Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosioms metinėms

Prieš keturiasdešimt metų pasaulį sukrėtė pranešimas, kad Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos su V. I. Leninu priešakyje, nuvertė kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė politinę valdžią į savo rankas. Revoliucinio kreiserio „Auroros“ patrankų griausmas 1917 metų lapkričio 7 d. (spalio 25 d.) paskelbė, kad prasidėjo nauja era žmonijos istorijoje, imperializmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo era. Prasidėjo ta tikroji žmonių visuomenės istorija, kurią genialiai numatė Marksas, Engelsas, Leninas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija gimė ir nugalėjo, kaip galingas, rūstus darbo žmonių protestas prieš imperialistinį karą, atvedusį Rusiją prie katastrofos slenksčio, prieš išnaudotojų klasių kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, prieš nacionalinę priespaudą. Rusijos revoliucinė darbininkų klasė, kareiviai, jūreiviai, darbo valstiečiai sukilo prieš kapitalistų bei dvarininkų priespaudą ir smurtą. Liaudis stojo į lemiamą mūšį už naujos, teisingos visuomenės santvarkos — Tarybų socialistinės santvarkos įkūrimą. Per visą pasaulį nuskambėjo pirmieji Spalio dekretai: Dekretas apie taiką — karštas raginimas kovoti prieš imperialistinį karą, užtikrinti darbo žmonių brolybę, Dekretas apie žemę, Visos Rusijos Tarybų suvažiavimo nutarimas dėl darbininkų ir valstiečių vyriausybės sudarymo. Revoliucijos vyko ir praeityje, jų liepsna nušvietė visas istorijos persilaužimo epochas. Bet praeities revoliucijos apsiribodavo tuo, kad valdžia pereidavo nuo vienos išnaudotojų klasės kitai, pasikeisdavo tiktai išnaudojimo forma, o išnaudojimas likdavo. Viešpataujančios išnaudotojų klasės žiauriai numalšindavo darbo žmonių mėginimus išsivaduoti iš išnaudojimo priespaudos, užliedamos miestų ir kaimų gatves darbininkų ir valstiečių krauju. Buvo sušaudyta Paryžiaus Komuna, pirmą kartą istorijoje iškėlusi proletariato diktatūros vėliavą ir gyvavusi septyniasdešimt dvi dienas, buvo paskandinta darbininkų ir valstiečių kraujuje pirmoji Rusijos 1905 metų revoliucija. Spalio revoliucija, didingiausia savo mastu, giliausia savo uždaviniais ir tikslais, įgyvendino per amžius susikaupusius darbo žmonių lūkesčius, pranešė, kad pasibaigė žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, pasibaigė bet kokia socialinė ir nacionalinė priespauda, ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino didžiąsias socializmo, taikos, tautų lygiateisiškumo ir draugystės idėjas. Būdama ištikima marksizmo-leninizmo mokymui, nesutaikinama bet kurioms revizionizmo, oportunizmo, dogmatizmo ir sektantiškumo atmainoms darbininkų judėjime, Komunistų partija parengė Rusijos darbininkų klasę ir valstietiją ryžtingai kovai už naują, socialistinį gyvenimą, paruošė revoliucinės kovos strategiją ir taktiką, narsiai vadovavo tai kovai ir užtikrino socialistinės revoliucijos pergalę bei socialistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Visos kitos partijos — eserų, menševikų, buržuazinių nacionalistų, kurios pridengdavo savo išdavikiškumą ir tarnavimą imperializmui frazėmis apie demokratiją, subankrutavo. Prieš gimusią jaunąją Tarybų respubliką pakilo į kovą visos iškaršusio senojo pasaulio jėgos — vidaus ir užsienio priešai, dvarininkai, kapitalistai, caro generolai ir užsienio valstybių imperialistinės vyriausybės. Tai buvo neregėto užmojo imperialistų „kryžiaus žygis“ prieš socialistinę revoliuciją. Viskas buvo paleista į darbą: „14 valstybių“ ginkluota intervencija, mėginimai pasmaugti badu ir blokada, grasinimai ir neišvengiamos pražūties pranašavimai, šimtabalsis melas ir juodas šmeižtas. Sąjungininkai ir priešai pirmajame pasauliniame kare — Vokietijos, Amerikos, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kiti imperialistai — visi susivienijo, siekdami vieno — pasmaugti jaunąją socialistinę darbininkų ir valstiečių valstybę „dar lopšyje“, kol ji nesustiprėjo, neatsistojo tvirtai ant kojų. Jaunajai Tarybų respublikai, didvyriškai kovojusiai prieš tarptautinio imperializmo jėgas, karštai pritarė, teikė politinę ir moralinę paramą visų šalių darbininkų klasė, darbo valstietija, pažangioji inteligentija. Visos pasaulinės reakcijos pastangos sustabdyti dėsningą istorijos eigą sužlugo. Keturiasdešimtosios Spalio socialistinės revoliucijos metinės yra nepaneigiamas nusimetusių išnaudotojų jungą tautų nenugalimumo įrodymas, didi marksizmo-leninizmo idėjų pergalė. Įvykdžiusi socialistinę revoliuciją, apgynusi revoliucijos iškovojimus neregėtai sunkioje kovoje, didvyriškoji Rusijos darbininkų klasė tapo naujo gyvenimo pradininku, o Tarybų Sąjunga — pirmąja pasaulyje socialistine šalimi, nutiesusia kitoms tautoms kelią į socializmą. Dar 1917 metų Spalio išvakarėse Leninas pranašavo, kad socialistinė revoliucija, kapitalistų ir dvarininkų valdžios nuvertimas atvers kelią gamybinėms jėgoms neregėtai sparčiai vystyti. Taip ir įvyko. Nors imperialistinės valstybės stengėsi intervencija apiplėšti mūsų šalį ir nublokšti ją toli atgal, jau iki 1941 metų, sparčių industrializavimo ir žemės ūkio kolektyvizavimo tempų dėka, Tarybų Sąjunga pavirto galinga socialistine valstybe, įrodydama neginčijamą socialistinės santvarkos pranašumą. Galinga technika apsiginklavusių TSRS tautų neišardoma draugystė, jų liepsningas tarybinis patriotizmas įgalino socializmo šalį suvaidinti lemiamą vaidmenį triuškinant fašizmą. Kaip vokiškojo fašizmo ir japoniškojo militarizmo pralaimėjimo antrajame pasauliniame kare padarinys, greta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Europoje ir Azijoje, pakilo, sustiprėjo, auga ir vystosi ir kitos socialistinės valstybės. Socializmo statybos keliu, savo išmėgintos klasiniuose mūšiuose Komunistų partijos vadovaujama, žengia didžioji Kinijos liaudis. Socializmo keliu tvirtai žengia šalys, amžinai nusimetusios kapitalizmo jungą: Albanija, Bulgarija, Čekoslovakija, Jugoslavija, Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika, Lenkija, Mongolijos Liaudies Respublika, Rumunija, Vengrija, Vietnamo Demokratinė Respublika, Vokietijos Demokratinė Respublika. Dabar socializmas išaugo ir tapo nenugalima pasauline sistema, sėkmingai lenktyniauja su senąja, savo amžių atgyvenusia kapitalizmo sistema. Šimtai milijonų žmonių Azijoje ir Afrikoje, Spalio idėjų paveikti, nusimetė kolonializmo pančius. Vis labiau įsiliepsnoja kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautų nacionalinė išsivadavimo kova. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija iki pagrindų sugriovė reakcinę legendą, kad, esą, liaudies masės nesugebančios valdyti valstybės. Keturiasdešimt Tarybų valstybės gyvavimo metų įrodė, kad darbo žmonių masės ne tik sugeba sugriauti senąją, supuvusią visuomenės santvarką, bet ir sukurti naują, socialistinę valstybės ir visuomenės sistemą, per trumpą istorinį laikotarpi įveikti techninį-ekonominį atsilikimą ir sukurti labai išvystytą ekonomiką, įtvirtinti ir išvystyti aukščiausiąją demokratijos formą — socialistinę demokratiją, įvesti anksčiau neregėtus įvairių nacijų draugystės ir brolybės santykius, pažadinti milijonus žmonių sąmoningai istorinei kūrybai. Kaip tik todėl Spalio revoliucija savo pobūdžiu ir tikslais yra tikrai liaudinė ir didžiausia iš visų revoliucijų, kokias tik žino žmonijos istorija. „… Mes turime teisę didžiuotis ir mes didžiuojamės tuo, — rašė V. I. Leninas, — kad mums teko laimė pradėti tarybinės valstybės statybą, tuo pradėti naują pasaulinės istorijos epochą, naujos klasės viešpatavimo epochą, klasės, engiamos visose kapitalistinėse šalyse ir einančios visur į naują gyvenimą, į pergalę prieš buržuaziją, į proletariato diktatūrą, į žmonijos išvadavimą iš kapitalo jungo, iš imperialistinių karų“ (Raštai, 33 t., 32—33 psl.). Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosios metinės bus šviesi visų Tarybų Sąjungos tautų, visų socialistinių šalių, visos tarptautinės darbininkų klasės, viso pasaulio darbo žmonių šventė. I. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir proletariato diktatūros įtvirtinimas TSR Sąjungoje 1. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo neišvengiamas pasaulinės kapitalizmo sistemos vystymosi, didžiausio visų jo prieštaravimų paaštrėjimo rezultatas. Neregėtas technikos išsivystymas, stambiosios gamybos augimas labai smarkiai padidino žmogaus darbo našumą, įgalino sukaupti materialines vertybes, ir tai turėjo žymiai pakelti visų gyventojų gyvenimo lygi. Bet viešpataujant kapitalistinei gamybos priemonių nuosavybei, įsigalėjus kapitalistiniams trestams, sindikatams ir bankams, techninė pažanga tiktai didina kapitalistų pelnus, didina turtinę nelygybę, aštrina vis platesnių gyventojų sluoksnių skurdą ir nepasiturimumą. Tobulėjant gamybai aštrėja darbo žmonių išnaudojimas ir engimas, didėja nedarbas, brangumas, masių nusigyvenimas, monopolijos vis stipriau engia darbininkų klasę ir visus darbo žmones. Kapitalizmas periodiškai užgriauna ant masių jo prieštaravimų paaštrėjimo sukeliamų krizių ir karų negandus, kančias ir siaubą. Visa tai padidino masių nepasitenkinimą ir pasipiktinimą engėjiška kapitalistine santvarka, o didžiulis stambiosios gamybos augimas sudarė materialines prielaidas kapitalizmui pakeisti nauja, aukštesne visuomenės santvarka — socializmu. Kadangi imperializmo epochoje kapitalistinės šalys ekonominiu ir politiniu atžvilgiais vystosi netolygiai, įvairiose šalyse netolygiai bręsta ir sąlygos proletarinėms revoliucijoms. Iš šio dėsnio kilo V. I. Lenino 1915 metais padaryta istorinės svarbos išvada, kad socialistinė revoliucija gali nugalėti iš pradžių nedaugelyje arba net vienoje atskirai paimtoje šalyje ir negali vienu metu nugalėti visose šalyse. XX amžiaus pradžioje visų imperializmo prieštaravimų mazgas ir jo silpniausia grandis buvo Rusija. Visų rūšių priespaudos — kapitalistinės, dvarininkinės, nacionalinės — sujungimas su patvaldystės policiniu despotizmu darė liaudies masių padėtį nepakenčiamą ir teikė klasiniams prieštaravimams Rusijoje ypatingo aštrumo. XX amžiaus pradžioje Rusija tapo tarptautinio revoliucinio judėjimo centru. Jau 1905—1907 metų revoliucija padarė galą palyginti „taikiam“ kapitalizmo vystymuisi Europoje bei Azijoje ir pažymėjo didžiųjų revoliucinių audrų laikotarpio pradžią, ji buvo 1917 metais įvykusių darbininkų klasės ir visų darbo žmonių pergalingų mūšių prologas. 1914—1918 m. m. pasaulinis imperialistinis karas, kuriame imperialistai išžudė apie 10 milijonų ir suluošino daugiau kaip 20 milijonų žmonių, nuskurdino ir paliko be pastogės milijonus šeimų, paspartino revoliucinio sprogimo augimą. „Karas sukėlė tokią nepaprastai plačią krizę, taip įtempė materialines ir moralines liaudies jėgas, sudavė tokių smūgių visai šiuolaikinei visuomeninei organizacijai, — rašė Leninas, — kad žmonijai teko pasirinkti: arba žūti arba pavesti savo likimą revoliucingiausiajai klasei, kad būtų greičiausiai ir radikaliausiai pereita prie aukštesnio gamybos būdo“ (Raštai, 25 t., 340 psl.). Rusijoje kilusios revoliucijos priešakyje žengė didvyriškoji darbininkų klasė, turėjusi galingą sąjungininką daugiamilijoninės darbo valstietijos asmenyje. 1917 m. vasario mėnesį caro patvaldystę nušlavė buržuazinė-demokratinė revoliucija. Šalyje susidarė dvivaldystė — proletariato ir valstietijos valdžia Darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų pavidalu ir buržuazijos bei dvarininkų valdžia Laikinosios vyriausybės asmenyje. Remdamasi smulkiaburžuazinių partijų — menševikų ir eserų parama, Laikinoji buržuazinė vyriausybė toliau kariavo imperialistinį karą, varė antiliaudinę politiką. Ji nenorėjo ir negalėjo duoti prisikentėjusiai liaudžiai nei taikos, nei duonos, nei žemės. Tokia vyriausybė negalėjo patenkinti darbininkų ir valstiečių gyvybinių poreikių. 