvas žaidimas. Kiekvienoje valstybėje, priėmusioje panašius įstatymus, jiems būdavo smarkiai priešinamasi. 1992 m. dėl panašios priežasties Lenkijoje žlugo Olševskio vyriausybė, Lietuvoje buvo išprovokuoti pirmalaikiai Seimo rinkimai. Priešinimosi taktika ir argumentacija buvo panaši. 1992 m. balandžio mėn. pateikus antrajam svarstymui įstatymą “Dėl kai kurių apribojimų užimti pareigas valstybinėje tarnyboje”, pirmiausia prasidėjo ginčai dėl kvorumo per pirmąjį svarstymą. Nepasisekus svarstymo užvilkinti, Tautos pažangos frakcija (R.Paulauskas ir A.Ambrazevičius) pasiūlė du variantus: visuotinio susitaikymo arba kraštutinio radikalizmo (apimant visų lygių partijos sekretorius ir komunistinę nomenklatūrą). Manipuliuojant reikalavimais, įstatymas buvo sužlugdytas, jo priėmimas užvilkintas, Atkuriamojo Seimo darbas sutrikdytas. Tikėtina, kad ir dabar per tą pusmetį, kuriam atidėtas įstatymo įsigaliojimas, bus įvairių destrukcinių veiksmų ir politinių intrigų, priešpriešų skatinimo ir demagogijos. Bet, kaip sakoma, du kartus įbristi į tą patį vandenį neįmanoma. Tai palinkėkime politikams išminties rasti geriausius būdus apsaugoti valstybę nuo komunistinės praeities.


Vakar dienos plenariniame SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesijos posėdyje buvo toliau svarstomas klausimas dėl padėties Pietų Rodezijoje. SNO Generaline Asamblėja, pasakė savo kalboje Ukrainos TSR atstovas L. Kizia, turi remti specialaus SNO komiteto, kuris stebi, kaip įgyvendinama Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, nutarimus Pietų Rodezijos atžvilgiu. Ukrainos delegatas pareiškė nuomonę, kad Generalinė Asamblėja turi pareikalauti suteikti Pietų Rodezijai nepriklausomybę iki 1962 metų pabaigos. Kalbėtojas paragino delegatus pareikalauti, kad Anglija panaikintų rasistinę 1961 metų „konstituciją” ir paleistų Rodezijos ir Niasalendo federaciją, kuri buvo sudaryta siekiant įtvirtinti kolonizatorių valdžią šiame Afrikos rajone. Vakarykščiame posėdyje taip pat kalbėjo Tanganikos ir Liberijos atstovai, kurie parėmė rezoliucijos projektą Pietų Rodezijos klausimu. Šį projektą iškėlė 16 Afrikos ir Azijos valstybių (dabar šios rezoliucijos iniciatorių skaičius siekia 38). Šios rezoliucijos projektas reikalauja be kita ko panaikinti 1961 metų „konstituciją” ir, dalyvaujant vietinių gyventojų atstovams, paruošti tikrą konstituciją, kuri garantuotų Pietų Rodezijos liaudies teises sutinkamai su SNO Įstatais ir deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms. Tipišką Vakarų bloko atstovams poziciją užėmė Kanados delegatas, kuris uoliai įrodinėjo, jog geriausias nutarimas būtų tas, jei Generalinė Asamblėja remtų „Anglijos pastangas išspręsti politines Rodezijos ir Niasalendo federacijos problemas”.


