Lietuviai darbininkai Vasario revoliucijoje

LIETUVIAI darbininkai, kuriuos su kitų Rusijos tautų darbininkais siejo bendri interesai bei bendros revoliucinės kovos tradicijos, 1917 m. vasario revoliucijos dienomis taip pat aktyviai dalyvavo carizmo nuvertime. Tai buvo visų pirma tie, kurie dar karo pradžioje su evakuotomis įmonėmis ar dėl kitų aplinkybių pasitraukė į Rusijos gilumą, nes visa Lietuva nuo 1915 m. rudens buvo kaizerinės Vokietijos kariuomenės okupuota. Daug lietuvių darbininkų į Rusiją atvyko 1915 m. liepos mėn., evakavus į Petrogradą ir kitus miestus daugelį Rygos fabrikų. Eilėje Rusijos miestų, visų pirma Petrograde, Maskvoje, Voroneže, Jekaterinoslave, Nižnyj-Novgorode ir kituose, susibūrė daug karo pabėgėlių iš Lietuvos. Greta revoliucinių socialdemokratų darbininkų jų tarpe buvo ir nemažai lietuvių buržuazinių-nacionalistinių partijų veikėjų. Todėl į Rusiją faktiškai persikelé lietuvių politinio gyvenimo centras. Atsidūrę Rusijoje, lietuviai darbininkai būrėsi į organizacijas. Dar 1916 metais Petrograde, Maskvoje, Jekaterinoslave, Voroneže ir kitur ėmė kurtis lietuvių bolševikų organizacijos. Jos kūrėsi prie bolševikų partijos vietos organizacijų ir vadinosi lietuvių rajonais. Lietuviai bolševikai Rusijoje vedė revoliucinį darbą tarp lietuvių karo pabėgelių, kovojo prieš lietuvių buržuazijos pastangas savo klasinių interesų naudai sulipdyti lietuvių „vienybę“. Revoliucinio judėjimo centras buvo Petrogradas. Daugelyje Petrogrado fabrikų ir gamyklų, tame tarpe Putilovo gamykloje, Arsenale ir kituose, dirbo nemažas skaičius lietuvių. Kartu su rusais ir kitų tautybių darbininkais jie aktyviai dalyvavo visuose Vasario revoliucijos įvykiuose. Kai 1917 m. vasario 26-27 dienomis Petrograde prasidėjo atviri kruvini mūšiai su caro žandarais ir kitais jo valdžios gynėjais, daugelis lietuvių darbininkų su ginklu rankoje dalyvavo toje kovoje. Vienas iš Petrogrado lietuvių darbininkų, bolševikas Antanas Kovalélis drauge su kitais penkiais lietuviais, prisijungęs prie revoliucinių kareivių, vadavo iš garsiojo Petrogrado Krestų kalėjimo politkalinius ir dalyvavo daužant žandarmerijos būstines. Kitas lietuvis, Tormoz-Vestingauzo akcinės bendrovės darbininkas bolševikas Balys Jusius pačioje Vasario revoliucijos įvykių pradžioje stojo į fabriko darbininkų kovos būrį. Vėliau kartu su kitais darbininkais jis dalyvavo liūdnai pagarsėjusios tvirtovės - kalėjimo Šliselburgo puolime ir politkalinių išvadavime. Aktyvus Vasario revoliucijos įvykių Petrograde dalyvis buvo ir kuršėniškis Domas Budinas, vėliau, 1919 m., vadovavęs Tarybų Lietuvos Raudonosios Armijos II Žemaičių pulkui. D. Budinas ištisas dvi dienas be perstojo kartu su kitais revoliucinials darbininkais dalyvavo demonstracijose, o prasidėjus sukilimui, vadovavo vienos policijos nuovados užėmimui. Atsitiktiniu būdu apsiginklavęs, drauge su vienu revoliuciniu kareiviu ir ištisa minia žmonių jis nuėjo šturmuoti policijos nuovados. Policininkai pradėjo atsišaudyti. Tik dviems ginkluotiems, o kitiems beginkliams buvo sunku priversti pollcininkus pasiduoti, tačiau išeitis atsirado. D. Budinas savo atsiminimuose ją taip aprašo: „… tada iš žibalo parduotuvės, buvusios už kokių 5-6 namų nuo policijos nuovados, publika atnešė kibirą kažkokio degamo skysčio, o kiti pritempė sausų malkų, kurias sukrovę, apliejo tuo skysčiu ir padegė. Kai pradėjo virsti dūmai ir suliepsnojo ugnis, policijos „pristavas“ nusišové, o bėgančius iš degančio namo policininkus tuojau pat nuginklavome“. Tai tik atskiri faktai iš 1917 m. Vasario 26-27 dienų įvykių Petrograde ir lietuvių dalyvavimo juose. Revoliucijai nugalėjus Petrograde, ji greit ėmė plėstis įvairiuose kituose Rusijos miestuose. Maskvoje, Ivanovo-Vozaesenske, Rostove prie Dono, Carlcine, Tuloje, Jekaterinoslave ir kituose Rusijos miestuose jau kovo mėn. pradžioje taip pat susikūrė Darbininkų ir kareivių deputatų tarybos. Valdžia periferijoje buvo paimama nepalyginamai lengviau, negu Petrograde. Po įvairius Rusijos miestus išsiblaškę lietuviai darbininkai, kaip ir Petrograde, nestovėjo nuošalyje, bet kartu su visais darbininkais aktyviai dalyvavo demonstracijose ir manifestacijose. Tuloje Vasario įvykiuose aktyviai dalyvavo Vaclovas Kadziulis. Jis buvo išrinktas į Tulos garvežių depo darbininkų savivaldybę; Nižnij Tagile aktyvus revoliucijos dalyvis buvo Jonas Puteikis, 0 Odesoje - Juozas Pranckūnas. Lietuviai darbininkai taip pat dalyvavo Vasario revoliucijos įvykiuose Jekaterinoslave, Kijeve, Voroneže ir kituose miestuose. Čia suminėti tik atskiri lietuviai darbininkai - Vasario revoliucijos įvykių Rusijoje dalyviai. Revoliucijoje aktyviai dalyvavo daugumas lietuvių darbininkų, tuo metu gyvenusių Rusijoje. Po Vasario revoliucijos ėmė stiprėti lietuvių bolševikų organizacijos. Jau 1917 m. kovo mėn. is ištremties grįžo Z. Angarietis, birželio mėn. iš emigracijos į Rusiją parvažiavo anksčiau buvę politiniai emigrantai, jų tarpe ir eilė lietuvių revoliucionierių: V. Mickevičius - Kapsukas, Kazys Giedrys ir kiti. Vėl stojus į revoliucinį darbą įžymiesiems Lietuvos darbininkų judėjimo veikėjams Z. Angariočiui, V. Mickevičiui-Kapsukui ir įsiliejus į bolševikų partiją eilei kitų lietuvių, senų revoliucionierių, lietuvių bolševikų organizacijos Rusijoje sustiprėjo, apsivalė nuo menševikinių elementų. 1917 m. kovo 30 d. (balandžio 12 d.) Petrograde pradėjo eiti lietuvių bolševikų laikraštis „Tiesa“. Visa tai įgalino sustiprinti kovą dėl lietuvių karo pabėgėlių patraukimo į bręstančios socialistinės revoliucijos pusę. Tai buvo tuo svarbiau, kad po Vasario revoliucijos pradėjo sparčiai organizuotis ir lietuvių buržuazija, kuri stengėsi nukreipti lietuvių karo pabėgėlių dėmesį į „grynai“ lietuviškus reikalus, noréjo atitraukti lietuvius darbininkus nuo revoliucinės kovos. Lietuvių bolševikų veikla Rusijoje nenuėjo veltui. Jos dėka lietuviai darbininkai dar aktyviau, negu vasario mėn., dalyvavo 1917 m. Spalio revoliucijoje.


KADA 107-OJI DIVIZIJA IŠVYKS IŠ VILNIAUS?

Rusijos armijos 107-osios motošaulių divizijos kariai techniką ir kitą turtą iš Šiaurės miestelio žadėjo išsivežti gruodžio 21 dieną, tačiau pažadams ištesėti neužteko pajėgų ir sunkvežimių. Dabar paskutinę techniką iš Šiaurės miestelio planuojama išvežti gruodžio 24-ąją. Tačiau kai kurie miestelio objektai, iš kurių jau išvyko kariškiai, ir šiandien perduodami Vilniaus miesto savivaldybei. Karinį miestelį ir jo teritoriją saugo policija. Šiaurės miestelio teritorijos perdavimo ir priėmimo aktą numatoma pasirašyti gruodžio 29 dieną. Tačiau ir po to Vilniuje dar liks Rusijos dalinių: Visoriuose dislokuota zenitinė-raketinė baterija ir Burbiškėse - eksploatacijos ir remonto dalinys.


Prezidentas Kenedis ir ministras pirmininkas Makmilanas toliau sprendžia ginčą dėl„Skaibolto“ raketos. Apie tai vakar paskelbė trumpoje bendroje Anglijos – Amerikos spaudos konferencijoje Anglijos ministro pirmininko sekretorius spaudos klausimams Haroldas Evansas. Evansas, praneša agentūra Asošieited pres, taip pat perskaitė trumpą pranešimą apie Kenedžio ir Makmilano derybų eigą. Pranešime, be kita ko, buvo pasakyta, kad dviejų šalių vyriausybių vadovai sutiko, jog yra „rimtas pavojus, kad toliau blogės“ padėtis Konge. Jie pareiškė remią Belgijos užsienio reikalų ministro Spako pasiūlymus padalyti pajamas tarp turtingos Katangos provincijos ir centrinės Kongo vyriausybė


Čekoslovakų spauda apie Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves.

„Narodni listy“ rašo: „Lygiai prieš dešimtį metų senobiniam lietuvių mieste Vilniuje, lietuvių visuomenės veikėjų ir vadų taryba paskelbė Lietuvos, kaip savarankiškos ir tautiškos valstybės nepriklausomybę. Atgaivintoji lietuvių valstybė yra laisvos, darbščios ir pasiryžusios tautos tvirtos valios padarinys, tautos, kurioje nė valandėlei nebuvo užgesusi garbingos praeities istoriškosios tradicijos, net kuomet tautiškoji kalba buvo užsilikusi vien tik kaimo bakužėje ir kuomet per ištisus dešimtmečius nebuvo nė vienos viešosios lietuviškosios mokyklos. Indo - europiečių tautų skaičiuje lietuviai yra palikę vienui vieni, kurių kalba yra artimiausia sanskritų. Mokyti etnografai spėlioja, kad lietuviai yra seniausioji Europos tauta, kuri pasiekus Baltijos jūrą, bet nepereinamų miškų atskirta nuo viso pasaulio, palyginti vėlai susidūrė su kitomis, ypač pietų, tautomis. Į valstybe letuviai susibūrė tik tuomet, kai pajuto stiprų spaudimą iš vokiečių kryžiuočių pusės ir iš rusų bei lenkų. Per atgautos laisvės dešimtį metų Lietuvos Respublika nugalėjo didžiausius sunkumus, padarytus pasaulinio karo ir vokiečių okupacijos, kuri derlingą ir turtingą kraštą nualino, o jau pradėjusį klestėti gyvenimą, vėl užnuodijo. Lietuva buvo viena pirmųjų valstybių, kuri ir su Čekoslovakija užmezgė draugiškus santykius ir sudarė prekybos sutartį. Tarpusavio eksportas ir importas rodo sveiką didėjimo tendenciją. Tik šiomis dienomis Kaune, Lietuvos sostinėje, kuris Lietuvos vadinamas laikinąja sostine, tuo būdu pareiškiant savo istoriškas teises į Vilnių ir Vilniaus kraštą, Čekoslovakijos konsulatas mūsų valdžios buvo pakeistas į atstovybę, be abejojimo, abipusiai to siekiant, nes Lietuva įsteigė pas mus atstovybę jau 1920 metais“. Vakarinis to laikraščio leidinys įdėjo Lietuvos Prezidento ir ministerio pirmininko atvaizdus, taip pat ir Prezidento rūmų fotografija. „Čekoslovenska republika“ tarp kit ko rašo: „Likimas lietuvių tautos, nežiūrint žiauraus likimo, vis dėlto užlaikiusios savo tautiškąją sąmonę ir savarankiškumą, labai panašus į mūsų tautos likimą. Kaip ir mes, lietuviai savo tautiškumą apsaugojo tik dėka kaimiečių, iš kurių tarpo kilo atgimimas tautos, kuri amžiais rungėsi už savo gyvybę trimis frontais (Vokietija, Lenkija ir Rusija). Neišspręstas su Lenkija ginčas dėl Vilniaus krašto yra vienintelė Lietuvos išsivystymo kliūtis. Tasai ginčas turėtų būti taikiai išspręstas, kad antrą savo nepriklausomo gyvenimo dešimtmetį Lietuva galėtų vykdyti savo uždavinius, išplaukiančius iš priklausymo prie vidurinės Europos. „Narodni politika“ patiekė kai kuriuos istoriškus ir geografinius duomenis, atpasakojo dabartinę Lietuvos padėtį, jos ekonomiškus santykius su Čekoslovakija. Sekmadienio priede „Narodni politika“ įdėjo respublikos Prezidento Smetonos ir ministerio pirmininko Voldemaro atvaizdus ir viena lapą pašventė Kauno miesto ir Lietuvos sodžiaus reginiams. Dienos leidiny „Narodni politika“ įdėjo Vienos rašytojo Roda - Roda straipsnį iš laikraščio „Prager-Tageblatt“ apie Lietuvą prieškariniais laikais. ,,Česke slovo“ įdėjo Respublikos Prezidento atvaizdą ir K. Bögholmo straipsnį. „Lidove Noviny“ rašo: „Nuo senovės jau buvo ryšiai tarp Čekoslovakijos ir Lietuvos. Čekoslovakų respublika turi garbės, kad joje gyvena geriausias Europoje lietuvių kalbos žinovas ir didelis jos draugas prof. Josef Zubaty“. ,,Moravsko-slezsky denik“ įdėjo vedamąjį žinomojo Lietuvos draugo prof. d-ro Martenik straipsnį kurį užbaigia: „Letuvos respublika per visus 10 metų reiškė mums savo simpatijų ir Čekoslovakijos vardas Lietuvoje buvo minimas su tikrai širdingu draugingumu. Buvo prisimenamas bendras ir vienodas abiejų tautų likimas, o taipogi kai kurie ryšiai abiejų tautų istorijoje (Vytautas ir Kaributas husitų karuose). „Česky svet“ (iliustruotas) įdejo kelis paveikslėlius iš Lietuvos, pav. Vilniaus pilies kalną ir kitus ir prie jų pridėjo prierašą: „Mūsu simpatijos, rišančios mus su Lietuvos respublika, pasireiškia šią atmintiną dieną karštu linkėjimu tolimesnio klestėjimo ir pasisekimo. Savo kovą dėl tautinės ir politinės nepriklausomybės Lietuva pradėjo vienu laiku su čekoslovakų tauta. Jos tautinės revoliucijos dvasia buvo toji pati ką ir mūsų ir tas idėjinis bendradarbiavimas pasireiškė mūsų kovoje už nepriklausomybę, o po perversmo tikru prietelingumu“.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Kanclerio Markso sveikata žymiai gerėja.


Kam tarnauja Amerikos justicija? Fašizmui?