2. Darbininkų ir valstiečių revoliucinių masių vadovas, įkvėpėjas ir organizatorius buvo Komunistų partija, bolševikų partija — marksistinė naujo tipo partija. Apginkluota marksizmo-leninizmo teorija, perėmusi visą geriausią tarptautinio darbininkų judėjimo patyrimą, užsigrūdinusi mūšiuose su darbininkų klasės priešais, stipri savo vienybe, nenutrūkstamai susijusi su darbo žmonių masėmis, bolševikų partija buvo tas vadas, kuris sugebėjo tvirtai vesti Rusijos tautas į socializmą. Partijos kovos už perėjimą iš buržuazinės-demokratinės revoliucijos į socialistinę revoliuciją programa buvo garsiosios Lenino Balandžio tezės. Stengdamasi išvengti nereikalingų sunkumų ir aukų, remdamasi masių valia ir parama, partija siekė taikaus revoliucijos vystymosi. Tas kelias numatė, kad visą valdžią perimtų Tarybos, kad partija iškovotų daugumą Tarybose, pakeistų jų politiką darbininku klasės interesais. Tačiau menševikams ir eserams atsisakius nutraukti ryšius su buržuazija ir sutelkti visą valdžią Tarybų rankose, kapitalistams ir dvarininkams įnirtingai kovojant už savo privilegijas, taikus revoliucijos vystymasis buvo sutrikdytas. Laikinosios vyriausybės 1917 metų liepos mėnesį įvykdytas taikios darbininkų ir kareivių demonstracijos sušaudymas Petrograde reiškė, jog pasibaigė dvivaldystė ir įvesta kontrrevoliucinės buržuazijos vienvaldystė. Partijos VI suvažiavimas sutinkamai su V. I. Lenino nurodymais paėmė kursą į ginkluoto sukilimo rengimą. Suvažiavimas davė ryžtingą atkirtį antilenininei kapituliantiškai Preobraženskio linijai, nes jis stojo prieš partijos kursą į proletarinę revoliuciją, laikydamas socializmo pergalę Rusijoje negalima, kol proletarinė revoliucija nenugalėjo Vakaruose. Vadovaudamasi suvažiavimo nutarimais, partija nuveikė milžinišką darbą, organizuodama ir vienydama visas revoliucines liaudies jėgas, kovojusias už taiką, už žemę, už nacionalinį lygiateisiškumą, už socializmą, ir nukreipė jas viena bendra vaga — į socialistinės revoliucijos pergalę. Darbininkai, kareiviai, valstiečiai iš savo patyrimo vis labiau įsitikino, kad bolševikų politika teisinga. Toji politika rodė vienintelę realią išeitį iš karo ir kelią į taiką, reikalavo, kad valdžia būtų perduota darbo žmonėms, kad būtų įvestas visų nacijų lygiateisiškumas, kad dvarininkų žemė būtų konfiskuota ir fabrikai, gamyklos, geležinkeliai, bankai būtų paversti visos liaudies turtu. Tai buvo nuosekli revoliucinė programa, išreiškusi pagrindinius visų tautybių darbininkų ir valstiečių, darbo žmonių interesus. Atsakydama į teisingus darbo žmonių reikalavimus, kapitalistų ir dvarininkų vyriausybė sustiprino represijas prieš liaudį. Buržuazijos atstovai įžūliai grasino pasmaugti revoliucija „kaulėta bado ranka“; kapitalistai ėmė uždarinėti fabrikus ir gamyklas, atleidinėti iš darbo darbininkus, žlugdyti miestų aprūpinimą maisto produktais ir kuru. Fabrikantai ir gamyklų savininkai ruošė visos Rusijos lokautą — masinį darbininkų atleidimą iš darbo. Vien Maskvos ir Petrogrado pramonės rajonuose liko be darbo daugiau kaip 75 tūkstančiai darbininkų. Valstiečių mėginimus užimti dvarininkų žemę žiauriai malšino baudžiamieji būriai. Buržuazinės-dvarininkinės reakcijos siautėjimas po liepos mėnesio dienų ir Kornilovo maištas, kuris buvo atviras mėginimas įvesti šalyje karinę diktatūrą ir nuskandinti revoliuciją kraujuje, atskleidė buržuazinės Laikinosios vyriausybės ir susitaikėliškos eserų bei menševikų politikos antiliaudinę esmę. Siekdami išsaugoti savo viešpatavimą, kapitalistai ir dvarininkai buvo pasirengę parduoti tėvynę užsienio imperialistams ir stengėsi numalšinti revoliuciją, panaudodami užsienio kariuomene. Kontrrevoliucionieriai ir tėvynės išdavikai susitarė su vokiečių imperializmu, ruošėsi atiduoti Petrogradą Vokietijos kaizerio kariuomenei, kad būtų galima sutriuškinti darbininkų klasę ir pasmaugti revoliuciją. Darbo žmonių masės ryžtingai pasuko į bolševikų pusę, nes bolševikai buvo vieninteliai liaudies interesų reiškėjai. Gavusi daugumą Petrogrado ir Maskvos Tarybose, partija nusivedė paskui save pagrindines proletariato mases. Armijos dauguma taip pat perėjo į proletarinės revoliucijos pusę, karinėse dalyse, buvusiose arčiau sostinių, bolševikai turėjo lemiamą jėgų persvarą. Kaime vystėsi gaivališkas valstiečių karas prieš dvarininkus. Įveikdama įnirtingą kontrrevoliucijos, o taip pat kapituliantų ir mažatikių (Zinovjevas, Kamenevas) pasipriešinimą. Komunistų partija organizavo revoliucines darbininkų, kareivių ir valstiečių jėgas pergalingam ginkluotam sukilimui. Dėka to, kad bolševikų revoliucinę programą ryžtingai parėmė liaudies masės ir kad kontrrevoliucinė vyriausybė buvo visiškai izoliuota, tas ginkluotas sukilimas Petrograde pareikalavo mažiausia kraujo revoliucijų istorijoje. 1917 metų spalio 25 d. (lapkričio 7 d.) Petrogrado darbininkai ir kareiviai nuvertė buržuazinę Laikinąją vyriausybę. Antrasis Visos Rusijos Tarybų suvažiavimas, atstovavęs proletarų avangardui ir revoliucingiausiai valstietijos daliai, paskelbė, kad visa valstybinė valdžia perėjo į Tarybų rankas, ir sudarė Darbininkų-Valstiečių Vyriausybę priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimas priėmė istorinius dekretus apie taiką ir apie žemę. Dekretas apie taiką atvėrė kelią į revoliucinį išstojimą iš karo, padėjo nepajudinamus Tarybų valstybės taikios užsienio politikos pagrindus. Dekretu apie žemę buvo išreikšti ilgaamžiai milijonų valstiečių lūkesčiai, kad bus panaikinta dvarininkų žemėvalda. Suvažiavimo nutarimais apie Darbininkų-Valstiečių Vyriausybės sudarymą buvo padėti naujosios, Tarybų valstybės pagrindai. Petrograde prasidėjusi Spalio socialistinė revoliucija per kelias savaites iš esmės nugalėjo visoje šalyje. Tarybų valdžios triumfo eitynės neginčijamai rodė tikrai liaudinį revoliucijos pobūdį. Petys į petį su rusų darbininkais ir valstiečiais joje aktyviai dalyvavo visų Rusijos tautų ir nacijų darbo žmonės. Spalio socialistinės revoliucijos pergalės dėka mūsų šalyje įsigalėjo darbininkų klasės diktatūra. 3. Proletariato diktatūra, ši naujoji revoliucinė valdžia, įsitvirtino Rusijos darbininkų klasės sąjungos su darbo valstiečių masėmis pagrindu, proletariatui vaidinant vadovaujantį vaidmenį. Socialistinė revoliucija sutriuškino senąjį antiliaudinį buržuazinį-dvarininkinį valstybės aparatą, sudarė naują valdžios aparatą, išreiškiantį gyvybinius darbo žmonių interesus. Proletariato diktatūros valstybinė forma mūsų šalyje buvo Darbininkų ir valstiečių deputatų tarybos — revoliucinės liaudies masių kūrybos kūdikis. Skirtingai nuo buržuazinės demokratijos, kuri visuomet buvo ir visose kapitalistinėse šalyse faktiškai, tikrovėje, lieka demokratija išnaudotojų sudaromai mažumai, Tarybų valdžia įkūnijo plačiausią, aukščiausią demokratijos formą — demokratiją darbo žmonėms, didžiajai liaudies daugumai. Viešpataujant kapitalistinėms korporacijoms, trestams ir sindikatams, anglies, naftos, plieno, automobilių, chemijos, geležinkelių ir kitoms kapitalistų kompanijoms, nėra ir negali būti tikros demokratijos darbo žmonėms. Socialistinė revoliucija, likvidavusi kapitalo viešpatavimą ir pavertusi gamybos priemones visuomenine nuosavybe, sudarė ekonomines prielaidas proletarinei demokratijai. Revoliucija atnešė masėms svarbiausią laisve laisvę nuo išnaudojimo, kuri yra visų demokratinių teisių ir laisvių pagrindas. Pagrindinis socialistinės revoliucijos sukurtos demokratijos pranašumas yra tai, kad valstybinė valdžia priklauso ne išnaudotojams, o darbo žmonėms. „Mes sukūrėme, — rašė Leninas, — tarybinį valstybės tipą, tuo pradėjome naują pasaulinę-istorinę epochą, proletariato politinio viešpatavimo epochą, kuri atėjo pakeisti buržuazijos viešpatavimo epochos“ (Raštai, 33 t., 178 psl.). Tarybinės demokratijos sąlygomis darbininkai ir valstiečiai tapo visos žemės, jos gelmių, visų fabrikų ir gamyklų, šachtų ir rūdynų, geležinkelių, elektrinių ir visų kitų gamybos priemonių šeimininkais. Nė viena buržuazinės demokratijos šalis negali padaryti nieko panašaus, nes ten gamybos priemonės kapitalistams tarnauja priemone liaudies masėms išnaudoti. Proletarinė demokratija pasireiškia aktyvia darbo žmonių valstybinių ir visuomeninių organizacijų veikla. Ji neigia tokią „demokratiją“, kuri teikia reakcionieriams „laisvę“ triuškinti darbo žmonių demokratines organizacijas, šmeižti socialistinę santvarką ir liaudies valdžią. „Proletarinė demokratija, — rašė V. I. Leninas, — slopina išnaudotojus, buržuaziją — ir todėl neveidmainiauja, nežada jiems laisvės ir demokratijos — o darbo žmonėms duoda tikrąją demokratiją“ (Raštai, 28 t., 87 psl.). Socialistinė demokratija ryškiausiai pasireiškė sprendžiant nacionalinį klausimą. Didžioji Spalio revoliucija sutriuškino Rusijoje nacionalinio engimo pančius, visiems laikams panaikino nacionalinę nelygybę ir įtvirtino tikrą visų nacijų brolybę, pakėlė anksčiau engtas tautas iki tikrai laisvų ir tikrai lygiateisių tautų padėties. Anksčiau neturėjusių valstybingumo tautų valstybingumas buvo sukurtas ir buvo atkurtas valstybingumas tų tautų, kurios jo neteko. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo grėsmės, kad ją pasidalys ir pavergs užsienio imperialistiniai grobuonys, padarė ją laisva ir savarankiška valstybe. Tarybų valdžia padarė galą šalies ekonominei priklausomybei nuo užsienio kapitalo, nacionalizavo visas įmones, priklausiusias užsienio imperialistams, anuliavo vergovines paskolas, nustojo mokėjusi pelnus užsienio kapitalistams, lobusiems Rusijos darbininkų ir valstiečių sąskaita. Socialistinės revoliucijos pergalė Rusijoje padarė milžinišką įkvepiančią įtaką kitų šalių darbo žmonių masėms. Visose pasaulio dalyse kilo galinga revoliucinių ir nacionalinių-išsivadavimo judėjimų banga. Tačiau tuo metu komunistų partijos Vakaruose dar tiktai kūrėsi, jos dar negalėjo vesti paskui save darbininkų klasės daugumos, užmegzti tvirtos darbininkų klasės sąjungos su valstietija ir užtikrinti proletarinės revoliucijos pergalės savo šalyse. Rusijos Tarybų Respublika tuomet liko vienintelė socializmo šalis, pateko į priešišką kapitalistinį apsupimą. 4. Paėmę valdžią į savo rankas, Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos, ėmėsi taikaus kuriamojo darbo. Bet revoliucijos nuverstos išnaudotojų klasės sukėlė pilietinį karą prieš darbininkų ir valstiečių valdžią, mėgindamos ginklo jėga atkurti savo ankstesnį viešpatavimą. Joms kovoti prieš darbininkus ir valstiečius padėjo smulkiaburžuazinės menševikų ir eserų partijos, galutinai nusiritusios į kontrrevoliucijos stovyklą. Ginkluotos kovos prieš Tarybų respubliką organizatorius ir įkvėpėjas buvo tarptautinis imperializmas. Pirmosios pasaulyje darbininkų ir valstiečių respublikos milžiniškas revoliucinantis poveikis sukėlė visų šalių imperialistų baimę ir įtūžimą. Socialistinės revoliucijos pergalę jie laikė grėsme savo parazitiškam gyvenimui, savo pelnams ir kapitalams, visoms savo privilegijoms. Siekdami pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką, imperialistai, vadovaujami Anglijos, JAV, Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių, organizavo karinius žygius prieš mūsų šalį. Iš visų pusių — iš šiaurės ir pietų, rytų ir vakarų į jos teritoriją ėmė brautis interventų ir baltagvardiečių gaujos. Tarybų Rusiją apsupo frontų ugnies žiedas. Šiomis sunkiomis sąlygomis Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė pašaukė liaudį kariauti teisingo, revoliucinio, tėvynės karo prieš užsienio interventus ir vidaus kontrrevoliuciją. Atsiliepdami į partijos raginimą, šimtai tūkstančių darbininkų ir valstiečių stojo savanoriais į Raudonąją Armiją. Įtempdami visas jėgas, badaujantieji darbininkai aprūpindavo armiją ginklais ir šaudmenimis, o valstiečiai — maisto produktais. Partija ir komjaunimas nusiuntė į frontą beveik pusę savo narių. Darbininkai ir valstiečiai iškėlė iš savo tarpo talentingus karo vadus, legendarinius, išgarsėjusius visiems laikams didvyrius. Daugiau kaip trejus metus Tarybų respublikai teko atremti įnirtingą imperialistinių grobuonių ir vidaus kontrrevoliucijos jungtinių jėgų ginkluotą spaudimą. Sunkų vargą, negirdėtus sunkumus tuo metu patyrė ir įveikė tarybiniai žmonės. Didžiausieji miestai gaudavo labai maža maisto produktų, darbininkams daug mėnesių būdavo duodama po ketvirtį svaro duonos dienai. Neužtekdavo žaliavų ir kuro, o to, ką pavykdavo surinkti, negalėdavo pervežti nuniokotas transportas. Dauguma įmonių nedirbo. Komunistų partijos vadovaujama, tarybinė liaudis ir jos Raudonoji Armija parodė didvyriškumo, pasiaukojamo entuziazmo, aukšto idėjiškumo ir begalinio atsidavimo didiesiems socializmo idealams stebuklus ir apgynė pirmosios pasaulyje socialistinės valstybės gyvavimą. Visi imperialistų mėginimai likviduoti „rusų prasiveržimą“ ir pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką susidūrė su ryžtingu užsienio šalių darbininkų klasės pasipriešinimu. Užsienio karinės intervencijos ir pilietinio karo metais kapitalistinėse šalyse kilo judėjimas tarybinei liaudžiai remti, buvo steigiami veikimo komitetai, kurių šūkis buvo „Šalin rankas nuo Rusijos!“ Interventų kariuomenėje vis garsiau skambėjo reikalavimai grąžinti kareivius į tėvynę, dažnėjo atvejai, kai buvo atsisakoma kariauti prieš Tarybų Rusiją. Prancūzų jūrininkai Juodojoje jūroje sukilo prieš intervenciją. Tarybinės kariuomenės pusėje kovėsi internacionaliniai batalionai, kuriems priklausė kinai, vengrai, lenkai, jugoslavai, suomiai ir kiti užsienio revoliucionieriai. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos įtakoje 1918 metų sausio mėnesį kilo darbininkų revoliucija Suomijoje, 1918 m. lapkričio mėnesį — revoliucija Vokietijoje, 1919 m. kovo mėnesį proletarinė revoliucija vyko Vengrijoje, 1919 m. balandžio mėnesį buvo paskelbta Tarybų respublika Bavarijoje. Visi šie revoliuciniai veiksmai suteikė rimtą paramą jaunajai Tarybų respublikai Rusijoje. Visų šalių darbininkai laikė savo gyvybiniu reikalu, savo tarptautine pareiga kovoje prieš kapitalą ginti Rusijos revoliuciją. Tuo ryškiai pasireiškė proletarinio internacionalizmo jėga ir veiksmingumas. Tarybinės liaudies pergalė prieš interventus ir baltagvardiečius pilietiniame kare buvo ypatingai stambus pasaulinio imperializmo karinis ir politinis pralaimėjimas. Ji pademonstravo didžiąją jaunosios Tarybų valstybės gyvybinę jėgą ir nenugalimumą. Pergalinga tarybinės liaudies kova prieš baltagvardiečius ir interventus akivaizdžiai patvirtino pranašiškus Lenino žodžius: „Niekad nebus nugalėta toji tauta, kurioje darbininkų ir valstiečių dauguma sužinojo, pajuto ir pamatė, kad jie gina savą, Tarybų valdžią — darbo žmonių valdžią, kad gina tą reikalą, kurio pergalė jiems ir jų vaikams užtikrins galimumą naudotis visomis kultūros gėrybėmis, visais žmogaus darbo kūriniais“ (Raštai, 29 t., 289 psl.). II. Socializmo pastatymas TSR Sąjungoje — svarbiausia Spalio revoliucijos išdava 5. Didvyriškai Rusijos darbininkų klasei ir darbo valstietijai, nusimetusioms imperializmo jungą ir, pasak Lenino, atkariavusioms savo šalį iš turtingųjų neturtingiesiems, istorija pavedė didžią misiją sukurti pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Neturėdama pavyzdžių, nebijodama negandų ir sunkumų, tarybinė liaudis drąsiai žengė neištirtais istorinės naujo gyvenimo kūrybos keliais. Ir ji praskynė pagrindus nutiesiantį kelią į šviesų visos žmonijos rytojų, parodydama visam pasauliui, kad konkrečiame istoriniame socialistinės statybos TSR Sąjungoje patyrime glūdi kai kurie bendri visoms šalims pergalingos socialistinės revoliucijos ir naujos, socialistinės visuomenės sukūrimo bruožai bei dėsningumai. Socializmo statybos programą moksliškai parengė partijos ir liaudies vadas V. I. Leninas. Lenino mokymas apie socializmo pergalės galimumą iš pradžių nedaugelyje šalių arba net vienoje, atskirai paimtoje šalyje, sudarė teorinį šios programos pagrindą. Lenininiame socialistinio Rusijos pertvarkymo plane buvo numatyta likviduoti jos techninį-ekonomini atsilikimą, sukurti socialistinę ekonomiką, pačią priešakinę naujosios visuomenės materialinę-techninę bazę, paversti šalį galinga industrine valstybe ir visų ūkio šakų augimo pagrindu užtikrinti gyventojams aukštą gyvenimo lygi. Šio plano šerdis buvo socialistinio industrializavimo idėja, nes tik išvysčius sunkiąją pramonę, ypač mašinų gamybą, buvo galima reorganizuoti visas liaudies ūkio šakas, jų tarpe ir žemės ūkį, pasiekti ekonominę valstybės galybę, užtikrinti jos gynybinį pajėgumą, pastatyti socializmą. Ypatingą reikšmę V. I. Leninas teikė šalies elektrifikavimui. Jis sakė: „…Jei Rusijoje susidarys tankus elektrinių ir galingų techninių įrengimų tinklas, tai mūsų komunistinė ūkinė statyba taps pavyzdžiu būsimajai socialistinei Europai ir Azijai“ (Raštai, 31 t., 473 psl.). Nepaprastai svarbi sudėtinė socializmo statybos lenininio plano dalis buvo socialistinis atsilikusio, suskaidyto žemės ūkio pertvarkymas kiek galint labiau „paprastu, lengvu ir prieinamu valstietijai“ keliu — laisvanoriško valstietijos gamybinio kooperavimo, tai yra kolektyvizavimo, keliu, laipsniškai aprūpinant žemės ūkio gamybą šiuolaikine mašinine technika. Į lenininį planą organiškai įėjo kultūrinės revoliucijos, daugybės didžiai kvalifikuotų specialistų kadrų parengimo visoms ūkio ir kultūros šakoms uždaviniai. Priartinti plačiausias darbo žmonių mases prie mokslo, technikos, kultūros, prie valstybės valdymo, nurodė Leninas, yra privaloma socializmo pastatymo sąlyga. 