Kaip praneša žurnalas „Afrika treid end divelopmend”, Jungtinėse Amerikos Valstijose vyksta kampanija samdiniams svetimšaliams verbuoti į marionetinio Katangos „prezidento” Čiombės armiją. Kaip sužinota, rašo žurnalas, JAV senatoriaus Tomo Dodo skatinama vadinamoji „kovotojų už Katangos laisve” organizacija verbuoja „savanorius” Čiombės žandarmerijai. Šie samdiniai, rašo žurnalas, verbuojami daugiausia iš Kubos emigrantų ir Amerikos avantiūristų, kurie praėjusiais metais dalyvavo nepavykusiose karinėse avantiūrose prieš Kubą. Kaip rašo žurnalas, „kovotojų už Katangos laisvę” organizacijos atstovai pareiškė gali užtikrinti, kad SNO administracija Katangoje nesikiš į Katangos žandarmerijos veiksmus, o tie, kurie įstos į jos gretas Jungtinėse Amerikos Valstijose, nebus judinami”. Samdiniams žadamas didelis piniginis atlyginimas, kuris taip pat priklauso nuo samdinių karinio parengimo ir patyrimo laipsnio”. Samdinių verbavimo į Katanga kampaniją, rašo žurnalas, finansuoja vadinamasis „Amerikos pagalbos kovotojams už Katangos laisvę komitetas”, kuris gauna lėšų iš pramonininkų, turinčių įmonių katangoje bei Pietų Afrikos respublikoje, ir kuris taip pat gavo stambią sumą iš Rokfelerio fondo. Netrukus, praneša žurnalas, pirmoji šių „savanorių” grupė išvyks per Rodezija į Katanga. Kaip praneša žurnalas „Afrika treid end divelopmend”, Jungtinėse Amerikos Valstijose vyksta kampanija samdiniams svetimšaliams verbuoti į marionetinio Katangos „prezidento” Čiombės armiją. Kaip sužinota, rašo žurnalas, JAV senatoriaus Tomo Dodo skatinama vadinamoji „kovotojų už Katangos laisve” organizacija verbuoja „savanorius” Čiombės žandarmerijai. Šie samdiniai, rašo žurnalas, verbuojami daugiausia iš Kubos emigrantų ir Amerikos avantiūristų, kurie praėjusiais metais dalyvavo nepavykusiose karinėse avantiūrose prieš Kubą. Kaip rašo žurnalas, „kovotojų už Katangos laisvę” organizacijos atstovai pareiškė gali užtikrinti, kad SNO administracija Katangoje nesikiš į Katangos žandarmerijos veiksmus, o tie, kurie įstos į jos gretas Jungtinėse Amerikos Valstijose, nebus judinami”. Samdiniams žadamas didelis piniginis atlyginimas, kuris taip pat priklauso nuo samdinių karinio parengimo ir patyrimo laipsnio”. Samdinių verbavimo į Katanga kampaniją, rašo žurnalas, finansuoja vadinamasis „Amerikos pagalbos kovotojams už Katangos laisvę komitetas”, kuris gauna lėšų iš pramonininkų, turinčių įmonių katangoje bei Pietų Afrikos respublikoje, ir kuris taip pat gavo stambią sumą iš Rokfelerio fondo. Netrukus, praneša žurnalas, pirmoji šių „savanorių” grupė išvyks per Rodezija į Katanga.


Rugsėjo 26 d. iš Maskvos į tėvynę išvyko Prancūzijos Nacionalinio susirinkimo deputatas, buvęs ministrų tarybos pirmininkas p. E. Foras su žmona. Vnukovo aerodrome p. Forą lydėjo TSRS Parlamentinės grupes pirmininkas O. V. Kusinenas, TSRS Parlamentinės grupės sekretorius Z. A. Lebedeva, TSRS ambasadorius Prancūzijoje S. A. Vinogradovas, TSRS URM 1-ojo Europos skyriaus vedėjas A. A Arutiunianas, TSRS Parlamentinės grupės sekretoriato vedėjas N. I. Šimonovas, TSRS Užsienio reikalų ministerijos ir TSRS Parlamentinės grupės sekretoriato atsakingieji bendradarbiai. Poną E. Forą taip pat lydėjo Prancūzijos ambasadorius TSR Sąjungoje p. M. Dežanas ir įgaliotasis ministras, ambasados patarėjas p. Ž. M. Sutu. Kalbėdamas prie mikrofono, p. E. Foras pasakė, kad jis džiaugiasi, turėdamas galimybę dar kartą padėkoti Parlamentinei grupei ir visiems, kurie jį taip nuoširdžiai priėmė Tarybų Sąjungoje. Jis pareiškė didelę padėką tarybinei liaudžiai už jos nuoširdžią, draugišką pažiūrą į Prancūzijos liaudį.


