TSR Sąjungos užsienio reikalų ministro A. A. Gromykos pareiškimas 1957 m. birželio 25 d. spaudos konferencijoje

Šiomis dienomis Amerikos ir Europos spaudoje buvo paskelbtas Šiaurės Atlanto bloko (NATO) ginkluotųjų pajėgų vyriausiojo vado generolo Norstedo pareiškimas, kurį jis padarė uždarame JAV senato užsienio reikalų komisijos posėdyje. Amerikos generolo Norstedo, kuris vaidina ne paskutinį vaidmenį formuojant Šiaurės Atlanto bloko karinę politiką, pareiškimas negali neatkreipti dėmesio savo agresyvumu ir nesivaržymu. Tai jau ne pirmas atvejis, kai NATO kariniai veikėjai daro tokius pareiškimus. Šioje srityje yra net tam tikras dėsningumas. Generolai, užimantieji NATO organizacijoje vadovaujančius postus, pradeda triukšmingiausiai elgtis ir mojuoti kumštimis arba tuomet, kai svarstomi kariniai asignavimai, skirti nurodyto karinio bloko šalių tolesnėms ginklavimosi varžyboms, arba tuomet, kai, vykstant deryboms dėl nusiginklavimo problemos, išryškėja derybų dalyvių pozicijų suartėjimas vienais ar kitais nusiginklavimo klausimais. Paprastai toną tam duoda Amerikos kariniai atstovai. Dingstį eiliniams karingiems pareiškimams Norstedas pasirinko JAV kongrese svarstomą klausimą dėl vadinamosios „saugumo savitarpio užtikrinimo programos”, kuri, kaip žinoma, naudojama finansuoti ginklavimosi varžyboms Atlanto grupuotės šalyse. Atidavęs įprastinę duoklę melagingoms kalboms apie būtinumą didinti JAV ir Šiaurės Atlanto bloko karinę galią, siekiant apsiginti nuo tariamai esančios Tarybų Sąjungos karinės grėsmės, Norstedas lengvabūdiškai ir nesivaržydamas kalbėjo apie Šiaurės Atlanto bloko karinius planus. Mus, suprantama, domina ne asmeniniai generolo Norstedo privalumai ir ne jo strateginiai talentai. Tai mes paliekame nuošaliai. Norstedas ir jo pareiškimas mus domina tiek, kiek tai apibūdina tikrąjį veidą tų sluoksnių, kurie vairuoja NATO karinius reikalus, o tuo pačiu ir tikrąją agresyvią šios karinės grupuotės prigimtį. Ko tik neprikalbėjo Norstedas savo pareiškime Amerikos senato komisijoje! Sekdamas savo pirmtako pavyzdžiu, jis visų pirma palaikė savo pareiga pasirodyti, ragindamas ruošti atominį karą ir toliau vykdyti ginklavimosi varžybas. Kartu jis nepašykštėjo reklamuoti NATO karinę galią, o tai darydamas, ir Amerikos kariaunos nuopelnus vystant šio bloko ginkluotąsias pajėgas. Jis pareiškė, kad NATO dabar, esą, sugebąs „sunaikinti visa, kas šiuo metu Rusijoje turi bet kurią karinę reikšmę”. Kaip matote, Norstedas turi nemažus apetitus. Jam reikia sunaikinti Tarybų Sąjungoje nei daugiau, nei mažiau, kaip „viską, kas turi karinę reikšmę”. Amerikos generolas nuėjo dar toliau ir pasisakė už tai, kad Tarybų Sąjunga „būtų užpulta iš visų keturių pusių”, veikiant iš Amerikos karinių bazių užsienyje. Susižavėjęs generolas Norstedas, matyti, pamiršo, kad „visas keturias puses”, t. y. vakarus, rytus, šiaurę ir pietus, turi ne tik Tarybų Sąjunga, bet ir agresorius, kuris išdrįstų stoti į karinių avantiūrų kelią. Tą patį reikia pasakyti ir apie kitą šio pagyrūniško Amerikos generolo pasisakymą. Norstedas pareiškė, kad NATO ginkluotosios pajėgos gali paleisti į Tarybų Sąjungą „pakankamą skaičių lėktuvų, kad būtų galima pradėti mūsų norimą puolimą” iš nurodytų aviacijos bazių. Bet ir čia generolas aiškiai pamiršo, kad lėktuvai gali skraidyti ne tik viena kryptimi, ne tik iš agresoriaus pusės, bet ir į agresoriaus pusę. Tuo tarpu, atrodytų, kad šiuo klausimu neturi būti neaiškumų net „karščiausioms galvoms” NATO karinių veikėjų tarpe. Mėgindamas ištraukti kuo daugiausia asignavimų ginklavimosi varžyboms iš Amerikos kongreso, o iš tikrųjų iš Amerikos mokesčių mokėtojo, generolas Norstedas niekaip negalėjo nurimti. Jis ėmė samprotauti apie tai, kad Amerikos karinė žinyba ir NATO turi turėti „lankstų sugebėjimą“ ir kad tam reikalingi pinigai, pinigai ir pinigai. Čia kartu jis iššifravo, kad „lanksčiu sugebėjimu” suprantamas galimumas bombarduoti Tarybų Sąjungą ir iš pačių Jungtinių Valstybių teritorijos. Bet kas kas, o kariniai veikėjai mūsų laikais seniai turi suprasti jau tapusią neginčijama tiesą, kad bet kuris agresorius, išdrįsęs sukelti naują karo gaisrą, negalėtų ramiai sėdėti net už jūrų ir vandenynų. Šie veikėjai negali nežinoti, kad šiuolaikinės karinės technikos vystymasis jau šiuo metu pasiekė tokį lygį, kai visokie planai, kuriais apskaičiuojama, kad naują karą sukėlusi valstybė arba valstybės gali likti nuošaliai nuo kautynių lauko, – yra tuščios iliuzijos. Skleisdamas tokias iliuzijas, Norstedas, kaip ir kiti ginklavimosi varžybų tolesnio vykdymo ir atominio karo skelbėjai, žino, kad jie sako netiesą. Bet tai jiems mažai terūpi. Jie, žūt būt, turi gauti naujus ir naujus milijardus dolerių atominių ir vandenilinių bombų gamybai. Jeigu prie to, kas pasakyta, pridursime, kad Norstedas taip pat griežtai pasipriešino bet kuriam Amerikos ginkluotųjų pajėgų išvedimui iš Europos, tai turėsime atvirą agresyviausių NATO sluoksnių programą, kurios negalima pridengti jokiais melagingais pareiškimais apie tariamą gynybinį šios karinės grupuotės pobūdį. Kyla teisėtas klausimas – ką reiškia NATO ginkluotųjų pajėgų vyriausiojo vado pareiškimas? Kas tai yra – ar savęs nekontroliuojančio generolo svaisčiojimai, ar sąmoningas, kurstytojiškas pareiškimas, kuriuo siekiama įkaitinti tarptautinę padėtį, išpūsti „šaltąjį karą”, kurstyti karinę isteriją, o tuo pačiu padėti kariniams fabrikantams ir toliau pasiglemžti milžiniškus pelnus iš ginklų tiekimų? Aišku, kad tai ne tik suįžūlėjusio generolo svaičiojimai, ypač jeigu atsižvelgsime į tai, kad kaip tik šis momentas buvo parinktas jo kurstytojiškai kalbai. Yra žinoma, kad pastaruoju metu pasirodė tam tikrų tarptautinės padėties švelnėjimo požymių, kurie pasiekti dėka taikingųjų valstybių, o taip pat tų jėgų pastangų paties Atlanto bloko šalyse, kurios supranta, kokias nesuskaičiuojamas nelaimes tautoms atneštų naujas pasaulinis karas. Ryšium su tuo ypač reikia pažymėti tą aplinkybę, kad vykstančiose derybose dėl nusiginklavimo išryškėjo galimybė pasiekti susitarimą dėl kai kurių dalinių priemonių nusiginklavimo srityje, ypač po to, kai Tarybų Sąjunga pateikė savo naujus pasiūlymus, kurie, kaip teisingai pažymima plačiuosiuose tarptautiniuose visuomenės sluoksniuose, palengvina galimybę pasiekti valstybių susitarimą. Atrodytų, kad, esant tokioms sąlygoms, visi derybų dėl nusiginklavimo dalyviai turėtų būti ypač atsargūs ir santūrus, kad būtų galima palaikyti atmosferą, palankią šioms deryboms, atsižvelgiant į didį tautų suinteresuotumą nusiginklavimo klausimų išsprendimu. Bet kurgi čia tokios atmosferos sudarymu gali rūpintis Amerikos generolai ir kiti „Šaltojo karo” trubadūrai! Prie to jie nepripratę. Jiems reikalingos naujos Amerikos karinės bazės Europoje, Azijoje, Afrikoje. Jiem reikalingi vis nauji ir nauji pulkai bei divizijos, sukomplektuoti visų pirma iš prancūzų, vokiečių, belgų, olandų ir kitų šalių – NATO dalyvių tautų, kurioms skiriamas patrankų mėsos vaidmuo. Kai kas gali pasakyti, kad į generolo Norstedo pareiškimą, kaip ir kitus panašius karinių, o ir ne tik NATO karinių veikėjų pareiškimus, galima nekreipti dėmesio, nes tokių pareiškimų tikslas – siekti didinti karinius biudžetus, o tuo pačiu dar smarkiau suveržti mokesčių preso sraigtus. Kai kuriuose Vakarų šalių spaudos organuose yra maždaug tokių pasisakymų: esą, nereikia kreipti dėmesio į triukšmingus Amerikos generolo pasisakymus. Kartu nurodoma, kad juk ne generolas Norstedas nulemia NATO politiką. Bet šie pasisakymai neįtikinami. Jeigu Norstedas ir kiti NATO kariniai veikėjai, darantieji kurstytojiškus pareiškimus, nereikštų šios karinės grupuotės vadovaujančiųjų sluoksnių nuotaikų, tai, reikia manyti, jiems būtų duotas atkirtis, ir jie, kaip sakoma, būtų pastatyti į savo vietą. Bet nieko panašaus neįvyko. Tuo metu, kai Norstedo kalbą griežtai smerkia visi taikingieji sluoksniai, JAV oficialūs sluoksniai, o taip pat kiti NATO dalyviai nepadarė jokių pareiškimų, smerkiančių šią kalbą. Tai reiškia, kad Norstedo pareikštos mintys aplamai nėra svetimos NATO vadovaujantiesiems sluoksniams. Bet tarkime net, kad NATO kariniai veikėjai, kaip šios karinės grupuotės ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas, ne visiškai atspindi jos politinių vadovų pažiūras. Argi Ši aplinkybė daro mažiau provokacinėmis ir mažiau pavojingomis kurstytojiškas šių generolų kalbas? Anaip tol ne. Tai tik rodo, koks pavojus taikai, tame tarpe ir šalių – NATO dalyvių tautoms, yra susijęs su šios karinės grupuotės egzistavimu, su jos kariniais planais ir su tokių karinių veikėjų vadovavimu NATO ginkluotosioms pajėgoms. Iš tikrųjų, mums iki šiol buvo įtikinėjama, kad Amerikos bazės svetimų valstybių teritorijose Europoje, Azijoje ir kituose pasaulio rajonuose skirtos tik „gynybiniams tikslams”. Ypač dažnai tokius pareiškimus tekdavo girdėti iš Didžiosios Britanijos vyriausybės. Kaip žinoma, Didžiosios Britanijos teritorijoje įsteigta nemaža Amerikos karinių bazių. Tokių Didžiosios Britanijos, Prancūzijos, Danijos, Norvegijos ir kitų Šiaurės Atlanto blokui priklausančių šalių vyriausybių patikinimų netrūksta ir šiuo metu. Tačiau padėtis komplikuojasi ryšium su planais dislokuoti atominį ginklą Europos valstybių teritorijose ir su planais apginkluoti Vakarų Vokietijos bundesverą branduoliniu ginklu, o į tai Tarybinė vyriausybė jau ne kartą yra atkreipusi atitinkamų valstybių vyriausybių dėmesį. Mums atrodo, kad jeigu šalyse NATO dalyvėse – Prancūzijoje, Vakarų Vokietijoje, Norvegijoje, Danijoje ir kitose  –  dar yra žmonių, kurie guodžiasi viltimis, jog NATO neturi agresyvių tikslų, tai generolo Norstedo pareiškimas turėtų dar kartą parodyti, kad tokios viltys neturi pagrindo. Šis pareiškimas dar kartą patvirtina, kad teisingi ir laiku padaryti Tarybinės vyriausybės įspėjimai apie pražūtingus padarinius, kuriuos veda agresyvi Šiaurės Atlanto bloko politika, ir apie tą atsakomybę, kurią prisiima valstybiniai veikėjai tų Šalių, kurių teritorijose dislokuotos arba numatoma dislokuoti užsienio karines bazes, kad jos būtų panaudotos sutinkamai su šio bloko kariniais planais. Kokią gi išvadą reikia padaryti iš viso to, ypač jeigu atsižvelgsime į šiuo metu Londone vykstančias derybas dėl nusiginklavimo? Prašosi viena išvada: jeigu Jungtinės Amerikos Valstybės, kaip derybų dėl nusiginklavimo dalyvės, tikrai nori padėti pasiekti būtiną valstybių susitarimą, tuomet negali būti vietos agresyvioms ir kurstytojiškoms kalboms, tokioms, kaip Norstedo kalba. O jeigu tikrąją JAV politiką išreiškia Norstedas ir į jį panašūs „šaltojo karo” bei ginkklavimosi varžybų garbintojai, tai kaip reikia vertinti JAV dalyvavimą derybose dėl nusiginklavimo ir ar šios derybos nepanaudojamos kaip uždanga, pridengianti siekimą toliau vykdyti ir stiprinti ginklavimosi varžybas? Šie du dalykai nesuderinami. Suprantama, į šį klausimą gali atsakyti tik JAV vyriausybė. VI. 1939 metų vasario mėnesį Tomas Kru, dvidešimt dviejų metų amžiaus kru genties čiabuvis, kuris, baigęs mokyklą, dirbo Durku salos faneros gamyklos buhalterio padėjėju, smarkiai susiginčijo su savo viršininku ir tuojau pat buvo atleistas iš darbo. Jam buvo pareikšta, kad jis atleistas ir neturi teisės vėl stoti dirbti į gamyklą arba bet kurią kitą firmos įmonę. Tomo Kru lauke katorginė čiabuvio juodadarbio karjera. Negalima sakyti, kad firma, atleisdama Kru iš darbo, nebūtų pati patyrusi tam tikro nuostolio: jis buvo protingas vaikinas, gabus buhalteris, mokėjo kokią dešimtį vietinių kalbų bei tarmių ir ateityje galėjo būti labai naudingas firmai. Ponas Urija Svitmiorderis, kartą atkreipęs dėmesį į jį, liko kuo geriausios nuomonės apie jo protingumą. Jam net buvo dingtelėjusi mintis, kad būtų neblogai paskyrus Tomą senojo mulkio Džigu-brachaus ministru. Bet jis susilaikė: Tomas vis dėlto buvo per jaunas, o svarbiausia, jis buvo kilęs iš paprastos šeimos, ir, jeigu jis būtų paskirtas į tokį aukštą postą, tai sukeltų tiek karaliaus, tiek ir vietinės aristokratijos nepasitenkinimą. Ir vis dėlto Tomas buvo atleistas ir nebeturėjo teisės stoti atgal dirbti, nes reikėjo dar kartą parodyti, kad „Urijos Svitmiorderio ir sūnų” firma neatleidžia ne mažiausio pasipriešinimo jos aukščiausiajai valiai.