6. Statyti socializmą tokioje ekonomiškai atsilikusioje valstietiškoje šalyje, kokia buvo Rusija, įnirtingo nuverstųjų išnaudotojų klasių pasipriešinimo sąlygomis, esant priešiškam kapitalistiniam apsupimui, siekusiam nuversti Tarybų valdžią ir šiuo tikslu skleidusiam sabotažą, kenkimą, organizavusiam kontrrevoliucinius sąmokslus ir buožių maištus, buvo neįtikimai sunku. Kai dabar kalbama apie „palikimą“, kuris teko tarybinei santvarkai iš carinės Rusijos, tai dažnai turimas galvoje tas labai neaukštas ekonominio išsivystymo lygis, kuri Rusija pasiekė 1913 metais, tai yra pirmojo pasaulinio karo išvakarėse. Bet iš tikrųjų Tarybų valstybė negavo net ir to elgetiško „palikimo“. Jį sunaikino arba išplėšė Vokietijos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kitų valstybių imperialistai, kurie įtraukė Rusiją į pirmąjį pasaulinį karą, o po socialistinės revoliucijos pergalės primetė jaunajai Tarybų respublikai pilietinį karą, nusiuntė į jos teritoriją savo intervencines armijas. Interventai plėšė ir draskė į gabalus Tarybų respublikos teritoriją. Su „Rusijos išgelbėjimo“ vėliava interventai ir baltagvardiečiai vogė, grobė, pardavinėjo jos turtus. Jie nuskurdino mūsų šalį. Jie svajojo apie Rusijos suskaldymą ir jos dalių pavertimą savo kolonijomis. Ir nors imperialistai ir kariškai ir morališkai-politiškai pralaimėjo atvirame plėšikiškame kare prieš pirmąją pasaulyje socialistinę darbo žmonių valstybę, jiems pavyko padaryti mūsų šalies liaudies ūkiui tokią didelę žalą, kuri nubloškė jos ir be to atsilikusią ekonomiką dešimtmečiams atgal. 1920 metais mūsų šalies stambioji pramonė gamino beveik 7 kartus mažiau produkcijos, negu 1913 metais; ketaus išlydymas sudarė tik 2,7 proc. prieškarinio lygio, cemento gamyba — 2,4 proc., muilo — 7,1 proc., medvilninių audinių — 4 proc. Plieno išlydymas tuo metu smuko iki 200 tūkstančių tonų per metus. Dabar tokį kiekį plieno Tarybų Sąjunga išlydo mažiau kaip per dvi dienas. Kliudydami užmegzti normalius TSRS ir kitų šalių ryšius, organizuodami ekonominę Tarybų šalies blokadą, sabotažą ir antiliaudinius kontrrevoliucinių elementų išpuolius, imperialistai tikėjosi tokiu būdu sužlugdysią socializmo statybą, neduosią Tarybų respublikai galimybės tuojau pat parodyti viso pasaulio darbo žmonėms didžius socialistinės santvarkos pranašumus palyginti su kapitalizmu. Jie tikėjosi, kad Tarybų šalis neįstengs atkurti karo sugriauto ūkio ir jau, žinoma, nesugebės sparčiai išvystyti ji. Tarybinė liaudis galėjo pasitikėti tik savimi, savo jėgomis ir lėšomis, kad per trumpą laiką įveiktų neregėtus ūkinio nusmukimo ir išsekimo sunkumus, neturtą, badą ir praskintų kelią į socializmą. Socializmo statybą sunkino dar ir tai, kad tuo metu darbininkų klasė dar neturėjo reikalingų specialistų kadrų, o žymi dalis senųjų specialistų buvo priešiškai nusistačiusi Tarybų valdžios atžvilgiu. Pagaliau reikėjo palaužti įnirtingą priešiškų srovių ir grupuočių pasipriešinimą partijos viduje trockininkų, bucharininkų, nacionalistinių nukrypimų šalininkų, kurie buvo prisidengusi sumuštų šalies viduje išnaudotojų klasių agentūra. Visos tos antipartinės grupės stojo prieš partijos generalinę liniją — socializmo statybą TSR Sąjungoje, skleidė netikėjimą socializmo pergalės mūsų šalyje galimumu ir iš esmės traukė į kapitalizmo restauravimo kelią. Partijos Centro Komitetas, vadovaujamas V. I. Lenino, o jam mirus J. V. Stalino, sutriuškino visas antipartines grupuotes, sutelkė partiją į didžią monolitinę jėgą, kuri, tvirtai įveikdama negandus ir sunkumus, vedė šalį lenininiu socialistinės statybos keliu. 7. Lenininę Komunistų partijos generalinę liniją — paversti atsilikusią, agrarinę Rusiją galinga industrine valstybe, socializmo tvirtove, aktyviai ir visapusiškai parėmė liaudis, o dvarininkiškos-kapitalistinės nuosavybės likvidavimas, pagrindinių ūkio šakų sutelkimas valstybės rankose įgalino mobilizuoti socialistiniam šalies pertvarkymui tokius didelius rezervus, kurie neprieinami kapitalistinėms šalims. Komunistų partija sužadino ir nukreipė į vieningą tikslą galingą kuriamąją darbo žmonių energiją. Tarybiniai žmonės sąmoningai ryžosi aukotis, rimtai apriboti savo materialinius ir kultūrinius poreikius, žinodami, kad jie neturi kitokios galimybės per trumpą laiką paversti savo Tėvynę pirmaeilės socialistinės industrijos ir stambaus mechanizuoto socialistinio žemės ūkio šalimi. Vilkinti industrializavimą buvo negalima. Susidariusi padėtis neleido atidėlioti. Arba tarybiniai darbininkai ir valstiečiai turėjo išspręsti industrializavimo uždavinį trumpiausiu laiku, arba Tarybų valstybę, kuri buvo apsuptos tvirtovės padėtyje, būtų nušlavusi ruošta nauja imperialistinių agresorių intervencija. Pirmųjų penkmečių metais visa mūsų šalis — nuo krašto iki krašto — buvo apimta socialistinės industrijos milžinų statybos ir naujos technikos įsisavinimo patoso. Per trumpą laiką buvo sukurti tūkstančiai įmonių, ištisos pramonės šakos, kurių nežinojo ikirevoliucinė Rusija. Išaugo nauji miestai ir pramonės centrai. Nauji geležinkeliai nusidriekė daug tūkstančių kilometrų; sužibo naujai pastatytų elektrinių žiburiai; tarybinių žmonių pastatytos šachtos ir rūdynai, aukštakrosnės ir martenai pradėjo duoti anglį ir rūdą, ketų ir plieną. Sėkmingas pirmųjų penkmečių planų įgyvendinimas pavertė Tarybų šalį iš agrarinės industrine: socialistinė pramonė dabar galėjo gaminti šiuolaikinius visų rūšių įrengimus, duoti šaliai pirmaeilę techniką, aprūpinti Tarybinę Armiją visų rūšių naujausiais ginklais. Pirmasis pasaulyje planingo socialistinio milžiniškos šalies ekonomikos ir kultūros pertvarkymo bandymas puikiai pasiteisino. Buržuazijos šaipymąsi iš „bolševikų ekonominio mito“, jos viltis, kad socialistinis industrializavimas sužlugsiąs, pakeitė augančios TSRS galybės baimė. Tarybinės socialistinės ūkio sistemos pranašumai, didžioji gyvybinga jos jėga dabar reiškėsi nepaprastai ryškiai ir giliai. Tarybų Sąjunga darė visam pasauliui vis didėjančią įtaką audringu savo ekonomikos augimu. Kaip tik tuo laiku kapitalistinis pasaulis drebėjo geležiniuose nepaprastai gilios ekonominės krizės varžtuose. Ši krizė buvo visuotinio pobūdžio ir sukėlė kapitalistinių šalių ekonomikoje visišką nepastovumą ir pakrikimą. Vien Jungtinėms Amerikos Valstybėms 1929—33 metų ekonominė krizė atsiėjo 300 milijardų dolerių produkcijos nuostolių. Dėl krizės pramonės gamyba visame kapitalistiniame pasaulyje sumažėjo 44 procentais: geso aukštakrosnės ir martenai, sustodavo gamyklos ir fabrikai, smuko darbo užmokestis, dvidešimt penki milijonai bedarbių klajojo kapitalistinių miestų gatvėmis, ieškodami darbo ir duonos. Buvo mažinami pasėlių plotai, nusigyveno milijonai fermerių. Kalnai maisto produktų buvo barbariškai naikinami, deginami, skandinami jūroje tuo metu, kai darbo žmonės mirė badu. Išryškėjo visos kapitalizmo piktžaizdės bei ydos, ir susvyravo jo pagrindiniai pamatai. Sėkminga socialistinės ekonomikos statyba TSR Sąjungoje, iš vienos pusės, ir griaunanti ekonominė krizė kapitalistinėse šalyse, iš antrosios, neišvengiamai priminė istorinį kapitalizmo pasmerktumą. Skatinami klasinės neapykantos socializmo šaliai, būgštaudami audringo industrinio Tarybų Sąjungos vystymosi sėkmingai įvykdžius pirmojo penkmečio planą, tarptautiniai imperialistiniai sluoksniai ir visų pirma Amerikos ir Anglijos monopolistai ėmė aktyviai remti ir ginkluoti vokiečių fašizmą, laikydami fašizmą, pasak vieno reakcinio Anglijos laikraščio, „patikimu Europos sargu nuo komunistinio pavojaus“. 8. Nepaprastai sunkus uždavinys po to, kai darbininkų klasė iškovojo politinę valdžią, buvo įgyvendinti socialistinį žemės ūkio pertvarkymą. Šis pertvarkymas vyko pavienių valstiečių ūkių kooperavimo linija ir stambių tarybinių ūkių organizavimo linija. Reikalas lietė pagrindinį perversmą daugiaamžėje ekonominėje sanklodoje, milijoninių valstietijos masių, buityje, sąmonėje. Komunistų partija įveikė visus sunkumus, susijusius su valstiečių ūkių kooperavimo uždavinio išsprendimu. Partija įtikino valstietijos mases, kad vienintelis kelias į pasiturimą ir kultūringą gyvenimą yra kolektyvinis ūkininkavimas, remiantis žemdirbystės mechanizavimu. Įnirtingas buožių pasipriešinimas kolūkiniam judėjimui, jų mėginimai organizuoti antitarybinius sukilimus, išplėsti kruviną terorą prieš kolūkinius aktyvistus, partinius ir tarybinius darbuotojus iškėlė Tarybų valstybei būtinumą likviduoti buožes kaip klasę, atimti iš buožių gamybos įrankius bei priemones ir perduoti jų žemę ir inventorių kolūkiams. Kolūkinė santvarka nugalėjo visoje šalyje. Tarybinė valstietija — gausingiausią gyventojų dalis — negrįžtamai stojo į socializmo kelią. Kolūkinės santvarkos pergalė reiškė, kad žemės ūkyje — plačiausioje šalies ūkio srityje, kur iki tol vyravo privati gamybos priemonių nuo savybė, įsigalėjo visuomeninė, socialistinė nuosavybė, atsirado nauji, socialistiniai gamybiniai santykiai. Visu paskesniu vystymusi kolūkinė santvarka įrodė savo pranašumą palyginti su smulkiu, išskaidytu pavieniu valstiečių ūkiu. Tais pačiais metais, kai vyko išplėstinis socialistinis puolimas visu frontu, šalyje buvo sėkmingai įgyvendinta kultūrinė revoliucija. Šalį padengė platus mokyklų, kultūros-švietimo įstaigų, aukštųjų mokyklų tinklas. Buvo įvestas visuotinis privalomasis pradinis mokslas TSRS tautybių kalbomis. Pakilo bendras darbo žmonių kultūrinis lygis. Taip istorinis TSRS patyrimas patvirtino V. I. Lenino numatymą, kad, tik iškovojęs politinę valdžią, proletariatas sudarys reikalingas prielaidas sparčiam visos liaudies kultūriniam pakilimui. 9. Socializmo pastatymas yra mūsų liaudžiai svarbiausia Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos išdava. Socializmo pergalė pakeitė šalies vaizdą, pakeitė jos ekonomiką, jos kultūrą ir buitį, sukūrė naujus santykius tarp klasių ir nacijų. Panaikinus privačią gamybos bei mainų priemonių nuosavybę ir įtvirtinus visuomeninę, socialistinę nuosavybę, buvo visiškai panaikintas vieno žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, ir pašalintos priežastys, kurios ji sukelia. Pirmą kartą po daugelio tūkstančių metų materialinių gėrybių gamintojai, darbo žmonės, gavo galimybę dirbti ne veltėdžiams-išnaudotojams, o sau, savo socialistinei visuomenei. Po daugelio amžių, kai išnaudotojų mažuma laikė pavergusi tautų daugumą ekonominiu, socialiniu ir nacionaliniu atžvilgiu, gyvenimo viešpačiu tapo darbas ir darbo žmonės — darbininkai, valstiečiai ir liaudies inteligentija. Tarybinė darbininkų klasė žymiai išaugo skaičiaus atžvilgiu, pakilo jos kultūrinis lygis ir gamybinė techninė kvalifikacija. Iš klasės, neturėjusios gamybos priemonių ir priverstos pardavinėti savo dirbančias rankas išnaudotojams, TSRS darbininkų klasė pavirto visai nauja klase, kuri valdo, kartu su visa liaudimi, gamybos priemones ir dirba socialistinėse įmonėse. Tarybinė darbo valstietija nustojo būti smulkių privačių savininkų klase; ji pavirto kolūkine valstietija, kurios gerovės pagrindas — kolektyvinis darbas ir kolektyvinė nuosavybė. Susidarė ir išaugo nauja, tarybinė inteligentija, kilusi iš darbininkų ir valstiečių tarpo, glaudžiai susijusi su liaudimi, giliai suprantanti pagrindinius liaudies interesus ir ištikimai jai tarnaujanti. Pasikeitus visuomenės klasinei struktūrai, sustiprėjo darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, susidarė neregėta istorijoje moralinė-politinė liaudies vienybė. Pirmą kartą istorijoje atsirado nauja visuomenė, kuri nėra suskaldyta į priešiškas klases, o sujungta pagrindinių interesų vieningumo ir bendro tikslo. Moralinė-politinė liaudies vienybė tapo ypatingai stipria varomąja socialistinės visuomenės vystymosi jėga. Socialistinės statybos metu buvo išspręstas istorinis uždavinys — likviduotas iš carizmo laikų paveldėtas ekonominis ir kultūrinis visų TSR Sąjungoje gyvenančių tautų atsilikimas. Tautos, anksčiau neturėjusios jokių teisių, kapitalizmo pasmerktos išmirti, ištiesė pečius, pabudo naujam gyvenimui. Buržuazinės nacijos pasikeitė į socialistines nacijas, tarp kurių įsigalėjo tvirta draugystė ir broliškas bendradarbiavimas. Visose sąjunginėse respublikose sukurta šiuolaikinė pramonė, išaugo nacionaliniai darbininkų klasės ir inteligentijos kadrai, susidarė nauja, nacionalinė savo forma, socialistinė savo turiniu kultūra. Nacionalinio klausimo išsprendimas TSR Sąjungoje išsklaidė kaip dūmus daugiaamžį kolonizatorių melą apie „nepilnavertes“ tautas ir nenuginčijamai parodė, kad savarankiška istorinė kūryba nėra tik „išrinktųjų“ nacijų nuosavybė, o prieinama visoms tautoms, nepriklausomai nuo odos spalvos, nacionalinių ir rasinių skirtingumų. Reikia tik atverti erdvę tautų kūrybinėms jėgoms pasireikšti, kaip tai padarė TSR Sąjungoje Spalio socialistinė revoliucija. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija yra pirmoji istorijoje revoliucija, kuri davė darbo žmonėms ne tik politines ir ekonomines teises, bet ir materialines gėrybes. Ji neapsiribojo tuo, kad užtikrino laisvę darbo žmonėms, darbininkams ir valstiečiams, bet ir sudarė sąlygas nenukrypstamai kilti ne kažkokios vienos klasės arba dalies gyventojų, o visų miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygiui. Socializmo pergalė sukėlė nuolatinį liaudies masių materialinės gerovės kilimą. Išnyko nedarbas ir darbo žmonių baimė dėl rytojaus. Socialistinė valstybė ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino realią piliečių teise į darbą, mokslą, poilsį, aprūpinimą senatvėje. Socialistinė santvarka ne tik išvadavo moterį, užtikrino jai visiškai lygias teises politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėjant jaunąją kartą, — ji aukštai pakėlė moters-motinos orumą. Ji iš pagrindų pakeitė jaunimo padėti, atvėrė visų tautybių jaunimui platų kelią įsisavinti žinias, įsigyti gamybinę kvalifikaciją, kelią į kūrybinį darbą, į drąsius užmojus ir žygdarbius. Buržuazijos ideologai puoselėjo viltį, kad socializmo statyba nepavyks dėl „amžinos“ žmogaus prigimties, nes jis esąs pačia savo esme individualistas, kolektyvinių gyvenimo formų priešas. Buržuazija ir jos filosofai neigė galimybę sukurti naują, socialistinę moralę, kurios pagrindas — laisvų nuo išnaudojimo žmonių bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba. Reali tikrovė sugriovė šiuos piktus senosios santvarkos gynėjų prasimanymus. Įvykdžiusi didingą perversmą žmonių visuomeninėje buityje, socialistinė revoliucija dėsningai sukėlė ir giliausią pakitimą jų sąmonėje, moralėje, jų santykiuose su visuomene, vieno su kitu. Vienas iš svarbiausių tarybinio žmogaus naujo dvasinio veido pasireiškimų yra tarybinis patriotizmas, socialistinė pažiūra į darbą, į visuomeninę nuosavybę. Nauja pažiūra į darbą, į visuomenę sukėlė tokį neregėtą senajame pasaulyje reiškinį, kaip socialistinis lenktyniavimas, kuriuo siekiama gausinti visuomeninį turtą, didinti darbo našumą. Socialistinio lenktyniavimo atsiradimas reiškia nepaprastai didelį perversmą žmonijos istorijoje: darbas, kuri daug tūkstančių metų žmonės laikė sunkia ir gėdinga našta, tapo garbės reikalu, teigiančiu žmogaus orumą. Taikią socialistinę statybą TSR Sąjungoje nutraukė klastingas karinis užpuolimas, kurį įvykdė fašistinė Vokietija, pasirėmusi beveik visos okupuotos Europos kariniu potencialu, Karas atnešė mūsų liaudžiai nesuskaičiuojamas nelaimes, bet tuo pačiu metu jis patvirtino sukurtos TSR Sąjungoje naujos, socialistinės visuomenės tvirtumą ir nenugalimumą, neįveikiamą socializmo pagimdyto ir Komunistų partijos išauklėto naujo žmogaus dvasios jėgą. III. Didvyriškas tarybinės liaudies žygdarbis Didžiajame Tėvynės kare 10. Antrąjį pasaulinį karą sukėlė vokiškasis fašizmas, bet jis buvo tik nuožmiausias ir plėšikiškiausias būrys pasaulinio imperializmo, kuriam kaip visuomeninei sistemai ištisai tenka atsakomybė už dešimčių milijonų žmonių žuvimą kare, už nesuskaičiuojamas šimtų milijonų darbo žmonių kančias, jų ašaras ir kraują, už milžiniškų, daugelio kartų darbu sukurtų materialinių ir kultūrinių vertybių sugriovimą. Būtent JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai, nepaisydami savo, tautų nacionalinių interesų, išeikvojo daug milijardų dolerių, kad padėtų Vokietijos monopolistams išauginti hitlerizmą, apginkluoti fašistines gaujas. Būtent jie skatino hitlerinius agresorius, pretendavusius į Austriją ir Čekoslovakiją, stumdami juos vis arčiau prie Tarybų Sąjungos sienų, atmesdami visus Tarybų Sąjungos pasiūlymus susivienijus atremti fašistinius grobikus. Net tada, kai paaiškėjo, kad hitlerinės gaujos yra mirtina grėsmė visų tautų laisvei ir nepriklausomybei, nes dar prieš užpuldama Tarybų Sąjungą, hitlerinė Vokietija pavergė 11 Europos šalių, jų tarpe Prancūziją, kurios armija savo laiku buvo laikoma stipriausia Europoje, kai visiško sutriuškinimo grėsmė iškilo Anglijai, net tada imperialistai nenustojo vilčių pataisysią savo reikalus užpultos Tarybų Sąjungos sąskaita. JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai tikėjosi, kad naikinamajame kare jų vokiškieji konkurentai bus susilpninti, Tarybų Sąjunga bus sunaikinta arba visai nusilpninta, ir jie padiktuos taikos sąlygas ir nugalėtojui, ir nugalėtajam. Bet tikrovėje išėjo kitaip. Didysis Tėvynės karas parodė gilų mūsų partijos įžvalgumą. Ji laiku ėmėsi spartinti socialistinio šalies pertvarkymo tempą. Kaip tik todėl, kad, partijai vadovaujant, per neregėtai trumpą laiką buvo įgyvendinti šalies industrializavimas, žemės ūkio kolektyvizavimas, kultūrinė revoliucija, Tarybų Sąjunga pasirodė pajėgi atremti fašistinės Vokietijos ir jos sąjungininkų puolimą. Partijos šaukiama, tarybinė liaudis pakilo į Didįjį Tėvynės karą ir savo didvyriška kova sugriovė visus hitlerinių grobikų, ir jų įkvėpėjų planus bei apskaičiavimus, Tėvynės karas buvo sunkiausias ir žiauriausias iš visų karų, kuriuos kada nors pergyveno mūsų Tėvynė. Ypač rūstūs išmėginimai teko tarybinei liaudžiai karo pradžioje, kai iki dantų ginkluota, turinti dvejų metų karo patyrimą, besiremianti beveik visos Europos ekonomika, hitlerinė armija drauge su savo sąjungininkais netikėtai užpuolė mūsų šalį ir, pasinaudodama laikinais pranašumais, privertė mūsų kariuomenę vesti sunkius atsitraukimo mūšius. Priešo armijos prasiveržė į gyvybiškai svarbius šalies centrus. Ties mūsų Tėvyne pakibo mirtinas pavojus. Tačiau sunkūs išmėginimai nepalaužė tarybinių ginkluotųjų pajėgų kovos dvasios, nepajudino mūsų liaudies tvirtumo ir jos beribio tikėjimo savo teisingo reikalo pergale. Liaudies pastangomis, Lenino partijos vadovaujama, šalis buvo paversta vieninga karo stovykla. Priešo užnugaryje išsiplėtė galingas partizaninis tarybinių patriotų judėjimas. Jau pirmuose įnirtinguose mūšiuose tarybinė kariuomenė sužlugdė hitlerininkų „žaibiško“ karo planą ir padarė fašistinėms armijoms sunkių nuostolių. Hitlerinės kariuomenės sutriuškinimas prie Maskvos 1941 metų gruodžio mėnesį buvo pirmas stambus fašistinių armijų pralaimėjimas antrajame pasauliniame kare. Po metu didžiųjų Stalingrado kautynių ugnyje žmonija išvydo brėkštančią pergalės prieš fašizmą aušrą. Visų šalių, kurias buvo pavergę hitlerininkas arba kurioms buvo iškilusi pavergimo grėsmė, tautos su didžia viltimi žiūrėjo į didvyrišką tarybinės liaudies ir jos ginkluotųjų pajėgų kovą. Jos laikė Tarybų Sąjungą lemiama jėga, galinčia sustabdyti ir sutriuškinti fašistines gaujas, išvaduoti žmoniją nuo rudojo maro ir išgelbėti pasaulio civilizaciją. JAV ir Anglija sudarė su mūsų šalimi susitarimus dėl bendrų veiksmų kare prieš Vokietiją. Jos, visų pirma, įsipareigojo dar 1942 metais atidaryti prieš vokiečių fašistinę kariuomenę antrąjį frontą Vakarų Europoje. Jeigu šie įsipareigojimai būtų buvę įvykdyti, tai karas būtų pasibaigęs žymiai greičiau, būtų buvę išsaugota milijonai gyvybių ir didžiulės materialinės bei kultūrinės vertybės. Tačiau, nesekdamos Tarybų Sąjunga, kuri sunkiausiomis sąlygomis darė visa, ką galėjo sąjungininkų veiksmams palengvinti ir pergalei pagreitinti, JAV ir Anglijos vyriausybės visokiomis priedangomis vilkino antrojo fronto atidarymą. Tarybinė liaudis, jos ginkluotosios pajėgos, jos partizanai, veikę priešo užnugaryje, pakėlė ant savo pečių visą pagrindinę kovos prieš hitlerines gaujas naštą. Nematyto masto kautynėse, išsiplėtusiose nuo Barenco iki Juodosios jūros, Tarybinė Armija išsekino priešą ir po mūšio prie Bielgorodo ir Kursko 1943 metų vasarą ėmė vyti fašistines armijas iš savo žemės į Vakarus, triuškindama priešo gyvąją jėgą ir techniką galingais smūgiais. Kai paaiškėjo, kad Tarybinė Armija ir pati viena gali sutriuškinti fašistinę Vokietiją ir atnešti laisvę pavergtosioms Europos tautoms, JAV ir Anglija 1944 metų birželio mėnesį išlaipino savo kariuomenę Prancūzijoje. Tačiau ir po to Amerikos bei Anglijos imperialistai buvo labiau susirūpinę ne puolimu prieš Vokietiją iš Vakarų, o prasiskverbimu į Balkanus, kur Jugoslavijos ir kitų Balkanų šalių tautos, remdamosi tarybinių ginkluotųjų pajėgų pergalėmis, sėkmingai kovojo prieš fašistus ir jų talkininkus. Dėl tokios mūsų sąjungininkų taktikos vokiečių karinė vadovybė, neatitraukdama kariuomenės iš Tarybinio fronto, sugebėjo 1944 metų gruodžio pabaigoje palyginti silpnomis pajėgomis pralaužti anglų-amerikiečių frontą Ardėnų rajone ir sudaryti jų kariuomenei sutriuškinimo grėsmę. Tuo metu Anglijos ministras pirmininkas U. Čerčilis kreipėsi į Tarybinės vyriausybės vadovą J. V. Staliną nerimo kupinu laišku, kuriame prašė sunkiai anglų-amerikiečių kariuomenės padėčiai palengvinti pradėti naują puolimą Tarybų Sąjungos—Vokietijos fronte. Nors Tarybinė Armija buvo visai neseniai baigusi didelį žiemos puolimą, o fronte buvo nepaprastai nepalankus oras, J. V. Stalinas jau sekančią dieną, 1945 m. sausio 7 d., pranešė, kad, atsižvelgdama į sąjungininkų padėti Vakarų fronte, Vyriausioji Kariuomenės Vadovybė nutarė paspartintu tempu baigti ruoštis ir, nepaisydama oro, pradėti plačius puolamuosius veiksmus prieš vokiečius visame Centriniame fronte ne vėliau kaip antrojoje sausio pusėje. Jau po savaitės tarybinė kariuomenė pradėjo puolimą nuo Karpatų iki Baltijos jūros ir privertė vokiečių karinę vadovybę atitraukti dalį kariuomenės iš Vakarų savo Rytų frontui išgelbėti nuo sutriuškinimo. 1945 metų vasario 23 d. U. Čerčilis rašė J. V. Stalinui: „Raudonoji Armija švenčia savo dvidešimtseptintąsias metines su triumfu, kuris sukėlė beribį jos sąjungininkų susižavėjimą ir kuris nulėmė vokiškojo militarizmo likimą. Būsimosios kartos pripažins savo skolą Raudonajai Armijai taip pat besąlygiškai, kaip kad darome mes, išgyvenę iki to, kad būtume šių didingųjų pergalių liudininkai“. Amerikiečių bei anglų kareiviai ir šių šalių tautos susižavėję sekė paskutinį lemiamą Tarybinės Armijos puolimą, kuris kartu su JAV ir Anglijos kariuomenės veiksmais privertė fašistinę Vokietiją besąlygiškai kapituliuoti. Bendromis sąjungininkų pastangomis netrukus buvo sutriuškintos ir imperialistinės Japonijos ginkluotosios pajėgos. Didžiulį indėlį į pergalę prieš imperialistinę Japonija įnešė didvyriškoji kinų tauta, kuri kovėsi ilgus metus prieš ją užpuolusius japoniškuosius agresorius. Kirsdamos 1945 metų rugpiūčio mėnesį triuškinantį smūgį rinktinei imperialistinės Japonijos kariuomenei, sutelktai šiaurės rytų Kinijoje, Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos atliko savo internacionalinę pareigą ir sutvirtino savo krauju neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Kinijos tautų sąjungą. 11. Neregėtą žygdarbi įvykdė Didžiojo Tėvynės karo metais tarybiniai darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija. Sudėtingomis ir sunkiomis karo laiko sąlygomis jie atliko milžinišką darbą, kariškai pertvarkydami liaudis ūkį, evakuodami pramonės įmones iš pafrontės ruožo į gilų užnugarį, organizuodami masinę tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių ir kitų rūšių ginkluotės gamybą, aprūpindami frontą šaudmenimis, apranga. Tėvynės karo metais tarybinė liaudis pasirodė esanti tikrai didvyriška liaudimi. Mūsų šalies darbo žmonės buvo apimti vieningo siekimo: „Viskas frontui, viskas pergalei!“ Milžiniškame kariniame susirėmime su fašistinės agresijos jėgomis nugalėjo tarybinė visuomeninė ir valstybinė santvarka, pagimdyta Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, nugalėjo pažangiausia pasaulyje socialistinė ideologija. Karo metais vėl ryškiai pasireiškė tarybinės santvarkos pranašumai palyginti su kapitalistine, Socialistinė ūkio sistema, tarybinės visuomenės, pagrįstos neišardoma darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, moralinė-politinė vienybė, TSRS tautų draugystė suteikė Tarybų Sąjungai neįveikiamus jėgos šaltinius. Pergalės prieš fašistinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją įkvėpėjas ir organizatorius buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partija. Partija nusiuntė į frontą milijonus geriausių savo sūnų. Jie įkvėpė tarybinius karius savo pasiaukojamu karinės pareigos vykdymu, buvo karinių dalių ir junginių siela. Komunistų autoritetas nepaprastai pakilo. Tarybinės Armijos kariai laikė didele garbe eiti į mūšį būdami partijos nariai. Nepaisant didelių nuostolių fronte, partijos eilės karo laiku išaugo 1 milijonu 600 tūkstančių žmonių. Per visą karą partija aiškino jo teisingą pobūdį ir kilnius tikslus, vienijo ir vairavo visos liaudies pastangas. Komunistų partijos, jos Centro Komiteto vadovavimo dėka tarybinė liaudis pabaigė karą nugalėtoja. 12. Žmonija niekuomet nepamirš didžiojo tarybinės liaudies ir jos Ginkluotųjų Pajėgų karinio ir darbo žygio Tėvynės kare — kare prieš fašizmą. Tarybinės Ginkluotosios Pajėgos garbingai įvykdė savo išvaduojančią misiją, išgelbėdamos daugelio šalių tautas nuo fašistinio pavergimo. Pergalingas tarybinės kariuomenės puolimas susiliejo su plačiu hitlerinės Vokietijos okupuotų šalių tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Kartu su tarybine kariuomene atkakliai kovojo prieš vokiečių fašistinius grobikus Čekoslovakijos ir Lenkijos korpusai, Jugoslavijos ir Albanijos partizanų kariuomenė, o vėliau taip pat Rumunijos ir Bulgarijos divizijos. Jų kovinė sandrauga sutvirtinta krauju, bendrai pralietu bendroje kovoje. Žymų indėlį į fašistinės Vokietijos sutriuškinimą įnešė Prancūzijos, Anglijos, JAV ir kitų antihitlerinės koalicijos šalių tautos.