Jungtinių Valstijų Komunistų partija paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad kongreso priimta, prezidento Kenedžio patvirtinta pataisa reakciniam Smito įstatymui yra sunkus smūgis demokratinėms teisėms Jungtinėse Valstijose. Vakarykštis prezidento Kenedžio žingsnis, kai jis pasirašė paslapčiomis priimtą pataisą Smito įstatymui, sakoma pareiškime, faktiškai paverčia niekais tą teisių bilio skyrių, kur garantuojama susirinkimų laisvės teisė. Už kiekvieną darbininkų ir kitų demokratiškai nusiteikusių piliečių susirinkimą siekiant paremti kovą už taiką, negrų tautos kovą arba profsąjungų kovą — ir net siekiant pareikšti protestą prieš šį pastarąjį žingsnį, žengtą keliu į fašizmą, — galima teisti ir teismu persekioti, traktuojant jį kaip „komunistinę kuopelę”. Tai sudarys plačią veiklos dirva provokatoriams ir federalinio tyrimų biuro bei centrinės žvalgybos valdybos samdytiems informatoriams. Kompartijos pareiškime nurodoma, kad kongresas priėmė pataisą labai slaptai, už amerikiečių tautos nugaros, tuo momentu, kai studentija, negrų tauta, moterys ir profsąjunginės grupės vis labiau piktinasi represyviais Makareno, Smito ir kitais įstatymais, vertais policinės valstybės. Naujoji pataisa, pabrėžiama pareiškime, galutinai demaskuoja teisingumo ministro Roberto Kenedžio demagogija, kad Komunistų partija teisiškai neuždrausta, nes įstatymas laiko baudžiamuoju nusikaltimu tik naujų narių priėmimą į partiją. Tai yra ryškus kontrastas teisingumo ministro nenorui imtis bet kokių priemonių prieš kraštutines dešiniąsias „baltųjų piliečių tarybas”, Ku-kluks-klaną, ginkluotus „minitmenų” legionus, atviras fašistines organizacijas, praktikuojančias smurtą ir terorą prieš negrus ir baltuosius piliečius. JAV Komunistų partija ragina visus demokratinius piliečius reikšti protestą prieš naują kėsinimąsi į amerikiečių tautos teises.


JAV valstybės sekretorius L.Ilgbergeris paragino Izraelį repatrijuoti 414 palestiniečių musulmonų fundamentalistų, išsiųstų praėjusią savaitę. Interviu televizijai jis pasakė, kad Izraelis turi rasti būdą šiai problemai išspręsti. Jis pažymėjo, kad šie žmonės lieka teritorijoje tarp Izraelio ir Libano kariuomenės, neturėdami išeities. JTO Saugumo Taryba irgi pasmerkė Izraelio veiksmus ir pareikalavo išsiųstuosius repatrijuoti.


Visi laikraščiai praneša, kad į Karačį atvyko JAV prezidento specialusis patarėjas Ričardsas.


Ligšiol dar nieko nepavyko išgelbėti. Riadio žiniomis, del blogo oro ir audrų lakūnai turi kovoti su didelėmis kliūtimis savo pastangose išgelbėti generolą Nobile ir jo igulą. Kings Bay daugiau nebegaunama jokių žinių iš generolo Nobile radio aparato. Septynių tautų lakūnai daro pastangų išgelbėti Nobile ir jo draugus, bet ligšiol jiems tai padaryti nepavyko. Skrendąs į šiaurę švedų lėktuvas „Upland“ buvo priverstas nusileisti Laplande. Vėliau jis vėl pakilo į orą. Skrendanti į šiaurę didelį prancūzų hidroplaną valdo kapitonas Guilband. Ten pat skrenda kapitonas Riiser Larsen ir leitenantas Holms. Ta pačia kryptimi plaukia ir laivai „Hobby“ ir „Braganza“.


Lietuvių kultūrinis gyvenimas okupuotoj Lietuvoj.

Simano Daukanto mokytojų seminariją aplankė du garbinti Vilniaus lietuvių darbuotojai – Kun. Čibiras, uždarytos lietuvių mok. seminarijos Vilniuje direktorius, ir Kun. Raštutis, „Ryto“ draugijos valdybos narys. Svečiai, aplankę visus kursus atskirai, Seminarijos direktoriaus prašomi, malonėjo plačiau nušviesti kultūrinį lietuvių gyvenimą Vilniuje. Seminarijos mokytojams ir mokiniams suėjus į salę, gerbiamas Kun. Čibiras laikė paskaitą. Kiekvieno klausytojo veide matėsi pagarba ir užuojauta šiem brangiem svečiam, kurie tiek išvargo ir iškentėjo už lietuvių teises Vilniuje. Tačiau, gerbiamas prelegentas nė puse žodžio nesiskundė, neaimanavo. Matyt, kilnus darbas ir pasišventimas išstūmė iš jo širdies visas nuoskaudas ir vargus... Prelegentas palygino Vilniaus krašto ir nepriklausomos Lietuvos ekonominę būklę. Nes nuo ekonominės būklės priklauso ir krašto kultūrinis stovis. Pasirodo, Vilnijoj gyventojų gyvenama labai skurdžiai. Retas vilnietis gali leisti savo sūnus į mokslą. Bet čia ateina jiems į pagalbą labdarybės draugija, įkurta dar prieš didįjį karą. Ši draugija laiko bendrabutį, kuriame yra apie pusšešto šimto mokinių. Už bendrabutį moka tik turtingesnieji, bet daugumą bendrabučio gyventojų sudaro neturtingieji, kurie gyvena ir mokosi nemokamai. Apie šią draugiją susispietusi Vilniaus krašto lietuvių visuomenė. Draugija kreipiasi į Nepriklausomos Lietuvos ir užjūrio brolius amerikiečius, kurie savo aukomis padeda draugijai kultūriniam darbe. Vilniaus lietuvių gimnazija šiemet turi 15 klasių su 450 mokinių. Ligi šiol gimnazija lygių teisių neturėjo. Per paskutinius trejus metus į gimnazijos išleidžiamuosius egzaminus atleido tam tikra lenkų komisija. Prie tos komisijos išlaikę egzaminus mokiniai gaudavo abituriento teises. Šiais metais gimnazijai jau yra suteiktos pilnos teisės. Mokytojų Seminarija iki jos uždarymo dienos pasiliko beteisė. Teisių seminarijai nepripažindavo neva dėl to, būk per žemai stovįs mokslas. Į seminarijos išleidžiamuosius egzaminus lenkų valdžia nė komisijos neskirdavo. Tik pernai pirmą kart per egzaminus seminarijoj dalyvavo lenkų komisija. Iš 11 laikiusiųjų egzaminus išlaikė 10 mokinių. Šis faktas rodo, kad seminarija stovėjo tinkamoj aukštumoj. Uždarydami seminariją lenkai pasakė, kad uždaroma už priešvalstybinį veikimą, bet už kokį priešvalstybinį veikimą nenurodė. Mokslus einanti jaunuomenė gyvena gyvu gyvenimu. Turi savo kuopeles, pav., ,,Atžalos“ kuopelę su keliom sekcijom, paskutiniu laiku įsikūrė skautai. Universitete yra 40 lietuvių studentų. Keletas studentų yra jau IV kurse. Kaip matyt, Vilniaus lietuvių visuomenė praturtės naujais, aukštąjį mokslą baigusiais inteligentais, kurie padės savo pirmtakūnams dirbti tautiniai kultūrinį darbą. Dieve jiems padėk! Pirmiau, pasak prelegento, daugelis lietuvių pasimokę Vilniaus gimnazijoj, išvykdavo į Nepriklausomą Lietuvą. Šis reiškinys blogai atsiliepdavo į lietuvių tautinės minties ugdymą Vilniaus krašte. Deja, šis reiškinys jau pašalintas. Dabar mokyklą baigęs jaunuolis jaučia pareigą dirbti savo gimtajame krašte. Tarp kitko, prelegentas palietė ir sodžiaus jaunimo organizavimąsi. Su jaunimo organizacijom irgi sunkoka. Kiek buvo paduota prašymų įvairių draugijų įstatams patvirtinti. Bet, tik po ilgo ir nenuilstamo prašymo, neseniai lenkų valdžia patvirtino ,,Švento Kazimiero“ draugijos įstatus. Lenkai vietoj lietuviškų organizacijų steigia parapijose lenkiškas organizacijas. ,,Švento Kazimiero“ draugija dabar turi apie 150 skyrių. Jos iniciatorius kun. Raštutis. Sodžiui šviesti leidžiama „Kelias“ ir „Jaunimas“. Be to steigiami knygynai, rengiamos paskaitos ir k. Prelegentas pažymėjo, kad Lietuvos ,,emigrantai“, su savo leidiniais ir agitacijom įnešė skaldomos akcijos į kaimo jaunimą. Atsirado jiems kitas nesusipratęs lietuvis, kurs jų suviliotas stojo į ,,emigrantų“ legionus. Bet tokių buvo maža. Po paskaitos visa seminarija bendrai ir IV kursas atskirai su gerbiamais svečiais nusifotografavo.


Reino evakuavimą Vokietija turi nupirkti.

Prancūzų spauda laikosi nuomonės, kad Reino sričių klausime Vokietija turi pirkti savo teises nuo Prancūzijos, kuri veltui nieko nemano duoti. Ryšy su tuo, kad Tautų Sąjungos taryba yra labai apkrauta darbais, Reino evakuavimo klausimo svarstymas atidėtas kitai savaitei. Netikėtas anglų finansų ministerio Churhillio atsilankymas Paryžiuj yra rišamas su finansinėmis trazakcijomis dėl Reino sričių evakuavimo. Pranešama, kad Vokietija pulsianti Tautų Sąjungą dėl jos nusistatymo nusiginklavimo klausimu. Vokietijos nuomonę pareikšiąs kancleris Muelleris, kurs pasakys kalba šios dienos plenumo sesijoj. ,,Daily Telegraph“ žiniomis, Italijos nuomonė dėl Vokietijos Austrijos susijungimo pasikeitė, nes Dunojaus federacija Italijai galinti būti daugiau pavojinga, negu Vokietijos Austrijos susijungimas. ,,Vossische Zeitung“ praneša iš Ženevos, kad Čekoslovakijos ir Pietųslavijos užsienių reikalų ministeriai prašę Briando, kad jis juos informuotų apie derybas Reino evakuavimo ir Vokietijos Austrijos susijungimo klausimais. (Elta).


JAV valdančiųjų sluoksnių vykdoma provokacijų politika vėl rimtai paaštrino tarptautinę padėtį. Ši kartą taikai pavojingų veiksmų objektu pasirinkta revoliucinė Kuba. JAV kongrese ir reakcinėje spaudoje varoma pašėlusi kampanija prieš Kubą. Isterijos karštyje kai kurie pernelyg karingi senatoriai ir kongresmenai reikalauja Kubos karinės blokados, tiesioginės ginkluotos intervencijos. Šiomis dienomis JAV prezidentas paprašė kongresą leisti pašaukti į JAV ginkluotąsias pajėgas 150 tūkstančių atsarginių. Vakar „Pravdoje“ paskelbtame TASS-o pareiškime pabrėžiama, kad JAV vyriausybės provokacijos gali įstumti pasaulį į visuotinio pasaulinio termobranduolinio karo katastrofą. Savo agresyvius veiksmus reakciniai JAV sluoksniai mėgina pateisinti tuo, kad, esą, priemonės, kurių imasi Kuba savo gynybai stiprinti, sudarančios grėsmę… Jungtinių Valstijų saugumui. Šis absurdiškas prasimanymas buvo JAV vyriausybei pretekstas pasiūlymui sušaukti Amerikos valstybių organizacijos užsienio reikalų ministrų pasitarimą, kuriame jos tikisi įtraukti kai kurias Lotynų Amerikos šalis į savo provokacijas prieš Kubą. Kam nežinoma, jog Kubos respublika priversta stiprinti savo ginkluotąsias pajėgas tik todėl, kad jai gresia Amerikos intervencijos pavojus, kad jai jau ne kartą teko atremti Amerikos samdinių atakas iš svetur ir šalies viduje. JAV kongrese puikiai žinoma, kad Kubos gynybinės priemonės nesudaro jokios grėsmės niekam, nebent tiems, kurie išdrįs ją užpulti. Amerikos imperialistus įpykino tai, kad jų organizuota ekonominė revoliucinės Kubos blokada nuėjo niekais dėl broliškos pagalbos, kurią suteikė kubiečių tautai Tarybų Sąjunga ir kitos socialistinės šalys. Amerikos reakciją baugina ne ginklai, kuriuos kubiečiai gavo savo šalies gynybai, o jų revoliucinė dvasia, kuri daro įtaką toli už Kubos ribų. Kreipdamasis į jaunuosius kubiečius, N. Chruščiovas kalbėjo: „KUBA – LAISVA ŠALIS, KURI IŠSIKOVOJO NEPRIKLAUSOMYBĘ IR IŠVIJO AMERIKOS IMPERIALIZMO STATYTINIUS. TAČIAU JŪS ESATE GALINGIAUSIOS IMPERIALISTINĖS VALSTYBĖS PAŠONĖJE. IMPERIALIZMAS NEGALI NURIMTI, KAI VIRŠUM LAISVOS KUBOS ŽEMĖS PERGALINGAI PLEVĖSUOJA KUBOS VĖLIAVA, KURIĄ IŠKĖLĖ FIDELIO KASTRO VADOVAUJAMA Amerikos karinis jūrų laivynas atviroje jūroje tikrintų“ į Kubą plauklančius laivus. Tačiau seniai praėjo tie laikai, kai jūrose nebaudžiami siautėdavo piratai. Prekyba tarp nepriklausomų valstybių – tai jų vidaus reikalas, o tiems, kurie mėgina kištis į reikalą, kažką „tikrinti“, ir dar jėga, galima tik pasakyti: nekiškite nosies, kur nereikia. Kai dėl veidmainiškų Amerikos reakcijos klyksmų apie Tarybų Sąjungos pagalbą stiprinant Kubos gynybą, tai rėksniams fariziejams vertėtų pasižiūrėti į savo pačių karines bazes, įrengtas už tūkstančių mylių nuo JAV, kurios tomis bazėmis apsupo Tarybų Sąjungą ir kitas socialistines šalis. Visam pasauliui žinoma, kad į tas bazes Jungtinės Valstijos tiekia visų rūšių ginkluotę, taip pat ir raketinį-branduolinį ginklą. Amerikos kariniai jūrų laivynai šeimininkauja daugelyje jūrų, sudarydami grėsmę daugelio tautų saugumui. Išeina, kad JAV gali ginkluoti bet kurią pasaulio šalį, ir, be to, agresyviais tikslais, laikyti savo karo laivus prie svetimų krantų, o kitiems jos nepripažįsta teisės užsitikrinti saugumą ir stiprinti gynybinę galią. Kitais žodžiais, JAV valdantieji sluoksniai pretenduoja į niekuo neribotas privilegijas tarptautiniuose santykiuose, nepripažindami pagrįstų teisių kitiems. Ne, ponai, metas pripažinti visoms šalims lygias teises. Tiems nevykėliams Jungtinių Valstijų malbrukams, kurie vis dar gyvena tolimomis nuo tikrovės svajonėmis apie tariamą karinį Amerikos karo mašinos pranašumą, metas atsikvošėti. Jiems metas suprasti, kad jie gyvena pasaulyje, kur mėginimai jėga primesti savo valią kitiems nebegali būti sėkmingi, nes jėgų santykis seniai pasikeitė imperialistų nenaudai. „MES SAKĖME IR KARTOJAME, – sakoma TASS-o pareiškime, – KAD JEIGU BUS SUKURSTYTAS KARAS, JEIGU AGRESORIUS UŽPULS VIENĄ AR KITĄ VALSTYBĘ IR ŠI VALSTYBĖ KREIPSIS PAGALBOS, TARYBŲ SĄJUNGA GALI IŠ SAVO TERITORIJOS SUTEIKTI PAGALBĄ BET KURIAI TAIKINGAI VALSTYBEI, IR NE TIK KUBAI. IR TEGUL NIEKAS NEABEJOJA, KAD TARYBŲ SĄJUNGA TOKIĄ PAGALBĄ SUTEIKS, KAIP 1956 METAIS JI BUVO PASIRENGUSI SUTEIKTI KARINĘ PAGALBĄ EGIPTUI ANGLIJOS -PRANCŪZIJOS-IZRAELIO AGRESIJOS SUECO KANALO RAJONE METU… TARYBŲ SĄJUNGOS VYRIAUSYBĖ NORĖTŲ ATKREIPTI DĖMESĮ Į TAI, JOG DABAR NEGALIMA UŽPULTI KUBOS IR TIKĖTIS, KAD UŽ TĄ UŽPUOLIMĄ AGRESORIUS BUS NENUBAUSTAS. JEIGU TOKS UŽPUOLIMAS BUS ĮVYKDYTAS, TATAI BUS KARO PRADŽIA”. Būdama ištikima savo taikingai politikai, Tarybų Sąjunga nesiims daryti ko nors panašaus į aktą, kuriuo būtų atsakoma į 150 tūkstančių atsarginių pašaukimą Jungtinėse Amerikos Valstijose, tuo labiau, kad esant šiuolaikinėms raketinio-branduolinio karo priemonėms, tai negali turėti rimtos karinės reikšmės. Tačiau mes negalime nesiskaityti su faktais, iš kurių matyti, kad Jungtinės Valstijos ruošia agresiją. Tarybų Sąjungos vyriausybė, sakoma TASS-o pareiškime, laiko savo pareiga susidariusiomis aplinkybėmis būti budriai ir pavesti Tarybų Sąjungos gynybos ministrui, Tarybinės Armijos vadovybei imtis visų priemonių, kad mūsų Ginkluotosios Pajėgos būtų visiškai paruoštos kovos veiksmams. Tarybų Sąjungos vyriausybė kreipėsi į mūsų liaudį, ragindama ją, kad ir toliau ji dirbtų taip pat sėkmingai, kaip dirba šiuo metu. Karštai atsiliepdami į šį kreipimąsi, tarybiniai žmonės dar plačiau vysto socialistinį lenktyniavimą, naujais darbo laimėjimais stiprina Tėvynės galią. Kartu TSRS vyriausybė ragina Jungtinių Valstijų vyriausybę veikti protingai ir nesiimti veiksmų, kurie veda į karą. Tarybų Sąjunga dar kartą tiesia Jungtinėms Valstijoms draugystės ranką. Išspręsti branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą, Vokietijos taikos sutarties problemą, užmegzti normalius santykius tarp JAV ir Kubos, respublikos – štai ką reikia padaryti, norint pašalinti iš tarptautinės padėties „šaltojo” karo antsluoksnius. Ryžtingai remdami savo vyriausybę, kuri deda visas pastangas užtikrinti taiką, tarybiniai žmonės ragina visas tautas pasmerkti agresyvias užmačias, neleisti imperialistams sukelti karą. Agresoriai įspėti: tas, kas pasės vėją – plaus audrą. Tautų uždavinys užkirsti imperialistams kelią į avantiūras, bendromis pastangomis užtikrinti tvirtą, nesutrikdomą taiką mūsų planetoje. RUGSĖJO 13 D. „PRAVDOS“ VEDAMAS


