TSKP Centro Komitete ir TSR Sąjungos Ministrų Taryboje

TSKP Centro Komitetas ir TSR Sąjungos Ministrų Taryba apsvarstė klausimą dėl Žemės ūkio artelės įstatų ir dėl tolesnio kolūkiečių iniciatyvos vystymo organizuojant kolūkinę gamybą ir tvarkant artelės reikalus, o taip pat klausimą dėl mėnesinio kolūkiečių avansavimo bei darbo papildomo apmokėjimo kolūkiuose ir priėmė šiais klausimais tokius nutarimus: Dėl Žemės ūkio artelės įstatų ir tolesnio kolūkiečių iniciatyvos vystymo organizuojant kolūkinę gamybą ir tvarkant artelės reikalus Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba teikia pirmaeilę reikšmę visokeriopam kolūkių visuomeninio ūkio vystymui bei stiprinimui, smarkiam visų žemės ūkio gamybos šakų pakėlimui remiantis tolesniu darbo našumo augimu, valstybės teikiamos organizacinės bei techninės pagalbos kolūkiams didinimu bei vystymu pačių kolūkių ir kolūkiečių iniciatyvos kolektyvinį ūkį organizuojant bei tvarkant sutinkamai su vietinėmis sąlygomis. Vadovaujant Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei, mūsų šalyje, industrializavimo pagrindu, buvo įvykdytas ištisinis kolektyvizavimas. Kaime sukurta nauja socialistinė santvarka, kuri iš pagrindų pertvarkė gamybos ir dešimčių milijonų valstiečių buities pagrindus. Vietoj išskaidyto ir primityvaus valstiečių ūkio šalyje sudaryta stambi kolektyvinė žemės ūkio gamyba, įgalinanti plačiai taikyti naująją techniką, naudoti visus priešakinio mokslo pasiekimus ir duoti daugiau prekinės produkcijos. Kolūkinė santvarka, sukūrusi naują socialistinę organizaciją ir didesnį darbo našumą, atvėrė platų kelią į pasiturimą gyvenimą visiems tarybinio kaimo darbo žmonėms. Organizuodamos kolektyvinius ūkius, Komunistų partija ir Tarybų valstybė vadovavosi ir vadovaujasi tuo, kad didžiausias darbo našumas ir tolesnis naujos visuomeninės drausmės stiprėjimas kolūkiuose gali būti pasiekti tiktai remiantis kolūkiečių – vyrų ir moterų - tikrai saviveiksmišku bei aktyviu dalyvavimu valdant artelės üki. Didelę reikšmę stiprinant kolūkinę santvarką turėjo tai, kad Antrojo kolūkiečių suvažiavimo buvo priimti Pavyzdiniai žemės ūkio artelės įstatai, kuriuose buvo apibendrintas iki to laiko sukauptas kolektyvinio ūkininkavimo patyrimas. Nuo to laiko, kai buvo priimti Įstatai, praėjo daugiau kaip 20 metų. Per šį laiką įvyko stambūs pakitimai kolūkinio kaimo gyvenime, sukauptas naujas, turtingas daugiapusiško visuomeninio ūkio statybos patyrimas. Išaugo kolūkinės valstietijos politinis sąmoningumas, - ji geriau supranta bendravalstybinius interesus, – dar labiau sustiprėjo darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga esant vadovaujančiam darbininkų klasės vaidmeniui. Sudaryta nauja materialinė-techninė kolūkinės gamybos bazė. Šiuo metu kolūkiuose beveik pilnutinai mechanizuoti visi lauko darbai, didinamas darbų mechanizavimas gyvulininkystėje ir kitose kolūkinės gamybos šakose. Išsiplėtė ir sustiprėjo kolūkių savitarpio santykiai su mašinų-traktorių stotimis, kurios dabar yra lemiama jėga keliant kolūkių visuomeninį ūkį. Šalyje sustambinti kolūkiai. Mašinų-traktorių stotys ir kolūkiai sustiprinti vadovaujančiais kadrais ir specialistų kadrais. MTS ir kolūkiams dabar paprastai vadovauja prityrę darbuotojai, sugebantieji praktiškai spręsti stambaus daugiapusiško ūkio organizavimo klausimus. Įgyvendinamos svarbios valstybinės priemonės pakelti kolūkių ir kolūkiečių materialiniam suinteresuotumui žemės ūkio gamybos vystymu. Įvesta nauja žemės ūkio planavimo tvarka, kolūkiams suteikta galimybė patiems, remiantis valstybinėmis prekinės produkcijos apimties užduotimis, planuoti viso visuomeninio ūkio vystymą prisitaikant prie vietinių sąlygų taip, kad būtų gauta kuo daugiausia žemės ūkio produkcijos iš kiekvieno šimto hektarų Žemės ūkio naudmenų sunaudojant kuo mažiausiai darbo ir lėšų produkcijos vienetui. Šiomis sąlygomis, kai kolūkinė statyba pakilo į naują savo vystymosi pakopą ir kolūkiams tenka spręsti naujus uždavinius toliau keliant žemės ūkio gamybą, Pavyzdiniai žemės ūkio artelės įstatai jau neapima visų įvairiapusiško kolūkių gyvenimo ir veiklos pusių, eile atvejų apriboja jų iniciatyvą nustatant tokią visuomeninio ūkininkavimo tvarką, kuri labiausiai atitinka konkrečias kolūkio darbo sąlygas. Gausiuose laiškuose, kuriuos gauna TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba iš kolūkių bei kolūkiečių, pateikiami pasiūlymai pakeisti kai kuriuos Pavyzdinių žemės ūkio artelės įstatų nuostatus ir ypač keliami klausimai dėl sodybinių sklypų paskyrimo tvarkos bei jų dydžio, dėl kolūkinio kiemo asmeninėje nuosavybėje esančių gyvulių skaičiaus, dėl kolūkių ganyklų naudojimo tvarkos, darbadienių minimumo nustatymo, kolūkiečių pašalinimo iš kolūkių, pajamų paskirstymo, kolūkių valdybų teisių išplėtimo ir kiti klausimai. Kolūkiečiai teisingai nurodo, kad Pavyzdiniuose žemės ūkio artelės įstatuose numatytas sodybinių sklypų paskyrimas kolūkiniams kiemams, nepriklausomai nuo to, kaip kolūkio darbingieji nariai dalyvauja visuomeninio ūkio gamyboje, prieštarauja kolūkių organizacinio-ūkinio stiprinimo uždaviniams. Neretai nepareigingi kolūkiečiai, išdirbantieji mažai darbadienių, o kartais ir žmonės, kurie faktiškai yra nutraukę bet kurį darbo ryšį su kolūkiu, turi didelius sodybinius sklypus, naudojasi kolūkių ganyklomis, gauna kitas kolūkiečiams nustatytas lengvatas ir tuo pačiu metu nevykdo elementarių kolūkio narių pareigų. To išdavoje atsitinka, kad sąžiningai dirbantiems kolūkiečiams tenka visa atsakomybė už kolektyvinio ūkininkavimo rezultatus, už kolūkio prievolių valstybei įvykdymą, o nepareigingi kolūkiečiai, nedirbdami visuomeniniame artelės ūkyje, naudojasi visomis kolūkiečio lengvatomis ir išpučia savo asmeninį ūkį, darydami žalą visuomeniniam ūkiui, tai yra darydami žalą bendriems visų artelės narių interesams. Visas kolūkinės statybos patyrimas įtikinamai rodo, kad kolūkiečių asmeniniai poreikiai gali būti kuo pilniausiai patenkinti tik visapusiškai vystant visuomeninę kolūkių gamybą. Asmeninis sodybinis kolūkinio kiemo ūkis turi būti pagalbinio pobūdžio, jis būtinas, kol visuomeninis kolūkio ūkis nepakankamai išvystytas, tam, kad vienu metu pilnu mastu būtų patenkinami ir visuomeniniai kolūkio reikalai, ir asmeniniai kolūkiečių poreikiai. Reikalai kiekviename kolūkyje turi būti tvarkomi taip, kad visuomeninis ūkis nuolat vystytųsi, gamintų daugiau įvairios žemės ūkio produkcijos ir šiuo pagrindu vis pilniau būtų patenkinami valstybės, kolūkių ir kolūkiečių poreikiai šiai produkcijai. Mūsų šalyje jau yra nemaža kolūkių, kuriuose žemės ūkio produktų gamyba pasiekė tokį lygį, kai natūralinės ir piniginės pajamos, kolūkiečių gaunamos pagal darbadienius iš visuomeninio ūkio, tiek padidėjo, kad kolūkietis nesuinteresuotas turėti asmeninį pagalbinį ūkį tokio dydžio, koks Įstatų numatytas. Todėl reikia siekti, kad visuose kolūkiuose visuomeninio ūkio vaidmuo kolūkiečių pajamose sistemingai didėtų ir visos kolūkiečių reikmės iš esmės būtų patenkinamos iš visuomeninio ūkio, ir pajamos, gaunamos iš dalyvavimo kolūkinėje gamyboje, sudarytų pagrindinę bendrų kolūkiečių pajamų dalį, o sodybinis sklypas ir pajamos, gaunamos iš jo, tikrai turėtų pagalbinę reikšmę ir patenkintų daugiausia asmeninius kolūkiečių poreikius šviežioms daržovėms, vaisiams, uogoms ir kad sodybiniuose sklypuose būtų veisiami sodai, uogynai, pagražinantieji kolūkiečių buitį. Savo laiškuose daugelis kolūkiečių pasisako už tai, kad kolūkiams būtų suteikta teisė patiems nustatyti kolūkinių kiemų sodybinių sklypų dydį, o taip pat spręsti kitus kolūkio vidaus gyvenimo klausimus kolūkių visuomeninio ūkio kuo sparčiausio pakėlimo ir kolūkiečių materialinės gerovės kėlimo interesais. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba pažymėjo, kad eilėje rajonų būna faktų, kai vietiniai partiniai, tarybiniai ir žemės ūkio organai pažeidžia kolūkinę demokratiją, kai kolūkiams primetamos bendros, neatitinkančios konkrečių gamybos sąlygų ir ūkio vystymosi lygio, organizacinės formos ir ūkiniai normatyvai. Kartais net tokie kolūkių vidaus gyvenimo klausimai, kaip brigadų ir grandžių organizavimas, kolūkiečių darbo normavimas ir apmokėjimas, brigadininkų ir kitų kolūkio pareigūnų pareigų nustatymas, kuriuos sprendžiant turi būti ypač atidžiai atsižvelgiama į kiekvieno ūkio sąlygas, būdavo reglamentuojami iš viršaus. Vietoj kvalifikuotos pagalbos teisingai organizuoti kolūkiečių darbą, ištyrus kiekvieno ūkio sąlygas, kolūkiams buvo primetamos griežtai nustatytos darbų normos ir įkainiai, vienodi valdybinio aparato sudarymo normatyvai bei schemos ir t. t., nors kolūkių darbo sąlygos labai skirtingos. Daugelis darbuotojų pamiršta, kad žemės ūkio artelė - tai kolektyvinis savanoriškai susivienijusių valstiečių ūkis ir kad patys artelės nariai tvarko artelės produktus bei turtą ir vairuoja jos veiklą sutinkamai su Tarybų valdžios įstatymais, partijos ir vyriausybės nutarimais, valstybės, kolūkių ir kolūkiečių interesais. Pamiršdami tai, tokie darbuotojai, užuot laiku nurodę, patarę kolūkiams, kaip teisingai organizuoti ir tvarkyti ūkį, neišnagrinėja reikalų padėties kolūkiuose, nesigilina į kiekvieno atskiro ūkio ypatybes ir praktiškai mažai padeda kolūkiams. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba nutarė: Atsižvelgiant į tai, kad nuo to laiko, kai buvo priimti Pavyzdiniai žemės ūkio artelės įstatai, įvyko rimti pakitimai kolūkiniame kaime - sudaryta nauja materialinė-techninė bazė, sukauptas turtingas kolektyvinio ūkio organizavimo ir kolektyvinio ūkininkavimo patyrimas, išaugo kolūkinės valstietijos politinis sąmoningumas, kolūkiai sustiprinti prityrusiais kadrais, tiek nusiuntus iš miestų trisdešimtūkstantininkus, tiek ir išugdžius iš kolūkinės valstietijos tarpo kadrus, sugebančius vadovauti stambiam daugiapusiškam ūkiui ir praktiškai teisingai spręsti kolektyvinio ūkininkavimo klausimus, šiomis sąlygomis kolūkiai patys gali dar savarankiškiau, negu iki šiol, spręsti kolūkinio gyvenimo klausimus, vadovaudamiesi bendraliaudiniais valstybės interesais, kolūkių visuomeniniais interesais ir kolūkiečių asmeniniais interesais. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba laiko reikalingu rekomenduoti, patarti kolūkiams, vadovaujantis svarbiausiu uždaviniu - užtikrinti smarkų žemdirbystės ir gyvulininkystės pakilimą, patiems papildyti ir pakeisti atskirus žemės ūkio artelės priimtų Įstatų nuostatus, atsižvelgiant į vietines, konkrečias kolūkio sąlygas. Darant pataisas, pakeitimus ir papildymus Žemės ūkio artelės įstatuose, reikėtų turėti galvoje štai ką: Naujos žemės ūkio planavimo tvarkos pagrindu užtikrinti kuo racionaliausią kolūkiams priskirtos žemės, kaip pagrindinio kolūkio turto, naudojimą, pilnutinį kolūkio ir MTS gamybos priemonių, darbo jėgos naudojimą, neproduktyvių piniginių, natūralinių išlaidų ir darbo sąnaudų, administracijos valdymo išlaidų sumažinimą. Tuo pagrindu žymiai pakelti kolūkiečių darbo našumą ir padidinti žemės ūkio produkcijos gamybą - pagrindinį kolūkio visuomeninio ūkio pajamų ir kolūkiečių materialinės gerovės augimo šaltinį; Nustatyti kolūkinių kiemų sodybinių sklypų dydį atsižvelgiant į kolūkiečio šeimos darbingų narių gamybinį dalyvavimą visuomeniniame artelės ūkyje. Nustatant sodybinių sklypų dydį remtis tuo, kad kolūkiečių šeimos, kuriose yra darbingų kolūkiečių, nedirbančių kolūkyje arba nepakankamai dirbančių visuomeniniame artelės ūkyje, turėtų sodybinės žemės mažiau, negu kolūkyje sąžiningai dirbančių kolūkiečių šeimos. Kartu nereikia leisti, kad sodybinės žemės fondas būtų didinamas iš kolūkio visuomeninių žemių, o, atvirkščiai, reikia siekti, kad jis būtų sumažintas, kadangi žemės naudojimas visuomeniniame ūkyje, esant mašinų-traktorių stotyse daug technikos ir aukštam mechanizavimui, bus nepalyginamai naudingesnis, ir kolūkiečiai galų gale gaus žymiai daugiau pajamų; Nustatyti skaičių gyvulių, esančių kolūkinio kiemo asmeniniame naudojime, atsižvelgiant į vietos sąlygas, turint galvoje, kad eilėje rajonų, kurie Pavyzdinių žemės ūkio artelės įstatų yra priskirti žemdirbystės rajonams su išvystyta gyvulininkyste, ir buvusiuose pusiauklajoklinės ir klajoklinės gyvulininkystės rajonuose ryšium su dideliais ūkių tipų pakitimais, įvykusiais pastaruoju metu, vargu ar reikalinga palikti anksčiau nustatytą gyvulių skaičių, kurį gali turėti kolūkinis kiemas; Nustatyti privalomą darbadienių minimumą, vadovaujantis darbo sąnaudų poreikiais visuomeniniame kolūkio ūkyje, o taip pat paruošti išdirbio normas ir darbų įkainius darbadieniais, atsižvelgiant į mechanizavimo lygį ir sąžiningai dirbančių kolūkiečių pasiektą faktinį išdirbį ir būtinumą ekonomiškai naudoti darbadienius; Visapusiškai naudoti kolūkiečių materialinio suinteresuotumo kolūkio visuomeninės gamybos vystymu principą, skatinti geriau dirbančius artelės narius, įvesti mėnesinį kolūkiečių avansavimą - svarbų akstiną darbo našumui kolūkiuose kelti ir sudaryti šiam tikslui reikalingus pereinamus natūralinius ir piniginius fondus. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba rekomenduoja kolūkiams palikti traktorininkams ir kitiems traktorinių brigadų darbininkams, kurie nuolat dirba mašinų-traktorių stotyje ir gyvena kolūkyje, sodybinius sklypus tokių dydžių, kurie nustatyti kolūkiniams kiemams. Tuo atveju, jei traktorininkų ir kitų MTS nuolatinių darbininkų šeimų darbingi nariai neišdirba kolūkyje nustatyto darbadienių minimumo, tai kolūkiečių visuotinio susirinkimo nutarimu sodybinio sklypo dydis jiems gali būti sumažintas. Žemės ūkio artelės įstatai su įneštomis į juos pataisomis, pakeitimais ir papildymais, priimti visuotiniame kolūkiečių susirinkime ir užregistruoti rajono vykdomajame komitete, yra pagrindinis žemės ūkio artelės veiklos įstatymas ir jų laikymasis yra privalomas visiems šio kolūkio nariams. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba laiko neteisingu, kad kolūkiečių visuotinių susirinkimų nutarimai pašalinti artelės narius iš kolūkių, sumažinti sodybinius sklypus ir kai kuriais kitais klausimais rajonų vykdomųjų komitetų pakeičiami be žemės ūkio artelių narių žinios. Tai duoda pagrindo nepareigingiems kolūkiečiams nesiskaityti su viso kolektyvo nuomone ir interesais, menkina visuotinių susirinkimų vaidmenį ir mažina kolūkiečių atsakomybę už jų priimtus nutarimus. Todėl būtų tikslingiau, kad kolūkiečių skundai dėl pašalinimo iš kolūkio, sodybinio sklypo sumažinimo ir kitais klausimais, kuriuos gauna rajonų vykdomieji komitetai, pakartotinai būtų svarstomi visuotiniame kolūkiečių susirinkime, kurio nutarimas po to būtų galutinis. Ryšium su tuo, kad eilėje kolūkių kai kurie nepareigingi kolūkiečiai, ypač priemiestiniuose kolūkiuose, ir atskiri asmenys, gyvenantieji kolūkinių gyvenviečių teritorijoje, nedirba visuomeninio našaus darbo, tai yra sistemingai nedirba kolūkiuose, valstybinėse įmonėse ir įstaigose arba kooperatinėse bei visuomeninėse organizacijose, bet naudojasi lygiomis sąlygomis su sąžiningai dirbančiais kolūkiečiais, būtų teisinga, kad kolūkiai šios kategorijos asmenų atžvilgiu patys spręstų, ar jiems reikia suteikti galimybę naudotis sodybiniais sklypais, ganyklomis ir šienaujamomis pievomis. Atsižvelgiant į tai, kad eilėje stambių kolūkių, kurie turi keletą gyvenamųjų punktų, sunku reguliariai šaukti kolūkiečių visuotinius susirinkimus, tikslinga, kad kolūkiai patys, priklausomai nuo sąlygų, nustatytų tvarką, kur turi būti svarstomi ir sprendžiami vieni ar kiti kolūkinio gyvenimo klausimai: ar visuotiniuose susirinkimuose, ar kolūkiečių renkamų įgaliotinių, patikėtinių susirinkimuose, ar brigadų susirinkimuose. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba atkreipė partijos rajonų, sričių, kraštų komitetų ir sąjunginių respublikų kompartijų CK, rajonų, sričių, kraštų vykdomųjų komitetų, autonominių ir sąjunginių respublikų Ministrų Tarybų dėmesį į tai, kad tolesnis kolūkiečių iniciatyvos vystymas organizuojant kolūkinę gamybą ir tvarkant artelės reikalus ne mažina, o kelia partinių, tarybinių ir žemės ūkio organų atsakomybę už reika1ų būklę kolūkiuose ir reikalauja pakelti politinio ir organizatorinio darbo lygį kaime, pakelti kolūkiečių kūrybinį aktyvumą, paleisti į darbą visas socialistinio žemės ūkio jėgas bei priemones ir pakelti mūsų kadrų atsakomybę už reikalų padėtį kiekviename kolūkyje. Dėl mėnesinio kolūkiečių avansavimo ir darbo papildomo apmokėjimo kolūkiuose TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba pažymėjo, kad pastaraisiais metais padidėjo kolūkių piniginės pajamos ir daugiau išduodama kolūkiečiams pinigų už darbadienius. Tačiau kolūkiuose esanti praktika, kai pagrindinė pajamų dalis, kurią reikia paskirstyti pagal darbadienius, išduodama kolūkiečiams tik pasibaigus ūkiniams metams, nepakankamai padeda didinti žemės ūkio produktų gamybą ir neatitinka uždavinių toliau kelti kolūkiečių materialinį suinteresuotumą visuomeninio ūkio vystymu. Daugelis kolūkių taiko pažangesnę pajamų paskirstymo sistemą, kai avansai kolūkiečiams išduodami kas mėnesį už visus darbadienius, išdirbtus visuomeniniame ūkyje. Kolūkiečiams avansuoti kolūkiai sudaro pereinamuosius pinigų ir maisto produktų fondus. Mėnesinis kolūkiečių avansavimas yra svarbus akstinas darbo našumui kelti kolūkiuose, kelia darbadienio vaidmenį ir kolūkiečių suinteresuotumą visuomeninio ūkio vystymu. Taip pat pribrendo reikalas peržiūrėti esamą kolūkiečių darbo papildomo apmokėjimo tvarką. Dabar, kai kolūkiai patys, atsižvelgdami į bendrus valstybės ir bendrus kolūkių interesus, planuoja savo ūkio vystymą, esamoji papildomo apmokėjimo tvarka, kai jis buvo išduodamas už plano viršijimą vienodu mastu visiems srities, krašto ir respublikos kolūkiams, neatsižvelgiant į kiekvieno kolūkio gamybos lygį ir ypatybes, varžo kolūkių iniciatyvą ir nepadeda skatinti sąžiningai dirbančių kolūkiečių, viršijančių planines užduotis vienoje ar kitoje šakoje. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba yra tos nuomonės, kad šiuo metu, kai sudarytos reikalingos sąlygos visoms kolūkinės gamybos šakoms smarkiai pakelti, kolūkiai organizaciniu atžvilgiu sustiprėjo ir sukaupė pakankamą patyrimą kolektyviškai ūkininkauti, nebereikalinga anksčiau rekomenduota papildomo apmokėjimo išdavimo tvarka ir jo dydžiai. Padidėjus žemės ūkio produkcijos gamybai ir pakilus kolūkių pajamingumui neišmatuojamai išauga pagrindinis kolūkiečių darbo apmokėjimas, todėl papildomas apmokėjimas turi būti skatinamoji atlyginimo forma už gerą darbą. Papildomas darbo apmokėjimas esant naujai planavimo tvarkai, kai kolūkis, pats, atsižvelgdamas į visų esamų galimybių pilnutinį panaudojimą, planuoja kolūkinę gamybą ir, remdamasis priimtuoju planu, nustato užduotis brigadoms (grandims), kolūkiečiams, dirbantiems gyvulininkystėje ir kitose ūkio šakose, - turi būti išduodamas tiems kolūkiečiams, specialistams ir MTS traktorinių brigadų darbininkams, kurie, keldami savo žinių lygį, rodydami kūrybinę iniciatyvą ir įdiegdami į kolūkinę gamybą visa tai, kas pažangu ir priešakinga, viršija kolūkio priimtas planines užduotis ir savo geru darbu duoda papildomą žemės ūkio produkciją. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba yra tos nuomonės, jog yra teisingiau, kad kolūkiečių, brigadų (grandžių), MTS traktorinių brigadų darbuotojų, kolūkių specialistų ir vadovaujančiųjų darbuotojų papildomą darbo apmokėjimą už žemės ūkio kultūrų derlingumo ir gyvulininkystės produktyvumo planų viršijimą nustatytų ir tvirtintų visuotinis kolūkiečių susirinkimas. Nustatant papildomo apmokėjimo išdavimo dydį, reikia, kad būtų atsižvelgiama į gamybos lygį, kurį brigada (grandis) pasiekė laukininkystėje, gyvulininkystėje ir kitose žemės ūkio šakose, laikantis maždaug tuo pačiu mastu visose kolūkinės gamybos šakose dirbančių kolūkiečių skatinimo principo. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba nutarė: Siekiant toliau kelti kolūkiečių materialinį suinteresuotumą visuomeninio ūkio vystymu, rekomenduoti kolūkiams visuotinių susirinkimų nutarimu išdavinėti kolūkiečiams per metus kas mėnesį avansu už darbadienius ne mažiau kaip 25 procentus piniginių pajamų, faktiškai gautų iš visų visuomeninio ūkio šakų, ir 50 procentų piniginių lėšų, gautų avansais pagal žemės ūkio produkcijos kontraktaciją, užpirkimus ir privalomuosius pristatymus. Valstybiniam bankui pavesta kolūkių reikalavimu įskaityti 25 procentus visų gautų pajamų ir 50 procentų lėšų, gautų avansais pagal produkcijos kontraktaciją, užpirkimus ir privalomuosius pristatymus, į atskirą einamąją sąskaitą, iš kurios kolūkio valdyba gali naudoti pinigus tiktai avansams kolūkiečiams išduoti ir paskirstyti pagal darbadienius. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba įpareigojo Paruošų ministeriją, TSRS Mėsos ir pieno produktų pramonės ministeriją, TSRS Maisto prekių pramonės ministeriją ir Vartotojų kooperacijos Centro sąjungą, pradedant nuo 1956 metų, išduoti kolūkiams, jų reikalavimu, piniginius avansus - 50 procentų vertės tų grūdų, saulėgrąžų ir kitų aliejinių kultūrų, bulvių, daržovių ir mėsos, kuriuos reikia pristatyti valstybei privalomųjų pristatymų tvarka. TSRS Valstybinis bankas privalo suteikti paruošų organizacijoms atitinkamą kreditą nurodytiems tikslams. TSRS Žemės ūkio ministerijai ir TSRS Valstybiniam bankui pavesta paruošti, dalyvaujant suinteresuotoms ministerijoms bei žinyboms, ir per mėnesį patvirtinti instrukciją apie avansų išdavimo tvarką kolūkiams pagal aukščiau nurodytų produktų paruošas. TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybos nutarime numatyta, kad ilgalaikes paskolas kapitaliniams įdėjimams kolūkiai padengia visų pirma iš bendrų piniginių pajamų, įskaitant atliktus mokėjimus nedalomųjų fondų sąskaita. Kolūkiams rekomenduota, kolūkiečių visuotinių susirinkimų nutarimu, apmokėti pinigais darbadienius, sunaudotus gyvulininkystės ir kitų patalpų bei įrenginių statybai, o taip pat daugiamečių sodinių sodinimui bei auginimui, piniginių nedalomųjų fondų sąskaita pagal patvirtintą pajamų-išlaidų sąmatą. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba rekomenduoja kolūkiams patiems nustatyti tvarką bei dydį papildomo atlyginimo išdavimo natūra ir pinigais brigadoms (grandims), kolūkiečiams, dirbantiems gyvulininkystėje, MTS traktorinių brigadų darbuotojams, kolūkių specialistams ir vadovaujantiems darbuotojams už viršijimą žemės ūkio kultūrų derlingumo ir gyvulininkystės produktyvumo planų, kuriuos sudarė ir patvirtino kolūkiai, atsižvelgdami į pilnutinį visų turimų rezervų išnaudojimą.