Tam tikrų jėgų pradėta diskusija apie desovietizaciją naudinga bent tuo, kad padeda išsiaiškinti kai kuriuos visuomenei labai reikšmingus dalykus. Savo samprotavimus aš pradėsiu citata iš 1940 m. spalio 7 d. tarybiniams valdžios organams (CK, AT Prezidiumui, Komisarų tarybai) įteikto kun. Mykolo Krupavičiaus memorandumo: „Aš tikiu, gal tai paradoksas, kad visai galimas ir mūsų laikais katalikas komunistas, kaip buvo galimas daiktas Apaštalų laikais krikščionis komunistas, kaip kasdien gali būti absoliutiškais komunistais katalikų vienuolynai. Kiek laimėtų ir kaip džiaugtųsi Tarybų Lietuva, kad ranka į ranką jos dirvonų vagas verstų komunistai katalikai su komunistais materialistais. Padarykime, kad tai nebūtų svajonė, bet faktas (pabraukta autoriaus). Ne vienas paradoksas virto gyvenimo realybe. Tepavirsta ir šis paradoksas realiu gyvenimu. Ir kuo greičiau tai įvyks, juo bus geriau ir vienai, ir antrai pusei, o ypač mūsų bendrai tėvynei… Aišku tad, kad katalikai su komunistais turi plačią darbo dirvą. Ta dirva - tai ekonominė ir socialinė dirva. Tiesa, tai dar ne viskas, nes yra dar sritis, kur katalikai skiriasi nuo komunistų. Tai religijos sritis. Bet ar dėl to jie turėtų eiti kas sau, savais keliais?.. Prancūzų liaudies išmintis taip sako: „Vedę neklauskite, kas buvo prieš vestuves, bet žiūrėkite, kas bus po vestuvių“. Tiriant priešvestuvinį laiką gal atrasime kiekvieno nuodėmėlių, dėl kurių tektų rausti, o gal ir pačią šeimą suardyti ar bent užnuodyti jos gyvenimą. Nedarykime ir mes tos klaidos. Nesirauskime po praeitį ir normuokime savo santykius dabartimi ir ateitimi…“ Šis dokumentas išspausdintas stagnacijos laikais savilaidos būdu išleistoje a. a. kun. J. Šalčiaus knygoje apie kun. M. Krupavičių. Memorandumo tikslas buvo konkretus: rasti su nauja valdžia tam tikrą modus vivendi. Tada tai buvo iš tikro utopija, vėliau dėl suprantamų priežasčių tapusi nelabai patogia tiek autoriui, tiek jo aplinkai. Kaip ten bebūtų, Vakaruose išleistose (bent jau mano vartytose) M. Krupavičiui skirtose knygose to memorandumo neužtikau, nors, kaip kitados man pasakojo kun. J. Šalčius, jis jį ten išsiuntė, „įpakavęs“ kažkokio meno albumo nugarėlėje. Atvirai kalbant, ir man tada tas dokumentas atrodė toks, kad juo gal „girtis nederėtų“. Jo aiškus nepritaikomumas to meto realybėje užgožė, neleido pastebėti jame puikiai suformuluotų fundamentalių dalykų, nepaprastai reikšmingų ir aktualių šiuo metu, kai iš vienpartinės totalitarinės sistemos bandome patekti į demokratinę daugiapartinę. O dabar pagalvokime, kodėl žmonės dabar taip nenoriai stoja į partijas? Viena iš svarbiausių priežasčių, manau, yra ta, kad mažai kas tenori būti „partijos sūnumi“. Pirmą kartą šis pasakymas šokiravo, kai jį išgirdau laidojant J. Gagariną. Ši frazė buvo kartojama ir per visas kitas iškilmingas laidotuvių kalbas: pirmiausia ištikimas „partijos sūnus“, o po to tėvynės ir t. t. Dauguma žmonių vis dėlto nori būti pirmiausia savo motinos sūnūs. Šios frazės esmė, aišku, ne vien emocijos. Žodis „partija“, išvertus iš lotynų kalbos, reiškia „dalis“. Normali politinė partija yra tiek visuomenės, tiek žmogaus gyvenimo dalis. Pabandykime pakeisti tame sakinyje apie dirvonų vagas žodį „komunistai“ žodžiais „socialdemokratai“, „liberalai“, „krikščionys demokratai“. Perkelkime į dabarties kontekstą. Socialdemokratai - katalikai ir socialdemokratai - materialistai gal siūlytų tą „plačią darbo dirvą“ arti pasiskirsčius po 30 ha, liberalai - katalikai ir liberalai materialistai - po 500 ha, krikščionys demokratai - katalikai ir krikščionys demokratai materialistai (skamba keistokai, bet Europoje tai nėra konfesinė partija) - po 80 ha, o komunistai (dabar leiboristai) - arti visą tą dirvą bendrovėje. Pavadinimas čia iš tikro ne svarbiausias dalykas, bet