Nauji bundesvero raketiniai batalionai NATO kariuomenėje

Artimiausiu metu NATO vadovybė gaus dar keturis Vakarų Vokietijos bundesvero batalionus, apginkluotus „Nika-Herkulio“ tipo valdomaisiais sviediniais. Apie tai praneša DPA korespondentas, remdamasis „gerai informuotais Paryžiaus NATO sluoksniais“. Šie keturi nauji raketiniai batalionai prisijungs prie dviejų Vakarų Vokietijos raketinių batalionų, jau esančių NATO vadovybės žinioje. Šių keturių batalionų karininkai ir kareiviai specialiai apmokyti Jungtinėse Amerikos Valstijos


Šiandien, TSRS atstovui A. A. Sobolevui pirmininkaujant, įvyko SNO Saugumo Tarybos posėdis, kuriame buvo svarstomas Hanos valstybės prašymas priimti ją į SNO. Saugumo Taryba vienbalsiai nutarė rekomenduoti Generalinei Asamblejai priimti Haną į SNO.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Afganistano karalius Amanullah balandžio mėn. atsilankys Maskvoj. Grįždamas iš Maskvos jis trim dienom sustos Varšuvoj.


Vakar Taline turėjo prasidėti susitikimas, kuriame bus svarstomas susitarimo dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Estijos projektas. O štai derybų dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Latvijos Rusijos delegacijos vadovas S.Zotovas pareiškė, kad šią savaitę Maskvoje turėjusios įvykti derybos turi būti atidėtos. Jo nuomone, kitas raundas turi prasidėti ne anksčiau kaip spalio mėnesio viduryje, nes Latvija esą dar nepasirengusi konstruktyviai peržiūrėti Rusijos pasiūlymų. Maskva siūlo baigti kariuomenės išvedimą 1994, o Ryga - 1993 metais.


Vakar turėjo prasidėti Tadžikistano parlamento neeilinė sesija, kurioje žadėta svarstyti prezidento R. Nabijevo statusą: deputatai balsuos dėl nepasitikėjimo R. Nabijevu nutarimo ratifikavimo. Šį nutarimą priėmė Tadžikistano AT ir ministrų taryba. Nutarime sakoma, kad R. Nabijevas pašalintas iš prezidento posto. Manoma, kad jo šalininkai gali boikotuoti sesiją. Karingai nusiteikę opozicijos atstovai, reikalavę R. Nabijevo atsistatydinimo, tebėra užėmę prezidento rūmus, o jo buvimo vieta nežinoma. Respublikos vadovo pavaduotojas Dž. Karimovas nusiuntė B. Jelcinui laišką, kuriame sakoma, kad respublika yra prie ilgo pilietinio karo slenksčio, tačiau ragina Rusijos karines pajėgas nesikišti į Tadžikijos krizę. AP pranešė apie opozicijos ir prezidento šalininkų mūšius srities centre Kurgan Tiubėje (Pietų Tadžikistanas)


Paskutinis Tautų Sąjungos tarybos posėdis visoj pilnumoj parodė didžiųjų valstybių pastangas žūt būt suvesti Lietuvą į normalinius santykius su Lenkija. Lietuva, norėdama su visais savo kaimynais gyventi geruoju, nevengia to. Bet visas klausimas, kokiu būdu tai galima atsiekti. Nomalinių santykių negali būti su valstybe, kuri klastingai pagrobė kitos valstybės žemes su sostine. Todėl versdamos Lietuvą užmegsti be jokių salygų normalinius santykius su Lenkija didžiosios valstybės tuo ne tik sankcionuoja lenkų smurtą, bet drauge skatina lenkus ir ateity griebtis tokių pat priemonių jų imperialistinėms užuogaidoms patenkinti. Lenkijoj niekuomet nestigo grupių, kurios svajoja apie didžiulę Lenkiją „nuo jūros iki jūros“. Dabar net valstybės valdžios priešaky stovi žmonės, kuriems istoriškos Lenkijos žemių sujungimas yra realios šių dienų politikos tikslas. Nesivaržydami priemonėmis, tie žmonės konsekventiškai siekia savo tikslų. Tos politikos išdava yra svetimų žemių grobimas. Kaip kadaise Austrijos Vengrijos monarchija, Lenkija dabar visai teisingai užsitarnavo ,,lopinių respublikos“ vardą. Šiaip lenkų imperialistų pastangos skaudžiai pajuto visi kaimynai. Lietuviai, gudai, ukrainiečiai, – visos šios tautos yra lenkų nuskriaustos. Net toka didelė tauta, kaip vokiečiai yra pajutę lenkų imperializmą. Pagaliau, didžioji rusų tauta neabejojamai laukia valandos, kada ji galės suvesti sąskaitas su lenkais. Žodžiu, su visais savo kaimynais lenkai yra susipykę. Jei vokiečiai ar rusai palaiko su lenkais santykius, tai tik būtino reikalo verčiami. Pagaliau, rusų ir vokiečių santykiai su lenkais toli gražu nėra geri. Ypač su rusais lenkų santykiai labai dažnai įgauna didžiausio įtempimo pobūdį. Lenkai, berods, geriausiai sugyvena su turkais... Ir vis tik tenka stebėtis tomis valstybėmis, kurios ne tik nesistengia pažaboti lenkų imperializmą, bet dar jį palaiko. Gal į kai kurių valstybių planus įeina matyti, jų supratimu, stiprią Lenkiją. Bet kaž kodėl tų valstybių politikai, kalbėdami apie pavojų taikai Rytų Europoj, nenori ar neistengia suprasti, iš kur tas pavojus taikai kyla. Remdamos lenkų imperializmą, tos valstybės tuo pačiu tiesioginai didina pavojų taikai. Bet yra ir kita pavojaus pusė. Tai, būtent pavojus mažosioms kaimynėms tautoms. Lenkai, prisigrobę lietuvių, ukrainiečių ir gudų žemių, tuo dar nesitenkina. Baltijos jūrą jie tėra pasiekę siauru koridoriu. Dancigas – dar ne lenkiškas. Iki Juodosios jūros dar toli. Dar latvių Latgalija ne lenkių rankose. Lenkų dvarininkai Latgalijoj tyčia vengia tartis su latviais dėl atlyginimo už nusavintą žemę. Niekas neabejoja, kas stovi už šių dvarininkų nugarų. Lenkams svarbu neišleisti iš savo rankų kozyrį, kurį jie galėtų panaudoti konfliktui iškelti su Latvija. Pagaliau, Dauguvos kairiajam krante esą šeši valsčiai dar traukia lenkų akį. Lenkų militaristų spauda nekartą yra atkreipusi dėmesio į tai, kokios didelės reikšmės lenkams turi šie valščiai. Kilus ginkluotam susirėmimui su rusais, šie lengvai galėtų per Latviją pereiti per Dauguvą ir pradėti karo veiksmus prieš lenkus iš užpakalio. Todėl lenkų militaristai išvadžioja, kad tokiam pavojui pašalinti sakyti šeši valščiai turėtų būti prijungti prie Lenkijos. Patys latviai iš patyrimo žino, kiek teko pavargti, kol lenkai per karą su bolševikais išsinešdino iš Daugavpilio. Čia miniatiūroj pasikartojo Vilniaus istorija, kada lenkų kariuomenė tik keliomis valandomis pirmiau įžengė į miestą prieš besitraukiančius bolševikus. Net įtakingų lenkų politikų tarpe rasi žmonių, kurie nieku būdu negali dovanoti, kad Liepojos uostas priklauso ne Lenkijai. Pagaliau, ar bereikia atviresnio lenkų planų atidengimo, kaip „vieno lenkų delegacijos nario“ pareiškimas, kad jie, lenkai, sutiktų pasidalinti su rusais Pabaltę. Visa tai faktai, kurie aiškiai liudija, kad lenkų imperializmas siekia paglemžti ne tik Lietuvą. Jei lenkams šiokiu ar tokiu būdu pavyktų užgrobti Nepriklausomąją Lietuvą, lenkai siektų ir Latvijos žemių. Todėl, atkakliai gindamiesi nuo lenkų naujausios agresijos, lietuviai tuo pačiu gina kitas mažąsias tautas, kurias taiko suryti lenkų aras. Štai kodėl lietuvių lenkų ginčas ne tik šių dviejų tautų ginčas. Tai mažujų kaimynių tautų kova prieš lenkų imperializmą.


GARBINGAI SUTIKTI VILNIAUS IŠVADAVIMO METINES

Po mėnesio visa Tarybų Lietuva minės savo amžinosios sostinės Vilniaus išvadavimo iš vokiškųjų engėjų priespaudos šlovingąsias pirmąsias metines. Vos vieneri metai teskiria mus nuo anų juodų lietuvių tautai dienų. Dabar amžinasis lietuvių tautos priešas – teutoniškas grobikas – guli sumuštas, besąlygiškai kapituliavęs. Tėvynės karas pasibaigė pergalingai. Prasidejo taikingo vystymosi periodas, liaudies ūkio, kultūros ir meno kūrybos metai. Visa tarybinė liaudis, kuri Lenino – Stalino partijos vadovaujama kalė užnugaryje ginklą Raudonosios Armijos karžygiams, dabar stveriasi kuo greičiau gydyti gilias žaizdas, padarytas liaudies ūkyje hitlerinių okupantų, ir kurti naujas medžiagines gėrybes – darbo žmonių gerovės klestėjimo pamatą. Didžiąja pergale džiaugiasi ir lietuvių tauta. Išvadavus kraštą, Lietuyos dirbantieji energingai griebėsi atstatomojo darbo, lenktyniavo dėl sėkmingo gamybinių ir atstatomųjų darbų planų įvykdymo ir atsiekė puikių darbo laimėjimų. Paleistų į darbą įmonių skaičius jau siekia šimtus; atstatyta per šimtą tūkstančių ketvirtainių metrų gyvenamojo ploto; vis labiau plečiasi mūsų pramonės gamyba, atsigauna susisiekimas ir transportas. Gražių rezultatų pasiekta per priešgegužines socialistines lenktynes. Mūsų maisto pramonės dirbančiųjų kolektyvai, lenktyniaudami balandžio mėnesį žymiai pagerino savo darbą, palyginus su kovo mėnesiu. Visa eilė maisto pramonės trestų (Spirito ir alaus, Aliejaus ir tabako, Konditerijos), žymiai viršijo balandžio mėnesio gamybinius uždavinius. Gerai dirbo kai kuríos lengvosios pramonės įmonės. Antai, Vilniaus kailių fabrikas „Vebra“ savo gamybinį planą įvykdė 291,3 %; ypač pasižymėjo katlų ir siuvimo cechai; Gegužės Pirmosios proga buvo premijuoti 45 pasižymėję trysšimtininkai. Neblogai veikė atskiri pramkombinatai. Kėdainių apskrities, Šiaulių miesto ir Panevėžio apskrities kombinatai viršijo balandžio mėnesio gamybinį planą. Tačiau tarybiniai darbo žmonės neturi apsvaigti nuo atsiektų laimėjimų, kaip mus moko draugas Stalinas. Mūsų žmonės privalo kaupti jėgų naujiems, dar didesniems atsiekimams: juk nuniokiotoje Lietuvoje laukia mūsų begalės darbų. Todėl sveikintinas ir priimtinas Kauno kanditerijos fabriko „Ramunės“ kolektyvo kreipimasis į visus darbininkus, tarnautojus ir inžinierius atiduoti visas savo jėgas tam, kad greičiau atstatytume mūsų pramonę, pagamintume šaliai dar daugiau produktų ir pagerintume jų kokybę. Tie atsiekti ramuniečiai įsijungė į socialistines lenktynes Vilniaus išvadavimo metinėms atžymėti. „Ramunės“ kolektyvo kreipimasis rado karštą atgarsį Tarybų Lietuvos darbo žmonių tarpe. Kailių fabriko „Vebro“ kolektyvas jau įsijungė į socialistines lenktynes. Naujų įsipareigojimų Vilniaus išvadavimo metinėms pagerbti pasiėmė Vilniaus konditerijos fabrikų „Žibutės“ ir „Fortūnos“ dirbantieji, duonos kepyklos Nr. 3 kolektyvas ir eilė kitų įmonių. Šie kolektyvai pasižadėjo pirmojo pusmečio planą įvykdyti prieš nustatytą laiką, duoti socialistinei Tėvynei gaminių daugiau negu numatyta plane, naujų rūšių bei aukštos kokybės, ir ryžtingai prisidėti prie krašto atstatomųjų darbų. Deja, kai kurios mūsų partinės ir profsąjunginės organizacijos dar nesugeba kaip reikiant vadovauti puikiam socialistinių lenktynių judėjimui, padaryti jį tikrai masinį, gilų ir platų, sekti jo eigą, tikrinti ir įvertinti atsiektus rezultatus. Tuo tarpu pasitaiko, kad socialistinės lenktynės paliekamos savieigai. Pavyzdžiu i, Gegužės Pirmosios proga Panevėžio, Vilniaus ir Kauno Pienocentro skyriai įsijungė į savitarpio socialistines lenktynes. Jos vyko, ėjo, praėjo, tačiau niekas nepagalvojo jų įvertinti. Mūsų pieno pramonė šią vasarą turės susidoroti su rimtais uždaviniais pieno paruošų priėmimo ir gauto pieno perdirbimo srityje. Tačiau niekas nepagalvojo tatai organizuoti savitarpio socialistinių lenktynių pagrindais ir net užmiršta įvertinti tų kolektyvų atsiekimus, kurie savo iniciatyva įsijungė į lenktynes. Panaši padėtis ir mėsos pramonėje, kurios įmonės dabar privalo atlikti pagrindinio remonto ir kuro paruošos darbus. Matyti, tiek Mėsos ir Pieno Pramonės LK, tiek vietinės partinės ir profsąjunginės organizacijos „užmiršo” socialistines lenktynes… Gyviau imtis vadovauti soc. lenktynėms turėtų ir sostinės partinė organizacija. Visų partinių ir profsąjunginių organizacijų šventa pareiga yra įtraukti į socialistines lenktynes kuo platesnes dirbančiųjų mases, gilinti šį dirbančiųjų masių judėjimą, pereinant nuo bendrų įsipareigojimų prie atskirų cechų, skyrių, brigadų ir darbininkų socialistinių sutarčių sudarymo, kasdien tikrinant soc. lenktynių eigą, viešai skelbiant kiekvieno lenktyniaujančio darbininko atsiekimus, o, svarbiausia, paverčiant socialistines lenktynes ne laikina kampanija, bet nuolatiniu darbo masių judėjimu. Išplėsti ir pagilinti socialistines lenktynes – tokia neatidėliotina partinių ir profsąjunginių organizacijų pareiga. Tad sutikime garbingai Vilniaus išvadavimo metines naujais gamybiniais laimėjimais, šlovingais darbais, užgydydami kraštui padarytas žaizdas ir keldami darbo žmonių medžiaginę gerovę!