Sprogimas viršum Džonstono salos verčia susimąstyti

Amerikos visuomenės nerimas, dėl Jungtinių Valstijų branduolinių bandymų 'Ramiajame vandenyne dideliame aukštyje tebedidėja, ypač po pranešimų, kad buvo sunaikintas ore viršum Džonstono salos branduolinis ginklas dėl raketos-nešėjos elektroninės sistemos sutrikimų. Atominės energijos komisija mėgino išsklaidyti šio incidento sukeltą susirūpinimą. Ji paskelbė pareiškimą, kad, jos nuomone, termobranduolinio įtaiso skeveldros „nesukels pavojingo radioaktyvumo lygio vandenyno vandenyse ir nesudarys grėsmės žmonių gyvybei”. Tačiau, kaip praneša iš Vašingtono laikraščio „Niujork post” korespondentas, komisija nepaneigia tokios galimybės. Matyti, sakoma korespondencijoje radioaktyvios užtaiso skeveldros nukrito į vandenyną ir kurį laiką skleis kenksmingus spindulius. „Žmonija turi rimtai apsvarstyti sprogimo viršum Džonstono salos pamokas”, — baigia „Niujork post”. Net „Niujork taims”, kuris beveik visada remia Jungtinių Valstijų užsienio ir karinę politiką, kritikuoja JAV, kad jos ruošia termobranduolinius sprogdinimus dideliame aukštyje, nepaisydamos žymių mokslininkų protesto daugelyje šalių, taip pat ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Pažymėjęs, kad, tų mokslininkų nuomone, sprogimai dideliame aukštyje gali iš esmės pakeisti Žemę supantį radiacijos ruožą ir neleisti žmonijai gauti svarbios informacijos apie Žemę supančią kosminę erdvę, „Niujork taims” pareiškia, kad Jungtinės Valstijos pasielgs neteisingai, jeigu toliau vykdys bandymus, nesikonsultuodamos su kitomis šalimis.


ELTA gavo Lenkijos ambasadoriaus Lietuvoje pranešimą, kuriame sakoma: „Esantis Rygoje Lenkijos nacionalinės gynybos ministras J. Onyškevičius pasirašė Lenkijos ir Latvijos karinio bendradarbiavimo sutartį. Panašaus pobūdžio sutartis mūsų šalis jau yra sudariusi su ČSFR ir Vengrija”.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Š. m. vasario mėn. 22 d. pas ūkininką, Maigų kaime, Viekšnių valsč., gyv. prie geležinkelio įėjo senelis. Paprašė valgyti. Ūkininkas davė. Pasisakė esąs Jonas Rupšis, 72 m. amž. buvęs knygnešiu. Dabar neturįs prieglaudos. Jis atrodė gerokai suvargęs. Dešiniosios kojos, pusė pėdos buvo plika. Ligotas. Einąs iš Skuodo į Kuršėnus ieškoti pašalpos pas pažįstamus. Esąs nešęs raštus Dr. Basanavičiui ir kitiems. Pusantrų metu rusiško Šiaulių kalėjimo ragavęs. Antrą sykį 9 mėnesius su užstatu (300 rb.) buvęs išimtas. Buvęs ištremtas 3-iems metams iš Kauno gubernijos ir gyvenęs Liepojuje. Būtų gerai, kad žiną asmens tai patikrintų ir kad senelis būtų paimtas tinkamon globon.


Prezidento ir ministerio pirmininko konfliktas Latvijoj.

Tarp Latvijos valstybės prezidento Zemgalio ir ministerio pirmininko Juraševskio buvo kilęs incidentas ryšy su finansų ministerio Liepinio paskyrimu. Juraševskis pranešė prezidentui apie šį paskyrimą raštu ir tiktai po įvykusio fakto. Į šį raštą prezidentas atsakė Juraševskiui kitu raštu, kuriuo buvo reiškiama nepasitenkinimo dėl tokio pranešimo būdo. Vakar Juraševskis pasiuntė prezidentui naują raštą, kuriam nurodo, kad Latvijos konstitucija uždeda pareigą vien tik raštu informuoti valstybės prezidentą apie atmainas ministerių kabinete. Politiniuos sluoksniuos tvirtinama, kad prezidentas į raštą daugiau nebeatsakysiąs. Tuo būdu incidentas bus likviduotas.


Susitarimas pasirašytas, bet imperialistinio kišimosi grėsmė lieka

Princas Suvana Fuma birželio 11 d. pareiškė Vietnamo informacijų agentūros korespondentui ir kitiems Vietnamo žurnalistams Asočių slėnyje, jog jis labai džiaugiasi taikaus Laoso problemos sureguliavimo perspektyvomis ryšium su laikinosios nacionalinės koalicinės vyriausybės sudarymu”. „Tačiau tai tik pirmasis žingsnis…” — pažymėjo Suvana Fuma. Atsakydamas į Vietnamo korespondentų klausimus, princas Sufanuvongas pabrėžė, jog „Neo Lao hak satas padarė labai didelių nuolaidų, kad palengvintų taikų Laoso nacionalinių problemų sureguliavimą”. „Mes, — pasakė Sufanuvongas, — parodėme gerą valią, kad būtų užtikrinta taika, Laoso neutralumas, nepriklausomybė, demokratija ir klestėjimas. Mes tikimės, kad tolesnės priemonės padės palaipsniui sureguliuoti visas mūsų šalies vidaus problemas”.