man keista girdėti, kai tam tikri žmonės aiškina, kad LDDP - tai ta pati persidažiusi TSKP. Juk visiškai esmės nekeistų net tai, jeigu ši partija iki šiol vadintųsi TSKP. Kaip ji besivadintų, esmė yra tai, jog tai yra partija, „dalis“, o ne viską ir visur iki pasaulio pabaigos aprėpianti „bažnyčia“. Aišku, formaliai ji nebuvo paleista ir LDDP perima tam tikrą TSKP, kaip buvusios valstybės socialinio-politinio mechanizmo, atsakomybę. Bet tai visiškai nereiškia, jog ji perėmė ir tą pačią ideologiją. Kai matau žmones, nesugebančius visa tai atskirti, prisimenu tėčio pasakojimą apie seną lenkę, kuriai jis niekaip negalėjęs įrodyti, kad yra ne tik katalikas, bet ir lietuvis. Ji niekaip negalėjo suprasti, kaip galima būti kataliku nebūnant lenku… Pabaigoje pasiūlymas Parlamentui. Atidėkite į šalį tą desovietizacijos įstatymo projektą ir skirkite kokią savaitę čia minėto kun. M. Krupavičiaus memorandumo studijoms. Po to Jums tikrai bus kur kas lengviau susikalbėti. Paaukoję savaitę, po to sutaupysite dešimtis kartų daugiau laiko. Minėtą knygą turi Vilkaviškio vyskupijos kurijos biblioteka Marijampolėje. Esu tikras, jog Parlamentui tą knygą biblioteka paskolintų, nes taupyti deputatų laiką - visų mūsų šventa pareiga.


UDARYTAS TARYBINIS KOMITETAS, KURIS PADĖS PARUOŠTI IR SURENGTI MASKVOJE PASAULINĮ KONGRESĄ UŽ VISUOTINĮ NUSIGINKLAVIMĄ IR TAIKĄ 1962 METŲ LIEPOS 9–14 D. D.

Pasaulinės Taikos Tarybos nutarimu šių metų liepos 9–14 d. d. Maskvoje įvyks Pasaulinis kongresas už visuotinį nusiginklavimą ir taiką. Tarybinė visuomenė ir visa tarybinė liaudis su dideliu pasitenkinimu sutiko šį Pasaulinės Taikos Tarybos nutarimą. Jos pasiryžusios visokeriopai padėti, kad Maskvoje būtų sėkmingai surengtas didysis taikingųjų jėgų forumas, prisidėti, kad toliau plėstųsi pasaulinė kova už taiką ir kad susijungtų vieningame sraute pastangos, kurias deda visi visuomeniniai judėjimai ir organizacijos, kovoja už visuotinį bei visišką nusiginklavimą ir kelio užkirtimą pasauliniam termobranduoliniam karui. Šie tarybinių žmonių siekimai pasireiškė tuo, kad Tarybų Sąjungoje sudarytas komitetas, kuris padės pasiruošti ir surengti Pasaulinį kongresą už visuotinį nusiginklavimą ir taiką. Į komitetą įėjo A. Korneičiukas (pirmininkas), A. Adžubėjus, V. Ambarcumianas, N. Bazanova, M. Charlamovas, T. Chrenikovas, V. Cchikvadzė, G. Cuchrajus, N. Dygajus, B. Džamgyrčinovas, I. Erenburgas, Z. Fiodorova, J. Fiodorovas, G. Francevas, S. Gerasimovas, D. Goriunovas, N. Jegoryčevas, V. Kočemasovas (pirmininko pavaduotojas), M. Kotovas, V. Koževnikovas, A. Kulešovas, N. Kuzminas, V. Molodcovas, N. Muschelišvilis, T. Nikolajeva, S. Nurutdinovas, E. Pialis, B. Polevojus, N. Popova, P. Rešetovas, P. Satiukovas, N. Semenenko, L. Solovjovas (pirmininko pavaduotojas), M. Solochovas, V. Terioškinas, N. Tichonovas, M. Tursunzadė, V. Vasilevskaja, G. Žukovas. Sudarant komitetą dalyvavo tarybinės visuomeninės organizacijos: – Visasąjunginė Profesinių Sąjungų Centro Taryba, Tarybinis taikos gynimo komitetas, Tarybinis Azijos ir Afrikos šalių solidarumo komitetas, TSRS Rašytojų sąjunga, Tarybinių draugystės ir kultūrinių ryšių su užsienio šalimis draugijų sąjunga, TSRS Jaunimo organizacijų komitetas, Tarybinių moterų komitetas, TSRS Žurnalistų sąjunga, Tarybinis karo veteranų komitetas, TSRS Parlamentinė grupė, TSRS Dailininkų sąjunga, TSRS Kinematografijos darbuotojų sąjunga, TSRS Architektų sąjunga, TSRS Kompozitorių sąjunga, SNO rėmimo asociacija Tarybų Sąjungoje. Kovo 9 d. Maskvoje, Draugystės su užsienio šalių tautomis namuose, įvyko Tarybinio rėmimo komiteto posėdis, kuriame pranešimą apie būsimąjį kongresą padarė A. Korneičiukas. Komitetas numatė priemonių planą, kaip padėti plačiai pasiruošti Pasauliniam kongresui už visuotinį nusiginklavimą ir taiką.