Krizės Karibų jūros rajone įveikimas – žymi taikos politikos pergalė

Draugai deputatai! Visi atsimena įtemptas spalio mėnesio dienas, kai žmonija susirūpinusi klausėsi žinių, gaunamų iš Karibų jūros rajono. Tomis dienomis pasaulis buvo priėjęs termobranduolinės katastrofos slenkstį. Kodėl kilo ši krizė? Kaip ji vystėsi? Kokias išvadas reikia iš jos padaryti? Šiuos klausimus reikia nuodugniai išanalizuoti, ir tai padės taikingosioms jėgoms geriau suprasti susidariusią padėtį ir nubrėžti savo uždavinius kovoje už tai, kad taika ateityje būtų išsaugota ir sustiprinta. Bet, prieš pradėdamas tatai analizuoti, norėčiau priminti, kaip vystėsi Kubos revoliucija ir kaip klostėsi Tarybų Sąjungos ir Kubos savitarpio santykia


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vakarų Vokietijos laikraštis apie Sueco kanalo nacionalizavimą

BONA, rugpiūčio 3 d. (TASS-ELTA). Nepaisant visų Vakarų Vokietijos propagandos mėginimų palankioje šviesoje pavaizduoti Vakarų valstybių spaudimą Egipto vyriausybei Sueco kanalo klausimu, eilė Vakarų Vokietijos laikraščių negali nepripažinti, kad Egipto vyriausybės nutarimas nacionalizuoti kanalą yra pagrįstas. Laikraštis „Frankfurter Algemaine“ rašo, kad teisiniu požiūriu Vakarų valstybės neturi pagrindo protestuoti prieš Sueco kanalo nacionalizavimą. „Vargu ar galima šiandien ginčyti, — pareiškia laikraštis, Egipto vyriausybės teisę nacionalizuoti transporto kompaniją… Protestuojančių Vakarų valstybių teisinė pozicija atrodo nelabai stipri“. Paminėjęs Ideno pareiškimą, jog Anglijos vyriausybė nesutiks su tuo, kad Sueco kanalą „neribotai kontroliuotų viena valstybė“, laikraštis rašo: „Tai — ne pagrindas. Tai reikalavimas, kuris vargu ar atitinka 1956 metų politinę padėtį“. „Tiesa yra ta, — rašo baigdamas laikraštis, — kad Vakarų Europos valstybes Afrikoje ir Azijoje užklupo nepaprastai skaudus kolonijinių interesų likvidavimo procesas. Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimas yra to proceso dalis. Ir jis vystosi toliau“.


Kaip praneša laikraštis „Privredni pregled“, JAV eksporto ir importo bankas suteikė Jugoslavijai 15 milijonų dolerių kreditą.


Nedidelė mūsų Baltijos jūra. O kiek tautų gyvena josios pakrantėse! Suomiai ir švedai, rusai, latviai ir estai, lietuviai ir lenkai, vokiečiai ir danai – visi jie trokšta taikos, visi jie Baltijos jūrą vadina taikos jūra. Socialistinės šalys tikrai kovoja už taiką, plačiai vykdo taikią statybą. Siekia taikos ir mūsų vakarinio kaimyno – Danijos gyventojai. Tik vyriausybė neklauso paprastų žmonių balso ir pajungė šalį kariniam NATO blokui. Mūsų jūreiviams ne kartą teko susitikti, kalbėtis su danais. Man irgi teko bendrauti su jų žvejais. …Palikęs gimtuosius krantus, mūsų laivas plaukia į vakarus. Aplink vanduo ir kur-ne-kur klykauja užklydusi žuvėdra. Gūdu. Praplaukta keliolika valandų. Ir kairėje žybčioja švyturys. Klausiu šturmaną: – Jau Danija? – Ne, tai nedidutė Kristianse sala, danų forpostas Baltijos jūroje. Ne kartą tą salą teko praplaukti – ir dieną, ir naktį, bet taip ir nepavyko sužinoti, kas ir kaip joje gyvena. Pernai tai padarė avarinio gelbėjimo laivo „Rambynas“ kapitonas Algimantas Monkus. Prie pat Kristianse salos mūsų tralerį ištiko nelaimė, ir „Rambynas“ atskubėjo į pagalbą. Į laivąa atvyko danų valdžios atstovas. Į vilkiko denį pakilo salos komendantas Jakobsenas. Mūsiškiat svetį prideramai pavaišino. Žemės ūkio produktais turtingos šalies gyventojams buvo keista, kodėl tarybiniat jūreiviai tiek daug vartoja mėsos, riebalų. Monkus paaiškino: – Daug dirbame, tad ir sočiai valgome. Jakobsenas toliau šios temos nelietė ir pakvietė mūsiškius į salą. Komendantas svarbiausias žmogus saloje – mūsiškius priėmė nuoširdžiai. Vaišės nepasižymėjo gausumu. Puodukas kavos. Sviestainiai. Sviestas užteptas labai plonai. Kaip čia neprisiminsi prieškarinės Lietuvos valstiečių? Sviesto gamino daug, o patys mito pasukom žilino barščius liesu pienu. Pavaišino komendantas konjaku ir priminė, kad butelis pradėtas prieš kelerius metus, kai buvo sūnaus krikštynos. Ne iš gero toks taupumas. Šeimininkas atsiprašė ir priekaištingai mūsiškiams pasakė: – Spaudžia apsiginklavimo našta, – ir parodė valdančiosios socialdemokratų partijos laikraštį „Aktuelt“. – Jūs kalti, kad mums vis sunkiau gyventi. Jeigu Tarybų Sąjunga Danijai negrasintų, kuo puikiausiai gyventume. – Kuo mes grasiname? Jakobsenas nemokėjo atsakyti. Jautėsi, kad jį apmulkino šis socialdemokratų antikomunistinis leidinys, ir jis pasuko kalbą kita linkme. O juk tokių jakobsenų šalyje nemaža. Bet vis labiau nyksta mitas apie Rytų kaimyno agresyvumą, vis daugiau danų supranta, kad tikras jų priešas – imperializmas, militarizmas. Dar kelis kartus mūsiškiai susitiko su komendantu. Jis darėsi vis atviresnis, linksmesnis ir kartą pasakė: – Iš tikro, jūs puikūs vaikinai. Matyti, jums tikrai nereikalinga mūsų Danija. Kažkas neaiškaus… „Rambynas“ išplaukė į Klaipėdą. Po kiek laiko Algimantas Monkus gavo Jakobseno laišką. Mažos salos komendantas, matyti, pradėjo galvoti. Apsiginklavimo naštą jaučia oficialus valdžios atstovas. O kaip gyventi paprastiems žmonėms? Prie Farerų salų silkes gaudo ne tik mūsų žvejai. Čia gausu ir danų, vietinių salų gyventojų. Laivukai nedideli, įgulos negausios. Ir tai suprantama. Juk traleriuką ne taip lengva įsigyti. Perka susidėję keli žvejai ar net visa bendruomenė. Tinklai irgi nepigūs. Tad danai žvejoja tik ramiu oru. Trys balai, ir jie skuba į fiordus. Mūsiškiai žvejoja ir septyniems balams esant. Danai tinklus nuleidžia tik iki penkiolikos metrų. Lietuvos žvejai dabar gaudo silkes 50–60 metrų gilumoje. Dar neturėdami laimikių, danų žvejai sudaro sutartis su pirkliais-vertelgomis. Laiku nepristato sutarto žuvies kiekio moka baudas. Matyt, todėl neseniai jie kreipėsi į Lietuvos laivyno ekspedicijos viršininką Bronių Rudzinską, prašydami parduoti 100 tonų šviežių silkių. Kai mūsų laivai nuo didelės audros slepiasi fiorduose, tenka susitikti su danais. Juos ypač traukia kinas. Mat, kiekviename mūsų laive yra kino aparatūra. Per reisą žvejai peržiūri po keliasdešimt filmų. Tai danus stebina (Farerų salose tėra vienas kino teatras), ir jie mielai žiūri filmus. Ypač kai rodoma veltui. Neatsisako jie ir nuo maišo miltų. Ne todėl, kad trūktų produktų. Salose jų gausu. Tik žvejams jie – labai brangūs. Vietos gyventojai noriai pasakoja apie savo šiokiadienius ir vis priduria, kad iki karo buvo geriau. Viską sumaišė toji nelemtoji Šiaurės Atlanto sąjunga. Farerų salų gyventojai prieš tai protestavo. Būdamas Atlante, mačiau danų karo laivus su žandarais. Jie atvyko malšinti neramumų. Žvejai ir aviganiai ėmėsi ginklo. Betarpiška dingstis, sukėlusi neramumus, buvo gydytojo atšaukimas iš Klaksvigo gyvenvietės į Daniją. Tikroji nepasitenkinimo priežastis ta, jog salų gyventojai nenori turėti nieko bendro su kariniais Danijos įsipareigojimais, su vis didėjančiomis karinėmis išlaidomis, kurias užkrovė Danijai ΝΑΤΟ. Įkandin žandarų į Farerų salų centrą Torshauną atvyko tuometinis danų ministras Kampmanas. Po ilgų derybų gydytojas buvo paliktas, bet neramumai nesiliovė. Įvyko keli Klaksvigo gyventojų susidūrimai su policija. Danų valdžia trisdešimt žmonių nuteisė kalėti. Kaip matyti, salų gyventojai nenori kęsti sunkumų, kuriuos sukelia Danijos dalyvavimas agresyviame Šiaurės Atlanto bloke. Tai pripažįsta ir vokiečių savaitraštis „Zontag“: „Farerų salų gyventojų veiksmai nukreipti į išsivadavimą nuo šių sunkių pančių“. Turtinga, ekonomiškai išsivysčiusi Danija vis labiau kenčia nuo karinių išlaidų, vis labiau smunka darbo žmonių pragyvenimo lygis. Štai kur mūsų Vakarų kaimyną veda NAT


Užsienio reikalų ministras Subandrijas kovo 24 d. pareiškė, kad slaptos Indonezijos–Olandijos derybos Vakarų Iriano klausimu nedavė jokių rezultatų.


Kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas iš Bagdado, šiandien Jungtinių Amerikos Valstijų ambasadorius Trake Džonas Džernigenas Irako vyriausybės reikalavimu išvyko iš Bagdado. Tuo pačiu metu Irakas atšaukė savo ambasadorių iš Vašingtono. Irako vyriausybė griebėsi šios priemonės todėl, kad JAV užmezgė diplomatinius santykius su esančiu Persijos įlankoje Kuveito emiratu. Irakas mano, kad Kuveitas istoriškai yra jo teritorijos dalis ir kad, užmegzti oficialus santykiai su Kuveitu pažeidžia suverenias Irako teises.


Vakar Rusijos armijos ir Lietuvos atstovai pasirašė Šiaurės miestelio, kuriame buvo dislokuota 107-oji motošaulių divizija, perdavimo ir priėmimo aktą. Nuo šiol beveik Vilniaus centre esančiame 66,5 hektaro plote nebeliko karinės technikos, jis perduotas Vilniaus valdžiai. Ji siūlo čia įsikurti įvairioms komercinėms organizacijoms. Iškilmingoje ceremonijoje krašto apsaugos ministras A. Butkevičius pažymėjo, kad Šiaurės miestelio perdavimas Naujųjų metų išvakarėse yra geras ženklas, tačiau šiais metais turėjo būti išvesta 60 Rusijos armijos karinių dalinių, o kol kas išėjo tik 45. Tiesa, tai nėra didelis atsilikimas ir dėl to neturėtų sutrikti visas išvedimo grafikas. Rusijos armijos atstovo Šiaurės vakarų kariuomenės grupei iš Lietuvos išvesti generolo majoro S. Petrovo nuomone, vienas iš armijos išvedimo etapų baigėsi. Pasak jo, Lietuva ir Rusija nepatiria kokių nors didesnių prieštaravimų, susijusių su armijos išvedimu, o iškylantys klausimai sprendžiami geranoriškai.


Šiandien turėjo įvykti du Generalinės Asamblėjos plenariniai posėdžiai svarstyti klausimui dėl to, kad Izraelis atsisakė išvesti savo kariuomenę iš Egipto teritorijos. Tačiau šiandien rytą pirmajame posėdyje dėl to, kad nebuvo norinčių kalbėti šiuo klausimu (o faktiškai, dėl Amerikos delegacijos užkulisinių manevrų. Kaip pranešama, ji ruošia naują rezoliucijos projektą pagal Kanados atstovo Pirsono vakarykštį pasiūlymą), Generalinė Asamblėja pradėjo svarstyti komitetų pranešimus. Kartu buvo sušauktas Politinio komiteto posėdis Vakarų Iriano klausimui svarstyti. Specialusis politinis komitetas toliau svarsto klausimą dėl JAV ardomosios veiklos prieš TSRS ir liaudies demokratijos šalis.


Japonijos užsienio reikalų ministerija pranešė, kad vakar Japonija oficialiai paskyrė ambasadorius trijose Baltijos šalyse ir šešiose NVS respublikose. Ambasadoriaus Lietuvoje pareigas eis Japonijos ambasadorius Danijoje Jošifumi Macud


JAUNASIS DARBININKE, pažink konkrečiąją ekonomiką

PARTIJOS XX suvažiavimo Direktyvos dėl šeštojo penkmečio - nauja, didinga komunistinės visuomenės kūrimo programa. Tarybinė liaudis su neapsakomu politiniu ir gamybiniu pakilimu stojo į kovą už sėkmingą valstybinės reikšmės uždavinių igyvendinimą, už penkmečio plano įvykdymą ir viršijimą. Drauge su visais darbo žmonėmis Blame visaliaudiniame sąjūdyje aktyviai dalyvauja ir tūkstančiai Tarybų Lietuvos pramonės įmonių, transporto ir statybų jaunųjų gamybininkų. Suprantama, kad tai iškelia uždavinį įmonių komjaunimo organizacijoms sustiprinti vadovavimą jaunimui sprendžiant gamybinius klausimus, paskatinti jaunimą gerinti visus gamybinius rodiklius. To neįmanoma sėkmingai atlikti nesigilinant į gamybos klausimus, nuodugniai neišnagrinėjus ir nepažinus konkrečios ekonomikos. Ir iš tikrųjų, kaipgi komjaunimo organizacijos vadovas, komjaunuolis-aktyvistas gali giliai išnagrinėti, kodėl įmonėje gaminių savikaina vis dar aukšta, kas trukdo sėkmingai kelti darbo našumą, kokie trūkumai yra planuojant ir organizuojant gamybą, jei jis pats šioje srityje beveik nieko nenusimano. Kaip galima paaiškinti jaunam darbininkui, dar gaminančiam broką, kaip ir į ką atsiliepia jo blogas darbas, jei pats aktyvistas tiksliai to nežino. Nekalbėti apie tai su jaunimu, reiškia - nepadėti jaunajam gamybininkui plėsti jo akiratį, kelti jo sąmoningumą, reiškia - nepakankamai skiepyti jaunuoliui socialistinę pažiūrą į darbą, meilę savo profesijai. Kad to nebūtu, kiekvienos įmonės komjaunimo organizacijos vadovo, komiteto pareiga - nedelsiant organizuoti komjaunimo aktyvo, visų jaunųjų gamybininkų mokymąsi, gilų ir nuodugnų konkrečios ekonomikos klausimų nagrinėjimą. Tam tikslui galima panaudoti įvairias formas. Gerai darys komjaunimo organizacijos, jeigu jos organizuos pasikalbėjimus, pranešimus konkrečiosios ekonomikos klausimais, išplaukiančiais iš jų įmonės, cecho darbo, gyvenimo. Aišku, kad savo jėgomis tai sunku padaryti. Todėl galima ir reikia pasiekti, kad į šį darbą visų pirma įsijungų jaunieji gamybos specialistai inžinieriai, technikai, ekonomistai, planuotojai. Juk jų kiekvienais metais kiekvienoje įmonėje vis daugiau! Tai žmonės, kurie daugumoje baigė aukštąsias mokyklas ir gali suteikti rimtą, kvalifikuotą paramą. Antra vertus, reikia ir galima organizuoti paskaitas paskirais konkrečiosios ekonomikos klausimais, pakviesti prityrusius lektorius – aukštųjų mokyklų dėstytojus, ekonomikos žinovus. Ryšium su ekonomikos nagrinėjimu monės komjaunimo organizacijos turi atkreipti rimtą dėmesį į techninių bibliotekų veiklą. Juk dabar daugelyje įmonių ligi šiol techninės bibliotekos arba visai nesudarytos arba labai silpnai veikia. Ten maža reikalingos literatūros ir ekonomikos klausimais. Dažniausiai, norėdamas pasirinkti reikiamą knygą, jaunuolis netgi negauna konsultacijos, patarimo. Todėl komjaunimo organizacija privalo kreiptis į monės vadovybę, pareikalauti, kad techninės bibliotekos būtų sutvarkytos. Visiškai suprantama, kad vien savo jėgomis įmonių komjaunimo organizacijos negalės sėkmingai išspręsti šio svarbaus uždavinio, jei jiems laiku nepadės komjaunimo rajonų bei miestų komitetai. Juk komjaunimo komitetai turi daugiau galimybių panaudoti kvadifikuotus paskaitininkus, pranešėjus, organizuoti miesto įmonių komjaunimo aktyvui, propagandistams seminarus, lektoriumus. Būtina atitinkamai organizuoti ir lektorių bei pranešėjų grupių darbą. Reikia į jį įtraukti kvalifikuotus ekonomistus, gamybos specialistus ir pasiekti, kad jie ruoštų įdomias, populiarias paskaitas komjaunimo aktyvui, jauniesiems gamybininkams. Ryšium su tuo vertėtų peržiūrėti tų grupių darbo planus, įtraukti į tematiką daugiau paskaitų konkrečios ekonomikos klausimais. Be to, reikia imtis veiksmingų priemonių, kad komjaunimo politinio švieimo tinklo propagandistai, nagrinėdami su jaunimu partijos XX suvažiavimo medžiagą, atkreiptų rimtą dėmesį klausimų, susietų su konkrečia ekonomika, aiškinimą, remtųsi gyva medžiaga iš to kolektyvo darbo ir gyvenino. Tuo tikslu būtina pasiekti, kad propagandistai patys gvildentų ekononikos klausimus, nuolat bütų fabrike ar gamykloje, kurios jaunimui jie dėso, sužinotų, kokia ten padėtis, kokie gamybiniai rodikliai ten pasiekti. Tai eis propagandistams įdomiau, prieinamniau ir suprantamiau dėstyti medžiagą, sieti ją su aktualiausiais dienos klausimais. LLKJS miestų ir rajonų komitetai, vykdydami šį labai svarbų darbą, turi artimai bendradarbiauti su politinių ir mokslinių žinių skleidimo draugijos skyriais, perduoti jiems jaunimo pageidavimus, jį dominančius ekonomikos klausimus, derinti su skyriais paskaitinį darbą. Nėra jokių abejonių, kad konkrečiosios ekonomikos nagrinėjimas igalins įmonių komjaunimo organizacijas labiau gilintis į gamybos klausimus, dalykiškai vadovauti jauniesiems gamybininkams, padėti jiems kovoje už šeštojo penkmečio įgyvendinimą pirma laiko. Todėl visų komjaunimo vadovaujančių organų pareiga - nedelsiant suorganizuoti aktyvo mokymą, imtis visų priemonių, kad jis būtų reguliarus, įdomus.


Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento Josipo Broz-Tito pareiškimas TASS-o korespondentui

BELGRADAS, gegužės 30 d. (TASS-ELTA). Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz-Tito, prieš išvykdamas oficialiam vizitui į Tarybų Sąjungą, TASS-o korespondento Belgrade paprašytas, padarė tokį pareiškimą: „Aš kartu su savo draugais Tarybinės vyriausybės kvietimu vykstu vizitui į Tarybų Sąjungą. Mes keliaujame su dideliu pasitenkinimu, nes esame įsitikinę, kad turėsime galimybės ne tik visapusiškai pasikeisti nuomonėmis dėl įvairių abi mūsų šalis dominančių problemų ir tarptautinio pobūdžio problemų, bet taip pat ir susipažinti su didžiuliais laimėjimais, kurie pasiekti Tarybų Sąjungoje pokario laikotarpiu. Antra vertus, mes su didžiu pasitenkinimu vykstame į Tarybų Sąjungą, kaip į šalį, su kuria mus sieja bendra kova ir bendros kančios praeityje, į šalį, kurią mūsų tautos aukštai vertina dėl didžiulių jos sudėtų aukų paskutiniame kare prieš fašistinius grobikus. Mūsų kelionę į Tarybų Sąjungą reikia vertinti, kaip labai spartaus mūsų dviejų šalių santykių normalizavimo ir draugiškų ryšių bei bendradarbiavimo užmezgimo išdavą. Šiuo atžvilgiu ypač didelį vaidmenį suvaidino Belgrado deklaracija ir derybos, kurias mes vedėme jos pasirašymo metu su Tarybų Sąjungos vadovaujančiais veikėjais, ir, tuo būdu, dabar mes galime konstatuoti, kad visi šios deklaracijos teiginiai, liečiantieji mūsų savitarpio santykius, pilnutinai įvykdyti. Aš norėčiau pabrėžti ir tą labai svarbų faktą, kad mūsų dviejų šalių santykiai įgavo visiškai aiškų ir stabilų pobūdį, kaip dviejų lygiateisių valstybių santykiai, ir kad per šiuos metus beveik visiškai pašalinti visi tie elementai, kurie galėtų leisti suabejoti tokiu mūsų santykių pobūdžiu. Tuo pačiu aš kartu noriu pabrėžti, jog neturi pagrindo visi kai kieno spėliojimai, kad Jugoslavijai gresiąs pavojus netekti savo nepriklausomos padėties. Tarp mūsų daugiau nėra jokių stambių ir sunkiai išsprendžiamų problemų. Mes sėkmingai likvidavome beveik visa tai neigiama, kas buvo susikaupę praeityje, abi mūsų pusės padarė iš to išvadas ir praskynė kelią visapusiškam bendradarbiavimui ekonominėje, politinėje ir kultūrinėje srityse. Dabartinis mūsų ekonominis bendradarbiavimas davė labai teigiamų rezultatų, ir aš turiu pasakyti, kad mes visiškai patenkinti šiais rezultatais, ypač turint galvoje tai, kad šiuo atžvilgiu dar nepasiekta riba, ir yra galimybių toliau plėsti bei gilinti ekonomini bendradarbiavimą, kuris dar labiau sustiprins mūsų savitarpio pasitikėjimą. Kai dėl mūsų kultūrinio bendradarbiavime, tai jis tik pradeda vystytis. Manau, kad nėra jokių kliūčių šiam bendradarbiavimui dar labiau plėstis ir stiprėti, nes TSRS turi milžinišką lobyną kultūros pasiekimu, kuriuos aukštai Vertina mūsų tautos. Tai bus taip pat labai svarbus indėlis siekiant geresnio savitarpio susipažinimo su mūsų pasiekimais įvairiose kultūros srityse. Kai dėl mūsų bendradarbiavimo užsienio politikos klausimais, tai aš manau, kad negalima nepakankamai vertinti tų rezultatų, kurie pasiekti iki šiol, nes Tarybų Sąjunga ir Jugoslavija yra identiškų pažiūrų į tokius stambius klausimus, kaip, pavyzdžiui, nusiginklavimas, kolektyvinis saugumas, taikus ir aktyvus sambūvis, taikos stiprinimas, tarptautinis ekonominis ir kultūrinis bendradarbiavimas ir t. t. Jeigu mūsų pažiūros skiriasi dėl kai kurių tarptautinių įvykių, tai šis skirtingumas neturi esminės reikšmės. Tai, mano nuomone, yra normalu santykiams tų valstybių, kurios laikosi savarankiškos užsienio politikos. Suprantama, kad vystantis bendradarbiavimui užsienio politikos klausimais bus galima pasiekti identišku pažiūrų ir į tas problemas, dėl kurių šiuo metu mūsų nuomonės skiriasi. Jeigu išanalizuosime pastaruoju metu mūsų vyriausybės vykdomą užsienio politiką, kurios svarbiausias tikslas yra išsaugoti taiką ir tarptautinį bendradarbiavimą, nustatyti taikų valstybių sambūvį, nepriklausomai nuo jų vidaus sistemų, tai aš manau, kad negalima abejoti mūsų apsilankymo tikslu ir noru nustatyti tvirtesni bendradarbiavimą tarp Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos. Prieš išvykdamas į Tarybų Sąjungą, Jugoslavijos tautų vardu siunčiu Tarybų Sąjungos tautoms karštus sveikinimus, linkiu joms laimės ir tolesnių jų vystymosi laimėjimų“.