Kai šį pavasarį Rusija pakilo į ekonominį ir propagandinį žygi prieš Latviją, analitikams, įskaitant ir Rusijos analitikus, buvo aišku, jog tai - dar vienas veiksmas iš Rusijoje kuriamos ir režisuojamos dramos ”Marš atgal, į imperijos glėbį!” Aišku buvo ir tai, jog kitam veiksmui scenos uždanga turi pakilti arba Lietuvoje, arba Estijoje. Ilgai laukti neteko. Politinis skandalas, gegužės pabaigoje įsiplieskęs Lietuvoje ir pirmiausia nuo valdžios scenos nušlavęs ministrą V. Žiemelį, matyt, turi kur kas toliau siekiančių tikslų. Pavyzdžiui, nušalinti nuo oficialiosios politikos V. Landsbergį ir (arba) sukelti šalyje politinį chaosą, kuris pagreitintų A. Paulausko ir jo rėmėjų žengimą valdžion. Žinoma, pernelyg primityvu būtų dabartiniame skandale matyti vien tiktai kažkokių užsienio nedorėlių užmačias. Lietuvoje ne pirmi metai vyksta padorumo normų nepaisanti trintis tarp įvairių ekonominių klanų ir jiems atstovaujančių (ar juos aptarnaujančių) politinių ir žiniasklaidos grupuočių. Toje savanaudiškų interesų sangrūdoje nebelieka vietos nei valstybės interesams, nei visuomenės socialiniams irkultūriniams poreikiams. Ir darosi nebesvarbu, į kurią politinio spektro pusę stoja viena ar kita besiriejanti grupuotė: jų visų cinizmas, valstybės ir visuomenės interesų nepaisymas žmogui iš gatvės gali atrodyti vienodai atstumiantis. Esant tokiai padėčiai, būtų net keista, jei nepriklausomai valstybei priešiškos jėgos nepasinaudotų vietinio kapitalo ir valdžios klanų grumtynėmis ir nepasistengtų jų veiksmų nukreipti sau naudinga kryptimi. O naudinga joms, kaip jau minėta, politine destabilizacija (pvz., tokia, kokią pavyko sukelti Latvijoje) bei V. Landsbergio išstūmimas iš užsienio politikos srities. Kai kas Lietuvoje gali paprieštarauti: o kodėl taip sureikšminamas būtent šis politikas? Argi Lietuvoje nėra ir kitų žymių, aukštas vietas užimančių asmenų, kurie daro didelę įtaką valstybės gyvenimui ir visuomenei? Yra, yra ir įtaigiai pakalbančių, ir įspūdingai atrodančių… Dar daugiau - visi kiti iškilesni politikai kur kas delikačiau apsieina su žiniasklaida, neužgauna žurnalistų ambicijų kandžiomis pastabėlėmis. Tik nėra tarp jų asmenybės, kuri turėtų tokį pripažinimą, tokią įtaką tarptautinei visuomenei, kaip V. Landsbergis, ir nevengtų savo autoriteto statyti ant kortos. Papildomas, bet labai reikšmingas argumentas, pabrėžiantis būtent šio politiko minčių ir darbų svarbą išlaikant Lietuvą nepriklausomą nuo Rusijos norų ir užmačių, yra tai, jog tam tikros jėgos pačioje Rusijoje labiausiai iš visų Baltijos šalių politikų nemėgsta būtent V. Landsbergio ir deda daugiausia pastangų, kad jį sukompromituotų. Tiesa, panašiu dėmesiu kartais apdovanojamas ir R. Ozolas, tačiau dėl siauros šio politiko “specializacijos” – Karaliaučiaus problemos – jį kompromituoti neatrodo taip svarbu. Nenuostabu, kad išpūstu sekimo skandalu garsiausiai piktinasi būtent Č. Juršėnas: kas jau kas, o jis geriausiai žino, kokiems tikslams ir kaip galima panaudoti panašią tarnybą, jei atsirastų reikalas arba noras. Štai šitą “jei” ir vertėtų aiškintis, užuot skubinus pasmerkti. Jei V. Landsbergis iš tikrųjų būtų norėjęs ar galėjęs pasinaudoti tokiu “sekimo ir kompromitacijos” aparatu, kaip dabar vaizduojama tarnyba, kažin ar Prezidento rinkimų kampanija būtų vykusi taip, kaip ji vyko… Beje, ir kalbos apie neva totalinį sekimą, į kurį įejo ir telefono pokalbių slaptas klausymasis, prasidėjo kur kas anksčiau nei V.Landsbergis“grįžo”įvaldžią. Kam yra tekę kalbėtis privačiais telefonais su įžymesniais politikais A. Brazausko-Č. Juršėno valdymo laikais, tas prisimena, jog ir tada buvo kalbamasi atsargiai, vengiant “sekimo”. Negi ir eldėdėpiniai ministrai klausė V. Landsbergio “nurodymų” sekti visus ir pirmiausia - jį patį? Kodėl slaptieji provokacijų organizatoriai būtent dabar užaštrino puolimą prieš V. Landsbergį, atsakyti nesunku. Reikėtų tik atidžiau paanalizuoti pastarųjų 2-3 mėnesių Seimo Pirmininko pasisakymus ir pasiūlymus, palyginti juos su kitų valstybinių institucijų pozicija. Tai jau “namų darbas” Lietuvos žurnalistams ir mąstančiajai visuomenei. O žiūrint Rusijos akimis, tiek greitesnė ir labiau apibrėžta, nei Prezidento ir Vyriausybės, Seimo pozicija Rusijos ir Latvijos konflikto atžvilgiu, tiek ir pastarieji Seimo Pirmininko pasiūlymai dėl SSRS vykdytų masinių trėmimų įvertinimo negalėjo nesukelti stribų palikuonių įsiūčio. Žinoma, naivu būtų teigti, jog Seimo Pirmininkas visada ir viską darė tik “gerai” ar “labai gerai”. Lietuvą užplūdusiame teisiniame ir moraliniame chaose tikriausiai esama ir jo atsakomybės dalies. Tačiau negalima nematyti, kad kažkam labai reikia, jog tarptautiniuose forumuose nebeskambėtų įtaigus ir reiklus V. Landsbergio įgarsinamas Lietuvos balsas, kad kažkam labai patiktų “menkos valstybėlės” vietą suvokianti pseudodiplomatiška Lietuvos atstovų laikysena.


Nežinomas jaunas vyras peiliu sužeidė jezuitą Tacchi Venturi, kurs tarpininkauja popiežiaus ir Mussolini derybose Vatikano Kvirinalo ginčui dėl popiežiaus pasaulinės valdžios išspręsti. Venturi gyvybei negresia pavojus, nes įsmeigtas į kaklą peilis nepadarė didelės žaizdos. Nusikaltėlis suimtas, bet iš jo paaiškinimų dar negalima patirti atentato tikslas. Spėjama, kad jis yra nesveiko proto, ir jo pasikėsinimas neturi nieko bendra su politika.


Garbė tautų vadui ir mokytojui, mūsų galingosios valstybės kūrėjui, genialiam socializmo šalies strategui – Tarybų Sąjungos Generalisimui J. V. Stalinui!


Liepos dienomis iš įvairių šalies kampų, daugelio sąjunginių respublikų keliais Tėvynės sostinės - Maskvos kryptimi pajudės į kelią šimtai, tūkstančiai sportininkų. Jų tarpe bus lengvaatlečiai, o taip pat irkluotojai, motociklininkai, dviratininkai. Jie neš raportus apie fizkultūrinių organizacijų veiklą ir pasiekimus pasirengimo TSRS tautų spartakiadai laikotarpiu. Žvaigždinė estafetė, skirta žymiam įvykiui - TSRS tautų spartakiadai, Kūno kultūros ir sporto komiteto prie TSRS Ministrų Tarybos nutarimu vyks nuo liepos pradžios iki pirmųjų rugpiūčio mėnesio dienų. Estafetė prisidės prie kilnaus tikslo - TSRS tautų spartakiados populiarinimo. Numatyti aštuoni estafetės maršrutai. Maršrutas Nr. 1 eis iš Kišiniovo per Kijevą į Maskvą. Maršrutas Nr. 2 tęsis iš Vilniaus per Minską i Maskvą. Maršrutas Nr. 3 prasidės Taline ir eis per Rygą. Maršrutas Nr. 4 - Petrozavodskas-Leningradas-Maskva. Maršrutas Nr. 5 - pats ilgiausias Jis eis nuo Vladivostoko per visus Tolimuosius Rytus ir Sibirą ir, kaip visi likusieji, pasibaigs sostinėje. Savotiškas yra maršrutas Nr. 6, tiksliau maršrutai, einantieji per Taškentą. Į Uzbekistano sostinę estafetę pristatys visų kaimyninių broliškųjų respublikų sportininkai - iš Alma-Atos, Frunzés, Stalinabado ir Ašchabado. Iš čia kelias eis taip pat į Maskvą. Paskutinieji du maršrutai: Baku -Maskva ir Jerevanas-Tbilisi-Maskva. Kiekvienos estafetės maršrutas padalintas į etapus, apimančius dalį kelio, kuris eina duotosios sąjunginės ar autonominės respublikos, krašto, srities teritorija. Savo ruožtu etapai gali būti suskirstyti į ruožus, kurių ilgumas, kaip taisyklė, atitiks rajono ar miesto ribas. Estafetėje galės dalyvauti sporto draugijų, fizkultūrinių organizacijų komandos, o taip pat miestų ir rajonų rinktinės komandos. Į komandos sudėtį įeis ne jaunesni kaip 18 metų amžiaus fizkultūrininkai, atitinkamai parengti ir turintieji gydytojo leidimą. Vietiniai kūno kultūros ir sporto komitetai turi numatyti estafetės organizavimo duotosios srities, krašto, respublikos teritorijoje tvarką, nustatyti dalyvių skaičių, komandų sąstatą ir estafetės vykdymo būdą. Visų maršrutų estafetės turi turėti motociklininkų, dviratininkų varžybų, lengvaatletirių perbėgimų, vandens-motorinio ir irklavimo sporto pobūdi. Visų maršrutų estafečių finišas įvyks Maskvoje, Centriniame stadione TSRS tautų spartakiados atidarymo dieną. Geriausioms komandoms ir labiausiai pasižymėjusiems estafetės dalyviams apdovanoti įsteigiamas TSRS tautų spartakiados dalyvio atminimo ženklelis su įrašu „Estafetė“.


Antrąją viešėjimo Maskvoje dieną – rugsėjo 20 d. - Indonezijos parlamento delegacija skyrė susipažinimui su miestu. Jie domėjosi atskirais Tarybų Sąjungos sostinės pastatais, jos rekonstravimo eiga. Iš ryto delegacija buvo nuvykusi į Maskvos „Kalibro“ įrankių gamyklą. Darbininkai, inžinieriai ir technikai šiltai sveikino indoneziečių tautos pasiuntinius. Įmonės direktorius V. A. Chochlušinas jiems papasakojo apie gamyklos išleidžiamą produkciją. Jis pabrėžė, kad palyginti su prieškariniu lygiu produkcijos gamyba padidėjo kelis kartus. Gamykla pradėjo gaminti daugelio rūšių matuojamuosius įrankius bei prietaisus tėvyninei pramonei ir dalinai eksportui. Indonezijos delegacijos nariai pateikė daug klausimų, liečiančių darbininkų, skyrium imant, moterų darbo užmokestį, klausinėjo apie paauglių ir jaunuolių darbo sąlygas, apie darbininkų dalyvavimą tobulinant gamybą. Į visus šiuos klausimus svečiams buvo išsamiai atsakyta. Delegacijos vadovas p. Hardis padėkojo už suteiktą galimybę aplankyti gamyklą. Jis pažymėjo, kad Indonezija iš esmės dar yra agrarinė šalis, jai yra iškilę dideli uždaviniai industrializacijos srityje, todėl delegacijai svarbu susipažinti su Tarybų Sąjungos pramonės vystymusi. Eidami per cechus, svečiai matė, su kokiu skrupulingu tikslumu gaminami įrankiai ir mikrometrai. Indonezijos parlamento deputatai kalbėjosi su darbininkais, domėjosi jų uždarbiu, mokymusi. Darbininkės prašė perduoti Indonezijos moterims geriausių linkėjimų gyvenime ir darbe. Iš gamyklos delegacija nuvyko į jos šefuojamą vidurinę mokyklą. Svečiai aplankė vyresniąsias klases, kur vyko fizikos, chemijos, anglų kalbos pamokos, užsuko į klasę ir pas mažuosius, kurie tik prieš tris savaites pirmą kartą atsisėdo į suolus. Gatvėje ilgai skardėjo svečius nuoširdžiai palydėjusių vaikų balsai. Draugiški Indonezijos parlamentarų susitikimai su maskviečiais vyko Visasąjunginių žemės ūkio ir pramonės parodų teritorijoje. Čia jie aplankė Uzbekistano, Azerbaidžano, Turkmėnijos paviljonus. Paviljone „Mašinų gamyba“ jie apžiūrėjo traktorius, žemės ūkio mašinas, naujų automobilių pavyzdžius, kalnakasybos kombainus. Daugybė lankytojų visur nuoširdžiai sveikino indoneziečių tautos pasiuntinius. Antroje dienos pusėje svečiai aplankė V. I. Lenino ir J. V. Stalino Mauzoliejų ir padėjo vainiką.