VLKJS Centro Komitetas su giliu liūdesiu praneša komjaunuoliams, visam tarybiniam jaunimui apie pirmalaikę įžymaus tarptautinio komunistinio ir darbininkų judėjimo veikėjo, didžiojo Lenkijos liaudies sūnaus, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Centro Komiteto Pirmojo sekretoriaus draugo Boleslavo Bieruto mirtį. Tarybų Sąjungos jaunuoliai ir merginos visada saugos savo širdyse šviesų atminimą apie draugą Boleslavą Bierutą.


NIUJORKAS, rugsėjo 6 d. (TASS-ELTA). Dauguma laikraščių pirmuosiuose puslapiuose išspausdino dvi nuotraukas, rodančias, kaip Amerikos rasistai, manantieji, kad mokyklos turi būti „tiktai baltiesiems”, tyčiojasi iš negrų vaikų. Nuotrauka, atsiųsta iš Litl-Roko (Arkanzaso valstija), rodo, kaip sulysusiai penkiolikos metų mergaitei negrei Elizabetai Ekford, einančiai su knygomis rankose, pastojo įėjimą į mokyklą iki dantų apsiginklavę kareiviai. Elizabeta buvo pirmoji iš 9 negrų vaikų, pamėginusių įeiti į mokyklą Litl-Roke po to, kai teismas nusprendė, jog jiems turi būti leista lankyti mokyklą. Tačiau Arkanzaso valstijos gubernatorius Fobusas apsupo mokyklą ginkluotais kareiviais, sakęs jiems nepraleisti negrų vaikų. Ramiai, be palydovų. Elizabeta kelis kartus mėgino praeiti pro ginkluotus, plieno šalmus užsidėjusius kareivius, kurie pastojo jai kelią šautuvais. Ir kiekvieną kartą, kaip praneša agentūra Asošieited Pres iš Litl-Roko, „žiūrėdama tiesiai į priekį ir eidama lygiu žingsniu“, ji buvo priversta grįžti atgal, nekreipdama dėmesio į kelis šimtus chuliganų, kurie, kareivių leidžiami, jai grasino ir plūdosi. Tas pats atsitiko ir 8 kitiems negrų vaikams, kai jie mėgino įeiti į mokyklą. Daugelyje laikraščių išspausdintoje nuotraukoje iš Šarlotos (Šiaurės Karolina) pavaizduota 15 metų negre Doroti Kaunts, einanti į mokyklą pro įnirtusių rasistų minią. Kaip rašo laikraščio „Niujork Taims” korespondentas iš Sarlotos, „šūkaudama minia priartėjo prie jos. Kažkas iššovė tuščiu šoviniu… Mergaitė Doroti į tai neatkreipė dėmesio. Žiūrėdama tiesiai priešais save, ji priėjo prie mokyklos durų”. Po pamokų Doroti dar kartą teko praeiti pro priešiškai nusitelkusią, iš jos besišaipančią minią, kuri, kaip praneša „Asošieited Pres”, svaidė į ją akmenis bei lazdas ir į ją spiaudė. Laikraštis „Niujork Taims” praneša iš Sterdžiso miesto (Kentukio valstija), kad, kai 18 negrų moksleivių privažiavo prie vidurinės mokyklos, 30 ginkluotų kareivių 15 patruliuojančių mašinų „užtvindė gatvę priešais mokyklą, kad sulaikytų 250 žmonių minią. Iš minios pasipylė prakeikimai ir pasityčiojimai, į vaikus buvo svaidomi akmenys. Taip praleido pirmąją mokslo metų dieną negrų vaikai, pamėginę pasinaudoti savo teise lankyti mokyklas, kuriose aukščiausiojo teismo sprendimu, priimtu visuomenei spaudžiant prieš trejus metus, turi būti panaikinta segregacija.