Vakar, kovo mėn. 15 d., Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo iškilmių salėje buvo įteikti ordinai ir medaliai atsižymėjusiems Lietuvos partizanams, pavyzdingai atlikusiems specialius uždavinius priešo užnugaryje. Iš penkiolikos partizanų vienas apdovanotas Lenino ordinu, vienas — Raudonosios Vėliavos ordinu, keturi partizanai Tėvynės Karo ordinu I-jo laipsnio; du partizanai — Tėvynės Karo ordinu II-jo laipsnio, keturi partizanai — Raudonosios žvaigždės ordinu, trys partizanai — medaliumi „Už drąsumą“. Be to, už ištarnautą laiką apdovanota VRLK bei VSLK trys darbuotojai Raudonosios Vėliavos ordinu, trys — Raudonosios Žvaigždės ordinu ir trys darbuotojai — medaliumi „Už kovos nuopelnus“. Partizanų būrio „Draugai“ vadas savo žodyje apibūdinęs partizanų kovas su vokiškaisiais fašistais, išreiškė gilią padėką Partijai ir Tarybinei Vyriausybei, o visų pirma Vyriausiajam Kariuomenės Vadui draugui Stalinui už partizanų atliktų žygių įvertinimą ir jų apdovanojimą ordinais ir medaliais. Apdovanotuosius pasveikino Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas drg. J. Paleckis. Savo kalboje drg. J. Paleckis pabrėžė, kad visi apdovanotieji, kaip teisaus reikalo aktyvūs gynėjai, kiekvienas savo nuveiktais žygiais prisidėjo prie to, kad šiandien vokiškasis fašistinis priešas triuškinamas jo paties žemėje, ir kad galutinė pergalė baigiama atsiekti visų tarybinių tautų nesugriaunamos draugystės dėka, kurios pavyzdys yra taip pat įvairių tautybių partizanų bendra kova prieš okupantus vokiečius.


SUSITARIMAI YRA, REIKIA JUOS ĮGYVENDINTI

Ben Hedos kreipimasis į alžyriečių tautą

Kreipimesi į alžyriečių tautą Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkas Ben Heda pranešė, kad Eviane sudarytas bendras susitarimas. „Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos įgaliotos Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu, – pareiškė jis, – aš skelbiu ugnies nutraukimą visoje Alžyro teritorijoje pirmadienį, 1962 metų kovo 19 d., nuo 12 valandos dienos. Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu įsakau visoms kariaujančioms Alžyro nacionalinio išsivadavimo armijos pajėgoms nutraukti kovos operacijas ir karo veiksmus visoje Alžyro teritorijoje. Ben Heda pareiškė, kad pasirašytų susitarimų sąlygos „atitinka ne kartą skelbtus revoliucijos principus: 1. Teritorinis Alžyro vientisumas jo dabartinėse sienose; tai reiškia, kad negalima atvirai ar slaptai mėginti padalinti šiaurinę Alžyro dalį ir taip pat negalima kaip nors mėginti atplėšti nuo mūsų šalies jai priklausančią Sacharą. 2. Alžyro valstybė turės visus suverenumo atributus, įskaitant nacionalinę gynybą ir diplomatiją, pati nustatys savo tiek vidaus, tiek ir užsienio politikos kursą. 3. Pripažinta alžyriečių tautos vienybė. Prancūzija atsisako savo – į atskiras bendruomenes suskaldyto Alžyro – koncepcijos. Pagaliau pripažintas nacionalinis alžyriečių tautos savitumas su jos arabiška islamo kultūra… 4. Realiu faktu tapo tai, kad pripažinta Alžyro respublikos laikinoji vyriausybė – vienintelė vyriausybė, vedanti derybas alžyriečių tautos vardu, ir kaip tikroji jos atstovė“. „Alžyro valstybė, – toliau pasakė Ben Heda, – laisvai išrinks savo institutus ir pasirinks politinę bei socialinę santvarką, kurią ji laikys labiausiai atitinkančia savo interesus. Tarptautinėje srityje ji nustatys ir visai suvereniai vykdys pasirinktą politiką. Tai bus demokratinė valstybė. Ji besąlygiškai pasirašys tarptautinę žmogaus teisių deklaraciją. Jos institutai bus pagrįsti demokratiniais principais ir visų piliečių politinių teisių lygybe, be rasinio arba religinio diskriminavimo“. Pereidamas prie karinių klausimų, jis pažymėjo, kad jie „buvo sureguliuoti atsižvelgiant į Prancūzijos ginkluotųjų pajėgų evakavimo perspektyvą. Didžiulis Prancūzijos karinis potencialas Alžyre, įskaitant asmeninę sudėtį ir techniką, bus evakuotas pagal tikslų kalendorinį planą. Nors Alžyre yra Mers-el-Kebiro bazė, pareiškė Ben Heda, mes liksime ištikimi neseniai suformuluotai Belgrade neutralumo ir nedalyvavimo blokuose politikai. Pasaulyje yra nemaža neutralių šalių, kurių nacionalinėse teritorijose dislokuotos užsienio bazės. Nepriklausomas Alžyras neprisidės prie jokio karinio pakto. Jis turės savo gynybos sistemą, kurią jis organizuoja visai suvereniai“. Kalbėdamas apie pereinamąjį laikotarpį, Ben Heda pažymėjo, kad pagal sudarytą susitarimą numatoma, konkrečiai, „sudaryti laikinąją vykdomąją valdžią ir vietines ginkluotąsias pajėgas, paskirti Prancūzijos vyriausiąjį komisarą Alžyre, kuris pakeis generalinį delegatą; paleisti suimtus ir internuotus asmenis, likviduoti perkeltųjų asmenų stovyklas, Alžyro pabėgėlius ir iš Alžyro ištremtus asmenis grąžinti į jų namus. Pereinamojo laikotarpio metu Prancūzijos armija nutrauks bet kurias operacijas ir vengs visų veiksmų, galinčių kliudyti liaudžiai laisvai pareikšti savo valią. Liaudies išsivadavimo armija pasiliks savo ginklus, struktūrą ir kadrus savo dislokavimo rajonuose“. Pereinamasis laikotarpis reikalauja didžiausio budrumo, pabrėžė Ben Heda. „Ugnies nutraukimas – tai dar ne taika, pavojus labai didelis, ir fašistinės-rasistinės OAS gaujos, desperatiškai stengdamosi išsaugoti „prancūzų Alžyrą“, mėgins vėl užtvindyti šalį krauju. Ben Heda pažymėjo, kad „nepriklausomybė yra ne galutinis tikslas, o tik priemonė, padedanti pakeisti padėtį mūsų šalyje, kuri turi iš kolonijinio sustingimo padėties pereiti į laisvos, už ekonominį rekonstravimą ir socialinį išsivadavimą kovojančios šalies padėtį“. Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkas nurodė, kad „pereinamasis laikotarpis yra paruošiamasis etapas prieš įgyjant nepriklausomybę, tačiau dar nereiškia nepriklausomybę tikrąja žodžio prasme. Tol, kol nepaskelbta nepriklausomybė, kol neįkurta valstybė, kol laisvojo Alžyro vyriausybė negrįš į nacionalinę teritoriją, liaudis, nacionalinio išsivadavimo armija, aktyvistai turi būti mobilizacinėje parengtyje. Mes jokiu būdu neturime silpninti savo budrumo pereinamuoju laikotarpiu. Visi vadovai, visi aktyvistai lieka savo postuose“.