Vašingtone bemaž be rezultatų baigėsi ketvirtasis arabų šalių ir Izraelio derybų raundas dėl taikos Artimuosiuose Rytuose. Taip ir nesusitarta, kur turėtų įvykti penktasis susitikimas.


LAIKRAŠTIS „MOND” APIE N. A. BULGANINO LAIŠKUS

Pranešdamas apie N. A. Bulganino laiškus Vakarų valstybių vyriausybių vadovams, laikraštis „Mond” rašo, kad Paryžiuje, Londone, Vašingtone ir Bonoje šiuo metu atidžiai studijuojami N. A. Bulganino laiškai. Laikraštis nurodo, kad vyriausybės vadovui Gajarui nusiųstame laiške yra „formulių, galinčių pavergt Prancūzijos viešąją nuomonę savo draugišku pobūdžiu”. Nors laikraščio „Mond” nuomone, „kaltinimai Vakarams… anaiptol nėra nauji”, vis dėlto, laikraštis pareiškia, kad N. A. Bulganino pasiūlymas sudaryti centrinėje Europoje zoną, išskirtą iš atominio ginklavimosi sferos, „vertas rimtai išstudijuoti”. „Mond” daro išvadą, kad tikrai yra galimybė surengti Rytų ir Vakarų derybas, ir nurodo, kad „Tarybų Sąjungos diplomatija nuolat yra dinaminio pobūdžio”. „Visiškai kitokia padėtis Vakarų stovykloje, — toliau rašo laikraštis. Paskutiniai politikos „iš jėgos pozicijų” gynėjai, kurie manė, kad Vakarų karinis pranašumas vieną gražią dieną privers TSRS vesti derybas ir sutikti su tokiais jai keliančiais baimę pasiūlymais, kaip Vokietijos suvienijimas Atlanto sąjungos ribose, šiandien turi pripažinti savo klaidą… Sąjunga… ne tik nesugeba išspręsti ginčijamas problemas tarp dviejų blokų, bet ir užkirsti kelią lėtam Vakarų pozicijų smukimui už NATO ribų. Viešoji nuomonė, kurios dėmesys, ypač Prancūzijoje, dabar atkreiptas į tiesiogines problemas, galų gale tai supras”.


G. RAGUOTIENĖ Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto bibliotekininkystės katedros dėstytoja

Kaimo kultūros–švietimo įstaigos dirba atsakingą, įvairų ir reikšmingą darbą auklėjant kolūkinius žemdirbius komunistine dvasia. Nemaža iš jų yra sukaupę gražų darbo patyrimą, iš kurio gali daug pasimokyti jų bendro darbo draugai. Todėl visiškai suprantamas tas susidomėjimas, su kuriuo kultūros-švietimo įstaigų darbuotojai sutinka leidinius apie jų darbą. Tuo labiau, kad tokio pobūdžio leidinių dar labai maža. Neseniai iš spaudos išėjo knyga „Kultūros-švietimo darbas“*), kurioje talpinama medžiaga svarbiais kultūros-švietimo įstaigų darbo klausimais. Kalbant atskirai apie rinkinio straipsnius, pirmiausia norisi apsistoti ties metodinio-teorinio pobūdžio medžiaga. Ji skirta į pagalbą kultūros-švietimo įstaigų darbuotojams, ypač dar neturintiems didesnio praktinio patyrimo. S. Tamoševičiūtės ir S. Tamonio metodiniame straipsnyje „Mokslinės-ateistinės literatūros propagavimas bibliotekoje“ atskleidžiamos įvairios šio darbo formos bibliotekoje, pateikiami nurodymai, kaip reikia dirbti šioje srityje. Kaip paruošti bibliografinę apžvalgą kokia nors svarbia tema? - su tokiu klausimu, su tokiu uždaviniu savo veikloje dažnai susiduria ir bibliotekos, ir klubo-skaityklos bei kitos kultūros švietimo įstaigos darbuotojas. Rinkinyje ir randame J. Žebrytės bibliografinę literatūros apžvalgą tema „Mokslas kovoje prieš religiją“. Mūsų kultūros-švietimo darbuotojams labai pravers susipažinti su šia bibliografine apžvalga, jos sudarymo metodika, ypač todėl, kad ji pritaikyta atsižvelgiant į kaimo skaitytoją, į jo poreikius. Svarbią, aktualią temą paėmė S. Elsbergas metodiniame straipsnyje „Tematinių vakarų žemės ūkio klausimais organizavimas“. Iš šių metodinių nurodymų kaimo kultūros-švietimo darbuotojai galės pasimokyti, kaip vis glaudžiau sieti ir jungti savo darbą su kolūkinės gamybos klausimais, kaip savo veikla padėti partinėms kolūkių organizacijoms, kolūkių valdyboms mobilizuoti kolūkiečius partijos ir vyriausybės iškeltų uždavinių žemės ūkyje įgyvendinimui. Čia gana kruopščiai ir plačiai apžvelgiama tematinių vakarų ruošimo metodika, pateikiamas pavyzdinis darbo planas ruošiant MTS zonos kolūkių-pirmūnų susitikimo su mechanizatoriais ir žemės ūkio specialistais vakarą. Įdomus yra rinkinyje įdėtas Z. Zubavičiūtės straipsnis, skirtas Kupiškio rajoninės bibliotekos darbo patyrimui nušviesti. Jame aprašomas vienas tematinis vakaras bibliotekoje. E. Stanislovaitienės ir B. Poškutės straipsnyje pasakojama apie Šiaulių rajono „Naujo gyvenimo“ kolūkio klubo-skaityklos darbo patyrimą. Čia stengiamasi remiantis vietos faktais parodyti, kaip klubas-skaitykla įvairiomis savo veiklos formomis padeda kelti kolūkiečių gamybinį atkyvumą, jų kultūrą. Autorės vietomis įtikinančiais pavyzdžiais atskleidžia klubo-skaityklos darbą propaguojant pirmūnų patyrimą, nagrinėjant kitus kolūkinės gamybos klausimus. Tai, pavyzdžiui, pasakytina apie tą straipsnio dalį, kur pasakojama apie klubo-skaityklos suruoštą vakarą tema „Pirmūnų patyrimą – į kolūkinę gamybą“ ir kt. Kitų klubų-skaityklų darbuotojai galės pasimokyti iš šio straipsnio, kaip sieti savo veiklą su kolūkinės gamybos praktika. Tačiau, mano manymu, straipsnis galėjo būti gilesnis ir labiau pamokantis. Jame vietomis aiškiai jaučiamas paviršutiniškumas, faktinės medžiagos stoka. Apie visus klausimus pasakojama bendrais žodžiais tik konstatuojant faktus. Ar ne geriau, pavyzdžiui, būtų buvę paimti vieną arba pora klausimų ir plačiau juos išnagrinėti, kad iš to galėtų pasimokyti kiti kaimo kultūros-švietimo įstaigų darbuotojai. Užvertus paskutinį šio leidinio puslapį, norėtųsi trumpai pareikšti keletą pageidavimų. Tokie leidiniai, be abejo, labai naudingi kultūros-Švietimo įstaigų darbuotojams. Reikia tikėtis, jog jie pasirodys dažniau. Gera būtų, kad šiuose leidiniuose apie savo darbą daugiau pasisakytų, apie jį papasakotų patys kaimo, rajoninių bibliotekų, klubų-skaityklų darbuotojai. Medžiaga apie kultūros-švietimo darbą turi būti parašyta įdomiai, gyvai, patraukliai, įvairesnė savo žanrais. Tuo tarpu šiame leidinyje visi straipsniai gana vienodi, sausi. Kodėl, pavyzdžiui, nebūtų galima į tokią knygą įdėti apybraižų, vaizdelių, nuotraukų, diagramų ir kt. Visa tai padarytų ją patrauklesnę, įdomesnę ir tuo pačiu veiksmingesnę. Ruošiant panašius rinkinius ateityje reikėtų pasistengti, kad jie būtų geriau suplanuoti ir įvairesni. Šiame rinkinyje tematinio planingumo gerokai trūksta. Pavyzdžiui, įdėti net trys (iš penkių) straipsniai apie kultūros-švietimo įstaigų darbą mokslinės-ateistinės propagandos klausimais. Žinoma, tai labai svarbu, tačiau, iš vienos pusės, šiuose trijuose dalykuose yra nemažai pasikartojimų, antra vertus, labai reikalinga gausesnė medžiaga kultūros-švietimo įstaigų darbo jungimą su gamyba, kaimo gyvenimo praktikos uždaviniais. Apibendrinti šią patirtį būtina panašaus pobūdžio knygose arba brošiūrose.


Dešimtyje Vilniaus apygardų balotiruosis devyni LDDP iškelti kandidatai. Užvakar 7 iš jų susitiko su gausiai susirinkusiais partijos rėmėjais. Tai buvo pirmas jų susitikimas su rinkėjais. Naujamiesčio rinkimų apygardos (RA) Nr. 1 kandidatas B.Genzelis svarbiausiu dalyku šiandien laiko ne LDDP pergalę rinkimuose, o tai, kad nelaimėtų dešinieji. Jeigu vis dėlto taip atsitiks, tai, pasak profesoriaus, „Lietuvos laukia liūdnos dienos”. Senamiesčio RA Nr.2 kandidatas G.Paviržis siūlė savo bendraminčiams nežadėti rinkėjams tokių dalykų, kurių negalima bus įgyvendinti. Deja, mūsų laukia vargingas kelias. Dabar svarbu sukurti tokią mokesčių sistemą, kuri, neengdama verslininkų, sudarytų sąlygas padėti vargstantiems. Antakalnio RA Nr.3 balotiruojasi du mokslų daktarai ir du filosofijos mokslų kandidatai. Tai turbūt intelektualiausia kandidatų „komanda” visoje Lietuvoje. LDDP atstovas - gydytojas V.Astrauskas. Jam teks gerokai paprakaituoti norint laimėti, bet tai realu, kadangi jis yra parengęs gerai apgalvotą sveikatos apsaugos sistemos gelbėjimo programą. O tai aktualu visiems. Fabijoniškių RA Nr.5 kandidatas A.Kunčinas pabrėžė, jog LDDP tapo partija, reikalinga daugeliui Lietuvos žmonių, nors, žinoma, ne visiems. Jis pats, jeigu taps deputatu, daugiausia dėmesio skirs kultūros ir švietimo problemoms. Šeškinės RA Nr.6 balotiruojasi S.Burbienė, Lietuvos statistikos departamento skyriaus viršininkė. Ji pareiškė, jog nenorėtų, kad sėkmės atveju ją Seime laikytų vien tik moterų deputate, nenorėtų ji tapti ir „tikru vyru”. S.Burbienė taip pat pažadėjo niekada nekalbėti tautos vardu. Ji - įsitikinusi socialdemokratė, kadangi, jos nuomone, „negalima palikti vargšo žmogaus kapanotis vieno problemų liūne”. J.Bernatonis, kandidatas į Seimo deputatus Justiniškių RA Nr.7, yra profesionalus politologas, baigęs mokslus užsienyje. Gimęs Kaune, jis jau senokai gyvena Vilniuje ir niekur nesirengia iš čia išvykti. Jis prašo rinkėjų nepainioti jo su buvusiu Vilniaus meru. Domisi konstitucine teise. Jo kolega G.Kirkilas, iškeltas Karoliniškių RA Nr.8, yra vilnietis, užaugęs septynių vaikų mokytojos ir ryšininko šeimoje. Monetaristinę ekonomikos reformą, kuri buvo įgyvendinama Lietuvoje, jis pavadino nusikalstama ir pareiškė, jog atėjo protingų ir išmanančių politikų laikas. Paskutinis kalbėjo Naujosios Vilnios RA Nr.10 kandidatas V.Šumakeris, suvalkietis, 34 metus gyvenantis ir dirbantis šiame Vilniaus miesto kampelyje. Jau daugiau kaip 20 metų jis direktoriauja „Neries” gamykloje. Matydamas, kaip neapgalvotos ekonomikos reformos nualino krašto ūkį, V.Šumakeris sutiko balotiruotis, nors ir bijo, kad darbininkai nebelauks rinkimų - taip greitai blogėja jų gyvenimo sąlygos.