1962 metų rugpiūčio 15 d. Vilniaus aerodrome nusileido lėktuvas, kuriuo atskridome ir mes, penki Jungtinių Amerikos Valstijų pažangiųjų lietuvių organizacijų delegatai. Vieni iš mūsų po 30 metų, kiti po 50 metų vėl įžengėm į savo gimtąjį kraštą, kur mus šiltai ir broliškai sutiko gausus mūsų tautiečių būrys. Džiaugsmas ir širdį glostantis malonumas visus mus nuteikė brangios gimtinės meile. Per mėnesį savo gimtajame krašte daug kur teko pabūti. Matėme vešliai ir planingai besiplečiančius miestus, naujai išaugusius pramoninius rajonus. Gyvendami toli nuo savo gimtojo krašto, dažnai girdėjome kalbant, esą, Tarybų šalyje neužtikrinamos pragyvenimo sąlygos seniesiems žmonėms. Tačiau, lankydamiesi senelių ir invalidų namuose ir su jais besikalbėdami, giliai įsitikinome, jog vargu kur nors visame pasaulyje tiek daug jais rūpinamasi. Čia juos radome gerai prižiūrimus. Jie patenkinti jiems sudaromomis gyvenimo sąlygomis. Mes matėme, kaip Tarybų valdžia rūpinasi ir darbo žmopių sveikata. Giliausiai į mūsų širdis ismigo Tarybų valdžios rūpinimasis priaugančia karta – vaikais ir jaunimu, našlaičiais. Jiems visiems sudarytos puikios gyvenimo ir mokymosi sąlygos. Mes visi aplankėme savo gimtuosius kaimus, kur radome naują socialistinį ūkį su gausia žemės ūkio technika ir kvalifikuotais specialistais, su naujais ūkiniais ir visuomeniniais trobesiais. Matome, kaip nyksta mediniai vienkiemiai šiaudiniais stogais, o jų vietoje auga dailučiai mūriniai gyvenamieji namai gyvenvietėse. Iš pašnekesių su giminėmis ir kolūkiečiais įsitikinome, jog Tarybų valdžia daug dėmesio kreipia į žemės ūkį ir tikime, jog netolimoje ateityje kaimo lygis visais atžvilgiais pasivys miesto gyventojų lygį. Kartu mes savo akimis įsitikinome, kaip pasikeitė gerąja kryptimi kaimo darbo žmonių kultūrinis gyvenimas, kaip šie žmonės praleidžia savo laisvalaikį, kaip jiems į pagalbą atėjo tarybinė technika ir mokslo žinios. Be visų kitų malonių susitikimų, negalime praleisti nepaminėję susitikimo su V. Kapsuko vardo Vilniaus universiteto studentais, dėstytojais ir profesoriais. Labai draugiškai mus sutiko „Tiesos“ ir „Tarybinės moters“ redakcijos ir kitų kultūrinio pobūdžio įstaigų bei organizacijų darbuotojai. Atsisveikinimo vakarą praleidome su Lietuvos TSR vyriausybės atstovais. Mūsų viešnagė tėvų žemėje buvo nepaprastai maloni, įspūdinga ir paliko širdyse neribotai gilius ir brangius prisiminimus. Štai kodėl, vykdami iš savo gimtojo krašto, nuoširdžiai dėkojame Draugystės ir kultūrinių ryšių su užsieniu, draugijos vadovybei už mūsų pakvietimą atvykti susipažinti su mūsų senąja Tėvyne, – su jos kultūriniais ir ekonominiais pasiekimais, taipgi už suteikimą mums galimybės paviešėti pas gimines. Mes nuoširdžiai dėkojame puikiems tautiečiams už jų gausų atsilankymą į Vilniaus aerodromą, mums išvykstant į tolimą užjūrį ir palinkėjimą sėkmingos kelionės. Mes tikimės, jog ir ateityje mums bus leista vėl apsilankyti savo gimtajame krašte ir savo akimis stebėti tuos didžiuosius pakitėjimus, kurie čia įvykdomi dideliais tempai


VLKIS CK iškilmingame Plenume komjaunimui įteiktas Lenino ordinas

Mūsų šalies jaunimas su nepaprastu džiaugsmu, didžiu dėkingumu Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei sutiko Žinią, kad komjaunimas apdovanotas Penktuoju ordinu - Lenino ordinu. Kovo 1 d. geriausieji iš geriausiųjų, daugmilijoninės tarybinio jaunimo armijos atstovai susirinko Didžiuosiuose Kremliaus Rūmuose į VLKJS CK iškilminga Plenumą, skirtą Lenino ordino įteikimui Visasąjunginei Lenino Komunistinei Jaunimo Sąjungai. Salėje - VLKJS CK nariai. respublikų, kraštų, sričių, Tarybinės Armijos komjaunimo organizacijų atstovai, tik ką pasibaigusio Visasąjunginio pasižymėjusių įsavinant dirvonus ir plėšinius komjaunuolių ir jaunuolių sąskrydžio delegatai, Maskvos komjaunimo aktyvas. Dalyvauja daug buvusių komjaunuolių, kurie šiuo metu dirba partinį, valstybinį, tarybinį ir ūkinį darbą. Svečių tarpe – jaunimo atstovai iš broliškųjų šalių - Kinijos, Bulgarijos, Čekoslovakijos, Rumunijos, Vengrijos, Lenkijos, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos, Vokietijos Demokratinės Respublikos ir VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio tarptautinio paruošiamojo komiteto atstovai. Prezidiume užima vietas draugai N. A. Bulganinas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, K. J. Vorošilovas, G. K. Zukovas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas. Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovus jaunimas sutinka ilgai nenutylančiais plojimais. Į salę įnešama VLKJS vėliava. Visi susirinkusieji vieningai pakyla iš savo vietų. Aidint karštiems plojimams, i garbės prezidiumą išrenkamas Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto Prezidiumas. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius M. P. Georgadzė perskaito TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsaką dėl Visasąjunginės Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos apdovanojimo Lenino ordinu už didelius komjaunuolių ir tarybinio jaunimo nuopelnus socialistinėje statyboje, pasiaukojamą ir vaisingą darbą įsavinant dirvonus ir plėšinius. Prie prezidiumo stalo su vėliava prieina VLKJS delegacija - VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas, Kustanajaus srities Džarkulio MTS komjaunimojaunimo traktorinės brigados brigadininkas Socialistinio Darbo Didvyris I. Budskojus, Donbaso tresto „Krasnoarmeiskugolj“ Dimitrovo vardo šachtos anglies-kombaino mašinistas, garbės šachtininkas A. Kulikas, Čkalovo srities tarybinio ūkio „Tobolskij“ agronomė M. Daškova, Kuznecko metalurgijos kombinato komjaunimo-jaunimo marteno krosnies Nr. 9 plieno lydytojas A. Anisimovas ir kiti. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas teikia legacijai Lenino ordiną. VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas pritvirtina aukštąjį vyriausybinį apdovanojimą prie vėliavos. Griaudžia ovacija. Atrodo, šiomis minutėmis prasiskyrė Didžiųjų Kremliaus Rümų sienos, ir visas mūsų jaunimas – drąsus, narsus, pasiruošęs, kai šaukia partija, bet kuriems žygdarbiams, yra čia, ploja kartu su Plenumo dalyviais. Sutiktas audringais plojimais, jaunimui pasakė didele kalba TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas. Plėšinių įsavintojų, viso kaimo jaunimo vardu už aukštąjį apdovanojimą dėkoja Tarybinei vyriausybei, Komunistų partijai Socialistinio Darbo Didvyris I. Budskojus. Žymusis gamybininkas, garbės Šachtininkas A. Kulikas sako, kad mūsų šalies darbininkų klasės jaunoji karta su didžiuliu džiaugsmu sutiko žinia apie komjaunimo - ištikimojo Komunisto partijos pagalbininko - apdovanojimą. Jausmingas kalbas pasako Bratsko hidroelektrinės statybos komjaunimo-jaunimo brigados brigadininkas G. Kaigorodcevas, Maskvos universiteto studente T. Samoilenko, amatų mokyklos mokinė V. Nitijevskaja, seržantas A. Larinas. VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas iškilmingojo Plenumo dalyvių vardu, 18 milijonų VLKJS narių vardu karštai dekoja Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei už aukštą įvertinimą komjaunimo ir viso mūsų jaunimo nuopelnų socialistinėje statyboje bei sėkmingai įsavinant plėšinius. Jis dėkoja drg. K. J. Vorošilovui už šiltus žodžius apie komjaunuolius ir jaunuolius. Komunistų partija, sako drg. Šelepinas, nurodė tarybiniam jaunimui didį ir aiškų tikslą - komunizmą. Tai yra mūsų jaunimo laimė. Tarybinis jaunimas aktyviai dalyvauja visuose istoriniuose tarybinės liaudies žygiuose. Savo šviesiausias viltis, savo ateitį jis sieja su Tėvynės gerove, su komunizmo pergale. Sąžiningai tarnauti socialistinei Tėvynei, komunizmui, pirmam atsiliepti į partijos šaukimą - tapo komjaunimo gyvenimo įstatymu. Komjaunimo apdovanojimas Lenino ordinu yra ne tik didelis jo veiklos įvertinimas, jo nuopelnų pripažinimas. Tai kartu yra partijos ir liaudies priesakas – žengti pirmyn ir pirmyn, į naujus kovos žygius. Komjaunimas turi ir toliau skatinti jaunimą aktyviai vykdyti partijos ir vyriausybės užduotis, diena iš dienos atkakliai dirbti, įvaldyti žinias, mokslą, techniką, kultūrą. Baigdamas drg. Selepinas pareiškė, kad Lenino Komjaunimas dar glaudžiau susitelks apie Komunistų partiją, ir toliau žengs paskui partiją, rems jos politiką, garbingai vykdys bet kurias jos užduotis. Visasąjunginę Lenino Komunistinę Jaunimo Sąjungą Tarybų Sąjungos jaunųjų pionierių vardu pasveikino Maskvos pionierių delegacija. Šiltai, nuoširdžiai praėjo šis susitikimas. Jaunieji leniniečiai įteikė partijos ir vyriausybės vadovams, prezidiumo nariams gėlių puokštes. VLKJS CK Iškilmingojo Plenumo dalyviai vieningai su dideliu pakilimu priėmė sveikinimo laišką TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, TSRS Ministrų Tarybai ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetui. Sugiedojus partijos himną „Internacionalą“ pasibaigė jaudinantis, nepamirštamas jaunimo susirinkimas.