Ukrainoje atsirado naujų opozicionierių šalies prezidentui Leonidui Kučmai. Pirmas tokiu tapo pats Kučma. Jis pareiškė, kad dėl neatsakingos politikos (asmuo, atsakingas už tokią politiką, žinoma, įvardytas nebuvo) “šalis atsidūrė ant finansų katastrofos slenksčio”. Opozicija Ukrainoje dabar madinga. Niekas nenori prisiimti atsakomybės. Visi pasiryžę tapti kankiniais, nukentėjusiais kovoje su valdžia. Kai dešinioji Černovolo ranka Kostenka padėjo “valstiečiui” Tkačenkai tapti Aukščiausiosios Rados pirmininku, Černovolas pareiškė, kad Ruchas yra opozicija. Tiesa, irgi nepasakė - kam. Tačiau visos proprezidentiškos visuomenės informavimo priemonės tuojau pat pranešė tautai apie naujuosius opozicionierius iš Rucho. Kučmos pažangieji socialistai irgi opozicijoje kraštutiniams kairiesiems. Ši opozicija vadinasi socialistinė. Drg. Tkačenka, kurio kandidatūrą taip rėmė pažangioji socialistė drg. Vitrenko, pasinaudodamas tarnybine padėtimi, tiesioginiame eteryje pažangiųjų socialistų vadovę pavadino kvaiša. Tačiau prezidento opoziciškumo atvejis ypatingas. Vos atsisėdęs į prezidento kėdę Kučma savo įsaku įvedė valstybinės vidaus paskolos obligacijas. Žinoma, obligacijos gali būti naudingos. Pavyzdžiui, Vokietijoje jos duoda 5 proc. metinių palūkanų, JAV - 6 proc., o Rusijoje - net 17 proc. Tik turbūt niekur už jas nemokama 50 proc. metinių palūkanų. Obligacijos išperkamos per 3, 6, 9 arba 12 mėnesių. Kučmai labai reikia pinigų, todėl ir buvo sukurta ukrainietiška MMM piramidė. Kai ji grius, bus hiperinfliacija. (Valstybinių trumpalaikių obligacijų piramidė jau griuvo Rusijoje. Šios šalies vyriausybė jau pareiškė, kad“pradžioje” atideda palūkanų mokėjimą ir obligacijų išpirkimą trims mėnesiams. - A.N.) 1997 m. Ukrainoje obligacijų buvo parduota už 10 mlrd. grivinų (5 mlrd. dolerių). Kad būtų išpirktos visos nuo pernai likusios obligacijos, Finansų ministerijai teks parduoti naujų ne mažiau kaip už 8 mlrd. grivinų. Sausio mėnesį jų parduota už 850 mln. grivinų. Atrodytų, viskas pagal planą. Tačiau iš kur atsirado tiek pirkėjų? Pasirodo, pusę naujų obligacijų pirko Nacionalinis bankas! Bet juk ne jam Finansų ministerija leidžia obligacijas. Tad Nacionalinio banko ištekliai skiriami palaikyti obligacijas, o grivinos kursas krinta. 1997 m. pabaigoje doleris kainavo 1,8 grivinos, dabar - jau 2,12. Ir Ukrainos valdžia jau kalba, kad skubiai reikia “stabilizavimo paskolos”. Be jos - katastrofa, nes valstybė negali surinkti mokesčių. Nemokėti už obligacijas irgi negali. Jeigu JAV neduos dolerių, teks spausdinti grivinas. Tyliai tai jau daroma. Finansų katastrofos išvakarėse vykęs JAV viceprezidento vizitas parodė, kad dabar Ukrainai svarbiausias yra JAV veiksnys. Savo ruožtu Goras kelis kartus paminėjo prezidento Kučmos “vadovaujantį vaidmenį” ir sveikino “jo svarbius bei ryžtingus žingsnius”. Juk būtent Kučmai, o ne Kravčiukui pradėjo duoti paskolas Tarptautinis valiutos fondas. 1994 m. jis skyrė Ukrainai 370 mln. dolerių, 1995 m. - 1157 mln., 1956 m. - 500 mln., 1957 m. - 200 mln., 1998 m. - 50 mln. dolerių. Iškalbinga dinamika. Iš viso Ukraina gavo per 2 mlrd. dolerių. Žinoma, su 200 mlrd. dolerių, kuriuos gavo Rusija, nėra ko lyginti. Tačiau dabar iškart reikia tokios sumos - 2 mlrd. dolerių. Be to, Goras sakė, kad Vašingtonas per kitų metų rinkimus rems tą kandidatą, kuris užtikrins, kad būtų vykdomos Tarptautinio valiutos fondo sąlygos, vyktų reformos ir būtų palaikomi stabilūs santykiai su JAV. Reikia manyti, Kučma užuominą suprato. Dar kartą prisiminkime Tarptautinio valiutos fondo paskolų dinamiką. 1995 m. 1157 mln. dolerių gavo premjeras Marčiukas (buvęs USSR KGB pirmininkas ir buvęs Ukrainos saugumo tarnybos vadovas). Dabar liaudies deputatą Jevgenijų Marčiuką remia tos pačios jėgos, kaip ir prezidentą Leonidą Kučmą. Todėl Kučma nekreipia jokio dėmesio į Kravčiuko priešinimąsi prezidento, socialdemokratų politikai. Tai “laisvos demokratinės konkurencinės politinės kovos zona”. Teisėjas - JAV. Goro vizitas dar kartą, turbūt paskutinį, leido Kučmai suprasti: jeigu Ukrainos valdžia nori išgyventi, ji turi laikytis Vašingtono nustatytų žaidimo taisyklių. Tarp tų taisyklių galima paminėti ir reikalavimą, kad Ukraina vykdytų 1995 m. memorandumą, kuriame sakoma, jog iki 2000 m. Černobylio atominė elektrinė bus uždaryta. Kučma net buvo priverstas pareikšti (iki naujų Ukrainos prezidento rinkimų liko vos metai), kad “niekas neabejoja, jog elektrinę būtina uždaryti”. O juk Goro vizito išvakarėse Ukrainos vyriausybė sakė, kad elektrinė laiku nebus uždaryta, nes Vakarų partneriai nepakankamai finansuoja statomas Rovno ir Chmelnickio atomines elektrines. Goras pinigų neatvežė, nors Kijevas labai jų laukė. JAV viceprezidentas atsivežė tik pranešimą apie Černobylio katastrofos padarinius. Ką gali pasiūlyti Ukraina? Aišku, kad ji gali tik tiksliai vykdyti nurodymus. Antraip santykiai su JAV neabejotinai pablogės, o prezidento rinkimų išvakarėse tai labai pavojinga. Europos Sąjungai plėstis bus sunkiau negu NATO Šį pavasarį Europos Sąjunga pradėjo oficialias derybas su šešiomis Rytų Europos šalimis dėl būsimos jų narystės. Tačiau dauguma Vakarų Europos gyventojų nelabai patenkinti Europos Sąjungos plėtra į Rytus. Tai liudija visuomenės apklausos, kurią “Europos barometro” tarnyba Europos komisijos užsakymu surengė 15 šalių, priklausančių Europos Sąjungai, duomenys. Liberaliausiai nusiteikę Danijos ir Skandinavijos šalių gyventojai: daugiau kaip pusė apklaustųjų pritartų, kad į Europos Sąjungą būtų priimtos beveik visos Rytų Europos šalys, net Rumunija ir Bulgarija. O štai kitų Europos Sąjungos šalių, išskyrus Graikijos, gyventojai, kol kas nelabai pritaria Europos Sąjungos plėtrai. Išimtis daroma tik Vengrijai bei su išlyga Čekijai. Lenkiją, kaip teigia “Rosijskaja gazeta”, “nors ir keista, palaiko tik Baltijos šalys”. Turbūt netikėčiausi apklausos duomenys buvo Slovėnijai, kuri yra tarp pirmųjų būsimų Europos Sąjungos narių (šioje šalyje nuolat kyla ekonomika, neblogi finansų rodikliai. Tačiau prieš Slovėnijos narystę Europos Sąjungoje pasisako daugiausia europiečių. Sociologų nuomone, veikiausiai įtakos turi tai, kad daugelis Europoje vis dar žiūri į Slovėniją kaip į Jugoslavijos bei neramių Balkanų dalį ir nenori nemalonumų. Estijos atžvilgiu, rašo “Rosijskaja gazeta”, netikėtumų nebuvo, nes pačioje pradžioje buvę aišku, kad jos kvietimas į Europos Sąjungą - politinis žingsnis bei nuolaida Skandinavijos šalims ir JAV. Apklausa tik patvirtinusi, kad Talinas tarp visų pakviestųjų į Europą vertinamas prasčiausiai: jį palaiko ne daugiau kaip trečdalis apklaustųjų (išskyrus švedus, suomius ir danus), o 40 proc. europiečių yra labai nusistatę prieš estus. Apie Lietuvą ir Latviją, rašo Rusijos Valstybė Dūmos poziciją atspindintis laikraštis, “nė kalbėti neverta”, tiesa, nepateikdamas jokių duomenų. Nelabai palankų Vakarų Europos gyventojų požiūrį į Europos Sąjungos plėtrą nesunku paaiškinti. Iš “Europos barometro” apklausos duomenų galima daryti išvadą, kad Europos Sąjungos šalių gyventojai Sąjungos plėtros nelaiko būtina. Vos ne 90 proc. apklaustųjų mano, kad Europos Sąjunga turėtų sutelkti jėgas kovai su nedarbu, aplinkos teršimu. Paaiškinti žmonėms, kad žemės ekologinė sistema yra bendra ir tarša nepripažįsta sienų, nelengva. O, svarbiausia, du trečdaliai Vakarų europiečių Europos Sąjungos plėtrą laiko neaktualia, nes bijo, kad sumažės jų pajamos. Austrai ir lenkai labai susirūpinę, kad iš Rytų plūstelės pigi darbo jėga. Beje, Europos Sąjungoje dabar 18 mln. bedarbių. “Europos barometro” apklausa patvirtina specialistų pranašystę, kad Europos Sąjungos plėtra į Rytus, skirtingai nuo NATO plėtros, nebus nei lengva, nei greita.


Lietuvos reikalai Ženevoje; P. Zauniaus linija aiški

Šioje Tautų Sąjungos asamblėjos ir tarybos sesijoje Lietuvą palietė keletas klausimų. Su nekantrumu laukė mūsų visuomenė, kas bus su tranzito komisijos raportu, koks pagaliau bus tas raportas, kaip į jį pažiūrės Tautų Sąjungos taryba. Nemažai domėtasi ir Lietuvos vyriausybės skundu Tautų Sąjungai dėl nuolatinių incidentų, kurių lenkai yra sukėlę paliai administracijos liniją. Mūsų delgacija, ypač jos pirmininkas užsienių reikalų min. Dr. Zaunius, vykdamas į Ženevą maždaug numatė, kokia linkme šie du klausimai Tautų Sąjungos taryboje nueis. Pasirodė, kad jo apskaičiavimai buvo gana tikri. Lietuvių-lenkų santykių klausimas iš technikinės plotmės vėl yra grąžintas į politinę, kurioje jis iš tikrųjų buvo ir yra ir ko mūsų vyriausybė norėjo. Gana netikėtai vokiečių Reicho vyriausybė parėmė Klaipėdos krašto kai kurių vokiečių skundą prieš Lietuvą. Šio žygio Lietuvos visuomenė iš Vokietijos pusės nelaukė ir nesitikėjo. Ir ne tik, kad į Vokietiją visą laiką žiūrėjo kaip į Lietuvai draugingą valstybę, bet ir todėl, kad nematė ir nemato nei teisinio, nei politinio pagrindo Lietuvos vyriausybę dėl santykių Klaipėdos krašte kaltinti. Tiesą pasakius, dėl šio vokiečių vyriausybės žygio mūsų visuomenė neparodė ir jokio didesnio susijaudinimo. Ji gerai žino, jog Klaipėdos krašte Lietuvos vyriausybė nėra padariusi jokio tokio žingsnio, kuris dienos šviesos bijotų, dėl kurio Lietuvai galėtų būti gėdos, svarstant jį tarptautiniame forume. Mes buvome kiek nustebę, kai juristų komisija pripažino, kad Vokietija, Tautų Sąjungos taryboje paremdama quasianoniminį Klaipėdos krašto vokiečių skundą, šiame žygyje nerado prasilenkimo su procedūra panašiems skundams kelti. Bet mes esame visai patenkinti p. Zauniaus pareiškimu pereito šeštadienio tarybos posėdyje. Lietuva, visai nebijodama to skundo svarstymo iš esmės, betgi negali sutikti, kad panašia tvarka nuolat galėtų būti skundai prieš Lietuvą arba ir kurią, nors kitą valstybę keliami. Juk tokiu būdu, kuris nors Tautų Sąjungos tarybos narys, savo sumetimais norėdamas pasaulio akyse diskredituoti vieną ar kitą valstybę, galėtų gana dažnai įvairius anoniminius skundus prieš tą valstybę palaikyti. Tegu galutiname rezultate tie skundai ir būtų atmesti, bet pasaulio opinijoj susidarytų įspūdis, kad nekaip ta valstybė tvarkosi, prieš kurią taip dažnai yra keliami skundai. Mes manome, kad šie sumetimai ir buvo svarbiausias p. Zauniaus protesto motyvas prieš tokią skundų kėlimo procedūrą. Čia mūsų užsienių reikalų ministeris parodė savo didelį apgalvojimą ir ateities numatymą. Šiandie mes dar neturime žinių, kokį raportą paruoš p. Hambro ir koks bus galutinas skundo likimas. Bet Lietuvos delegacijos nusistatymas šiame reikale mums atrodo visai tikslus. Šia proga norime pabrėžti, kad paskutiniuoju metu vokiečių spauda Klaipėdos reikalams yra pasidariusi liguistai jautri. Ji visur iš adatų stengiasi vežimus skaldyti. Ir ne tik dalykus iš esmės svarsto, bet asmeniškai atakuoja ir mūsų užsienių reikalių ministerį, nekalbant jau apie gubernatorių P. Merkį.


Rytoj atvyksta lenkų delegacija tęsti nutrauktų gegužės mėnesį derybų dėl saugumo ir Želigovskio smurto Lietuvai padarytų nuostolių atlyginimo. Poryt mūsų delegacija išvyksta Varšuvon, kur bus tęsiamos derybos ekonominiais klausimais. Kol kas tiktai juridinė ir pasienio susisiekimo komisija Berlyne pasiekė pozityvių rezultatų; tur būt dėl to, kad pavesti jos kompetencijai klausimai visoj ginčo problemoj vaidina palyginti nesvarbų vaidmenį. Visus interesuoja klausimas, kaipgi bus su kitomis komisijomis: ar jos prieis prie kokio susitarimo, ar neprieis? Į šitą klausimą galėtų atsakyti tiktai lenkai, nes tik nuo jų taktikos ir nusistatymo pareis derybų tolesni rezultatai. Lietuva, eidama pereitų metų gruodžio mėn. T. S. Tarybos pareikšta rezoliucija, darė ir daro visas pastangas, surasti tokį modus vivendi su Lenkija, kuris patikrintų taiką. Lietuva padarė visus galimus kompromisus. Ji ryžosi laikinai atidėti pamatinius ginčo klausimus, sutikdama svarstyti antraeilius dalykus, kad tik nestatytų taikos pavojun. Bet tas nieko negelbėjo. Vis tiek susitarimo ligšiol pasiekti nebuvo galima. O nebuvo galima dėl to, kad lenkams svarbu ne susitarimas, ne taika, o visai kas kita: priversti Lietuvą išsižadėti Vilniaus ir pasiduoti visiškai lenkų kaip politiškai taip ir ekonomiškai hegemonijai. Saugumo savo projektus Lenkija formuloja taip, kad Lietuva būtinai pripažintų dabartinę demarkacijos (jau administracijos) liniją - siena, ir smurtu pagrobtą Vilniją - lenkų teritorija. Ekonominiai bei susisiekimo sumanymai aiškiai siekia to paties tikslo. Žinoma, Lietuva tokių projektų priimti negali. Atvirkščiai, Lietuvos vyriausybė rado reikalinga net konstitucijoj pažymėti, kur yra Lietuvos sostinė, kad niekam šiuo klausimu nebūtų jokios abejonės. Tad aišku, kad, jei Lenkija ir toliau nepakeis savo derybų tikslo ir taktikos, tai sunku laukti ir iš tolesnių derybų kokių pozityvių rezultatų. Bet, gal Lenkija iš tikro pakeis savo ligšiolinius siekinius ir, gruodžio rezoliucijos mintin, sieks tiktai konfliktų pašalinimo ir taikos? Labai norėtume persiimti tokiu optimizmu, bet deja, jam nėra pamato. Tiesa, p. Zaleskis Ženevoj dedasi didžiausiu pacifistu ir tokiu taikos apaštalu, kad net p. Chamberlainas rado reikalinga ji už tai pagirti. Bet, nuvykęs Paryžiun ir pasijutęs savųjų tarpe, p. Zaleskis tuojau pradėjo intriguoti prieš Pareinio okupacijos pašalinimą ir reikalavo „laikyti Vokietiją už uodegos“, kol nebus sutvarkyti rytų klausimai“, t. y. kol Lenkija neįvykdys visų savo svajonių rytuose. Šalia to jis laikė kalbas labai netinkamas taikos apaštalui. Po to p. Zaleskis nuvažiavo Briuselin, kur taip pat panašiai elgėsi. Šitam jo diplomatiškam tourné daugiausia teko iš p. Zaleskio Rusijai, Vokietijai ir Lietuvai. Kai dėl Rusijos, tai sovietų oficiozas „Izviestija“ birželio 20 d. taip charakterizuoja lenkų politiką: „Pastaruoju lai. ku pasaulis buvo liudininku sistematingo augimo agresingų Lenkijos prieš SSSR tendencijų. Mūsų spauda nurodė daugiau, negu pakankamai faktų, iliustrojančių šitas tendencijas. Užteks čia priminti atvirą svarstymą klausimo apie Ukrainos nuo SSSR atplėšimo ir neregėtą sovietų polpredstvos Varšuvoje siundymą“. Čičerino nota iš birželio 16 d. dėl sovietų atstovybės persekiojimo Varšuvoj nors nuo aiškių grasinimų susilaiko, bet kalba labai griežtai. O lenkų oficiozinės spaudos dėl tos notos atsiliepimai aiškiai rodo, kad Lenkija nemano jos reikalavimų patenkinti. P. Zaleskio pareiškimai ir intrigos prieš Pareinio okupacijos likvidavimą sukėlė Vokietijoj didžiausio pasipiktinimo. Ypač vokiečiams nesuprantama, kodėl Zaleskis rado reikalo padaryti vokiečiams tokį nemalonumą tuo metu, kaip jie rodė Lenkijai daug palankumo. Taigi p. Zaleskis norėtų prispausti vokiečius Pareiny, kad jie padėtų jam rytuose pasiekti lenkų tikslų kai dėl Lietuvos ir Rusijos, o taipogi naujais traktatais, panašiais į Locarno, garantuotų dabartines lenkų sienas vakaruose. Naujai Vokietijos valdžiai susidarius, be abejo, išgirsim, ką ji apie tai mano. Taigi iš visų pusių matom lenkų politiką, kurios nė didžiausias optimistas nebegalėtų pavadinti taikinga. Šitą lenkų politiką iliustruoja ir papildo tik ką pravestas beveik miliardinis karo biudžetas. Tačiau Lenkijos agresingumas užsienių politikoj neturi šiuo metu stiprios paramos vidui. Lenkijos vidaus padėtis dabar nėra tokia, kad būtų lengva rizikuoti naujais konfliktais bei avantiūromis. Kolkas Lenkiją valdo pilsudskininkai jo vardo šešėliu. Bet už šešėlio ilgai slapstytis negalima. Pilsudskininkai neturi ko pastatyti Pilsudskio vieton ir todėl kova už valdžią darosi neišvengiama. Ir ūkio stovis nėra toks, kad leistų Lenkijai varyti agresingą politiką. Nuo pereitų metų kovo mėnesio Lenkija susirgo chronišku užsienių prekybos pasyvumu. Nuo to laiko per keturiolika mėnesių užsienių prekybos pasyvas išaugo iki 800 milionų su viršum zlotų. Šita suma yra didesnė 86 milionus dolerių paskolą, kurią Lenkija gavo Amerikoj. Tokiu būdu visa ta paskola, dargi su kaupu, vėl išplaukė užsieniuosna. Kaip šitai turi atsiliepti į pinigų rinką ir bendra ūkio konjunktūrą – nesunku įsivaizduoti. Be to, pastaruoju laiku aiškiai matyti, kad Lenkijos gatavų pramonės dirbinių eksportas eina nesulaikomai mažyn. Vadinasi, lenkų pramonė nyksta. Iškilusi pastaruoju laiku darbininku kova už atyginimo pakėlimą, žinoma, turės dar labiau pramonę nuspausti. Šitą vaizdą dar papildo šių metų derliaus blogos perspektyvos. Visi ūkio daviniai, sugretinti su beveik miliardiniu karo biudžetu, sudaro labai menką vaizdą ir, papildyti vidaus politinės padėties konjunktūra, vargu gali paskatinti prie avantiūrizmo. Tačiau būtų neatsargu nuraminti savę šitais samprotavimais ir sėdeti rankas sudėjus. Mes kaip tik šiandien turim būti labai atsargūs ir budrūs. Mes turime parodyti didžiausią taikingumo ir sukalbamumo, kokį tik leidžia mūsų interesai. Bet drauge turim būti akylus ir budėti. Mirštąs pilsudskizmas gali su aktų logika ir nesiskaityti.