TSRS Ministrų Tarybos pirmininko N. A. Bulganino laiškas Prancūzijos Respublikos Ministrų Tarybos Pirmininkui Gi Molė

Birželio 7 d. TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Prancūzijoje S. A. Vinogradovas aplankė Prancūzijos Ministrų Tarybos Pirmininką Gi Molė ir įteikė jam TSR Sąjungos Ministrų Tarybos pirmininko N. A. Bulganino laišką. Žemiau spausdinamas nurodyto Laiško tekstas: „Maskva, Kremlius. 1956 metų birželio 6 d. Gerbiamas pone Ministrų Tarybos Pirmininke, Ką tik Maskvoje pasibaigusių Prancūzijos-Tarybų Sąjungos derybų metu mano kolegos ir aš turėjome laimingą galimybę pasikeisti su Jumis ir ponu Pino nuomonėmis dėl svarbių tarptautinės padėties problemų ir nustatėme tuos klausimus, kuriais abiejų šalių Vyriausybės nuoširdžiai siekia savitarpyje pageidautinų tikslų. Mūsų Vyriausybės visų pirma priėjo išvadą, kad valstybių pastangos turi būti skirtos nutraukti pavojingoms ginklavimosi varžyboms, kurios sudaro grėsmę taikos palaikymui ir atitraukia didžiulius resursus nuo taikios gamybos ir tautų gerovės kėlimo tikslų. Bendrame Prancūzijos-Tarybų Sąjungos pareiškime mes turėjome galimybę viešai deklaruoti viso pasaulio viešajai nuomonei, kokią reikšmę abi Vyriausybės teikia nusiginklavimo problemai. Suprantama, nusiginklavimo srityje tautos visų pirma suinteresuotos praktiniais valstybių veiksmais. Iš karto, tik pasibaigus karui, mūsų šalys tarpusavyje bendradarbiavo SNO organuose, ieškodamos būdų pasiekti tarptautinį susitarimą dėl apsiginklavimo visuotinio sumažinimo ir atominio ginklo uždraudimo. Sunkios pamokos dviejų praėjusių pasaulinių karų, kurie padarė Tarybų Sąjungos ir Prancūzijos tautoms, kaip ir daugelio kitų Europos valstybių tautoms, didžiulių nuostolių ir sugriovimų, natūralu reikalavo iš mūsų imtis priemonių, kad būtų pašalinta galimybė kilti trečiajam pasauliniam karui, kuris, esant naujoms masinio naikinimo ginklo rūšims, atneštų žymiai didesnių, nesuskaičiuojamų nelaimių visai žmonijai. Tačiau, kaip Jūs žinote, derybos dėl nusiginklavimo, kurios vyksta daugiau kaip 10 metų Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje, iki šiol nedavė realių rezultatų. Tai sukelia būtinumą ieškoti naujų būdų nusiginklavimo problemai išspręsti, o tai žymiu mastu padės gerinti bendradarbiavimą tarp valstybių, tame tarpe tarp Europos šalių, kurių tautos gyvybiškai suinteresuotos, kad Europos žemynas netaptų naujo, dar kruvinesnio ir labiau naikinamo karo arena. Derybų Maskvoje metu mes sugebėjome konstatuoti su Jumis, pone Pirmininke, kad dabar tam tikru mastu pagerėjo tarptautinė padėtis. „Šaltasis karas“ vis labiau užleidžia vietą tarptautinių draugiškų kontaktų vystymui, jų tarpe šalių vadovaujančių valstybinių veikėjų kontaktų vystymui. Tai sudaro palankesnes sąlygas įgyvendinti efektyvias ir praktines priemones apsiginklavimui mažinti. Aš manau, Jūs sutiksite su tuo, kad tokių priemonių (vykdymas jau šiuo metu, nelaukiant kol bus pasiektas tarptautinis susitarimas dėl nusiginklavimo, padėtų toliau gerinti tarptautinę padėti, stiprinti