KPSS CK ir jo vaidmuo šių laikų Rusijos gyvenime

Rusijos prezidento administracija kontroliuoja iš esmės visas šalies institucijas. Administracija - tai ne šešėlinė vyriausybė, o KPSS CK. Ji viską kontroliuoja ir už nieką neatsako. Struktūra Per dvejus metus, praėjusius po prezidento rinkimų, Borisas Jelcinas tris kartus mėgino pakeisti vyriausybės struktūrą ir net pakeitė premjerą. Rusijos prezidentas ne kartą kalbėjo apie vyriausybės atnaujinimą, biurokratijos aparato sumažinimą ir administracijos reformą. Tačiau visada buvo pertvarkoma tik vyriausybė. O prezidento aparatas didėjo niekieno nekontroliuojamas. Kai buvo nušalintas Viktoras Černomyrdinas, į aparatą buvo priimti vyriausybės darbuotojai, nereikalingi naujajam premjerui, tačiau mieli prezidentui: Ivanas Rybkinas ir Igoris Šabdurasulovas. Vyriausybė mėgino kovoti su premjero pavaduotojais, o Kremliuje daugėjo prezidento administracijos vadovo pavaduotojų (beje, jų statusas atitinka premjero pavaduotojo statusą). Dabar jų, jeigu skaičiuosime ir tuos, kurių pareigos prilygintos administracijos vadovo pavaduotojo pareigoms, pavyzdžiui, prezidento atstovo Konstituciniame Teisme Sergejaus Šachrajaus, jau dvylika. OD! Kai 1996 m. vasaros pabaigoje Jelcino aparatui pradėjo vadovauti Anatolijus Čiubaisas, jis atsivedė savo žmones ir paskyrė juos į svarbiausias pareigas, pakeitė aparato struktūrą. Senieji darbuotojai buvo atleisti. “Jis paprasčiausiai pasiėmė vadovaujančių darbuotojų (baigiant valdybų viršininkų pavaduotojais) sąrašą, du trečdalius pavardžių išbraukė, prie kitų parašė klaustukus. Tiesa, tuos jis galų gale paliko ramybėje, - pasakojo tada vienas Čiubaiso bendražygis. - Viskas truko vos pusvalandį”. Po dviejų mėnesių tas pats valdininkas išdidžiai parodė “Itogi” korespondentui prezidento įsaką atleisti dar vieną darbuotoją: “Tai paskutinis”. Tada, 1996 m., Anatolijus Čiubaisas suformulavo svarbiausius administracijos uždavinius: vykdomosios valdžios (t.y. vyriausybės) institucijų kontrolė, regioninė politika, patrauklaus valstybės vadovo ir visos valdžios įvaizdžio kūrimas. Čiubaiso siekiamo tikslo niekas net neslėpė: kaip atsvarą amorfiškai ir nepaslankiai vyriausybei sukurti dinamišką prezidento komandą. Komandą, galinčią kritišku momentu pakeisti vyriausybės valdininkus ir pradėti valdyti ekonomiką. Ne veltui taip greitai į komandą buvo sugrąžintas Anatolijus Čiubaisas. Per dvejus metus, nors iš prezidento aparato išėjo ne tik Čiubaisas, bet ir beveik visi jo žmonės, administracijos darbo prioritetai beveik nepasikeitė. Neseniai buvo pakeistas regioninės politikos globėjas: į prezidento draugės (taip kartą ji save pavadino) Viktorijos Mitinos vietą atėjo Vyriausiosios kontrolės valdybos vadovas Vladimiras Putinas; aukštų (t.y. gerai apmokamų) darbuotojų, besirūpinančių Jelcino įvaizdžiu, būrį papildė dar vienas patyręs specialistas - buvęs vyriausybės jastržembskis Igoris Šabdurasulovas, o Jelcinas pareiškė, kad dabar administracija leis vyriausybei laisviau dirbti. Globėjai 1992 m. tuometinis administracijos vadovas Jurijus Petrovas pamėgino užvaldyti vyriausybę ir iš esmės pavertė ją administracijos padaliniu. Tačiau tikrasis vyriausybės vadovas Jegoras Gaidaras sugebėjo laimėti labai svarbią pergalę: liberalus “ministrų kapitalistų” kabinetas tapo šiek tiek nepriklausomas nuo prezidento struktūrų, išpažinusių senuosius partinius vadovavimo principus, ir galėjo sudaryti nuo Kremliaus nepriklausomą aparatą. Vėliau naujoji Konstitucija ir vyriausybės įstatymas, atrodė, įtvirtino Gaidaro laimejimus. Tačiau formaliai nepriklausomą vyriausybę faktiškai nuolat kontroliuoja prezidento valdininkai. “Administracija - tai ne šešėlinis komitetas, tai KPSS CK analogas. Jie viską kontroliuoja, tačiau už nieką neatsako”, - aiškina vyriausybės valdininkai. Prezidento administracija, įsikūrusi Senojoje aikštėje, buvusiame KPSS CK pastate, neturi finansinių svertų, jos valdininkai negali, pavyzdžiui, patys įsakinėti finansų ministrui. Tai jie daro per prezidentą. Administracija gali valdyti šalį, net kai nėra premjero ir vyriausybės. Matyt todėl Rusija galėjo mėnesį gyventi be Valstybės Dūmos patvirtinto premjero. Ir atsakomybė už Rusijos finansų krizę turėtų tekti jai. “Mes vadovaujame vyriausybei politiškai”, - kadaise konstatavo administracijos vadovo pavaduotojas Michailas Komisarovas. Tas vadovavimas visų pirma pasireiškia kadrų politika: ministrų ir premjero pavaduotojų kandidatūras prezidentui siūlo ne tik premjeras, bet ir administracijos valdininkai. Ir neretai Boriso Jelcino sprendimus premjeras sužino paskutinis. Maždaug taip į vyriausybės prezidiumą buvo įtraukti gynybos, vidaus reikalų ir užsienio reikalų ministrai: prezidentas nusprendė, kad jis to nori, pranešė savo valią premjerui, ir Sergejus Kirijenka nuėjo rašyti nutarimą. “Politinis vadovavimas” pasireiškia dar ir tuo, kad prezidento tarnybos ir pats prezidentas vizuoja visus vyriausybės potvarkius. Neseniai Jelcinas nurodė sutrumpinti “nuo dviejų kilometrų” iki minimumo kelią, kurį valdžios koridoriais ir kabinetais nueina vienas ar kitas popieriukas. Tačiau tai neįvykdyta ir negalėjo būti įvykdyta. “Anksčiau siuntėme derinti nutarimus apie gyvulininkystės plėtrą ir sėklininkystės skatinimą ir dabar siunčiame”, - “Itogi” korespondentui skundėsi vyriausybės valdininkas. Geriausiai padėtį iliustruoja tai, kad svarbiausias finansinis Rusijos dokumentas - biudžetas (bent svarbiausi jo skyriai) yra rašomas Senojoje aikštėje vadovaujant Aleksandrui Livšicui. Jis kiekvieną kartą pavadina projektą realistiškiausiu ir geriausiu, o kai jį patvirtina parlamentas, pradeda kritikuoti vyriausybę už nerealistišką biudžetą ir pranašauti, kad jis nebus įvykdytas. Tad Jelcino šnekos, esą “Černomyrdinu mes nelabai pasitikėjome, o naujajam premjerui suteikiame visišką laisvę”, yra tik šnekos. Viktoras Černomyrdinas buvo stiprus politikas, o Sergejus Kirijenka prezidento valdininkams atrodo išsišokėlis. Kontrolieriai Kontroliuoti vyriausybės darbą ekonomikos srityje dirbantiems Senojoje aikštėje įdomu, saugu, ir nesudėtinga. Per pastaruosius metus vyriausybėje vėl susiformavo specialistų komanda. O regionų politika vyriausybėje dabar, galima sakyti, niekas nesirūpina. Šioje srityje prezidento aparatas priverstas ne tiek dubliuoti, kiek iš tikrųjų visiškai pakeisti vyriausybę. Pernai rudenį, kai buvo atleistas Aleksandras Kazakovas, paaiškėjo, kad buvusio administracijos vadovo pavaduotojo vykdoma “neaiški regioninė politika” buvo gana sėkminga. Net kai Kremlius pralaimėdavo gubernatoriaus rinkimus, Kazakovui paprastai pavykdavo įtikinti naujus provincijos viršininkus ne tik nesipykti su centru, bet ir palaikyti prezidentą per Federacijos Tarybos posėdžius. Kazakovas pripažino, kad dabar, kai federacinis centras pinigus regionams perveda nereguliariai arba visai neperveda, negalima kalbėti apie finansinius poveikio vietos valdžiai svertus. Todėl atitinkamų valdybų darbuotojai turėtų visų pirma ieškoti silpnų provincijos vadovų vietų. Kazakovą pakeitusi Viktorija Mitina parodė žurnalistams, kad ji labai daug žino apie šeimyninius prezidento reikalus, tačiau tvarkytis su regionais jai visiškai nesisekė. Prezidento partija skandalingai apsijuokė per Nižnij Novgorodo mero rinkimus, nevykusiai mėgino sutrukdyti Aleksandrui Lebedžiui tapti Krasnojarsko gubernatoriumi, o visai neseniai pralaimėjo ir rinkimus Penzoje bei Karelijoje. Dabar, teigia Senosios aikštės valdininkai, gubernatoriams teks prisiminti Kazakovo laikus. Gegužės pabaigoje regioninę politiką globoti pradėjo administracijos vadovo pirmuoju pavaduotoju paskirtas buvęs Vyriausiosios kontrolės valdybos viršininkas Vladimiras Putinas. “Tylusis čekistas iš Piterio”, kaip jis vadinamas administracijoje, vargu ar veltui leido laiką ir per pusantrų metų Vyriausiojoje kontrolės valdyboje turėjo surinkti pakankamai duomenų apie visus 88 regionų vadovus. Kremliuje manoma, kad Putino surinkta informacija padės jam dar geriau rasti gubernatorių silpnas vietas. Dabar, kai administracija pradėjo rimtai rengtis 2000 m. rinkimams, provincijų lojalumas labai svarbus. Pudruotojai Beje, prezidento komanda kategoriškai neigia, kad pradėjo rengtis naujiems prezidento rinkimams. “Mes paprasčiausiai rūpinamės valdžios įvaizdžiu”, - sako Kremlius ir kartu pripažįsta: “Mums būtini stiprūs visuomenės nuomonės poveikio svertai”. Visų pirma todėl, kad būtų galima paaiškinti visuomenei tuos ar kitus valstybės vadovo poelgius. “Kodėl buvo atstatydinta Černomyrdino vyriausybė? Juk niekas nieko nepaaiškino”. Valdžios įvaizdžio formavimas, siekis garantuoti bendrą informacinę federalinės valdžios organų politiką - ko gero, vienintelė sritis, kur prezidento administracija nieko nedubliuoja. Įdomu tai, kad dar vienas sprendimas susirūpinti valdžios, teisingiau, prezidento įvaizdžiu tarsi atsitiktinai sutapo su didžiulio valstybinio visuomenės informavimo priemonių holdingo įkūrimu ir Boriso Jelcino kalba, skirta spaudos nepriklausomybės ir visuomenės informavimo priemonių bei valdžios santykių problemoms. O Kremliaus pudruotojų komanda - Tatjana Djačenko, Valentinas Jumaševas, Sergejus Jastržembskis ir Michailas Komisarovas - pasipildė Igoriu Šabdurasulovu, buvusiu Černomyrdino “karininku ryšiams su spauda”. “Spaudos laisvė nėra nebaudžiamumas. Mes nepatenkinti, pavyzdžiui, tuo, kaip televizija nušvietė šachtininkų, blokavusių geležinkelius, akciją”, - ryžtingai pareiškė vienas prezidento valdininkas. Beje, prezidentas, susitikęs su didžiausių televizijos kompanijų vadovais, kalbėjo švelniau: “Laisvė kaip buvo, taip ir tebėra. Tačiau mes turime teisę paprašyti, kad televizija vykdytų vyriausybės politiką”.