Nacionalsocialinė sąjunga vėl neįregistruota

Teisingumo ministerija trečią kartą atsisakė įregistruoti Lietuvių nacionalsocialinės vienybės sąjungą (LNSVS). Gegužės pabaigoje Teisingumo ministerija nusprendė, kad šios organizacijos įstatuose nurodyti tikslai ir uždaviniai bei veiklos būdai prieštarauja Konstitucijai. Pirmą kartą LNSVS prašėsi įregistruojama kaip politinė partija, o du kartus - kaip visuomeninė organizacija. Ministerija nė vieno prašymo nepatenkino. Negausi Lietuvių nacionalsocialinės vienybės sąjunga paskelbė apie savo susikūrimą 1996 metais ir teigia turinti apie tūkstantį narių, tačiau jų sąrašų nesudarinėja, neva baimindamasi persekiojimo. Organizacijos šūkis “Lietuva - lietuviams”, o vėliava - balta svastika raudoname fone.


Rusijos URM iki šiol neperdavė Valstybės Dūmai pernai su Lietuva pasirašytos sienos sutarties, nes Rusijos vyriausybė rengia parlamentarus ramiai, be jokių trukdymų tą sutartį ratifikuoti, mano Lietuvos ambasadorius Maskvoje. “URM kol kas nenurodo konkretaus laiko, kada sutartis bus perduota ratifikuoti, bet mes ir neskubiname šio proceso. Mūsų nuomone, ji rengia deputatus patvirtinti šį susitarimą”, - sakė ambasadorius Romualdas Kozyrovičius. R. Kozyrovičiaus vertinimu, beveik nė viena Valstybės Dūmos frakcija, net komunistai, neturi didelių pretenzijų Lietuvai, ir ratifikavimas turi vykti gana sklandžiai. Agresyviai prieš Lietuvą nusiteikusi tik nedidelė deputatų grupė, vadovaujama nacionalradikalo Sergejaus Baburino, kuris mano, kad Lietuvos Klaipėdos kraštas turi priklausyti Rusijai. Užsienio reikalų ministras Jevgenijus Primakovas neseniai per savo vizitą į Vilnių užtikrino, kad problemų ratifikuoti sutartį nebus. Tada jis sakė, kad Dūma paprasčiausiai perkrauta darbu. Rusijos ir Lietuvos sienos sutartis pasirašyta pernai rudenį. Lietuvos Seimas ją ratifikavo šį pavasarį.


KRUVINAS AMATAS - AMŽINAS AMATAS, arba ko šypsosi Boleslavo „berniukai”?

„Mūsų Žmonės sėdi visur!..” - sausio 12-osios naktį, jau „išgelbetas” sovietinių desantininkų, kalbėjo B.Makutinovičius. Žinoma, omonininkai nebuvo izoliuoti. Jų šeimos, artimieji, pažįstami ir draugai gyveno greta jų. Ne visi pritarė smurtininkų pasirinktam keliui. Kai kas net nežinojo, kuo jų giminaičiai užsiima. Kiti juos dar labiau kurstė, teikdavo atitinkamą informaciją. Majoras A.Antonenka dirbo Lietuvos vidaus reikalų ministerijos 7-ajame skyriuje. Taip vadinosi operatyvinė žvalgyba. Vėliau perėjo į Vilniaus priėmimo-paskirstymo punktą, kuriame dirbo kriminalinės paieškos vyresniuoju inspektoriumi. Jis žinojo ir galėjo žinoti daug ką, kas rūpėjo omonininkams. Ir ne tik jiems. Į būrį šis karininkas oficialiai perėjo birželio 23 d. Šiandien jis tarnauja vadinamajame Šiaurės miestelyje. Po tarnybos eina į savo butą, pas savo šeimą. Prokuratūros tardytojas kol kas jo neliečia. Buvusioje VRM kovos su socialistinės nuosavybės grobstymu ir spekuliacija valdyboje dirbęs V.Semenčinas irgi perėjo į OMON-ą. Įtariama, kad ir jam agentūrinis darbas nebuvo svetimas. Išformavus OMON-ą, V.Semenčinas liko Šiaurės miestelyje dislokuotoje divizijoje, po to buvo perkeltas į kažkurį kitą karinį dalinį. Tokių OMON-o pagalbininkų turėjo būti ir daugiau. Beje, tarp tų 80-ties parodymus tardytojui davusių buvusiųjų keletas prokuratūroje pasirodė, užsivilkę jau Lietuvos policininko uniformą… Iš šių liudytojų prokuratūros tardytojas sako ne daug ką sužinojęs. Jie nieko nemušę, nieko neplėšę. Kalti kaip visada kiti. Beje, į prokuratūrą atvykdavo ne visi kviestieji. Niekas jų per daug ir neieškojo. - Apie įtariamuosius, išvykusius iš Lietuvos, rinkti informaciją galimybių neturime, - sako Č.Norinkevičius. - Kai kurių paiešką paskelbėme. Gavome pranešimų, kad Vilniuje buvo pasirodęs B.Makutinovičius. Jis kai kam vis skambina telefonu iš Sankt Peterburgo. Gimines aplankė kiti svetur apsigyvenę įtariamieji. Apskritai šios bylos likimas yra neaiškus. Reikalinga Rusijos ir Lietuvos teisinė sutartis, kad galėtume sulaikyti ir apklausti įtariamuosius. Manau, kad teismas už akių šiuo atveju yra neįmanomas. Teks laukti… Laukia ir sausio 13-osios, ir Medininkų aukos. Laukia tie, kurių likimą sužalojo pasalūniški banditų kirčiai. Ar laukia savo teismo buvusieji? Ar sulauk


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo pranešimas TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje tebėra viena iš pagrindinių politinių Indijos sostinės ir provincijos spaudos temų. Delio laikraščiai „Hindustan taims“, „Steitsmen“ ir „Indian ekspres“ išspausdino visą pranešimo skyrių, kur nurodoma, kad būtina protingai reguliuoti pasienio nesutarimus. „Chruščiovas sveikina Kinijos įvykdytą ugnies nutraukimą ir kariuomenės atitraukimą“ – tokia antrašte atpasakoja N. Chruščiovo pranešimą „Hindustan taims“. „Chruščiovas įsitikinęs, kad Kinijos – Indijos konfliktas gali būti taikiai sureguliuotas“, rašo „Asam tribiun“. „Chruščiovas primygtinai ragina tartis ir išspręsti pasienio ginčą“, rašo antraštėje „Hindu“. Ryšium su N. Chruščiovo pranešimu eilė laikraščių reiškia nuomonę, kad Indija ir KLR turi pagaliau sėsti už derybų stalo. „Politiniai stebėtojai mano, – rašo, pavyzdžiui, laikraštis „Asam tribiun“, – kad Azijos istorijoje prasidės naujas skyrius, jeigu Indija ir Kinija baigs savo dabartinius pasienio ginčus ir pamėgins derybomis sureguliuoti savo nesutarimus


VORO MEDŽIOKLĖ IR DAR VIENAS… INCIDENTAS

Aukščiausiosios Tarybos deputatai nemėgsta posėdžiauti penktadieniais. Kiek pavėluotai pradėtame rytiniame posėdyje dalyvavo 59 deputatai, o po valandos, kai reikėjo balsuoti, jų beliko 46. Po pertraukos - tik per 30. Darbotvarkėje įrašyti bent 8 klausimai, tačiau iki pusiaudienio suspėta apsvarstyti tik pusantro. Neįvyko ir numatyti darbotvarkėje Aukščiausiosios Tarybos seniūno pavaduotojų rinkimai, nebuvo kvorumo. Kandidatai į seniūno pavaduotojus tebėra du tie patys, buvusieji ir penktoje sesijoje - L. Andrikienė ir Č. Juršėnas. Pradėtas ir baigtas trečiasis įstatymo „Dėl konkurencijos plėtojimo ir monopolinių veiksmų ribojimo” svarstymas. Tik keletas deputatų aktyviau dalyvavo diskusijoje arba klausinėjo šįkart ilgai tribūnoje užtrukusį ekonimikos ministrą A. Šimėną, dar ir po pertraukos pratęsusį varginančią įstatymo priėmimo procedūrą. Tuo tarpu deputatai užsiiminėjo kas kuo. Dešinioji Parlamento pusė džiaugsmingai studijavo padaugintą dar anos savaitės „Atgimimo” numerį, kuriame buvo išspausdintos visų šios kadencijos deputatų nuotraukos. Išsidalijo atšviestus puslapius, bus atminimas, nes ši sesija kai kuriems, gal net pusei, iš tiesų bus paskutinė. Vienas iš kolegų paskaitė straipsnelį iš anglų kalba leidžiamo savaitraščio „Baltijos kelias”. Jame parašyta, kad Vilniuje, kaip ir daugelyje Lietuvos miestų, nebėra kasdien karšto vandens. Jis tiekiamas tik ligoninėse, senukų namuose. Bet informacija - ne visai tiksli. Karštą vandenį kasdien turi ir Aukščiausiosios Tarybos buveinė bei Vyriausybės rūmai ir dar vienas kitas prestižinis miesto rajonas. Po pertraukos pradėtas Respublikos advokatūros įstatymo trečiasis svarstymas. Jis užtruko iki pietų. Įstatymą pristatė pranešėjas E. Jarašiūnas. Svarstymas buvo kiek gyvesnis, mat daugiau deputatų šio bei to teiravosi. Deputatas B. Rupeika pastebėjo, kad 6-asis straipsnis pažeidžia žmogaus teisių deklaraciją, nes jame rašoma, kad advokatai iš užsienio valstybių teisinę pagalbą Lietuvoje gali teikti tik pagal tarptautinę sutartį dėl teisinės pagalbos ir gavę leidimą. Buvo balsuojama, bet toks straipsnis, matyt, liks įstatyme. Nuobodulys buvo apėmęs deputatus, tad vienas iš jų, aptikęs ant vis dar geltono kilimo didžiulį vorą, nunešė ji ton salės pusėn, kur susitelkusi didžioji „Voratinklių” meistrų auditorija. Paskutinis vakarykščio posėdžio akordas - incidentas, iš tiesų dar sykį parodęs, kad šis Parlamentas turi kuo greičiausiai skirstytis. Deputatė Z. Šličytė, atsisukusi į J. Šimėną, sėdintį už jos ir, žinoma, ne savo įprastoje vietoje, pliaukštelėjo jam ir ganėtinai garsiai rusiškai tarė: „Von”… Tiesa, smūgis ir šį kartą buvo moteriškas - ne itin taiklus, tik naujasis Aukščiausiosios Tarybos seniūnas A. Taurantas ėmė raminti dvi gerbiamas deputates (Z. Šličytę ir šalia jos sėdinčią R. Gajauskaitę). Paskutiniai žodžiai, kuriuos pavyko išgirsti (žurnalistai sėdi kitoje salės pusėje): „Nuosaikiuosius muša”… Deputatas J. Šimėnas netrukus pasitraukė iš pavojingos zonos… ir posėdis baigėsi.