Per paskutines audras Japonijos vandenyse paskendo penki laivai su 64 žmonėmis įgulos. Spėjama, kad kartu su laivais žuvo į 200 plaukusių jais keleivių. Be to, vienas turėjęs atplaukti į Tokio Amerikos laivas, po 16 val. pavėlavimo, į duotus jam signalus neatsakė.


Mūsų spauda, kaip ir kitų šalių laikraščiai, yra padavusi visą eilę žinių apie tikėjimo persekiojimą Sovietų Rusijoj. Tas persekiojimas ypač sustiprėjęs paskutiniais laikais. Žinios apie paaštrėjusią kovą su tikėjimu Sovietų Rusijoj sukėlė gana didelio susirūpininio įvarių krikščioniškų tikybų tikinčiųjų tarpe. Tikybinės organizacijos įvairiuose kraštuose pradėjo reikšti dėl tų persekiojimų savo protestus. Pagaliau pats popiežius Pijus XI neperseniai kreipėsi specialiniu laišku į kardinolą, Pompili. Tame laiške jis pasisakė dėl tikėjimo persekiojimų Rusijoj ir pasižadėjo Šv. Juozapo dieną, t. y. kovo 19 d. atlaikyti šv. Petro bazilikoje mišias, melsdamasis, kad Dievas Rusijos tikintiems duotų daugiau kantrybės ir ištvermės ir palengvintų jų kančias. Savaime suprantama, kad visų kraštų katalikiški vyskupai ir arkivyskupai pasekė vyriausio savo Ganytojo pavyzdžiu ir įsaké savo žinioj esantiems kunigams ir kitiems tikintiesiems, kad pasimelstų už geresnę tikinčiųjų ateitį Rusijoj. Neišsiskyrė ir Lietuvos vyskupai. Lietuvos arkivyskupas ir metropolitas Skvireckas taip pat išleido atatinkamą raštą visiems Kauno arkivyskupijos klebonams ir bažnyčių rektoriams. Tame rašte arkivyskupas trumpai atpasakoja šv. Tėvo iniciatyvą, Rusijos tikinčiųjų vargus ir paveda savo arkivyskupijos kunigams rytoj, kovo 16 d. plačiau apie tai tikintiesients iš sakyklos paaiškinti ir visus kraštai paraginti, kad per visą šią savaitę — nuo kovo 16 d. iki kovo 23 d. savo maldose prisimintų kenčiančius dėl tikėjimo Rusijos katalikus ir kitus krikščionis. Savo raštą Kauno arkivyskupas baigia šiais žodžiais: „Sekmadienį gi kovo 23 dieną Gerb. Klebonai ir bažnyčių Rektoriai atlaikys savo bažnyčiose iškilmingas šv. Mišias, kaip atlyginimo aktą už išniekinimus Dievo ir tikybos bolševikų valdomajame krašte, kartu maldaudami Aukščiausiąjį, kad greičiau grįžtų tame nelaimingame krašte religijos laisvė ir taika. Po Mišių gi prie išstatytojo šv. Sakramento reikia atgiedoti suplikacijas, Litaniją prie šv. Juozapo su atatinkama malda ir atskaityti „Atsiteismo maldą“.


Tai NVS - Nepriklausomų Valstybių Sandrauga. Ji turi vėliavą, kurios niekas neiškabina, sienas, kurių niekas nepripažįsta, ir nesutariančias, konfliktuojančias nares, kurios nėra įsitikinusios, kad nori būti kartu. Kai kas mano, kad NVS įkūrimas buvo būdas išvengti konflikto griūvant Sovietų Sąjungai. NVS šalių vadovai paniekinamai vadina sąjungą nenaudinga ir negyva. Vargu ar, mano laikraštis “Boston Globe”, šią sąjungą išgelbės tai, kad dabar jos likimas atsidūrė vieno iš turtingiausių Rusijos verslininkų Boriso Berezovskio rankose. NVS - tai pamažu yranti 12 buvusių sovietinių respublikų, po Sovietų Sąjungos žlugimo 1991 m. nusprendusių laikytis draugėje, sąjunga. Tada jos įkūrimas Rusijos kaimynėms, turėjusioms labai mažą nepriklausomo egzistavimo patirtį arba visai jo neturėjusioms, atrodė gera idėja, galimybė išlaikyti politinius ir ekonominius ryšius, palaikiusius jas sovietmečiu, ir atsargiai išmėginti nepriklausomybės kelią. Tačiau dabar NVS priklausančios šalys daro išvadą, kad labiausiai jas vienija bendras siekis atsikratyti dešimtmečius trukusios Rusijos įtakos. Per pastarąjį NVS šalių vadovų pasitarimą Maskvoje buvo kalbama ne tiek apie šios sąjungos ateitį, kiek apie tai, ar ji apskritai turi ateitį. Maskva priversta bejėgiškai stebėti, kaip jos buvusios provincijos, turtingos naudingųjų iškasenų, užmezga ryšius su istoriškai Rusijos konkurentėmis laikomomis JAV, Vakarų Europos šalimis, Kinija, Iranu ir Turkija. Per vieną dieną trukusį NVS šalių vadovų pasitarimą šios problemos nebuvo išspręstos. Susidaro įspūdis, kad spręsti visas jas pavesta vienam žmogui – milijardieriui Borisui Berezovskiui. Tiesa, Berezovskis turi žmogaus, mokančio siekti tikslo, reputaciją. Kai 1997 m. Berezovskis dirbo Rusijos saugumo taryboje, sutvirtino Maskvos ir Grozno taikos sutartį kita sutartimi - dėl Kaspijos naftos transportavimo per Čečėniją iki Juodosios jūros terminalų. Tačiau jo kritikai teigė, kad Berezovskis, turintis kelių didelių naftos kompanijų akcijų, siekė savo interesų. Viena iš dabar NVS iškilusių problemų - kaip padalyti Kaspijos jūros ir jos regiono naftos bei dujų išteklius ir kaip transportuoti juos į pasaulio rinką. Iki šiol Turkmėnija, Azerbaidžanas, Gruzija, Ukraina ir Moldova stengėsi rinktis maršrutus, leidžiančius joms atsikratyti priklausomybės nuo Rusijos. Dar svarbesnis klausimas, ar pavyks Berezovskiui išgelbėti NVS. Atrodo, NVS reikalinga net Eduardui Ševardnadzei, nes jis pareiškė žurnalistams, kad Berezovskis - būtent tas žmogus, kurio reikia naujajai NVS. Ševardnadzė mano, kad naujoji NVS ieškos ekonominių bendradarbaviamo paskatų, o ne spaus politiškai. Gruzijos ir Rusijos santykiai neblogai parodo NVS problemas. Po nepavykusio pasikėsinimo į Ševardnadzę 1995 m. Rusija suteikė prieglobstį gruzinams, kaltinamiems rengus šį sąmokslą. Todėl Rusijos ir Gruzijos santykiai įtempti. Tačiau jie ne priešiški kaip NVS narių Armėnijos ir Azerbaidžano. Šios šalys kariavo dėl ginčytino anklavo ir iki šiol nėra pasirašiusios taikos sutarties. Ir jos priklauso vienai sąjungai. Ar tokia sąjunga gali gyvuoti?


Pokalbis su Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto dekanu Justinu KAROSU