(Mūsų Ženevos korespondento). Lenkai prieš Ženevos posėdžius, ypatingai prancūzų ir dalinai šveicarų spaudoj, pavedė stiprią propogandą, kad Lenkija yra persiėmusi taikos dvasia, kad ji Lietuvos atžvilgiu yra parodžius daug taikingumo ir „anioliško kantrumo“, pasak Henri Genevois iš Pax (birželio 1 d.). Lenkija esanti, girdi, katino rolėj, kuris gali pelę suėsti, bet jos neliečia. Aš nepasakysiu, kad palyginimas būtų perdaug vykęs, nes vargu rasis toks rainas katinėlis, kuris, galėdamas peliukės paragauti, nuo jos atsisakytų, o ypatingai dar toks katinas, kaip Lenkija, kuris yra papratęs, peles ryti“. Lenkai net gyrėsi, kad jie rengia p. Voldemarui Ženevoj „pirtį“. Reikia galop pasakyti, anot La Pax. — Halte! Per Tautų Sąjungos Tarybos posėdžius lenkai savo akciją perkėlė į Ženevos spaudą. Jau J. B. (Journal de Genève birželio 4 d.), rašydamas apie Lenkijos Lietuvos santykius po Karaliaučiaus, Kauno, Varšuvos ir Berlyno derybų, pasakė, kad lenkai yra padarę didelę taktikos klaidą, perdaug afišuodami Lietuvos atžvilgiu savo taikingumą, kuriuo Lietuvoj niekas nenori tikėti. Autorius davė labai teisingą pastabą, kad Vilniaus problema yra ankštai surišta su Lietuvos valstybės koncepcija. Tai esanti problema daugiau psichologinė nei juridinė ar politinė, nes Lietuvos gyventojai neįsivaizduoją ir pačios Lietuvos be Vilniaus. Paskaitę labai objektyvias p. J. B. pastabas, reikia manyti, kad lenkai perėjo į ofenzyvą ir panaudojo stipria presija, (o būdų tokiai presijai yra įvairių!), nes Ženevos spauda pradėjo labai nepalankiai rašyti apie Lietuvą. P. Wiliam Martin iš „Journal de Génève“ net perėjo paprastojo padorumo ribas. Jis straipsny „Au pied du mur“ smarkiai puola prof. Voldemarą, kad jis nevykdąs Tautų Sąjungos Tarybos nutarimo. Lietuvos ministeris pirmininkas, anot p. Martin, „tedidina prisikabinimus“ (chicanes) iš Londono siunčia telegramą Kaunan, kad ten paskelbus naują konstituciją, kurios 5 straipsnis sako: „Lietuvos sostinė – Vilnius. Kiturji gali būti perkeltą laikinai tam tikru jstatymu“. „Taip p. Voldemaras veikdamas arba norėjo sudaryti įspūdžio, kad jis yra slaptai susitaręs su anglų vyriausybe arba save drąsins šios autoritetu“, – sako autorius. Jis atmena, kad maršalo Pilsudskio kantrumas gali pasibaigti. Lietuva esą negalima pasitikėti, nes ji, žinodama, kad lenkiškas Vilnius – tarptautiniais aktais atiduotas Lenkijai, vis tiek visur sėja nesantaiką. „Tautu Sąjungos yra uždavinys ginti mažas tautas prieš didžiųjų arbitralumą, bet jos yra pareiga ginti ir didesnes valstybes nuo mažųjų akiplėšiškumo. Jeigu nebūtų Tautų Sąjungos, Lietuva niekada nedristų provokuoti valstybę, kuri yra penkiolika kartų didesnė. Tautų Sąjunga negali būti širma, už kurios p. Voldemaras užlindęs galėtų daryti visa, ką tiktai norėtų. Yra būtino reikalo, kad Taryba rastų būdą jam priminti laikytis duoto žodžio ir tarptautinio padorumo“, – pyškina išsikarščiavęs lenkų advokatas. Panašiai p. Marcel Ray išdrožia „Le Genevois“ (birželio 5 d.), pranašaudamas, kad p. Voldemarui teks prie Tautų Sąjungos Tarybos stalo išklausyti daugybę nemalonunų. Laikraštis daugiausia šaukiasi Chamberlaino, kad tas griežčiau elgtųsi su Lietuva, išrodydamas, kad Tautų Sajungos Tarybos procedūra „negali tarnauti tam, kad maža tautelė laikytų įtemptoj padėty vieną iš Europos kampų ir būtų pačios Ženevos tam elgesy drąsinama“. Vienu žodžiu, lenkų viskas padaryta, kad apkaltintų lietuvius ir juos nužeminus Ženevos areopago akyse. „Le Temps“ (birželio 5 d.), matyt nujausdamas, kad per šią sesiją lenkai daug ko nelaimės, pranašauja, kad „lenkai rezervuoja sau teisę per Tautų Sąjungos plenumą rugsėjo mėn. konstatuoti Lietuvos blogą valią“. Mums gi privačiai iš kai kurių lenkų teko girdėti toks pareiškimas: „Užtenka garsinti Lietuvaą mes pakankamai ją išreklamavom, mes išleidom daug pinigų įvairioms konferencijoms ir jeigu Tautų Sąjunga šioj sesijoj neduos mums satisfakcijos, mes keisim taktiką…“ Tuo metu, kada p. Voldemaras ramiai vaikštinėja Lemano pakrantėse, p. Zaleskis, atsivežęs visus savo departamentų direktorius, nervinas, mezga intrigas, kaip privertus lietuvių tautą išsižadėti savo sostinės. Ponai Holówko, Sumlakovskis, Tarnovskis, Sokalis siuva Ženevoj iš vienos vietos į kitą, o rezultatai bergždi. Paskalio yra pasakyta, kad smurtas negali paslėpti tiesos, o vien padeda ją aikštėn iškelti. Želigovskio aktas visur persekioja ponus lenkus. Taip bus tol, kol skriauda, lietuvių tautai padaryta, nebus atitaisyta ir Vilnius grąžintas. Lenkų protestas dėl Vilniaus paskelbimo sostinė negali mums išrodyti juokingas. Lenkai taip mėgsta nurodinėti į 1772 metų sienas. O tuo metu kaip tik Vilnius ir Gardinas Lietuvai priklausė; Cersono linija, Hymanso projektas, Suvalkų sutartis, Maskvos, Spa konferencija vis tai palieka Vilnių Lietuvos pusėje. Lenkai įkibo į Ambasadorių Konferencijos aktą, kuris kaip vienas prancūzų profesorius išsireiškė buvo neišsimiegojusių žmonių darbas!


Rusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas G. Kunadzė pasakė, kad Rusijos interesus atitinka stabili ir klestinti Kinija, o pastarosios interesus - stipri, klestinti ir stabili Rusija. Tai jis pareiškė interviu „Nezavisimaja gazeta”. Atsakydamas į klausimą, ar dvišaliams santykiams nedaro žalos skirtingos šalių ideologijos, jis pasakė, kad dabartiniai santykiai turi gerokai daugiau perspektyvų.


Š. m. sausio 30 d., Kėdainių geležinkelio stoty, dingo pil. Rapšio, per 300 litų vertės pakinkytas arklys. Nukentėjęs spėliojo arklį pabėgus. Netrukus, netoli Kėdainių m., Daškonių krūmuose rasta vežimas, pakinktai ir arklio grobai, tik odos nebuvo. Policija suėmė tulą Dobužinską iš Ruminiu kaimo. Kvočiamas Dobužinskas išsipasakojo: sausio 30 d., radęs stoty pakinkytą arklį, jį į krūmus nuvažiavo; iškinkęs, vadelėmis arklį pasmaugęs ir odą nulupęs ją Dotnuvoje už 25 lit. pardavęs, o vežimą su pakinktais vietoje palikęs.


Pasibaigė broliškų kompartijų suvažiavimai

Šiandien čia pasibaigė Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavimas. Išrinkti naujojo ČKP Centro komiteto ir Centrinės revizijos komisijos nariai bei kandidatai į narius. A. Novotnas vienbalsiai išrinktas ČKP CK pirmuoju sekretoriumi. Suvažiavimas pritarė eilei rezoliucijų ir priėmė sveikinimo laišką TSKP Centro Komitetu


Čekoslovakų spauda apie Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves.

„Narodni listy“ rašo: „Lygiai prieš dešimtį metų senobiniam lietuvių mieste Vilniuje, lietuvių visuomenės veikėjų ir vadų taryba paskelbė Lietuvos, kaip savarankiškos ir tautiškos valstybės nepriklausomybę. Atgaivintoji lietuvių valstybė yra laisvos, darbščios ir pasiryžusios tautos tvirtos valios padarinys, tautos, kurioje nė valandėlei nebuvo užgesusi garbingos praeities istoriškosios tradicijos, net kuomet tautiškoji kalba buvo užsilikusi vien tik kaimo bakužėje ir kuomet per ištisus dešimtmečius nebuvo nė vienos viešosios lietuviškosios mokyklos. Indo - europiečių tautų skaičiuje lietuviai yra palikę vienui vieni, kurių kalba yra artimiausia sanskritų. Mokyti etnografai spėlioja, kad lietuviai yra seniausioji Europos tauta, kuri pasiekus Baltijos jūrą, bet nepereinamų miškų atskirta nuo viso pasaulio, palyginti vėlai susidūrė su kitomis, ypač pietų, tautomis. Į valstybe letuviai susibūrė tik tuomet, kai pajuto stiprų spaudimą iš vokiečių kryžiuočių pusės ir iš rusų bei lenkų. Per atgautos laisvės dešimtį metų Lietuvos Respublika nugalėjo didžiausius sunkumus, padarytus pasaulinio karo ir vokiečių okupacijos, kuri derlingą ir turtingą kraštą nualino, o jau pradėjusį klestėti gyvenimą, vėl užnuodijo. Lietuva buvo viena pirmųjų valstybių, kuri ir su Čekoslovakija užmezgė draugiškus santykius ir sudarė prekybos sutartį. Tarpusavio eksportas ir importas rodo sveiką didėjimo tendenciją. Tik šiomis dienomis Kaune, Lietuvos sostinėje, kuris Lietuvos vadinamas laikinąja sostine, tuo būdu pareiškiant savo istoriškas teises į Vilnių ir Vilniaus kraštą, Čekoslovakijos konsulatas mūsų valdžios buvo pakeistas į atstovybę, be abejojimo, abipusiai to siekiant, nes Lietuva įsteigė pas mus atstovybę jau 1920 metais“. Vakarinis to laikraščio leidinys įdėjo Lietuvos Prezidento ir ministerio pirmininko atvaizdus, taip pat ir Prezidento rūmų fotografija. „Čekoslovenska republika“ tarp kit ko rašo: „Likimas lietuvių tautos, nežiūrint žiauraus likimo, vis dėlto užlaikiusios savo tautiškąją sąmonę ir savarankiškumą, labai panašus į mūsų tautos likimą. Kaip ir mes, lietuviai savo tautiškumą apsaugojo tik dėka kaimiečių, iš kurių tarpo kilo atgimimas tautos, kuri amžiais rungėsi už savo gyvybę trimis frontais (Vokietija, Lenkija ir Rusija). Neišspręstas su Lenkija ginčas dėl Vilniaus krašto yra vienintelė Lietuvos išsivystymo kliūtis. Tasai ginčas turėtų būti taikiai išspręstas, kad antrą savo nepriklausomo gyvenimo dešimtmetį Lietuva galėtų vykdyti savo uždavinius, išplaukiančius iš priklausymo prie vidurinės Europos. „Narodni politika“ patiekė kai kuriuos istoriškus ir geografinius duomenis, atpasakojo dabartinę Lietuvos padėtį, jos ekonomiškus santykius su Čekoslovakija. Sekmadienio priede „Narodni politika“ įdėjo respublikos Prezidento Smetonos ir ministerio pirmininko Voldemaro atvaizdus ir viena lapą pašventė Kauno miesto ir Lietuvos sodžiaus reginiams. Dienos leidiny „Narodni politika“ įdėjo Vienos rašytojo Roda - Roda straipsnį iš laikraščio „Prager-Tageblatt“ apie Lietuvą prieškariniais laikais. „Česke slovo“ įdėjo Respublikos Prezidento atvaizdą ir K. Bögholmo straipsnį. „Lidove Noviny“ rašo: „Nuo senovės jau buvo ryšiai tarp Čekoslovakijos ir Lietuvos. Čekoslovakų respublika turi garbės, kad joje gyvena geriausias Europoje lietuvių kalbos žinovas ir didelis jos draugas prof. Josef Zubaty“. „Moravsko-slezsky denik“ įdėjo vedamąjį žinomojo Lietuvos draugo prof. d-ro Martenik straipsnį kurį užbaigia: „Letuvos respublika per visus 10 metų reiškė mums savo simpatijų ir Čekoslovakijos vardas Lietuvoje buvo minimas su tikrai širdingu draugingumu. Buvo prisimenamas bendras ir vienodas abiejų tautų likimas, o taipogi kai kurie ryšiai abiejų tautų istorijoje (Vytautas ir Kaributas husitų karuose). „Česky svet“ (iliustruotas) įdejo kelis paveikslėlius iš Lietuvos, pav. Vilniaus pilies kalną ir kitus ir prie jų pridėjo prierašą: „Mūsu simpatijos, rišančios mus su Lietuvos respublika, pasireiškia šią atmintiną dieną karštu linkėjimu tolimesnio klestėjimo ir pasisekimo. Savo kovą dėl tautinės ir politinės nepriklausomybės Lietuva pradėjo vienu laiku su čekoslovakų tauta. Jos tautinės revoliucijos dvasia buvo toji pati ką ir mūsų ir tas idėjinis bendradarbiavimas pasireiškė mūsų kovoje už nepriklausomybę, o po perversmo tikru prietelingumu“.