valstybių pasitikėjimą ir sudarytų palankias sąlygas Europos saugumo problemai išspręsti. Kaip tik šiais sumetimais ir vadovavosi Tarybine Vyriausybe, priimdama nutarimą vėl žymiai sumažinti savo ginkluotąsias pajėgas 1.200.000 žmonių virš 1955 metais įvykdyto TSRS ginkluotųjų pajėgų sumažinimo 640.000 žmonių. Atitinkamai bus sumažinti TSRS ginkluotųjų pajėgų apginklavimas ir kovine technika, o taip pat Tarybų Sąjungos išlaidos kariniams reikalams pagal TSRS Valstybini biudžetą. Pagal šį nutarimą išformuojamos 63 divizijos ir atskiros brigados, jų tarpe esančios Vokietijos Demokratinės Respublikos teritorijoje 3 aviacijos divizijos ir kitos kovinės dalys - daugiau kaip 30 tūkstančių žmonių. Mes, žinoma, suprantame, kad išvedant nurodyto skaičiaus tarybinę kariuomenę iš Vokietijos klausimas galutinai neišsprendžiamas. Ši Tarybinės Vyriausybės priemonė tėra tik pirmas žingsnis. Tačiau mes vadovaujamės tuo, kad, jeigu JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės, turinčios kariuomene Vokietijos teritorijoje, savo ruožtu taip pat imsis priemonių savo ginkluotosioms pajėgoms Vokietijoje sumažinti, tai, be abejo, paruoštų dirvą ryžtingesniems žingsniams šiuo klausimu. Mes čia turime galvoje, kad tokios keturių valstybių vyriausybių priemonės po to galėtų atvesti į susitarimą dėl smarkaus užsienio ginkluotųjų pajėgu Vokietijoje skaičiaus sumažinimo arba dėl užsienio ginkluotųjų pajėgų išvedimo iš Vokietijos teritorijos. Mes su pasitenkinimu pažymime, kad Prancūzijos Vyriausybė mūsų gegužės 19 d. bendrame pareiškime pripažino svarbią Tarybinės Vyriausybės gegužės 14 d. nutarimo reikšmę. Aš manau, kad Jūs, pone Pirmininke, sutiksite, jog svarbiausia atsakomybė sprendžiant nusiginklavimo problemą tenka didžiosioms valstybėms ir kad būtų svarbu, kad jos visos imtųsi iniciatyvos vykdyti praktines priemones ginkluotosioms pajėgoms ir apsiginklavimui sumažinti. Galima neabejoti, kad tokios didžiųjų valstybių priemonės suteiktų esminę pagalbą siekiant susitarimo dėl visaapimančios nusiginklavimo programos. Mano kolegos ir aš reiškiame nuoširdžią viltį, kad Prancūzijos Vyriausybė su visu dėmesiu apsvarstys pridedamą Tarybinės Vyriausybės gegužės 14 d. Pareiškimą nusiginklavimo klausimu ir savo ruožtu įneš reikiamą indelį į visuotinės taikos stiprinimą ir Europos saugumo užtikrinimą. Su nuoširdžia pagarba N. BULGANINAS Jo Prakilnybei GI MOLĖ, Prancūzijos Respublikos Ministrų Tarybos Pirmininkui Paryžius“.


Savavališki amerikiečių veiksmai Japonijos saloje PEKINAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Tokio radijas, į Japoniją atvyko Okinavos salos gyventojų atstovai ir pareiškė protestą dėl to, kad liepos 13 d. Amerikos kariniai lėktuvai be jokio įspėjimo apliejo benzinu žemės ūkio kultūrų pasėlius maždaug 100 hektarų plote Madzios kaimo rajone Ie saloje, kuri įeina į Okinavos salų grupę. Po to Amerikos karinės vadovybės įsakymu šie pasėliai buvo sudeginti. Kaip pareiškė Amerikos karinė vadovybė Okinavos saloje, pasėliai buvo sudeginti dėl to, kad jie trukdė atlikti šaudymą.