- Rodos, dar taip neseniai du šventi dalykai - Nepriklausomybė ir demokratija mums atrodė lyg miražas dykumoje. Ir štai Nepriklausomybę - de jure bei de facto jau turime. Tačiau su demokratija šiek tiek liūdniau. Ar gali tauta, neturinti tam tikro kultūros lygio, sukurti demokratinę visuomenę? - Noriu patikslinti: tautos arba valstybės nepriklausomybė yra vienas iš demokratijos komponentų. Kitaip sakant, negali būti demokratijos, jei tauta neturi galimybės pati apsispręsti ir būti nepriklausoma. Ta prasme nepriklausomybės atgavimas - pagrindinė sąlyga demokratijai susikurti. Žinoma, paveldėtas totalitarinės visuomenės mentalitetas lydės mus dar ilgai. Ir nors tas pradinis politinės kultūros būvis yra menkas, vis dėlto nemanau, kad jis yra toks, kuris neleistų mums kurti demokratiją. Visuomenė niekuomet nėra vienalytė. Ir pačioje juodžiausioje totalitarinėje sistemoje buvo nemažai kritiškai mąstančių, demokratinės orientacijos žmonių. Jeigu vadinamojo socializmo dešimtmečiais tautos intelektas bei normalaus civilizuoto gyvenimo siekis būtų visiškai sunaikintas ir visi žmonės paversti tik paklusniais Maskvos nurodymų vykdytojais, tai siekti nepriklausomybės paprasčiausia nebūtų buvę kam. Kitas klausimas, kokio dydžio tas kritiškai mąstantis bei demokratiškai orientuotas visuomenės klodas, kokia jo galia. Kadangi laisva mintis, liberalumas ilgus dešimtmečius buvo varžomas pačiu drastiškiausiu būdu bei visokeriopai skatinama paklusnumo ir pritarimo generalinei partijos linijai orientacija, tai, suprantama, kad minėtas klodas ganėtinai kuklus. Šitokioje situacijoje kuriantis demokratinei valstybei pirmiausia iškyla pasirinkimo problema: ar orientuotis į bolševikmetyje susiklosčiusį totalitarizmo bei autoritarizmo klodą, ar, priešingai, į pakankamai trapų - demokratinį. Trumpai tariant, tenka rinktis tarp radikalizmo ir nuosaikumo arba aklo, nekritiško pritarimo vadų išminčiai ir susitaikymo bei kompromisų politikos. Kol kas Lietuvos valdžia orientuojasi į pritarimo politiką: mėginamas kurti tiesos ir teisingumo monopolį turintis tautos išrinktųjų kultas. O tai, deja, nepadeda stiprėti demokratiškajam visuomenės klodui. Matydamas mūsų realybę, galiu paaiškinti, kodėl taip atsitiko - norintiems valdyti ir būti naujais mesijais lengviau išlaikant tautą totalitarizmo būvyje. Ir šitai galima, žinant mūsų praeitį, suprasti. Bet pateisinti šito negaliu. - Ar per pastaruosius metus mes bent žingsnelį pažengėme demokratijos keliu? - Neabejotina, kad pažangos esama ir kad demokratijos pirmosios pamokos jau įvyko. Iš esmės bolševikinio totalitarizmo arba tiksliau - pritarimo ir aikščių minios „pasitarimų” politikos monolitas šiandien, ačiū Dievui, jau gerokai suskeldėjęs. Ir tai teikia viltį, kad artėjantys rinkimai į Seimą bus dar vienas žingsnis šia linkme. Nors nemanau, kad įvyktų stebuklas. Politinė kultūra, kaip ir kultūra apskritai, nėra importuojamas ar labdara gaunamas dalykas. Ji kiekvienoje tautoje pamažu išsiugdoma per nemažas kančias ir praradimus. - Palyginus dabartines bei kelerių metų senumo kai kurių tautos atstovų kalbas, galima daryti išvadą, kad „blogo”, vienpusio mąstymo jie galutinai atsikratė. Gal, remiantis šiais pavyzdžiais, galima apskaičiuoti, per kiek laiko pasikeis ir visos tautos mentalitetas? - Tiksliai pasakyti, kada tai įvyks, tikriausiai neįmanoma. Viena aišku, - kad totalitarizmo sindromas išnyktų galutinai, reikės nemažai laiko, gal net visa žmonių karta turės pasikeisti. Šis sindromas nepaprastai gajus, jis gali modifikuotis, keisti spalvą. Tai akivaizdžiai matome šiandien - bolševikinį totalitarizmą neretai keičia tautinis. Tačiau neabejotina, kad ateitis priklauso demokratinei orientacijai, kritiškai, daugiaplaniškai mąstančiam protui. Tai daryti verčia pats gyvenimas: žmonės, gyvenantys šiuolaikinės Europos centre, negali amžiams išlikti nelaisvi ir vedlių valdomi. - Kaip Jums atrodo, jei po Nepriklausomybės atkūrimo bent porai metų būtume įteisinę diktatūrą, valstybės vairą patikėję „tvirtai rankai”, ar dabar nebūtų daugiau tvarkos? - Net teoriškai sunku įsivaizduoti, kaip galima kurti naują valstybę ir remtis pagrindine senosios valstybės nuostata - totalitarizmu bei autoritarizmu. Nė vienoje revoliucinėje vėliavoje nėra įrašoma, kad kuriama tai, kas naikinama. O kad tas dalykas, oficialiai neretai deklaruojamas kaip demokratija, kai kur virsta totalitarizmu, tai - jau kita problema. „Tvirta ranka” - taip pat ne išeitis. Juk tai vieno žmogaus išmintis, jo valios primetimas. Kažin ar Lietuvoje, kaip ir bet kurioje kitoje pasaulio valstybėje, imanoma surasti tokį visa žinantį, kurio sprendimai visuomet būtų teisingi, visų žmonių grupių interesus patenkinantys, skatinantys darną ir sutarimą. Kaip rodo pasaulio politikos istorija, yra tik vienas tikras, dabarties civilizaciją atitinkantis valstybės kūrimosi ir normalaus, neiškreipto jos gyvavimo būdas - demokratija, besiremianti susitarimų principu, kai atsižvelgiama ne tik į daugumos, bet visų žmonių grupių nuomones bei interesus. Demokratija, kaip visuomenės politinė organizacija, nereiškia paklusnumo daugumos valiai, kaip buvo tvirtinama bolševizmo laikais. Demokratija - tai pirmiausia žmonių grupių skirtingų nuomonių, interesų derinimo menas. - Ar sutinkate su nuostata, kad politika - nėra moralus reikalas? - Sutinku, ypač turėdamas omenyje mūsų gyvenimo realybę. Tačiau negaliu sutikti, kalbėdamas apie politiką kaip apie tam tikrą idealų žmonių veiklos modelį. Ir pats moralumas niekuomet nėra visai grynas, gyvenimo kasdienybe nesusitepęs. O valstybėje, pradedančioje kurti savo pačios pamatus, amoralumo esama su kaupu. Todėl realiame gyvenime surasti visiškai švarią politiką (o ne politikus) sunku. Nors tokio idealo reikia siekti. - Jei politika nėra jau tokia tyra ir švari, dori žmonės lyg ir neturėtų į ją veltis. Tačiau šiandien norinčių pasitaškyti politikos vandenyne, atrodo, netrūksta… - Moralūs, dori žmonės paprastai būna ir kažkiek idealistai. Jie tiki, kad, atėję į politiką su švaria sąžine bei morale, pakels pastarąją iki moralios politikos lygmens. Jeigu tokios iliuzijos šie žmonės neturėtų, į politiką nesiveltų. Beje, nemažai dorų, inteligentiškų žmonių pas mus tokias iliuzijas jau prarado ir nuo politikos tolsta. Tai didžiuliai nuostoliai besikuriančiai Lietuvos demokratinei valstybei. - Kokios jėgos, Jūsų nuomone, artimiausiu metu lems politinį Lietuvos gyvenimą? - Jeigu dabartines Lietuvos politines jėgas skirstysime į dvi kategorijas - nuosaikiuosius ir radikaliuosius, tai, manau, ateina nuosaikiųjų metas. Tik labai gaila, kad pastarieji ne visuomet sugeba rasti bendrą kalbą, susivienyti, dėl įvairių priežasčių, neretai ir dėl paprasčiausių, racionaliai nepamatuotų ambicijų yra susiskaldę. Tai, žinoma, praplečia mūsų politinio gyvenimo spektrą, tačiau rinkimų atveju labai skaldo rinkėjų balsus. Šiaip ar taip, nuosaikiosios jėgos turėtų turėti būsimajame Seime daugumą ir tuo turėtų padėti tašką Lietuvos žmonių supriešinimo bei supjudymo politikai. Tiesa, yra tam tikras pavojus, kad nuosaikiosios jėgos, vėlgi tų pačių ambicingų konkurencinių paskatų akinamos, gali pradėti tarpusavyje peštis, kai kurios jų netgi suradikalėti. Todėl prognozuoti politinį naujojo Seimo spektrą gana sunku. Manau, kad nemažą perspektyvą būsimuosiuose rinkimuose turi tokios nuosaikumui politikoje atstovaujančios jėgos kaip LDDP, socialdemokratai, Tautos pažanga ir pan. - Kad jau užsiminėte apie partijas, tai apie vieną iš jų - LDDP - pakalbėkime plačiau. Ar Jums neatrodo, kad lengviausias būdas už praeities „paklydimus” gauti indulgenciją, buvo partijos paleidimas? Dabar ji lyg ir neverčiama užsidėjo erškėčių vainiką, nors puikiai suvokia, kad užuojautos vargu ar sulauks… - Partijos paleidimas - tai formali, totalitarinės valstybės kvapu atsiduodanti dalyko pusė. Reikalas tas, kad demokratinėje visuomenėje, kur į partiją žmonės ateina savanoriškai, vadovaudamiesi savo simpatija tam tikrai partijos programai, politinės partijos nei įkuriamos, nei paleidžiamos. Jos steigiamos, paleidžiamos tos ar kitos partijos narių, o ne kokio žmogaus ar žmonių grupelės valia. Man atrodo, kad LDDP susikūrė būtent šitaip. Ši partija anais nelengvais Atgimimo pradžios laikais pasirinko socialdemokratinę orientaciją, ir tie buvusios LKP nariai, kuriems ši orientacija buvo artima, įstojo į LDDP, kiti nuėjo į Socialdemokratų partiją, Liberalų sąjungą ar dar kur nors kitur. Žodžiu, žmonės, kaip partijos nariai, save patys pasileido ir šitai visiškai normalu. Tiesa, nemažai buvo ir tokių, kurie nuo LDDP bėgo, švarindamiesi nuo praeities. Man atrodo, kad vadovautis nuostata ne paleisti, o kurtis naujai partijai, suvokiant ir viešai pripažįstant, nemaskuojant, kas buvome ir kas esame, yra kur kas doriau ir sąžiningiau, negu dėtis „švaruoliu”, perėjus pas socialdemokratus, liberalus ar dabartinius sąjūdininkus ir net šaipytis iš buvusių politinių bendražygių. Nors politinių taškų populistinio rinkimo prasme atviras ir doras, o ne kailio ir spalvos išoriniu keitimu paremtas kelias pas mus kol kas dar nėra labai populiarus, tačiau tai nereiškia, kad jo visi turime atsisakyti. Apskritai gana kritiškai žiūriu į vien žodžių šokiu ir iškabų keitimu paremtus atsinaujinimus bei atsivertimus. Šitokiu paprastu ir pakankamai primityviu būdu norima save apgauti ir pabėgti nuo praeities. Bet juk šitai - pati geriausia priedanga vešėti demagogijai ir dviveidiškumui. Tačiau net pačiu įspūdingiausiu ritualu ar atgailavimu nuo praeities nepabėgsi. Dėl tos paprastos priežasties, kad ne vienu aspektu esi jos išnešiotas. Taigi šiuo atžvilgiu visi esame „buvusieji”. Tačiau nederėtų pamiršti, kad partijoje, kaip ir apskritai Lietuvoje, buvo visokių žmonių: ir fanatikų, ir normalių, demokratiškos orientacijos žmonių, niekuomet neprarandančių sveiko proto. Šie žmonės tomis sąlygomis, neretai eidami į sunkius moralinius kompromisus, stengėsi iki minimumo sumažinti ano gyvenimo kvailystes ir išsaugoti tautos intelektą bei ūkinę galią. Jei anoje partijoje tebūtų buvę vien akli fanatikai, atsidavę šviesiai komunizmo idėjai, šiandien Lietuva atrodytų gerokai nykiau. Kad to neatsitiko - didelis blaiviai ir sveikai mąstančių, mokėjusių toje situacijoje laviruoti žmonių nuopelnas. Tiesa, to meto kiek daugiau sociališkai ar kultūriškai aktyvesniam žmogui buvo ir dar vienas kelias - disidencija arba, kitaip tariant, kalėjimas. (Beje, nė vieno disidento ar politinio kalinio šiandien nematome aukštuose valdžios sluoksniuose). Bet juk žmonės nėra savižudžiai, jie turi rūpintis šeima, vaikais, turi gyventi. Negalėjo visa Lietuva susėsti į kalėjimus ar išsižudyti. Tokiomis sąlygomis visai natūralu, kad dauguma žmonių ėjo į partiją, kaip į valstybės struktūros dalį, anaiptol ne idėjinių motyvų skatinami. Todėl visai nenuostabu, kad tarp Atgimimo sąjūdžio pradininkų buvo daug partijos narių. Manau, kad nepriklausomai nuo to, ar partija būtų buvusi „paleista”, ar ne, jos šleifas oponentų vis tiek būtų eksploatuojamas. Juk politiniams oponentams, norintiems LDDP diskredituoti, reikėjo ir reikia tam tikro atramos taško. Kai jo realiai nėra, tai griebiamasi per šimtmečius išmėginto demagogijos metodo - tas atsparos taškas tiesiog sugalvojamas. Juk taip atsirado mitas apie LDDP, kuri tempia į Maskvos pusę, kuri nori rekonstruoti komunistinę sistemą ir t.t. Džiugina tik tai, kad pakankamai daug Lietuvos žmonių, prisiklausiusių panašių mitų per praėjusį penkiasdešimtmetį iki kaklo ir matydami naujųjų mesijų realius darbus, tokiais mitais nelabai tiki. - Ir vis dėlto, kodėl Jūs - inteligentas, intelektualas šiandien šioje partijoje? Ar niekada nekankino abejonės dėl jos politikos, nebuvo kilęs noras išeiti? - Kiekvienam kritiškai mąstančiam žmogui abejonių visuomet kyla. Atvirai sakant, man, kaip ir ne vienam mano kolegai, prasidėjus visoms toms perturbacijoms, kiekvieną kiek padoresnį žmogų žeidžiančiam purvų drabstymui, buvo kilęs noras į viską nusispjauti ir išeiti. Tačiau mane sulaike ir tebesulaiko tai, ką mums prikabina oponentai. Jei aš išeisiu, kapituliuosiu, vadinasi, sutiksiu, kad toks ir esu. O aš toks nebuvau, nesu ir, be abejo, nebūsiu. Taip atsiranda noras įrodyti, kad mes esame normalūs žmonės, nė kiek ne blogesni už tuos, kurie tariasi esą labiausiai protingi, viską išmanantys, labai lietuviški ir patriotiški. Ir tas šitoje partijoje tikriausiai sulaiko ne vieną. Yra ir grynai pilietinė šio reikalo pusė: daugiau negu aišku šiandien, kas būtų atsitikę, jei mes visi būtume pasidavę šito, švelniai tariant, nelabai kultūringo puolimo bangai, palūžę bei tarę, kad tegul opozicija veikia, ji reikalinga, tačiau be manęs. Be abejo, opozicinės jėgos būtų ganėtinai susilpnėjusios, o be jų, kaip gerai žinoma, neįsivaizduojamas demokratijos kūrimasis ir, vadinasi, mūsų gyvenimo normalizavimasis. Daugelis žmonių, šiandien likusių LDDP ar į ją naujai įstojusių, rimtai apsisprendę. Nuolatinis puolimas juos smarkiai užgrūdino. Beje, visi šie dalykai pastaruoju metu jau praranda aktualumą. Juk apie žmones tiek mūsų partijoje, tiek ir apie mūsų oponentus galų gale sprendžiama ne iš žodžių, bet iš darbų. - Ar Jums neatrodo, kad partija laikosi tik savo lyderio - A.Brazausko - autoriteto dėka, o jam išėjus, pakriktų? - Manau, kad nepakriktų, tačiau, kad jos populiarumas sumažėtų - nė kiek neabejoju. Partijos tapatinimas su lyderiu visame pasaulyje turi tam tikrą reikšmę. Lietuvoje ji ypatinga, nes tautos politinė kultora, kaip jau buvo minėta, yra autoritariškai orientuota: perdėtas pavienio žmogaus, lyderio garbinimas - aiškus tokios orientacijos reliktas. Demokratinėse valstybėse lyderiai gerbiami, bet ne dievinami, kaip pas mus. Tačiau aš manau, kad partijoje dauguma žmonių, kuriuos vienija ne tik lyderio patrauklumas, bet pirmiausia politinė jos veiklos prasmė ir turinys, partijos, kaip išreiškiančios tam tikros dalies Lietuvos žmonių interesus reikalingumo demokratinės Lietuvos valstybės kūrimui supratimas. - Ar šiandien Lietuvoje Jus kas nors dar stebina? - Man sunku suprasti, kaip žmonės savo praeityje gali matyti vien juodą spalvą. Juk jie patys tą praeitį kūrė, joje gyveno, iš jos išaugo. Nesuprantu, kaip galima spjaudyti į savo lizdą net ir tuo atveju, jei ne vieną to lizdo šiaudą mums prievarta įsuko? Vienos spalvos matymas arba mąstymo daltonizmas - bene pats baisiausias dalykas, kurį mums įskiepijo bolševizmas. Šiandien toks vienspalviškumas dar, deja, persmelkęs visas mūsų valstybės gyvenimo kerteles. Iš čia kyla didžiulė neapykanta bei nepakantumas vienas kitam. Antras dalykas, - dabar aukštuose valdžios ir Parlamento sluoksniuose palyginti mažai rūpinamasi pačiu svarbiausiu - darbu ir duona. Bene didžiausias dėmesys skiriamas kažkokiems antraeiliams dalykams, be kurių valstybei žengiant pirmuosius žingsnius, atrodo, galima ir apsieiti dar ne vieną dešimtmetį, kuriais būtų galima rūpintis, kai ūkiškai atsistosime ant tvirtų kojų, kai bus reabilituotos pačios didžiausios žmogaus vertybės - darbas ir kasdienė duona. Tuo tarpu pas mus daugeliu atvejų kuriama butaforinė valstybė, kurioje, pasak vieno vokiečių žurnalisto, gyvena maži pasipūtėliai.


GERAI DAR, KAD TEISMAS PADĖKŲ NEPAREIŠKĖ…

NACISTINIAI NUSIKALTĖLIAI IŠVENGĖ PELNYTOS BAUSMĖS

TASS-o korespondentas V. Ivanovas praneša: čia pasibaigė daugiau kaip mėnesį trukęs šešių nacistinių nusikaltėlių — „specialios paskirties: būrio „Einzackomando-9” karininkų — procesas. Šių nacistų įsakymu ir jiems patiems dalyvaujant 1941 metais laikinai okupuotuose Tarybų Sąjungos miestuose — Vilniuje, Vitebske, Viazmoje, Nevelyje, Molodečne, Vileikoje, Surože ir kituose buvo žvėriškai sušaudyta dešimtys tūkstančių taikių tarybinių piliečių, jų tarpe moterų, senių ir vaikų. Teismas išteisino SS oberšturmfiurerį Fibigą, kuris pats dalyvavo šaudant moteris ir vaikus. Keturi kiti nacistiniai budeliai: Šneideris, Štrukas, Greifenbergeris ir Tunatas nuteisti nuo 3 iki 10 metų kalėti ir tik buvęs „specialios paskirties” būrio viršininkas Filbertas nuteistas kalėti iki gyvos galvos. Taigi, nacistiniams nusikaltėliams pavyko išvengti pelnytos bausmės. Proceso metu kaltinamieji ir nacistiniai budeliai, kurie teisme buvo „liudininkai”, laikėsi iššaukiančiai. Nusikaltėliai aiškiai jautė paramą, kurią jiems teikia oficiali valdžia Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje ir Vakarų Berlyne, kur rado prieglobstį tūkstančiai jų bendrininku, jie jautė net ir teismo paramą. Šešių nacistinių nusikaltėlių procesas dar kartą patvirtina, kokio pavojingo pobūdžio yra Bonos ir Vakarų Berlyno valdžios politinis kursas.