Gruodžio 5-ji — Stalino Konstitucijos diena. Tarybinė liaudis ir visi jos draugai užsienyje mini demokratiškiausios pasaulyje konstitucijos — socialistinės visuomenės konstitucijos — paskelbino dieną. 1936 metų gruodžio 5 dieną VIII Nepaprastasis Visasąjunginis Tarybų Suvažiavimas po didžiojo Stalino pranešimo priėmė naują TSRS Konstituciją Šis įvykis auksinėmis raidėmis įrašytas į žmonijos istoriją. Stalino Konstitucija įstatymiškai užtvirtino naują visuomeninę santvarką. Tarybų šalis sukūrė socializmą, likvidavo išnaudotojų klases, realiai užtikrino žmonių lygiateisiškumą, aktyvų ir visapusišką darbo žmonių dalyvavimą valstybės valdyme, pilnutinį visų TSRS tautų, surištų glaudžios ir nesugriaunamos draugystės saitais, nacionalinio valstybingumo, kultūros ir ūkio vystymąsi. TSRS įvykdyta tai, apie ką svajojo ir svajoja milijonai dorų žmonių kapitalistinėse šalyse. Stalino Konstitucija išreiškia tikrąjį liaudišką demokratizmą Tarybų Sąjungoje, demokratizmą, kokio nėra jokioje kitoje valstybėje, kur visuomenė yra susiskirsčiusi į klases — turtuolių ir beturčių, išnaudotojų ir išnaudojamųjų. Tarybinė valdžia stipri savo artimumu liaudžiai. Tarybinė demokratija skiriasi nuo parlamentinės demokratijos tuo, kad ji yra tikrai liaudiška. Tuo paaiškinama mūsų liaudies vienybė, josios pasitikėjimas tarybine vyriausybe ir bolševikų partija, kurios neturi kitokių interesų, kaip darbo žmonių interesus. „Gausių mūsų profsajunginių, gamybinių, kultūrinių, sportinių ir kitų darbininkų organizacijų aktyvume, sukūrime kolektyvinių ūkių, jungiančių daugelį milijonų tarybinių piliečių visoje plačioje Tarybų Sąjungos teritorijoje, nuolatiniame augime socialistinio lenktyniavimo fabrikuose ir gamyklose, kolektyviniuose ir tarybiniuose ūkiuose, šachtose ir geležinkeliuose — visur matomas tikrai liaudiško demokratizmo suklestėjimas, kurio mes nežinojome senaisiais laikais ir kurio negali būti jokioje kitoje valstybėje, paskirstytoje į engėjų ir engiamųjų klases, kam jau seniai padarė galą mūsų šalyje tarybinė valdžia“. (Molotovas). Tarybinis, socialistinis demokratizmas rado savo aukščiausią išraišką TSRS Konstitucijoje. Stalinas — socializmo Konstitucijos kūrėjas. Jis moksliškai išvystė ir pagrindė Lenino mokslą apie socializmo sukūrimą vienoje šalyje. Jis tiesioginiai vadovavo socialistinės visuomenės sukūrimui ir atvedė TSRS tautas į pasaulinę istorinę reikšmę turinčias pergales. Visos mūsų šalies tautos, giliausios meilės ir begalinio atsidavimo kupinos, kreipia savo žvilgsnius į tą, kurio genijus nušvietė kelius į naujos visuomenės pastatymą, į josios Konstitucijos kūrėją ir įkvėpėją. Didžiajai Lenino–Stalino partijai pašaukus, visa liaudis, kaip vienas žmogus, stojo ginti savo tėvynę, savo tikruosius interesus, istorinius laimėjimus, įrašytus Stalino Konstitucijoje. Leninas sakė: „Niekuomet nebus nugalėta toji liaudis, kurioje dauguma darbininkų ir valstiečių pažino, pajuto ir pamatė, kad jie gina savo, Tarybinę valdžią — darbo žmonių valdžią, kad jie gina tą reikalą, kurio pergalė juos ir jų vaikus įgalins naudotis visomis kultūros gėrybėmis, visais žmogaus darbo kūriniais“. Begalinis buvo mūsų liaudies pasiaukojimas, vyriškumas ir tvirtumas rūsčiomis Tėvynės karo dienomis, nes liaudis gynė ir apgynė tai, kas buvo laimėta ilgos kovos išdavoje. Mes gynėme pažangiausią pasaulyje visuomeninę santvarką — socialistinį demokratizmą. Mes gynėme savo, visos liaudies, turtus: žemę, fabrikus, gamyklas, kasyklas, šachtas, elektraines, geležinkelius, kolektyvinius ir tarybinius ūkius, mašinų traktorių stotis. Mes gynėme pas mus įgyvendintą teisę į darbą, į poilsį, į mokslą, į materialinį aprūpinimą senatvėje. Mes gynėme visų tautų lygiateisiškumą ir visų tautų draugystę nuo fašistinių budelių. Mes gynėme sąžinės laisvę, žodžio laisvę, spaudos laisvę, susirinkimų ir mitingų laisvę, susivienijimo į visuomenines organizacijas laisvę, mes gynėme mūsų užkariautąją visuotinę, lygią ir tiesioginę rinkimų teisę slaptai balsuojant. Ir mes nugalėjome! Nugalėjo mūsų Raudonoji Armija — pati galingoji šių laikų armija, kurios vėliavose įrašyti didingi tautų laisvės ir brolybės šūkiai. Nugalėjo mūsų socialistinė ekonomika, įrodžiusi savo privalumus prieš priešiškų valstybių ekonomiką. Nugalėjo tarybinė ideologija, Lenino-Stalino ideologija. Tarybiniai žmonės su didžiausiu pasiryžimu gina į Stalino Konstituciją įrašytąsias žmogaus teises. Jie atmena ir TSRS piliečių pareigas — laikytis TSRS Konstitucijos, vykdyti įstatymus, laikytis darbo drausmės, dorai atlikinėti visuomenines prievoles, gerbti socialistinio bendrojo gyvenimo taisykles, saugoti ir stiprinti visuomeninę, socialistinę nuosavybę, kaip tarybinės santvarkos šventą ir neliečiamą pagrindą, kaip Tėvynės galingumo ir turtingumo šaltinį, kaip darbo žmonių pasiturinčio ir kultūringo gyvenimo šaltinį. „Tėvynės gynimas yra šventa kiekvieno TSRS piliečio pareiga“, — šie Stalino Konstitucijos žodžiai giliai įsmigo į tarybinių žmonių širdis. Mūsų šalies tautų draugystė — viena iš galingų tarybinės valstybės jėgos šaltinių — dar labiau sustiprėjo karo dienomis. Nepalaužiama stalininės tarybinių tautų draugystės jėga, tautų, kuriančių naują pasaulį, pavertė pelenais fašistinius avantiūristus, skleidusius nuodingąją rasinės neapykantos ir gyvuliško šovinizmo sėklą, svaičiojusius apie daugiatautės Tarybų Sąjungos pavergimą ir sužlugdymą. Tarybinės valstybės galingumas yra Lenino-Stalino partijos atkaklios kovos rezultatas. Bolševikų partija atvedė liaudį į pergalę prieš kapitalizmą, prie puikių socializmo atsiekimų. Spalio revoliucija, išgelbėjusi mūsų šalį nuo nusmukimo į antraeilių valstybių tarpą, išvadavo bajoriškosios, dvarininkiškosios buržuazinės santvarkos supančiotąsias tautų jėgas, tautų, tik dabar gavusių galimumus vystytis tarybinės valdžios pagrindu. Trumpu laiku tarybinė valdžia likvidavo šalies atsilikimą, pastatė galingą socialistinę industriją, sukūrė kolektyvinių ūkių sistemą, pasiekė negirdėtą kultūrinį pakilimą. Tarybinė liaudis žino, kad dėl visų savo pasisekimų ji turi būti dėkinga bolševikų partijai — mūsų pergalių organizatoriui ir įkvėpėjui. Daug kartų mūsų Tėvynės priešai mėgino pražudyti tarybinę valstybę. Lenino – Stalino partijos tvirtumo ir stiprumo dėka Tarybų Sąjunga nugalėjo visus bandymus. Socialistinė santvarka įrodė savo didžiulę, neįveikiamą jėgą. Tėvynės karas prieš fašistinius grobikus, pasibaigęs visišku priešo sutriuškinimu, su nematyta jėga patvirtino draugo Stalino žodžius, kad socializmas ir demokratija — nenugalimi. Mūsų pergalėje prieš fašizmą mes matome ir didžiąją tarybinės demokratijos pergalę. Pagalvojęs apie sunkų ir garbingą kelią, kurį mes praėjorne per ketverius karo metus, aiškiai suprasdamas, koks pavojus grėsė mūsų valstybei, mūsų vaikams, mūsų broliams ir seserims, įvertindamas visą pasiektosios pergalės didingumą, kiekvienas tarybinis žmogus sako: — Tai mūsų laimė, kad sunkiais karo metais Raudonąją Armiją ir tarybinę liaudį vedė į priekį išmintingas ir prityręs Tarybų Sajungos vadas — didysis Stalinas! Tarybinė valstybė išėjo iš karo dar labiau sustiprėjusi, be galo išaugo josios autoritetas ir įtaka tarptautinėje arenoje, TSRS išgelbėjo šių laikų civilizaciją nuo fašistinių grobikų, ir laisvę mylinčios tautos mato joje stiprią taikos ir saugumo tvirtovę. Kaip niekuomet anksčiau, susibūrę apie bolševikų partiją, tarybinę vyriausybę, apie draugą Staliną, mes pradedame dabar taikios statybos laikotarpį. Mūsų uždaviniai aiškūs: mes norime pasiekti ir mes pasieksime naujo socialistinės visuomenės jėgų suklestėjimo, mes norime pateisinti ir mes pateisinsime mūsų draugų visame pasaulyje viltis. Toliau stiprindami ekonominę TSRS galią ir Raudonąją Armiją, stovinčią mūsų kūrybinio darbo sargyboje, keldami gyventojų kultūrą ir materialinę gerovę, mes užtvirtinsime laimėtąją pergalę ir pasieksime lemiamų pasisekimų statant komunizmą. Šiais metais Stalino Konstitucijos dieną mūsų liaudis švenčia rengdamasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Nauji visuotiniai rinkimai pademonstruos karštus mūsų liaudies patriotinius jausmus, aukštą sąmoningumą, moralinės politinės vienybės augimą, tarybinės liaudies demokratijos galią ir vertę. Stalino Konstitucijos dieną mes švęsime pasiekę didžiąją pergalę, įkvėpti naujų vilčių, tikėdami šlovinga mūsu šalies ateitimi.


Aigipto tautininkai kratosi anglų globos.

Naujas Aigipto ministeris pirmininkas Nahas paša per savo deklaraciją parlamente pareiškė, kad kabinetas nieku būdu netoleruos mažiausio pasikėsinimo prieš Aigipto nepriklausomybę. Aigiptas saugos anglų reikalus, jei bus sudaryta sutartis tarp draugų, o ne tarp šeimininko ir vergo, kaip anksčiau. Naujo Aigipto ministerio pirmininko Nahas pašos deklaracija parlamente anglų sferose padarė blogą įspūdį. Anglai laiko jo kalbą šovinistiška.


Po Kelogo pakto pasirašymo nusiginklavimo problema vėl pasidarė aktuali. Europos spaudoj dabar keliamas klausimas dėl tolimesnių žygių šiai opiai problemai išspresti. Po moralinio nusiginklavimo dabar laukiama fizinio nusiginklavimo. Kaip žinoma, Tautų Sąjungos statuto 8 str. nustato, kad Sąjungos nariai pripažįsta, kad taikos saugojimas reikalauja valstybių apsiginklavimo sumažinimo iki minimumo, suderinimo su valstybių apsauga ir su tarptautiniu pasižadėjimu prie T. Sąjungos akcijos. Tautų Sąjungos Taryba, turėdama galvoj įvairių valstybių geografinę padėtį ir tam tikras kiekvienos valstybės aplinkybes paruošia tokio apsiginklavimo planus, kad patiektų juos įvairioms valstybėms svarstyti ir spręsti. Šie planai turi būti naujai svarstomi ir, reikalui esant, taisomi mažiausia kas dešimts metų. Priėmus juos įvairioms vyriausybėms, aprėžtos pasidaro tuo būdu apsiginklavimo ribos negali būti peržengtos be Tarybos sutikimo. Be to, T. Sąjungos paktas, atsižvelgiant į tai, kad amunicijos ir karo medžiagos gaminimas privatinėse įmonėse kelia didelio pasipriešinimo, paveda Tarybai savo nuožiūra rasti būdus pašalinti piktus tokio gaminimo vaisius, turint galvoj tųjų Sąjungos narių reikalavimus, kurie neištęsi patys gamintis reikiamos jų apsaugai amunicijos ir karo medžiagos. Taip pat sąjungos nariai apsiėmė pakaitomis ir pilniausiu atviriausiu būdu pranešti visas žinias apie savo apsiginklavimo didumą, apie savo karinę, jūrų ir oro programą ir apie sąlygas tosios savo pramonės, kuri yra panaudotina karo reikalams. Šiems T. S. statuto nuostatoms įvykdyti buvo lig šiol beveik nieko nepadaryta. Tik 1925 m. gale Tautų Sąjungos plenumas pavedė tarybai užsiimti nusiginklavimo klausimu ir kuogreičiausia sušaukti nusiginklavimo konferencija. Tam visų pirma reikėjo paruošti visą medžiagą šiuo klausimu. Tas darbas buvo pavestas tam tikroms komisijoms, kurios pasidalino tarp savęs atskiras šios problemos sritis. Komisijų darbams pasibaigus turėjo būti sušaukta preleminarinė nusiginklavimo konferencija ir po to jau pasaulinė nusiginklavimo konferencija. Komisijų darbas tęsėsi labai ilgai. Ypač sunku buvo suderinti Anglijos ir Prancūzijos skirtingos nuomonės nusiginklavimo klausimu. Pakviestoji pereitą rudenį į preliminarinę nusiginklavimo konferencija Sovietų Rusija savo griežtu nusiginklavimo projektu taip pat neprisidėjo prie šios problemos realaus įgyvendinimo. Nusiginklavimo darbai tokiu būdu pasibaigė be jokių vaisių. Tada nusiginklavimas atsidūrė kryžkely. Ne buvo net paskirtas terminas nusiginklavimo konferencijai sušaukti. Politinė padėtis pasidarė tokia, kad visokios diskusijos apie nusiginklavimą nustojo savo aktualumo. Kelogo pakto pasirašymas įnešė naujos atmosferos į tarptautinę politiką. Nusiginklavimo klausimas visų valstybių šį paktą pasirašiusius, jau Haikomas tam tikra išvada iš šio pakto. Be to, pasiektas tarp Anglijos ir Prancūzijos susitarimas dėl nusiginklavimo jūroj daug palengvina ši Tautų Sąjungos uždavinį. Tokiu būdu svarbiausias sunkumas šiuo klausimu atpuola. Štai kodėl reikia laukti, kad dabartinė Tautų Sąjungos Tarybos sesija paskirs galų gale nusiginklavimo konferencijos sušaukimo laiką ir tasai opus klausimas pagaliau bus pajudintas iš „mirties taško“.


NAUJOS KURO IR ELEKTROS ENERGIJOS KAINOS

Vakar posėdžiavusi Vyriausybė svarstė Lietuvos Respublikos energetikos sistemos kainas. Priimtas sprendimas dėl naujų benzino ir elektros energijos tarifų. Nuo rugsėjo 1 dienos už litrą „A-92“ benzino reikės mokėti 35 rublius, už „A-76“ - 30, už litrą dyzelinių degalų - 25 rublius. Elektros energijos kilovatvalandė visiems vartotojams kainuos 3 rublius 50 kapeikų.


Estų ministerių kabinetas patvirtino sutartį su švedų degtukų trestu apie degtukų monopolio įvedimą Estijoj ir nutarė įteikti ją parlamentui ratifikuoti. Einant sutartim, ji turi būti ratifikuota per 2 mėn. Girdi, kad estų ekonominiuos sluoksniuos esama didelės opozicijos prieš sutartį. Todėl manoma sušaukti nepaprastam posėdžiui valstybės ekonominę tarybą, kur sutartis bus nuodugniai apsvarstyta ir priimta tuo reikalu atatinkama rezoliucija. Paskutiniuoju metu kilo projektas įvesti Estijoj dar ir tabako monopolį.