Pablogėję vokiečių santykiai su anglais ir prancūzais. Per įvyksiantį Lugano miestely T. S-gos tarybos posėdį vėl po ilgesnio laiko susitiks Anglijos, Prancūzijos ir Vokietijos užsienių reikalų ministeriai. Medžiagos kalbėtis jie turi net perdaug, nes reparacijų ir Pareinio evakuacijos klausimai dabar yra atsidūrę tokioj padėty, kad jų aplenkti visiškai negalima. Prieš ruošdamiesi vykti į Lugano, minėtų valstybių užsienių reikalų ministeriai pasakė parlamentuose dideles politines kalbas, išdėstydami savo pažiūras į reparacijų problemą ir Pareinio evakuaciją. Trumpai suglaudę tuos pareiškimus, gausim tokį vaizdą. Vokietija laiko Pareinio evakuaciją vienu iš svarbiausių savo užsienių politikos tikslų. Taip pat ir reparacijų galutinį sutvarkymą. Tačiau Vokietija laikosi nusistatymo, kad tarp Pareinio evakuacijos ir reparacijų klausimo nėra ir negali būti jokio ryšio, vadinasi, kad abi tos problemos reikia spręsti visai atskirai, nejungiant krūvon. Pareinio evakuacija esąs politikos reikalas, kurį sutvarkyti tenka diplomatiniu keliu. O reparacijos – ekonominis dalykas, kurį turi išnagrinėti ekonominiai ir finansiniai ekspertai. Savo reikalavimą pagreitinti Pareinio evakuaciją Vokietija remia tuo, kad ji yra įvykdžiusi Versalio taikos sutarties sąlygas, parodžiusi geros valios bendradarbiauti, pasirašydama Locarno sutartis, taip kad svetimos kariuomenės esimas vokiečių žemėse nesąs dabartiniu metu nei reikalingas, nei pateisinamas. Atvirkščiai, okupacijos palaikymas turįs net neigiamo pobūdžio, nes duodąs progos vokiečiams abejoti buvusių santarvininkų gera valia. O kai dėl reparacijų, tai Vokietija norinti, kad būtų nustatyta galutina, visai tiksli suma, kad būtų žinoma, kiek iš viso jai reikės sumokėti, nes veikiąs ligšiol Daves planas yra nustatęs tik metinių mokėjimų didumą, bet ne bendrą reparacijų sumą. Kad ir griežtai skirdama šias abi problemas – evakuacijos pagreitinimą nuo reparacijų – Vokietija tačiau duoda suprasti, kad nutarus Pareinio evakuaciją pagreitinti, ji būtų nuolaidesnė reparacijų klausimu. Šiai vokiečių pažiūrai yra priešinga prancūzų nuomonė, einant kuria Pareinio okupacija ir reparacijos yra glaudžiai viena su antra susijusios. Prancūzai žiūri į Pareinio okupaciją, kaipo į garantiją, kad vokiečiai tikrai sumokės reparacijas. Prancūzai beveik norėtų, kad okupacija būtų vykdoma tol, kol visas reparacijos bus sumokėtos. Be to, Pareinio okupacija, pasak prancūzų, esąs laidas ne tik reparacijoms gauti, bet ir bendrai Versalio sutarčiai vykdyti. Čia prancūzai turi galvoj vokiečių rytų sienas (su Lenkija) ir neleidimą Austrijai susijungti su Vokietija. Reparacijų klausimą prancūzai principe sutinka svarstyti, tačiau kiek kitokiomis sąlygomis, negu vokiečiai. Būtent, vokiečių nuomone, jį turėtų spręsti ekonominiai ir finansiniai ekspertai, visai nepriklausomi nuo vyriausybių, o prancūzai norėtų, kad tie ekspertai būtų vyriausybių skiriami ir jai atsakingi. Išdėstytos vokiečių ir prancūzų pažiūros į Pareinio ekupaciją ir reparacijas yra sunkiai suderinamos. Todėl vokiečiai laukė paramos iš Anglijos. Tačiau paskutinė Chamberlaino kalba parlamente parodė, kad Anglija yra linkusi palaikyti prancūzų nusistatymą. Vadinasi, Lugano Vokietija atsidurs prieš bendrą anglų prancūzų frontą. Esant tokioms sąlygoms, sunku laukti, kad vokiečiai daug ką laimėtų. -e-


KIJEVAS, rugpiūčio 23 d. (TASS-ELTA). Šiandien prieš prasidedant rytiniam plenariniam kongreso posėdžiui Tarybų Sąjungos, Kinijos Liaudies Respublikos ir daugelio kitų šalių delegacijos nuoširdžiai pasveikino Rumunijos Liaudies Respublikos pasiuntinius nacionalinės šventės proga sukakus 13-ai metų nuo jų tėvynės išvadavimo iš fašizmo priespaudos. Posėdis prasidėjo pirmininkaujamas Gomeso (Brazilija). Kongresas pradėjo svarstyti ir priimti įvairias komisijų-kolegijų pateiktas rekomendacijas bei rezoliucijas. Rekomendacijose apie PDJF darbą, susijusį su darbo jaunimo problemomis, numatoma labiau domėtis tokiomis problemomis, kaip teisės į darbą pripažinimas visose valstybėse, principo vienodas atlyginimas už vienodą darbą (be lyties ir amžiaus skirtumo) — įgyvendinimas, įgyvendinimas principo — techninę pažangą turi atitikti pažanga visuomeninių santykių srityje (darbo dienos sutrumpinimas, atostogų laiko pailginimas, darbo užmokesčio padidinimas ir t. t.). Pasisakydama už tai, kad būtų surengta tarptautinė darbo jaunimo konferencija, kurią Pasaulinė profsąjungų federacija numatė 1958 metų vasarai, PDJF ragina organizacijas narius ir visas jaunimo organizacijas prisidėti, kad ši žemės rutulio darbo jaunimui didelės reikšmės turinti konferencija būtų sėkminga. Komisijos rekomendacijose „Dėl termobranduolinio ginklo bandymų uždraudimo sakoma, kad reikia pradėti jaunimo judėjimą už neatidėliotiną termobranduolinio ginklo bandymų uždraudimą, prieš atominio karo ruošimą, Pagal „Jaunimo tarptautinio keitimosi, kelionių, veikimo atvirame ore, turizmo” komisijos rekomendacijas kongresas pripažino, kad reikia prie PDJF sudaryti nuolatines tarptautinio keitimosi, kelionių, turizmo komisijas. Kongresas parėmė TSRS Jaunimo organizacijų komiteto iniciatyvą įkurti bendrai su PDJF Tarybų Sąjungoje 1958 metais tarptautinę jaunimo turizmo stovyklą. PDJF IV kongresas patvirtino ir kitų komisijų kolegijų rezoliucijas. Rytiniame posėdyje delegatai priėmė sveikinimo telegramą SNO generaliniam sekretoriui Hamaršeldui. Kongresas pareiškė pasitenkinimą SNO generalinio sekretoriaus laišku, pažymėjęs, kad kongreso dalyviai laiko labai reikšmingu tai, kad PDJF kongrese pirmą kartą dalyvavo SNO atstovas. Kongresas pareiškė turįs vilties, kad SNO generalinio sekretoriaus domėjimasis kongreso nutarimais pranašauja, kad Pasaulinė demokratinio jaunimo federacija gaus savo teisėta konsultacinį statusą. Delegatai labai pakiliai priėmė rezoliuciją apie padėtį Omane, Alžyro ir Kipro klausimais. Alžyro klausimu PDJF kongresas pareiškė, kad jis yra ištikimas principams remti teisingus ir teisėtus kolonijų šalių jaunimo ir studentų, kovojančių už savo šalių nepriklausomybę, siekimus. Išreikšdamas milijonų jaunuoli ir merginų jausmus, PDJF IV kongresas pareiškia, kad jis yra visiškai solidarus su Kipro jaunimu, ragina jaunimą ir jo organizacijas įvairiose šalyse nuolat reikšti solidarumą, stiprinti paramą Kipro jaunimo kovai. Rezoliucijoje dėl padėties Viduriniuosiuose Rytuose kongresas pažymi, kad padėtis čia tebėra įtempta Neseniai įgyjusioms nepriklausomybę šalims, tokioms, kaip Egiptas ir Sirija, gręsia imperialistiniai sąmokslai. „Eizenhauerio doktrina” yra naujas įtempimo Viduriniuosiuose Rytuose šaltinis ir sudaro grėsmę šalių suverenumui ir nepriklausomybei. Taikai ir saugumui šiame rajone taip pat sudaro grėsmę Bagdado paktas. Kongresas reikalauja padaryti galą kišimuisi į Vidurinių Rytų šalių vidaus reikalus.