Irakas neįrodė norįs bendradarbiauti su JT

Vyriausiasis JT ginkluotės inspektorius Richardas Butleris antradienį pareiškė, kad Irakas neįrodė, jog vėl besąlygiškai bendradarbiauja su jo vadovaujamais ginkluotės inspektoriais. JT Saugumo Tarybai pateiktoje ataskaitoje Butleris, kuris vadovauja JT Specialiajai komisijai (INSCOM), tvirtina, kad Bagdadas nuo lapkričio vidurio, kai buvo atnaujinti patikrinimai, varžė komisijos darbą, paskelbdamas naujus apribojimus. Apžvalgininkai teigia, kad komisijos, tikrinančios, ar sunaikintas visas Irako masinio naikinimo ginklas, vadovo ataskaita gali suteikti pagrindą JAV ir Didžiosios Britanijos oro smūgiams prieš Iraką - abi šalys pareiškusios, jog gali smogti be jokių papildomų diplomatinių konsultacijų ar įspėjimų. Remdamasi Butlerio ataskaita, JT saugumo Taryba spręs, ar peržiūrėti savo santykius su Iraku. Oficialusis Bagdadas tikisi, kad po tokios peržiūros jam gali būti atšauktos po invazijos 1990 m. į Kuveitą įvestos sankcijos. Akivaizdu, kad Irakas nebendradarbiavo besąlygiškai, kaip buvo pažadėjęs 1998 m. lapkričio 14 d., ataskaitoje konstatavo UNSCOM pirmininkas. Užuot tą daręs, Irakas ėmėsi naujų komisijos darbo suvaržymo formų, kurios gali neigiamai atsiliepti ilgalaikei Irako masinio naikinimo ginklo kontrolės ir gelbėjimo programai. “Dėl Irako veiksmų nebuvo pasiekta jokios pažangos nei nusiginklavimo, nei uždraustų ginkluotės programų tikrinimo srityse”, - teigia Butleris, pridurdamas, kad Irako elgesys neleidžia UNSCOM iki galo atlikti darbo, kurį jai pavedė JT Saugumo Taryba. Irakas šių metų rugpjūčio 5 d. apribojo UNSCOM patikrinimus, o spalio 31 d. visiškai nutraukė bendradarbiavimą su šia komisija. Prieš mėnesį inspektoriams sugrįžus, Irakas sukliudė surengti mažiausiai tris patikrinimus bei perdavė tik vieną iš 12 su ginkluotės programomis susijusių dokumentų, kurių prašė Butleris. Rimčiausias incidentas kilo gruodžio 10 d., kai UNSCOM nebuvo leista patekti į valdančiosios “Baath” partijos būstinę sostinėje Bagdade, nebent ji būtų apribojusi inspektorių skaičių bei iš anksto pasakiusi, ko ieškos. UNSCOM taip pat nurodo, kad lapkričio 26 d. jai nebuvo leista apžiūrėti vienos Irano opozicinės grupės karinės bazės, o praėjusį penktadienį ekspertams chemikams nebuvo leista patekti į vieną sandėlį, teigiant, jog ta diena - šventa musulmonams. Irakas pirmadienį paskelbė savo nuomonę apie atnaujintą JT ginkluotės inspektorių darbą. Laiške Saugumo Tarybai pabrėžiama, kad kai kurie patikrinimai buvo atliekami provokuojančiai ir negerbiant susitarimų dėl vadinamųjų “jautrių objektų”. JAV rimtai vertina Butlerio pranešimą JAV antradienį pareiškė, jog rimtai vertina vyriausiojo JT ginkluotės inspektoriaus Richardo Butlerio pranešimą, kuriame šis kritiškai atsiliepė apie Irako bendradarbiavimą su jo vadovaujama Specialiąja komisija (UNSCOM). Anot Vašingtono, yra galimi bet kokie tolesnių veiksmų scenarijai, net ir oro antpuoliai. Valstybės departamento atstovas Jamesas Foley pasakė, kad prezidentas Billas Clintonas pranešimą apsvarstys su aukštais patarėjais užsienio politikos klausimais. Anot Foley, dar nenuspręsta, ar JAV ir Didžioji Britanija pradės Irako oro antpuolius. Clintonas, kurio šiandien Atstovų rūmuose laukia nepaprastai svarbus balsavimas dėl apkaltos, į Vašingtoną po trijų dienų vizito Artimuosiuose Rytuose grįžo vėlų antradienio vakarą. Valstybės departamento atstovas tvirtai pareiškė, kad Vašingtonas imsis žygių prieš Iraką, jei laikys juos reikalingais. Foley atsisakė komentuoti, ką nuspręs Clintonas ir patarėjai aptarę UNSCOM pranešimą, tačiau pabrėžė, jog Vašingtonas mano, kad jau turi pakankamus JT Saugumo Tarybos įgaliojimus bet kokiems kariniams veiksmams prieš Iraką. JT inspektoriams liepta išvykti iš Bagdado JT vakar savo ginkluotės inspektoriams nurodė išvykti iš Bagdado, pranešė Irako humanitarinių misijų koordinatoriaus atstovas spaudai Georgeʼas Somerwillis. “JT specialiosios komisijos (UNSCOM) darbuotojams šiandien nurodyta išvykti iš Bagdado”, - sakė jis žurnalistams. Tuo tarpu JT humanitarinės misijos darbuotojai kol kas paprašyti likti Bagdade kaip “atsargos priemonė”, tačiau ir jie turi būti pasirengę išvykti. “Dar nenuspręsta, ar JT humanitariniai darbuotojai turės išvykti iš Bagdado ir kada”, - sakė Somerwillis prie Bagdado pakraštyje esančios JT būstinės. Tačiau, pasak jo, “dalis darbuotojų, kurie turėjo išvykti atostogų, išvyks šiandien, kaip ir numatyta”. Tuo tarpu tie JT darbuotojai, kurie dirba Bagdado vyriausybės nekontroliuojamame Šiaurės Irake, liks vietoje ir tęs darbą, sakė atstovas. Anksčiau trys autobusai su UNSCOM inspektoriais išvyko iš Bagdado į Habanijos oro uostą, esantį į šiaurės vakarus nuo sostinės. Kiekviename autobuse važiavo nuo 30 iki 40 žmonių. Pietryčių Azija: “vienybė įvairovėje” Pietryčių Azijos valstybių asociacijos (ASEAN) šalių vyriausybių vadovai vakar Hanojuje priėmė ekonomikos ir finansų veiksmų planą, turintį stabilizuoti padėtį regione ir padėti geriau stebėti ekonominių ir finansinių rodiklių pokyčius. Veiksmų planas, be kita ko, numato iki 2002 m. panaikinti muitų apribojimus, įvesti lengvatų užsienio investuotojams bei užkirsti kelią būsimoms krizėms. Baigdamas dviejų dienų viršūnių susitikimą, Vietnamo premjeras Fan Van Kajus pabrėžė, kad Pietryčių Azijos valstybės, remdavosi tradiciniu “vienybės įvairovėje” principu, pademonstravo ryžto stiprinti vienybę bei pakelti ASEAN bendradarbiavimą į aukštesnį lygį. Vakar rytą ASEAN lyderiai susitiko su Kambodžos ministru pirmininku Hun Senu. Vėliau Hanojuje buvo priimti svarbūs dokumentai dėl krizės apimtos regiono šalių ekonomikos gaivinimo. Kaip informavo Vietnamo užsienio reikalų ministras Nguen Man Kamas, viršūnių susitikimo dalyviai priėmė Hanojaus deklaraciją, Hanojaus veiksmų planą bei ASEAN pareiškimą dėl energingų priemonių. Vadinamųjų “energingų priemonių” pakete, be kita ko, numatyta sparčiau liberalizuoti prekybą bei skatinti investicijas, tikintis, kad tai padės atgaivinti ASEAN šalių ekonomiką. Tiesa, analitikai šias priemones sutiko santūriai. Hanojaus deklaracijoje, turinčioje sustiprinti ASEAN narių ekonominę integraciją, raginama užmegzti glaudesnius bendradarbiavimo saitus kaip būdą ekonomikos krizei įveikti. Dokumente pabrėžiama, kad tarptautinė bendruomenė privalo paremti ASEAN šalių reformas bei ieškoti būdų, kaip paskatinti privataus kapitalo sugrįžimą į regioną. ASEAN priklauso Brunėjus, Indonezija, Laosas, Malaizija, Birma, Filipinai, Singapūras, Tailandas ir Vietnamas. Japonija žada svarų indėlį į bendras pastangas Japonijos premjeras Keidzo Obučis vakar paskelbė apie Japonijos ketinimus skirti Azijos regionui 5 mlrd. JAV dolerių finansinę paramą bei pažadėjo imtis priemonių Japonijos bei Azijos ekonomikai atgaivinti. - Savo kalboje prieš Pietryčių Azijos viršūnių susitikimą Japonijos premjeras pareiškė esąs įsitikinęs, jog bendros pastangos duos vaisių ir Azija vėl sugrįš į ekonominio pakilimo taką, tačiau tai įvyks tik kitame amžiuje. Obučio teigimu, per ateinančius trejus metus Japonija suteiks Azijos valstybėms 600 mlrd. Japonijos jenų (5 mlrd. JAV dolerių) lengvatinių paskolų, kurios padės pertvarkyti tų šalių ekonomiką. Ši parama bus suteikta papildomai prie 30 mlrd. JAV dolerių paskolų, kurias Japonijos finansų ministras Kičis Mijazava spalio mėnesį pažadėjo Indonezijai, Filipinams, Malaizijai, Tailandui bei Pietų Korėjai. Japonijos premjero teigimu, finansų krizė sunkia našta užgulė Azijos valstybes, grasindama politiniais neramumais, didėjančiu nedarbu bei augančiu nusikalstamumu. “Ekonominis pakilimas atneštų taiką ir stabilumą regionui”, - sakė jis. Palestiniečiai kaliniai baigė bado streiką Šimtai palestiniečių kalinių baigė dešimt dienų trukusį bado streiką, Betliejuje trečiadienį patvirtino palestiniečių kalinių draugijos vadovas Isa Karakis. Bado streikas buvo nutrauktas antradienio vakarą. Taip kaliniai reagavo į pranešimus, esą Izraelis sutinka lanksčiau spręsti kalinių paleidimo klausimą. Tiesa, Izraelio premjeras Benjaminas Netanjahu antradienį po viršūnių susitikimo su JAV prezidentu Billu Clintonu ir palestiniečių vadovu Jasiru Arafatu dar kartą pabrėžė, jog laisvės neatgaus ”rankas susikruvinę kaliniai. Kita vertus, pasirodė pranešimų, esą Izraelio ir palestiniečių atstovai per Clintono vizitą sutarė tęsti konsultacijas dėl kalinių. Kaip pasakė Karakis, iš daugiau kaip 2000 politinių kalinių, uždarytų Izraelio kalėjimuose, tik 250 dalyvavo žudant žydus. Palestiniečių vadovas Arafatas dar praėjusį šeštadienį kreipėsi į kalinius, prašydamas baigti streiką. Izraelis prieš tris savaites paleido 250 palestiniečių kalinių, tarp jų tik 100 politinių kalinių. Kiti buvo paprasti nusikaltėliai. Pagal paskutinę taikos sutartį Izraelis trimis etapais į laisvę turi paleisti iš viso 750 palestiniečių kalinių. Tuo tarpu Izraelis tvirtina, jog tarp paleistųjų bus tik dar 100 politinių kalinių.


Esminė ligšiolinės politikos klaida ta, kad nepriklausomybė buvo suvokiama vien kaip atsiskyrimas nuo imperijos ir tarptautinis Lietuvos pripažinimas. Ignoruojant ekonominės nepriklausomybės sąlygas, atsikurianti valstybė pasiliko priklausoma tiek nuo Rytų žaliavų, tiek nuo Vakarų malonės. Nesugebėjome įtvirtinti teisėtumo, nemokėjome demokratiškai tvarkytis, nenorėjome girdėti kitokios nuomonės, nesutelkėme krašto intelekto ir nuvedėme Lietuvą į ekonominį bei dvasinį nuosmukį. Tą matydama LDDP tapo opozicine partija, kuri nevengė atviro ir tiesaus žodžio, konstruktyvios kritikos. Turime pasakyti, kad mūsų nuogąstavimai, deja, pasitvirtino. Visuomenės orientavimas į nostalgišką praeities restauravimą, smetoninės Lietuvos idealizavimas, bendrų pasaulio ekonomikos ir politikos raidos dėsnių nepaisymas sustabdė mūsų krašte ūkio ir demokratijos plėtotę, apsunkino valstybės atkūrimą. Mes ne tik kritikavome valdžios veiksmus, bet nuolat siūlėme konkrečius projektus, programas valstybei bei ūkiui reformuoti. Mes parengėme ir paskelbėme parlamentinės respublikos Konstitucijos ir Konstitucinio Teismo projektus, suformulavome valstybingumo atkūrimo gaires, teikėme įvairius siūlymus pramonės ir Žemės ūkio reformavimo, kultūros, švietimo, medicinos, mokslo, nacionalinių santykių, užsienio politikos ir kitais klausimais. Ši rinkimų į Seimą programa yra natūralus mūsų partijos politikos tęsinys. Mes remiame: Pirma. Nuoseklią konstitucinę ir teisinę reformą, tikrą įstatymų leidybos, vykdomosios ir teisminės valdžių atskyrimą, žmogaus teisių bei laisvių įtvirtinimą, valdžios tarnavimą žmogui. Antra. Racionalią ekonomikos reformą, kuri kurtų socialiai orientuotą rinką, modernią gamybą, užtikrintų Lietuvai palankias užsienio investicijas, skatintų visas ūkininkavimo formas. Trečia. Tautinių interesų derinimą, santarvę ir susiklausymą. Ketvirta. Subalansuotą mūsų valstybės Vakarų bei Rytų užsienio politiką, karinį neutralitetą.