NETOLI „Jaroslavlio“ viešbučio daugelio dėmesį atkreipė tokia scena: prie grupės stiprių ir augalotų juodaodžių vaikinų pribėgo nedidelis baltaplaukis maskvietis. Mažyliui buvo ne daugiau kaip treji metai, bet jis jau buvo gerai išmokęs festivalio kalbą. — Draugystė, — tarė jis, tiesdamas jiems ranką. — Draugystė, — šypsodamiesi atsakė šie. Vienas vaikinas paėmė berniuką už rankos. Tai — vienas vakarykštės festivalio dienos epizodų, atrodytų, niekuo nesiskiriąs nuo ankstesnių. Lygiai taip pat prie viešbučių, laukdami delegacijų, stovėjo įvairiaspalviai autobusai, virėjai lygiai taip pat ruošė pusryčius ir pietus, diktoriai įvairiomis kalbomis skelbė darbotvarkę. Ir vis dėlto buvo juntama, kad tai buvo paskutinė festivalio diena. Prie vieno autobuso, kuriuo ruošėsi važiuoti į miesto centrą vengrų jaunuoliai ir merginos, stovėjo dvi Maskvos moksleivės su gėlių puokštėmis — jos atėjo atsisveikinti iš anksto… Autobusai nuvažiavo paskutinės festivalio dienos maršrutu. Visasąjunginės žemės ūkio ir pramonės parodos. Ir vakar čionai atvažiuodavo mašinos. Bet jų jau mažiau. Ištuštėjo tos vietos, kuriose dažniausia susitikdavo draugai, tačiau viename gražiame kampelyje, prie tvenkinio, skambėjo dainos, muzika. Tai Jugoslavijos delegacija priėmė savo šefus — sostinės Krasnopresnios rajono jaunimą. Čionai atvažiavo vaikinai ir merginos iš „Triochgorkos“, Presnios mašinų gamyklos, siuvimo fabriko, draugai iš tarybinės delegacijos. Jų tarpe audėja Ana Guziejeva, verpėja Aleksandra Čiugunova, kurios jau savo klube buvo susitikusios su draugais jugoslavais. Linksmas bruzdesys netrukdė rimtam pokalbiui. Prie vieno staliuko — nacionalinio chorvatų teatro Zagrebe režisieriaus asistentas Davoras Šošičas ir Kijevo Dovženkos vardo kino studijos režisierius Vladimiras Denisenka. Realizmo problemos dramaturgijoje, paskutiniai Ochlopkovo darbai — apie tai ir daug ką kito kalbėjo jie. —Aš mačiau „Hamletą“ ir „Blakę“ Majakovskio teatre. Jų pastatymas mane sudomino, — pasakė D. Šošičas. Tačiau daug ko taip ir nespėjau pasižiūrėti. Aš labai norėčiau gauti Maskvoje inscenizuotą Gorkio „Motiną“. Mūsų teatras ją nori pastatyti Spalio keturiasdešimtmečio proga. Svečio iš Zagrebo užrašų knygutėje atsiranda Bachrušino teatrinio muziejaus, Centrinės teatrinės bibliotekos adresas, — gal būt, jis dar spės čionai užeiti. Per tas dvi savaites miesto gyventojai įprato matyti gatvėse neįprastai daug žmonių. Tačiau vakarykštė diena pralenkė visas ankstesnes. Maniežo aikštėje, skvere prie Didžiojo teatro, prie Istorinio muziejaus, Maskvos upės krantinėse — visur atsisveikino su Maskva ir maskviečiais jų draugai iš užsienio. Diena pasitaikė iš tikrųjų giedri ir saulėta — tinkamiausias laikas nuotraukoms. Tūkstančiai fotoreporterių-mėgėjų nuo pat ryto užpilde Raudonąją aikštę. Reikia nufotografuoti vietas, tapusias festivalio dienomis tokiomis artimomis daugeliui jų. Janas Ščiasnas iš Marianų Laznių ir Jaroslavas Filingeris iš Karlovų Varų ėjo aikšte, apsikabinę su nauju draugu iš Čilės — Džuvenu Pinto. Į šią draugišką kompaniją buvo nukreipta dešimtys objektyvų. Tamara Michailova iš Leningrado ir Liusia Poliakova iš Ramensko nusifotografavo su kolumbiečiu Chulio Renteriju. Kaip tapo tradicija nuo pirmųjų festivalio dienų, visur gyvai keičiamasi ženkleliais, suvenyrais. Į bloknotus įrašomi vis nauji adresai. Ne tik nuotraukos primena Maskvą. Architektas iš Kameruno D. Noumbisi valstybinėje universalinėje parduotuvėje nusipirko Čaikovskio penktąją simfoniją, Mocarto serenadą ir Solovjovo-Sedojaus „Pamaskvio vakarus” plokštelėse. Ceilono studentai Makuloluva ir Gamini Nagacha — taip pat Čaikovskio gerbėjai. Jie nusipirko visas plokšteles su jo muzikos įrašais, kokias tik gavo parduotuvėje. Prie porceliano sekcijos prekystalio su didelėmis dėžutėmis rankose priėjo italės Blanka Roza ir Franka Bandini. Joms labai patinka portcigaras, padarytas Leningrado 250-ujų metinių garbei, ir puodukas su Kremliaus atvaizdu. Tačiau pasirodo, kad draugėms neužtenka pasiimtų pinigų. — Rytoj iš ryto ar bus atidaryta parduotuvė? — klausia pardavėjos Blanka. Tačiau italėms neteko laukti rytdienos. Greta stovėjusios medicinos sesuo iš Kalinino Tatjana Ovčinikova ir Maskvos mokyklos mokytoja Valentina Novikova, tai išgirdusios, nupirko portcigarą ir puoduką ir padovanojo juos merginoms. Italės susijaudinusios, jos apkabina ir bučiuoja naujas pažįstamas. Ir dar viena įdomi paskutinės festivalio dienos žymė. „Maskvos” viešbučio vestibiulis. Spaudos centras. Vakarykštė diena buvo ypač įtempta 150-ojo ryšių skyriaus darbuotojams. Įvairių laikraščių, agentūrų, televizijos kompanijų korespondentai davė paskutines telegramas apie jaunystės šventę. — Londonas — šeštoji kabina. Kas laukia Atėnų, prieikite prie kabinos Nr. 10, — pasigirsta radijo dinamikuose budinčių telefonisčių Olgos Michailovos ir Alos Artiušenkos balsai. Iš didelių siuntinių, siunčiamų į Bulgariją, Vengriją, Rumuniją ir kitas šalis, galima įsivaizduoti, koki darbą šiomis dienomis atliko kino operatoriai: jiems prireikė tūkstančių metrų kino juostos, kad nufilmuotų pasaulio jaunystės šventę. Iki 2000 laiškų, banderolių, fototelegramų kasdien išsiųsdavo pašto skyrius į Alžyrą, Naująją Zelandiją, Lotynų Ameriką ir kitas šalis. Kiek iki tol nežinomų adresų teko parašyti Marijai Pankovai, Liudmilai Michailovai ir jų draugėms! Menas visada žavi žmones. Štai kodėl vakar daugelis svečių paskutinį kartą nutarė apsilankyti teatruose, muziejuose, aikštėse, kuriose įvyko tarybinių delegacijų koncertai. Prie Tretjakovo galerijos stovėjo autobusai su užrašais: „Libanas”, „Kinija”, „Vengrija”, „Egiptas”, „VFR”, „Kuba”, „Brazilija”. … Vakare, kai ėmė artėti festivalio uždarymo valanda, per miestą vėl pravažiavo visų šalių delegacijos. Jos nuvažiavo į Centrinį V. I. Lenino vardo stadioną. Ir vėl jas karštai ir nuoširdžiai sveikino mūsų šauniosios sostinės gyventojai. (TASS). 15 dienų viršum centrinio V. I. Lenino vardo stadiono plevėsavo balta VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio vėliava. 15 dienų Maskva svetingai priėmė jaunuolius ir merginas iš daugelio šalių. Tai buvo neužmirštamos dienos, muzikos, dainų, linksmybių, ryškių švenčių, susitikimų, karštų ginčų ir nuoširdžiausio draugiškumo dienos. Šventėse ir mitinguose, susitikimuose ir diskusijose jaunimas pareikšdavo apie savo siekimą taikos ir draugystės. Tai buvo didinga, ne su kuo nesulyginama manifestacija, kurioje jaunosios kartos atstovai reikalavo uždrausti atominį ginklą, pareiškė, kad jiems reikia taikos ir tiktai taikos. Rugpiūčio 11 d., sekmadienis — paskutinė festivalio diena. Autobusų kolonos su delegatais vėl pradėjo važiuoti į centrinį stadioną. Kaip senus draugus maskviečiai sveikino jaunuolius ir merginas iš užsienio. Jaunystės šventę, taikingojo jaunimo šventę Maskva palydi taip pat iškilmingai, kaip buvo ją sutikusi. … Centrinis V. I. Lenino vardo stadionas. Didelės sporto arenos tribūnos pilnutėlės. Tie, kurie negalėjo čia ateiti, susirinko prie televizorių ir radijo aparatų. Tarsi visa Maskva dalyvautų šiose paskutinėse Pasaulinio festivalio iškilmėse. Ilgai trunkančiais plojimais susirinkusieji sutinka draugus A. B. Aristovą, J. A. Furcevą, J. E. Kalnberzinį, A. N. Kosyginą, M. A. Suslovą. Į žaliąją stadiono aikštę, skambant maršui, išeina festivalio tarptautinio komiteto nariai. Pasirodo vėliavininkai, nešantieji vėliavas tų šalių, kurių pasiuntiniai dalyvauja festivalyje. Vėliavininkai išsirikiuoja viduryje aikštės. Festivalio tarptautinio komiteto narys, festivalio tarybinio komiteto pirmininkas S. K. Romanovskis trumpa kalba atidaro iškilmes. Jis pareiškė įsitikinimą, kad šios šventės šiluma dar labiau įkvėps jaunuolius ir merginas darbui, kuriuo siekiama stiprinti taiką ir jaunimo bei visų šalių tautų draugystę, iškovoti geresnį gyvenimą. Po to į pasaulio jaunuolius ir merginas kreipėsi festivalio tarptautinio komiteto narys, Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos prezidentas Bruno Berninis. Jis paskelbė VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio už taiką ir draugystę tarptautinio komiteto pareiškimą. Brangūs draugai visame pasaulyje! — sakoma pareiškime. Artėja į pabaigą mūsų puikusis VI Pasaulinis jaunimo ir studentų festivalis už taiką ir draugystę. Praėjo 15 nuostabių dienų, kurios išliks kiekvieno iš mūsų atmintyje visam gyvenimui. Tai buvo giliai prasmingos dienos. Mes, 34 tūkstančiai jaunuolių ir merginų — 131 šalies milijonų jaunimo pasiuntiniai, susitikome festivalyje, kad draugiškai apsvarstytume daugelį gyvybinių problemų, kurios jaudina jaunuolius, kur jie begyventų, kokių tik politinių ir religinių pažiūrų jie besilaikytų, kokios tautybės jie bebūtų. Mūsų festivalio devizas — taika ir draugystė, toliau sakoma pareiškime. Štai kodėl tai ne tik tų, kurie čia susirinko, šventė. Tai šventė viso pasaulio jaunimo, kuriam tiktai taika ir tautų draugystė užtikrins laimingą rytojų. Pareiškime susumuojami VI Pasaulinio festivalio rezultatai, pabrėžiama, kad jo sėkmė buvo daugelio pasaulio šalių jaunimo organizacijų bendro rūpinimosi laimėjimas. Jame reiškiama nuoširdi padėka tarybiniam jaunimui, maskviečiams už svetingumą, už šiltą, nepamirštamą festivalio dalyvių ir svečių priėmimą. Pareiškimo pabaigoje sakoma: taiką ir laimingą ateitį galima sukurti, jei tautos ir jaunimas visada gyvena draugiškai, kaip tai buvo mūsų festivalyje. Festivalio tarptautinio komiteto pavedimu S. K. Romanovskis VI Pasaulinį jaunimo studentų festivalį už taiką ir draugystę skelbia uždarytą. Dalyvaujančiųjų žvilgsniai nukrypsta į pietinės tribūnos viršūnę. Ten ant stiebo — Maskvos jaunystės šventės vėliava. Štai ji lėtai leidžiasi. Griaudžia fejerverko salvė. Iškilmingai skamba Demokratinio jaunimo himno melodija. Dainuoja Europos ir Azijos, Amerikos, Afrikos ir Australijos jaunimo pasiuntiniai. Gęsta žiburiai. Iš dviejų priešingų vartų išsiveržia ryški šviesa ir pasklinda stadione, tarsi ištirpintas auksas. Tai išbėgo į aikštę merginos su deglais. Prasideda gimnasčių pratimai. Tamsoje sušvito pasakiška fosforine šviesa visa rytų tribūna. Iš tūkstančių įvairiaspalvių vėliavėlių išryškėja trys didelės raidės, sudarančios žodį „taika”. Šis žodis atsiranda rusų, anglų, prancūzų, kinų, ispanų ir vokiečių kalbomis. Po to tribūnoje pasirodo didelio balandžio siluetas, o už jo žodžiai, įrašyti festivalio emblemoje: „Už taiką ir draugystei”. Ir štai priešais žiūrovus nusitiesė didžiulis gyvas spalvotas kilimas: rytų tribūnoje sėdintieji fizkultūrininkai iškėlė visų spalvų vėliavėles. Aukštai į dangų iškilo tūkstančiabalsis aidas. Jaunuoliai ir merginos — pasaulio tautų pasiuntiniai susiima už rankų ir atsisveikindami dar ir dar kartą kartoja, kaip priesaiką, du brangius ir visiems suprantamus žodžius: „taika”, „draugystė”.


Vėl labai paaštrėjo visuomeninė politinė padėtis Tadžikistano sostinėje. Užvakar po pietų prieš prezidento rūmus susirinko piketuotojai. Jie reikalauja, kad valstybės vadovas paaiškintų tautai, kada jis pagaliau nutrauks kraujo liejimą Tadžikistane. Praėjusį penktadienį opozicijos šalininkai nusiuntė prezidentui ultimatyvų pareiškimą, kuriame reikalaujama nutraukti brolžudišką karą arba atsistatydinti. Šiame ultimatume protestuojama prieš galimą sandraugos „žydrujų šalmų” įvedimą į respubliką, nes tai būtų ne kas kita, o kišimasis į suverenios valstybės vidaus reikalus. Opozicijos nuomone, tokia galimybė buvo svarstoma „užkulisinėse derybose” su NVS jungtinių ginkluotųjų pajėgų vyriausiuoju vadu aviacijos maršalu J.Šapošnikovu. Užvakar baigėsi ultimatumo laikas, ir piketuotojai nusiteikę labai ryžtingai. Jie užblokavo visus išėjimus iš prezidento rūmų kiemo, kontroliuoja tarnybinio transporto stovėjimo aikštelę. Kaip pasakė vienas piketuotojų, jeigu prezidentas nepasirodys savo noru, jis bus išvestas jėga”. Valdžios reakcija kol kas neaiški, bet miesto gatvėse patruliuoja sustiprinti milicijos būriai.