Indijos liaudies socialistų partijos vykdomojo komiteto nutarimas DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Delyje liaudies socialistų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto sesijoje priimta rezoliucija, remianti Egipto nutarimą nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją. Rezoliucijoje nurodoma, kad „jėgos pozicija“, kurią užėmė kai kurios valstybės Egipto atžvilgiu, nepadės išspręsti Sueco klausimo, o tik paaštrins santykius tarp Europos, iš vienos pusės, ir Azijos bei Afrikos — iš antros.


ŽENEVA, rugsėjo 12 d. (TASS-ELTA). Šiandien čia įvyko KLR ir JAV ambasadorių eilinis posėdis. Šio posėdžio metu KLR ambasadorius Van Bin-nanis iškėlė pasiūlymą priimti tokį suderintą pareiškimą: „Kinijos Liaudies Respublikos Vyriausybė ir Jungtinių Amerikos Valstybių vyriausybė reiškia sutikimą suteikti lygiu ir savitarpišku pagrindų jų šalių korespondentams teisę įvažiuoti į KLR ir JAV teritoriją susipažinti su šių šalių tautų gyvenimu siekiant pagerinti jų savitarpio supratimą”. Jungtinių Valstybių ambasadorius A. Džonsonas atmetė pasiūlymą priimti tokį bendrą pareiškimą. Sekantis KLR ir JAV ambasadorių posėdis įvyks spalio 10 d.


LONDONAS, rugpiūčio 9 d. (TASS-ELTA). Čia pasibaigė Kenijos įstatymų leidimo susirinkimo negrų frakcijos delegacijos ir Anglijos kolonijų ministerijos derybos. Delegacija — frakcijos lyderis, žymus Kenijos profsąjunginis ir politinis veikėjas Tomas Mboja ir įstatymų leidimo susirinkimo narys Ronaldas Ngalas — vedė derybas klausimais, susijusiais su Kenijos konstitucija ir, skyrium imant, apie kolonijos gyventojų negrų atstovavimo išplėtimą šalies įstatymų leidimo susirinkime (šiuo metu negrams, kurių Kenijoje yra daugiau kaip 6 milijonai, įstatymų leidimo susirinkime atstovauja iš viso tik 6 deputatai, tuo metu, kai 50 tūkstančių baltųjų atstovauja 16 deputatų. Negrus vienijančios profsąjungos ir politinės organizacijos reikalauja, kad negrams būtų suteikta mažiausia dar 15 vietų: Rugpiūčio 8 d. Londone įvyko spaudos konferencija, kurioje Mboja savo vardu ir Ronaldo Ngalo vardu padarė pareiškimą apie derybų išdavas. Kaip matyti iš šio pareiškimo, nepavyko teigiamai išspręsti klausimo apie gyventojų negrų atstovavimo išplėtimą dėl pozicijos, kurią užėmė kolonijų ministerija. Mboju nurodė, kad Kenijos liaudis tačiau ne tik neketina atsisakyti nuo šio reikalavimo, bet taip pat sieks visuotinės rinkimų teisės, neapribotos jokių cenzų. Šiuo metu teisė rinkti ir būti išrinktam kolonijos įstatymų leidimo susirinkimą faktiškai paversta niekais dėl aukštų turtinių, išsilavinimo ir kitų cenzų. Kalbėdamas apie padėtį Kentjoje, Mboja pareiškė, kad ten esanti nepaprasta padėtis, įvesta 1952 metais, siekiant nuslėpti Kenijos liaudies nacionalinio išsivadavimo kovą, daro nepaprastai neigiamą įtaką padėčiai kolonijoje. Jis pareikalavo tuo pat atšaukti nepaprastuosius įstatymus. Mboja, be kita ko, vėl pareikalavo tuoj pat atšaukti priemones, kurias Anglijos kolonijiniai organai įvedė, siekdami apriboti negrų laisvę vienytis į politines organizacijas ir rengti mitingus bei susirinkimus. Mboja griežtai pasisakė prieš Anglijos valdžios organų ketinimus paversti Keniją nauja Anglijos karine baze. „Mes vėl pabrėžiame, — pareiškė jis, — kad Kenijos liaudis yra prieš tokios bazės įsteigimą“.


„ZUIKIAI“ PABRANGS NUO BALANDŽIO PIRMOSIOS!

Vakar Aukščiausioji Taryba priėmė įstatymą „Dėl baudų, numatytų Lietuvos Respublikos kodeksuose ir kituose įstatymuose, indeksavimo“. O indeksavimo tvarką nustatys Vyriausybė. Jau nuo balandžio 1 d. autobusais ir troleibusais važinėjantys „zuikiai“ ir, žinoma, ne tik jie, tai turėtų pajusti… Posėdžio pradžioje deputatė K. Prunskienė padarė pareiškimą „dėl nesiliaujančių bandymų neteisėtais būdais ją kompromituoti“. Ji pasisakė prieš „V. Čepaičio - A. Terlecko akcijas“, šmeižikiškus lapelius, kurie visur platinami jau dvejus metus, nemotyvuotus ir niekuo nepagrįstus vicepremjero Z. Vaišvilos ir AT pirmininko V. Landsbergio viešus pasisakymus dėl jos tariamo dalyvavimo įvairiuose perversmuose. Deputatė pareiškė nepasitikėjimą AT komisijos KGB veiklai tirti nariais A. Endriukaičiu ir Z. Šličyte, kurie „nešė dokumentus iš KGB rūmų“. Jau įprasta vos ne kiekviename AT posėdyje atleisti iš darbo „savo noru“ keletą teisėjų. Deputatas, teisingumo ministro pavaduotojas Z. Juknevičius teigė, kad „tai natūralus judėjimas ir negalima sakyti, kad jurisdikcijos pamatai byra kaip smėlis…“ Deputatas J. Tamulis priminė, kad panašūs klausimai kyla jau penktą ar šeštą kartą, o rimtos analizės nėra, ministro pavaduotojo argumentai neįtikinantys. Deputatas B. Genzelis pastebėjo, kad teisėjų „bėgimas“ prasidėjo tada, kai Z. Juknevičius tapo ministro pavaduotoju. „Kol jūs ten dirbsite, teismų neliks“, - teigė deputatas. Priimtas įstatymas „Dėl prašymų atstatyti nuosavybės teisę į išlikusį nekilnojamąjį turtą pateikimo laiko“. Juo iki gegužės 31 d. pratęsiamas dokumentų dėl žemės atgavimo pateikimas. Lenkų frakcija reikalavo vėl balsuoti „Dėl komisijos Šalčininkų rajono ir Ignalinos rajono Sniečkaus gyvenvietės Tarybų, taip pat kai kurių kitų savivaldybių Tarybų, jų organų ir pareigūnų antikonstitucinei veiklai ištirti išvadų“ ir „Dėl rinkimų organizavimo Vilniaus ir Šalčininkų rajonuose“. Tik 24 deputatai palaikė Lenkų frakcijos siūlymą skelbti rinkimus birželio 20 dieną. Dauguma deputatų balsavo už E. Petrovo vadovaujamos komisijos parengtą projektą, numatantį pratęsti minėtuose rajonuose tiesioginį valdymą iki šių metų rugsėjo 12 d. ir neskelbti konkrečios rinkimų datos. Deputatas S. Akanovičius pareiškė nepasitikėjimą E. Petrovo veikla ir vadovavimu komisijai, teigė, jog „Karabacho Vilniaus krašte nebus, nors E. Petrovo komisija to siekė!..“ Deputatas J. Beinortas trečiajam svarstymui pateikė gyventojų apsirūpinimo gyvenamosiomis patalpomis įstatymo projektą. Deputatas A. Sakalas padarė pareiškimą dėl kovo 24 d. „Lietuvos aide“ paskelbto straipsnio „Paslaptis aiškėja“. Jis sakė, kad medžiagą laikraščiui pateikė deputatas A. Endriukaitis, iš anksto žinodamas, kad faktai yra neteisingi, o tai nesiderina ne tik su komisijos KGB veiklai tirti nario, bet ir su padoraus žmogaus elgesiu“. Aukščiausioji Taryba sudarė laikinąją deputatų komisiją „neteisėtai Tarybų Sąjungos karinių dalinių prekybai ginklais“ tirti. Po pirmojo svarstymo buvo pritarta AT nutarimui, kuris numato panaikinti Vyriausybės 1991 m. lapkričio 8 d. potvarkį Kauno profsąjungų kultūros rūmus perduoti Darbininkų sąjungai.