Brangus draugas Georgiu Dežai! Brangus draugas Maureri! Brangūs draugai ir bičiuliai! Mūsų delegacija su ypatingu pasitenkinimu laukė susitikimo su Rumunijos Liaudies Respublikos šlovingos sostinės – Bukarešto - darbo žmonėmis. Juk sostinė - tai tarsi bet kurios šalies širdis. Nuo jos daug priklauso visos valstybės gyvenimo ritmas. Mums buvo malonu matyti, kad liaudies Rumunijos širdis veikia gerai, kad tai jauna ir stipri širdis. Ji užtikrina sveiką kraujo apytaką ūkiniame ir valstybiniame jūsų šalies organizme. Bukarešto darbo žmonės garbingai pateisina jiems tekusią garbę, jie yra pirmosiose socializmo statytojų gretose. Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos vardu nuoširdžiai sveikinu Rumunijos Liaudies Respublikos sostinės darbo žmones. Leiskite man Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto vardu, Tarybų Sąjungos vyriausybės ir visos tarybinės liaudies vardu perduoti jums ir per jus visai rumunų tautai karštą, brolišką sveikinimą ir iš visos širdies palinkėti naujų laimėjimų statant socializmą, didelių laimėjimų darbe ir gyvenime. Būdama jūsų šalyje, mūsų delegacija dar kartą įsitikino, kokios didelės rumunų tautos simpatijos ir meilė Tarybų Sąjungai. Nėra žodžių išreikšti dėkingumui už tą nuoširdumą ir šilumą, parodytą sutinkant tarybinės liaudies pasiuntinius Rumunijos žemėje. Mūsų susitikimai puikiai įrodė mūsų tautų brolybę, tvirtą ir nepalaužiamą Tarybų Sąjungos Rumunijos draugystę. Mūsų draugystę nušviečia neblėstanti marksizmo-leninizmo šviesa, ji remiasi granitiniu socialistinio internacionalizmo principu, mūsų bendrų tikslų ir interesų pagrindu. Tai patikimas laidas, kad broliška Tarybų Sąjungos ir Rumunijos tautų vienybė ir toliau stiprės. Mūsų delegacija turėjo galimybę susipažinti su rumunų tautos gyvenimu ir jos įžymiais laimėjimais statant socialistinę visuomenę. Trumpai nusakius įspūdį, kurį palieka kelionė po jūsų šalį, galima pasakyti, kad Rumunijos Liaudies Respublika — tai didelė socialistinė statyba. Šios statybos siela yra Rumunijos komunistai, kurių vadovaujama liaudis iškovoja puikias pergales Socialistinėje statyboje. Buržuazinė-dvarininkinė Rumunija buvo neturtinga šalis. Patys rumunai su kartėliu sakydavo, kad jų šalis panaši į arklį, kuris veža avižas, bet nežino, koks jų skonis. Kapitalistinė santvarka buvo pasmerkusi Rumuniją sustingimui ir atsilikimui. Vakarų monopolistai laikė šalį savo agrariniu-žaliaviniu priedėliu. Socializmas išvadavo rumunų tautos jėgas. Naujosios Rumunijos darbininkai ir valstiečiai parodė, ką jie sugeba, kaip jie gali pertvarkyti ir išpuošti savo žeme, išlaisvintą nuo kapitalistų ir dvarininkų. Per trumpą laiką rumunų tauta išsprendė tokius didingus uždavinius, kaip sunkiosios pramonės sukūrimas, socialistinis žemės ūkio pertvarkymas. Dabar Rumunija socialistinė valstybė, turinti pažangią, gerai išvystytą ekonomiką ir kultūrą. Net buržuazinė spauda pripažįsta, kad Rumunijos ekonomika labai dinamiška ir klestinti. Skaičiau, ką pasakoja toks toli gražu komunizmui nesimpatizuojantis laikraštis, kaip „Niujork taims”. Apie Rumuniją jis rašė: „Ši šalis labai ryškiai įrodė nacionalini dinamizmą ir ekonominę pažangą… Niekas ryškiau nepademonstravo iššūkio Vakarams, kaip Rumunija, kurios komunistai, išjudinę šalį iš mirties taško, pakėlė ją į industrinės epochos lygį”. Šį priverstinį mūsų priešų pripažinimą talentinga rumunų tauta išplėšė iš jų savo triūsu, savo kūrybiniais darbais socializmo sąlygomis. Spartūs liaudies ūkio vystymo tempai būdingi visoms socialistinės sistemos šalims. Gyvenimas įrodė, kad visos į socializmo ir komunizmo kelią stojusios šalys taip veržliai gali vystytis visų pirma dėl paties socialistinės santvarkos pobūdžio, dėl socialistinių gamybinių santykių pranašumo, nes jie atveria neregėtas platybes gamybai vystyti ir užtikrina veržlius jos augimo tempus. Tik socializmo pergalė įgalina sukurti pažangią ekonomiką, kurios tikslas kuo geriausiai patenkinti materialinius ir dvasinius žmonių poreikius. Komunistai yra įsitikinę socialistinio industrializavimo šalininkai. Mes esame tos nuomonės, kad, nesukūrus išvystytos šiuolaikinės pramonės, negalima įveikti ekonominio atsilikimo, negalima sėkmingai vystyti liaudies ūkio, taigi, ir patenkinti liaudies poreikius. Industrializavimą mes laikome ne savitiksliu, ne mašinų gaminimu dėl mašinų, o tikru keliu, įgalinančiu gerinti žmonių gyvenimą, patikima priemone socialistinių šalių nepriklausomybei ir gynybiniam pajėgumui užtikrinti. Socialistinio industrializavimo politikos pagrindą sudaro rūpinimasis žmogumi. Tai iš pagrindų skiria ją nuo pramonės vystymosi proceso, kuris vyko ir vyksta kapitalistinėse šalyse, kur automatizavimas ir kitos techninės naujovės, palengvinančios žmogaus darbą, galiausiai atsigręžia prieš darbo žmonės. Jos vis labiau čiulpia iš jų paskutines jėgas, išstumia iš fabrikų ir gamyklų, didindamos bedarbių armija. Socialistinis industrializavimas mūsų šalyse sudaro gerą pagrindą žmonių gerovei kelti, visoms ūkio šakoms vystyti. Paimkime, pavyzdžiui, žemės ūkį. Poreikiai žemės ūkio produktams ir žaliavai dabar tokie dideli, kad juos gali patenkinti tik stambus mechanizuotas žemės ūkis, organizuotas moksliniu pagrindu. Ar galima sukurti tokį žemės ūkį be išvystytos pramonės? Žinoma, ne. „Vienintelis materialinis socializmo pagrindas, — rašė V. Leniras, — gali būti stambi mašinine pramonė, galinti reorganizuoti ir žemdirbystę”. Rumunijos, Tarybų Sąjungos ir kitų socializmo šalių vystymasis rodo, koks nepaprastai teisus buvo didysis Leninas. Šių metų pradžioje jūsų šalyje visiškai baigtas žemės ūkio kolektyvizavimas. Leiskite, brangūs bičiuliai, iš visos širdies pasveikinti jus su šia didžia pergale. Tačiau, kad kolektyviniai ūkiai dirbtų sėkmingai, duotų valstiečiams daugiau pajamų, negu anksčiau, kai jie ūkininkavo pavieniui, reikia aprūpinti juos šiuolaikine technika. O ją gali duoti tik gerai išvystyta pramonė. Kai man anksčiau teko lankytis Rumunijoje, mačiau jūsų šalyje didelius valstybinių ir kolektyvinių ūkių laukus ir marguojančius, ežiomis išraižytus pavienininkų laukus. Mažuose žemės lopeliuose sunku panaudoti šiuolaikines žemės ūkio mašinas, be kurių negalima kelti darbo našumo. Ežios laukuose skiria ne tik žemę, bet ir pačius žmones. Būdavo, kad dėl tų ežių sūnus eidavo prieš tėvą, brolis prieš brolį. Socializmas, sujungdamas valstiečius į kolektyvinius ūkius, performuoja pačių valstiečių psichologiją, priartina juos prie darbininkų klasės – socialistinės visuomenės avangardo. Darbininkų klasės ir valstiečių sąjunga stiprėja, vadinasi, darosi stipresne liaudies valdžia. Tai irgi labai svarbus darbo žmonių iškovojimas, kurio nebūtų galima iškovoti, jeigu komunistai nevykdytų šalies industrializavimo politikos. Rumunijos Darbininkų partija sumaniai išsprendė žemės ūkio socialistinio pertvarkymo problemą. Ji sugebėjo pasiekti, kad, vykstant šiam procesui, žemdirbystės ir gyvulininkystės produkcijos gamyba ne mažėjo, o didėjo. Tai didelis Rumunijos komunistų laimėjimas, geras jų indėlis į mūsų bendrą socialistinės statybos teorijos ir praktikos lobyną. Visiškas Rumunijos kaimo sukolektyvinimas — didelė istorinės reikšmės pergalė. Ji atveria dideles galimybes gamybinėms jėgoms toliau vystyti ir pramonėje, ir žemės ūkyje. Tai reiškia, kad Rumunijos darbo žmonės gyvens dar geriau. Iš savo patyrimo mes žinome, kad pertvarkyti žemės ūkį socialistiniais pagrindais — labai sudėtingas dalykas. Naujomis sąlygomis dar labiau padidėja organizacinis partijos vaidmuo ir atsakomybė už žemės ūkio vystymą. Kasmet liaudies poreikiai didės. Socialistinis žemės ūkis turi vis geriau patenkinti liaudies poreikius duonai, mėsai, pienui, sviestui ir kitiems produktams, o taip pat pramonės poreikius žemės ūkio žaliavai. Šis uždavinys gali būti sėkmingai išspręstas tik tada, jeigu stambioje žemės ūkio gamyboje bus kuo geriausiai naudojama žemė, technika, jeigu bus kuo geriausiai organizuojamas darbas ir jeigu jis bus labai našus, kad, įdedant kuo mažiausia darbo it lėšų, būtų galima gauti daugiau produkcijos. Mes manome, kad, norint tai pasiekti, visų pirma reikia racionaliai naudoti darbo išteklius kolūkiuose, kuo plačiau naudoti žemės ūkio techniką. Ne rankų, o mechanizuotas darbas yra stambiosios kolūkinės gamybos pagrindas, nes, tik visapusiškai mechanizavus gamybą, galima pasiekti aukštą darbo našumą. Bet net jeigu pirmajame etape kolūkiai dar nepakankamai turi mašinų, tai ir tuomet turimą inventorių ir arklius galima išnaudoti geriau ir pasiekti didesnį našumą. Ir tai bus žymiai efektyviau už tokį darbą, kai valstiečiai, liedami devintą prakaitą, darbuojasi kauptuku. Tarybų Sąjungos kolūkių patyrimas parodė, kad, sumaniai naudojant paprastus padargus ir gyvą traukiamąją jėgą, galima pasiekti gerų rezultatų, pavyzdžiui, įdiegiant kvadratine-lizdinę kaupiamųjų kultūrų sėją. Netrukus po karo, kai Ukrainos kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose nebuvo traktorių ir kitų mašinų, kolūkiečiai pasodino daugiau kaip du milijonus hektarų kukurūzų kvadratiniu-lizdiniu būdu, naudodami rankinę sodinamąją. Tai buvo nelengvas darbas, bet jis įgalino sutaupyti nepaprastai daug darbo pasėlių priežiūrai, laiku juos įdirbti arkliais ir gauti gerą derlių. Dabar mūsų mechanizatoriai įdirba kaupiamąsias kultūras šiuolaikine technika, ir daugelis jų pasiekė tokių rezultatų, kad vienas žmogus augina 100 hektarų kukurūzų. Kaip pavyzdį galima nurodyti ir Moldavijos respubliką. Ten pernai kolūkiai ir tarybiniai ūkiai pasėjo 689 tūkstančius hektarų kukurūzų ir iš 406 tūkstančių hektarų, nuimtų grūdams, gavo po 37 centnerius iš hektaro. Daugelis ūkių gavo net po 50 ir daugiau centnerių grūdų iš hektaro. Jūsų kaimyninis Lipkanų rajonas iš viso pasėlių ploto gavo po 49 centnerius kukurūzų grūdų. Karpinenų rajonas — po 48 centnerius. Tokie derliai gaunami ne dėl kažkokių ypatingų dirvos ir klimato sąlygų, o dėl to, kad šių rajonų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai sėjo kvadratiniu-lizdiniu būdu, kas įgalino gerai ir laiku įdirbti pasėlius dviem kryptimis. Šiemet Moldavijos respublikos darbo žmonės stengiasi gauti po 40-50 centnerių kukurūzų iš hektaro visame 615 tūkstančių hektarų plote. Štai kai kurie samprotavimai, kuriuos aš drįsau pareikšti, remdamasis žemės ūkio vystymu Tarybų Sąjungoje. Prieš dvejus metus, maždaug tuo pat laiku, mums teko laimė būti didelio įvykio liudininkais ir dalyviais. Mes buvome Rumunijos Darbininkų partijos III suvažiavime, kuris patvirtino puikų socializmo statybos užbaigimo jūsų šalyje planą. Prisimenu, kalbėdamas suvažiavime, jūsų šešiametį planą aš pavadinau simfonija. Ir iš tikrųjų, drąsios šiame plane nubrėžtos perspektyvos skamba kaip himnas įkvėpimo kupinam laisvam darbui. Sukurti gerą muziką labai svarbu, bet tai dar toli gražu ne viskas. Reikia gerų atlikėjų ir prityrusio dirigento. Jūsų atlikėjai puikūs - darbšti ir talentinga rumunų tauta. Ir dirigentą jūs turite prityrusį - Rumunijos Darbininkų partiją, kuri sumaniai vairuoja ir organizuoja socialistinę statybą. Todėl jūsų simfonija skamba darniai. Malonu matyti, kad rumunų tauta marksistinę-lenininę partijos politiką laiko sava politika ir negaili jėgų jai įgyvendinti. Nėra abejonės, kad Rumunijos darbo žmonės, sugebėję per trumpą laiką sukurti materialinę-techninę socializmo bazę, sėkmingai baigs statyti socialistinę visuomenę, į naujas aukštumas pakels savo šalies ekonomiką, kultūrą, jos gyvenimo lygį. Iš visos širdies mes linkime šauniajai darbininkų klasei, darbo valstietijai ir liaudies inteligentijai naujų, dar didesnių laimėjimų statant socializmą! Brangūs draugai! Mes gyvename tokiu metu, kai pasaulinis-istorinis žmonijos posūkis į socializmą vyksta su neregėta jėga. Tarptautinėje arenoje sėkmingai vystosi ištisa socialistinių šalių sistema, kurią visi pažangieji žmonės laiko savo viltimi, savo ateitimi. Socialistinės šalys jau sukaupė gausų patyrimą, pertvarkydamos šimtų milijonų žmonių gyvenimą, statydamos socializmą nacionaliniu mastu. Bet dabar mūsų šalys visiškai priartėjo prie tokios ribos, kai greta nacionalinės ekonomikos reikia kreipti rimtą dėmesį į visos pasaulinės socialistinės sistemos ūkio statybą. Neseniai pasibaigė Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimas. Jis svarstė šiuos klausimus. Kaip jau kalbėjo draugas Georgiu-Dežas, šiame pasitarime buvo nustatyta, kad reikia plačiai koordinuoti mūsų šalių ekonomikos vystymą, buvo kalbama apie darbo pasidalijimą ir specializavimą. Birželio pasitarimo nutarimai turės didžiulę reikšmę visos pasaulinės socialistinės sistemos vystymuisi. Juose labai rimtai keliamas uždavinys panaudoti socializmo pranašumus ne tik atskirose šalyse, bet ir visoje pasaulinėje socializmo sistemoje. Dabartinėmis sąlygomis galima efektyviausiai organizuoti gamybą tik įdiegiant automatiką, stovines linijas ir kitus pažangius metodus, kurie įgalina gaminti daug geros kokybės produkcijos, geriau naudoti darbo jėgą ir žaliavą. Tik tokiu būdu galima be paliovos kelti darbo našumą, mažinti produkcijos savikainą, greičiau kaupti lėšas, be ko negali


Apie Belgijos Komunistų partijos CK delegacijos lankymąsi TSR Sąjungoje

Nuo liepos 16 d. iki rugpiūčio 16 d. Tarybų Sąjungoje lankėsi Belgijos Komunistų partijos CK delegacija, kuriai vadovavo CK sekretorius drg. Z. Van Murkerke. Savo lankymosi metu delegacija susipažino su tarybinės liaudies gyvenimu ir TSKP organizacijų veikla, lankėsi pramonės įmonėse, kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, turėjo visapusiškų pasikalbėjimų ją dominančiais klausimais partinėse, profsąjunginėse ir tarybinėse organizacijose, susitiko su darbininkais ir tarnautojais, su jaunimu, su mokslo ir kultūros veikėjais. Delegacija keliavo po šalį, aplankydama Leningradą, Magnitogorską, Kustanajaus sritį ir Sočio miestą. Lankymosi TSR Sąjungoje metu Belgijos Komunistų partijos CK delegacija turėjo susitikimų ir pasikalbėjimų TSKP Centro Komitete. Pasikalbėjimuose ir susitikimuose dalyvavo TSKP CK Prezidiumo narys ir TSKP CK sekretorius drg. O. V. Kuusinenas, kandidatas į TSKP CK Prezidiumo narius ir TSKP CK sekretorius drg. P. N. Pospielovas ir TSKP CK narys drg. B. N. Ponomariovas, Belgijos Komunistų partijos CK delegacijos nariai, o taip pat Belgijos KP CK sekretorius drg. R. Bejelenas. Per pasikalbėjimus ir tarpusavio informaciją, kurie vyko atvirai draugiškai ir nuoširdžiai, buvo apsvarstyti kai kurie abiejų partijų veiklos klausimai, o taip pat jas dominą tarptautinio darbininkų ir komunistinio judėjimo klausimai. Belgijos KP CK delegacija pažymėjo didžiulę Tarybų Sąjungos pažangą, visiškai ir visa širdimi pritarė priemonėms, kurių buvo imtasi siekiant toliau ir dar labiau vystyti jos ekonomiką ir kultūrą. Belgijos KP CK delegacijos lankymasis TSR Sąjungoje ir jos artimesnis susipažinimas su tarybine tikrove padės stiprinti draugystę tarp tarybinės liaudies ir belgų tautos, dar labiau stiprinti broliško solidarumo ir proletarinio internacionalizmo dvasią.


Anglams bevaldant savo milžinišką ,,empire'ą“ ne vienur tai kitur vis kyla nauji sunkumai ir pavojai. Dabar susidarė gana rimtas pavojus jų viešpatavimui Arabijoj. Arabija – didelė šalis 2,6 milionų kvadr. kil. ploto. Bet gyventojų turi tik apie 5 milionus. Tai arabų tautos galybės ir islamo lopšelis. Čia pakilo žalioji pranašo vėliava, užkariavusi greitu laiku visą vakarų Aziją ir Afriką. Čia yra šventieji islamo miestai: Mokka ir Medina. Čia buvo ilgą laiką islamo tikybinis ir politinis centras. O ir šiandien dar kiekvienas islamo išpažintojas labiausiai svajoja apie tai, kad pamatytų bent kartą gyvenime didžiausią islamo šventenybę – Kaabą ir pranašo grabą. Ilgainiui arabų viešpatavimą paveldėjo turkai ir Arabija lig karo jų priklausė. Tačiau karingieji arabai nelabai mėgo turkų viešpatavimą ir prasidėjus didžiajam karui dalis jų sukilo prieš turkus. Anglai arabams stengėsi jiems padėti. Turkijai sugriuvus, Arabija liko laisva ir susiskirstė į 12 nepriklausomų valstybių valstybėlių. Tačiau anglai įsigeidė būti turkų paveldėtojais. Pakraščiuose prie jūrų Arabija derlinga ir turtinga amžinai žaliuojanti šalis. Jos vidurys vasarą pavirsta tyrais, bet žiemą visas žaliuoja ir čia gyvena gausingi arabai nomadai. Arabija turi daugybę įvairių šiandien dar maža teištirtų turtų. Be to, ji guli ant paties kelio į Indijas. Dar prieš karą, turkams bevaldant, anglams pavyko gauti nedidelį žemės sklypą prie Raudonųjų jūrų – Adeną. Karo metu ir po karo jie pamažu išplėtė savo viešpatavimą beveik ant visos Arabijos: vienur jie gavo mandatą, kitur – protektoratą, dar kitur faktišką įtaką bei priklausomybę. Bematant ko ne visas Arabijos kontinentas atsidūrė anglų priklausomybėj. Tačiau šita politika nėjo labai švelniai. Arabai yra karingi, ir brangina nepriklausomybę. Kai tik jie pamatė, ko anglai siekia, prasidėjo sukilimai. Bet kadangi tie sukilimai buvo sporadiški, tai anglams nesunku buvo juos numalšinti. Tačiau dabar kalbama jau ne apie sukilimą, bet apie šventąjį islamo karą prieš „giauru“ viešpatavimą. Čia dar prieš karą iškilo narsus, pačių karingų ir pačių fanatingų arabų – vahabitų vadas – Ibn Saud. Jis mokėjo prisigerinti anglams ir jų pagelba užkariavo visą Arabijos vidurį, kur valdė Ibn Rašidas. Neilgai trukus jis užkariavo ir didžiausią, stipriausią Arabijos valstybę – Hedžasą. Čia yra šventieji islamo miestai Mekka ir Medina ir todėl Hedžaso valdovas turi labai didelį moralinį autoritetą visam islamui. Ibn Saudo valdžioj atsidūrė didesnioji Arabijos dalis. Jis pradėjo svajoti apie visos Arabijos, o gal ir visos arabų tautos, kuri turi apie 27 milionus ir gyvena išsimėčiusi po visą vakarų Aziją ir Afriką, sujungimą. Anglai jau seniai kovoja su vahabitų puolimais. Bet lig šiol Ibn Saudas tikrino, kad tai darosi be jo žinios. Pats Ibn Saudas, anglų prietelis ir jų protežė, staiga dabar paskelbė karą dviem anglų mandatams, Irakui (Mesopotamija), Transjordanijai ir protektoratui Koveit. Drauge jis veda propagandą už arabų nepriklausomybę ir šventąjį islamo karą prieš „giaurus“ spaudėjus. Jeigu Ibn Saudui pavyks sukelti visus arabus, tai iš to gali būti labai rimtos pasėkos. Juk ne tik pačioj Arabijoj, bet ir Sirijoj ir Palestinoj arabai sudaro daugumą. Tad ne tik anglams Arabijoj, bet ir prancūzams Sirijoj ir žydams Palestinoj gali pasidaryti karšta. Vokiečiai, italai ir kiti jau šiandien stato arabams ginklus, žinoma už pinigus, ir pristatys jų kiek norint ir toliau. Kiek prisikamavo Prancūzija ir Ispanija, kol numalšino negausingus, nedideliam plote gyvenančius šiaurės Afrikos rifus ir kabilus. Arabų yra nepalyginamai daugiau ir jie gyvena milžiniškus plotus. Be to, su moderniniais ginklais, kaip artilerija, tankai tuose tyruose bei kalnuose nieko nebepadarysi. Pagaliau Arabija ne tik guli ant kelio į Indijas, bet ir yra visai arti nuo Indijų. Indijose taip pat einą fermentacija ir sukilimai, tai šen tai ten, nuolat įvyksta. Kažin, ar indiečiai nesusisieks ir nesusidės su arabais. Juk ir indiečių daug yra islamitų. Tagi, visi tie klausimai kelia didelio nerimo Londone.


Paskelbtas vakar lenkų atsakymas į mūsų vyriausybės vasario 26 d. notą yra charakteringas raštas. Lenkai vengia diskusijų raštu ir stengiasi kuogreičiausia pradėti derybas žodžiu. Jie net nėra atsakę į visą eilę svarbių mūsų vyriausybės pastatytų klausimų. Kai Lietuvos vyriausybė savo atsakyme iš sausio 16 d. į lenkų pirmąjį raštą iš sausio 11 d. iškėlė eilę svarbių lenkų neįvykdytų pasižadėjimų, tai lenkai visai nieko į tai neatsakė, o atsiuntė savo labai kvepiantį ultimatumu: „norite ar nenorite“. Nors Lietuva visai pamatuotai galėjo nutylėti jos iškeltus klausimus ignoruojantį ultimatyvų lenkų raštą, tačiau mūsų vyriausybė pasirinko kitą kelią. Ji nutarė eiti iki toliausių mandagumo ir taikingumo bei nuolaidumo ribų. Mūsų vyriausybė dar kartą pabrėžė visus klausimus, į kuriuos lenkai pasiliko skolingi savo atsakymu, mandagiai nurodė, kad lenkai be pamato imasi interpretuoti savotiškai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucijos tekstą. Ir iš tikro, kai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucija kalba tik apie tokių santykių tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatymą, kurie pašalintų ginkluoto susirėmimo pavojų, tai lenkai prisimygę visą laiką kalba apie normalius santykius. Tiesa, ir Lietuva geidžia normalių santykių gal nemažiau už lenkus, bet normalūs santykiai gali išeiti tik iš normalios padėties. Jeigu Lenkija yra pasiryžusi tą normalią padėtį atstatyti, tai mes jau ryt galime turėti normalius santykius. Ir, tur būti, niekas tuo daugiau nesidžiautų, kaip lietuviai. Bet, deja, visiškai nematyti, kad lenkai galvotų apie normalios padėties atstatymą. Jie ne tik negalvoja savo smurto atitaisyti, bet nenustoja vesti lietuvybės naikinimo politikos pagrobtose srityse. Taigi, normaliems santykiams lenkai pamatą išgriovė ir nenori jo atstatyti. O be normalaus pamato negali būti ir normalių santykių. Lenkai nori juos statyti be pamato, ore. Jie mano, kad ignoruodami praeitį, ignoruodami savo smurtą pasieks to, kad lietuviai, viską užmiršę, vieną dieną pradės šaukti: „Kochajmy się!“ Kadangi lenkai priima mūsų vyriausybės pasiūlymą pradėti dar šį mėnesį derybas, tai, vadinasi, derėsimės. Tautų Sąjungos atstovų lenkai deryboms, matyt, nenori. Nors mūsų manymu, ten, kur tikrai ir rimtai norima susitarti ir parodyti savo taikingumą, liudininkai pakenkti negalėtų; tačiau, jeigu lenkai nenori, tai ne ką padarysi. Skeptikai jau šiandien pranašauja šitos derybos būsiančios visai bergždžios. Mes čia nenorėtume užsiimti pranašavimais. Bet pabrėžiame, kad šitai pareis visiškai nuo lenkų. Lenkai derybas siūlė, lenkai jų reikalavo, lenkai pasižadėjo patiekti svarstytinus klausimus. Todėl ir derybų likimas daugiausia nuo jų pareis. Lietuva šaltokai žiūri į derybas. Jai sunku yra nusikratyti skepticizmu. Tas skepticizmas visiškai nėra koks apriorinis nepasitikėjimas, bet ilgo patyrimo vaisius. Nuo pat mūsų valstybės įsikūrimo mes derėjomės su lenkais nesuskaitomą kartų daugybę: Vilniuje, Kaune, Kalvarijoj, Suvalkuose, Varšuvoj, Briusely, Ženevoj, Kopehagoj, Lugano , Rygoj... Šiandien sunku atsiminti ir išskaičiuoti visas tas vietas, kur lenkų lietuvių derėtasi. Ir iš visų šitų nesuskaitomų ilgų derybų buvo susiderėta vieną vienintelį kartą... Suvalkuose. Ir to susiderėjimo vaisius, Suvalkų sutartis, po dviejų dienų buvo niekšiškausiu būdu sulaužyta. Taigi nenuostabu, kad turint tokį patyrimą ir prie geriausių norų mums sunku nusikratyti skepticizmu. Tad, Lietuva eina į derybas be ypatingo optimizmo, bet ir nenorėtų iš anksto daryti pesimistinių pranašavimų. Pamatysime. Derėjomės gal šimtą kartų – nieko neišėjo. Galime pasiderėti dar šimtą ir vieną kartą – gal išeis. Lietuva eina derybosna, kad išbandytų visus galimumus, kad parodytų savo taikingumą, kad dar kartą viešai pareikštų savo teises. Bet derybų likimas pareina ne nuo Lietuvos. Derybų likimas pareina nuo to, kas suardė ir tebeardo gerą dviejų tautų sugyvenimą, kas smurtu pagrobė svetimas žemes, kas ant rytojaus laužo šiendien pasirašytas tarptautines sutartis. Pilsudskis smurtu pagrobė Vilniją, Pilsudskis sulaužė Suvalkų sutartį, Pilsudskis persekioja lietuvybę Vilnijoj, jis neįsileidžia ištremtų lietuvių, jis ruošė ir gal teberuošia naują smurtą Lydoj. Taigi Pilsudskis dabar turi parodyti Karaliaučiuje, kad jis atsisako nuo savo likšiolinių metodų, nuo griovimo ir ardymo, kad jis moka ne tik laužyti, užgauti svetimas teises, bet ir jas atitaisyti. Jeigu Pilsudskis šito parodyti nenorės, tai, žinoma, derybos bus bergždžios. Bet tada Pilsudskis tegu ir ima visą atsakomybę už taikos rytų Europoj griovimą. Taigi, derėsimės, derėsimės gal jau šimtą pirmą kartą. Jeigu lenkai liausis eiti smurto ir netiesos keliu – tai susiderėsime. Jeigu ne – tai – ne. Tačiau klystų lenkai, jeigu jie manytų lietuvius apsukti, apgauti ir priversti prie smurto padėties pripažinimo. Lietuviai nepaleido ir nepaleis savo teisių iš akių, gynė ir gins jas visomis priemonėmis.


Antrąsias rungtynes Malmėje (Švedija) Anglijos ir Danijos rinktinės sužaidė lygiosiomis - 0:


Moldovos vyriausybės ir vadinamosios Padnestrės respublikos atstovai pasirašė susitarimą nutraukti ugnį. ITAR-TASS informavo, kad ši dokumentą pasirašė Moldovos premjero pirmasis pavaduotojas ir Padnestrės respublikos parlamento pirmininkas. Vakar abiejų pusių atstovai vėl turėjo susitikti Dubosaruose.


Vakar bendruomenių rūmuose leiboristų opozicijos atstovai pasiūlė vyriausybei eilę priemonių, kurios galėtų padėti sumažinti tarptautinį įtempimą. Nepriklausomasis leiboristas Ziliakus pareikalavo, kad ministras pirmininkas Makmilanas, susitikęs su prezidentu de Goliu, atkreiptų jo dėmesį į tai, jog reikia vesti derybas dėl Vakarų Berlyno „nepriklausomo statuso” ir pripažinti dabartinę sieną palei Oderį-Neisę. Iškelti Vakarų Vokietijai klausimą, kad būtų pripažinta ši siena, kuri „negali būti pakeista kitaip, kaip nauju pasauliniu karu”, pasiūlė leiboristas Kingas. Tačiau ministras pirmininkas pareiškė, jog nelaiko „naudinga imtis kokių nors žygių šia linkme”. Taip pat neigiamai jis atsakė į leiboristo Mèizono reikalavimą patikinti, kad Anglija nevykdys naujų savo branduolinio ginklo bandymų, ir į leiboristo Sorenseno pasiūlymą nutraukti branduolinio ginklavimosi varžybas. Vakar bendruomenių rūmuose leiboristų opozicijos atstovai pasiūlė vyriausybei eilę priemonių, kurios galėtų padėti sumažinti tarptautinį įtempimą. Nepriklausomasis leiboristas Ziliakus pareikalavo, kad ministras pirmininkas Makmilanas, susitikęs su prezidentu de Goliu, atkreiptų jo dėmesį į tai, jog reikia vesti derybas dėl Vakarų Berlyno „nepriklausomo statuso” ir pripažinti dabartinę sieną palei Oderį-Neisę. Iškelti Vakarų Vokietijai klausimą, kad būtų pripažinta ši siena, kuri „negali būti pakeista kitaip, kaip nauju pasauliniu karu”, pasiūlė leiboristas Kingas. Tačiau ministras pirmininkas pareiškė, jog nelaiko „naudinga imtis kokių nors žygių šia linkme”. Taip pat neigiamai jis atsakė į leiboristo Mèizono reikalavimą patikinti, kad Anglija nevykdys naujų savo branduolinio ginklo bandymų, ir į leiboristo Sorenseno pasiūlymą nutraukti branduolinio ginklavimosi varžybas.


Amerikos kariuomenė turi išeiti iš Pietų Korėjos

SPAUDOS KONFERENCIJA KORĖJOS LIAUDIES DEMOKRATINĖS RESPUBLIKOS AMBASADOJE

Teisinga korėjiečių tautos kova už Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos ir už taikų tėvynės suvienijimą atitinka ne tik korėjiečių tautos lūkesčius, bet ir prisideda prie bendros visų tautų kovos už taiką ir saugumą Azijoje ir visame pasaulyje, šiandien pareiškė Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos ambasadorius Li Son Unas spaudos konferencijoje, skirtoje korėjiečių tautos kovai už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos. Kartu su korėjiečių tauta birželio 25-ąją — kovos dieną už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos – pažymi visi dorieji žmonės, kurie stoja prieš naujo karo kurstytojus, už taikų sambūvi. Tą dieną prieš dvylika metų korėjiečių tauta pradėjo kovą už savo laisvę ir nepriklausomybę prieš Amerikos imperialistus ir jų talkininkus. Li Son Unas pateikė daug faktų apie Amerikos kareivių žvėriškumus Pietų Korėjos žemėje, apie jų smurto veiksmus, kyšininkavimą ir plėšikavimą. Amerikos imperializmas, pabrėžė jis, yra neapkenčiamas, pikčiausias korėjiečių tautos priešas. Pakanka pasakyti, kad, oficialių JAV atstovų duomenimis, Amerikos okupacinė kariuomenė Pietų Korėjoje turi daugiau kaip 60 tūkstančių karių. Su Amerikos imperialistų parama marionetinė Pietų Korėjos armija padidėjo beveik dvigubai palyginti su tuo laiku, kai buvo sudarytos paliaubos. Spaudos konferencijoje buvo pabrėžta, kad karinių bazių plėtimu ir Amerikos kariuomenės vykdomais kariniais manevrais siekiama, svarbiausia, vieno tikslo — paruošti Korėjos šiaurinės dalies užpuolimą. Šiomis dienomis įvykusi KLDR Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesija, pasakė Li Son Unas, apsvarstė klausimą, kaip plėsti bendranacionalinę kovą už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos. Liaudies Korėjos atstovai pasiūlė Pietų Korėjos valdžiai sudaryti susitarimą, kad abi šalys nenaudos ginkluotųjų pajėgų ir sumažins kariuomenės skaičių. Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesija savo kreipimesi į Pietų Korėjos valdovus, visuomenės bei politinius veikėjus ir visų gyventojų sluoksnių atstovus pasiūlė apsvarstyti priemones, kuriomis būtų galima bendrai kovoti už Amerikos kariuomenės išvedimą iš Pietų Korėjos ir išgelbėti naciją. Tam, pabrėžė ambasadorius, Pietų ir Šiaurės Korėjos atstovai turėtų kur nors — arba Panmynčžone, arba Pchenjane, arba Seule — susirinkti už vieno stalo. Kaip pareiškė Li Son Unas, KLDR Aukščiausiojo liaudies susirinkimo sesijos pasiūlymai atskleidžia naują perspektyvą taikiai suvienyti Korėją, dar kartą vaizdžiai rodo, jog „mūsų partija ir vyriausybė nuoširdžiai siekia, kad Amerikos kariuomenė būtų išvesta iš Pietų Korėjos ir kad Korejos klausimas būtų išspręstas savomis pačios korėjiečių tautos jėgomis”.