Lenkai gudų judėjimui primeta Maskvos dirigavimą.

Ryšy su „Express Poranny“ žinia apie SSSS paramą gudų „Hromadai“ ir buvusio SSSR atstovybės patarėjo Varšuvoj Uljanovo dalyvavimą, „Hromados“ konferencijoj Dancige, Uljanovas, „Tasso“ pranešimu, pareiškęs, kad nei Sovietų atstovybė Varšuvoj, nei jis nieko bendra su inkriminuojamu „Hromadai“ veikimu neturėję. Nurodymai į kaltinamajį aktą, kuriam neva esą kaltinimų prieš Sovietų atstovybę, jei nesąs laikraščio prasimanymas, tai galį būti dar vienu įrodymu ypatingų metodų, taikomų tiek „Hromados“ byloje, tiek ir kituos Lenkijos politiniuos procesuos. Atsiskaitymui su gudų ūkininkų judėjimu palengvinti, esą, sudaromos legendos apie Maskvos agentus. Uljanovas pareiškė, kad jo išvažiavimas iš Lenkijos surištas su pasunkėjusiu tuberkuliozo procesu, bet ne dėl priežasčių, apie kurias rašęs lenkų laikraštis.


Iš Seimo Pirmininko spaudos konferencijos; V. Landsbergį stebina Lenkijos elgesys

V. Landsbergis kažkokiu nesuprantamu, panašiu į dvilypę politiką ir tiesiog šiek tiek nelauktu laiko Lenkijos valdžios elgesį ties mūsų siena. Jis klausė, ar tikrai taip nuoširdžiai kartu einame į ateitį, ar statome kol kas sustiprintas ginkluotas pajėgas, kaip ketinama padaryti Punske? V. Landsbergis sakė, kad tai daroma netgi atimant pastatą iš vietos bendruomenės, kuri yra ir tautinė mažuma. Ji, pasak jo, savo lėšomis statė sveikatos įstaigą, kuri dabar atimama šitai karinei reikmei. “Aš neįsivaizduoju, kad Lietuva statytų kokį nors karinį postą ar kokį nors dalinį Lazdijuose prie Lenkijos sienos. Tai mums atrodytų nesąmonė”, - sakė jis. V. Landsbergis stebėjosi kai kurių Lenkijos valdžios pareigūnų net oficialiais pareiškimais ne tuo specifiniu klausimu, o apskritai, kad Lenkija stiprina savo sieną su Rytais. “Jeigu mes kokioje nors Lenkijos įstaigoje, pavyzdžiui, Vidaus reikalų ministerijoje, esame traktuojami kaip Rytai, tai, man regis, Vidaus reikalų ir Užsienio reikalų ministerijos turėtų susitikti ir susitarti, kokia yra Lenkijos politika”, - sakė V. Landsbergis primindamas, kad Lietuva geografiškai yra šiaurė. Jo nuomone, tokie akcentai, kad čia yra rytinė siena, kurią dabar reikia kariškai sustiprinti, yra kažkoks nesusipratimas. V. Landsbergis tikisi, kad Lenkijos ministerijos išsiaiškins tai tarpusavyje. Lietuvoje aktyvėja neoficialus antinato V. Landsbergio nuomone, Lietuvoje aktyvėja kol kas neoficialus kairysis antinato aljansas. Kai kurių politikų kalbose tai jau yra juntama, nors oficialiai visos parlamento partijos remia Lietuvos integraciją abiem lygiagretėmis kryptimis - NATO ir ES, kas yra įtvirtinta mūsų įstatymuose. “Bet Lietuvoje taip yra, kad galima remti narystę NATO skirtingai, su skirtingu nusistatymu širdies gilumoje. Arba iš tikrųjų remti, skiriant tam lėšų, arba remti žodžiais, neskiriant lėšų gynybai, kaip tai buvo daroma LDDP laikais”, - sakė Seimo Pirmininkas. Pasak jo, tokius nusistatymus patikrins įstatymo projektas, kurio pageidavo Prezidentas. V. Landsbergis sakė įregistravęs tokį įstatymo projektą, kuris numato finansavimą Lietuvos krašto apsaugai ne tik ateinantiems metams, bet ir dar porai metų į priekį. Tai būtų, Seimo vadovo nuomone, tam tikras parlamentinis įsipareigojimas, kaip mes matome šią reikmę. Seime išryškėjo politinė takoskyra Seimo priimta deklaracija “Dėl komunizmo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo struktūrų vertinimo” yra Lietuvos atsiribojimas nuo sovietinio komunizmo ir jo restauracijos grėsmės. V. Landsbergis sakė, kad šio dokumento tarptautinė politinė reikšmė yra politinė takoskyra. “Lietuva yra tarp tų valstybių, kurios kategoriškai atsiriboja nuo tokio pobūdžio dalykų, režimų, praeities ir galimos ateities. Žinoma, tas atsiribojimas vyksta Vidurio Europoje, bet mes čia kaip tik ir pasisakėme kaip Vidurio Europos valstybė ir tai jau yra politinė takoskyra”, - sakė Seimo vadovas. Jis apgailestavo, kad Seime taip pat išryškėjo vidinė politinė takoskyra. Trys parlamento partijos nepajėgė, V. Landsbergio nuomone, peržengti barjero, siejančio su prasta praeitimi, o gal jos nesuvokia, su kuo save sutapatina. BNS, ELTA C. Juršėnas užjaučia disidentą A. Terlecką, savo partiją ir muitinę “Apgailėtinu faktu” LDDP frakcijos seniūnas Česlovas Juršėnas pavadino Vyriausybės gruodžio 2 d. sprendimą neskirti valstybinės pirmojo laipsnio pensijos Lietuvos laisvės lygos lyderiui Antanui Terleckui. Valstybinė pirmojo laipsnio pensija yra 552 litai per mėnesį. Pasak Č. Juršėno, tokie faktai liudija konservatorių požiūrį į žmones, iš tikrųjų kovojusius už nepriklausomybę, “o ne laikiusius špygas kišenėje”. Dėl pensijos skyrimo A. Terleckui į Vyriausybę buvo kreipęsis Genocido ir rezistencijos tyrimo centras. Pats A. Terleckas, negavęs valstybinės pensijos, žada rašyti atvirą laišką Vyriausybės vadovui. LDDP nesiruošia būti “genamais avinais” LDDP nesiruošia tylėti ir ieškos teisybės Lietuvoje ar Strasbūre, jei bus pradėtos realizuoti komunizmą smerkiančios deklaracijos nuostatos, teigė C. Juršėnas. Deklaracijos nuostatas pavadino “aiškiu raganų medžioklės sezono atidarymu”. Č. Juršėnas neprognozavo, kada bus imtasi realizuoti deklaraciją - dabar ar prieš Seimo rinkimus. Pasak jo, tai priklausys nuo situacijos ir nuo pačios LDDP ar kitų opozicinių partijų. Tačiau, Č. Juršėno žodžiais tariant, LDDP nesiruošia būti“ genamais avinais”. Valdžia ir Seimo Pirmininkas, dokumentų, nukreiptų prieš LDDP sumanytojas, pasak C. Juršėno, turi suprasti, kad partija tikrai netylės ir nesileis daryti, ką nori siauro politinio tikslo vardan. Ar tas tikslas bus pasiektas, jis nesiryžo spręsti, pastebėjęs, kad ir pačioje konservatorių partijos vadovybėje nėra vieningos nuomonės, ką ir kaip daryti toliau po deklaracijos priėmimo. Aiškinsis, kas kaltas “Nesmagia ir pakankamai sudėtinga” C. Juršėnas pavadino situaciją, susidariusią aplink Lietuvos muitinę. Jis atkreipė dėmesį į prieštaringus Muitinės departamento vadovo Alvydo Budrio ir Vyriausybės, Finansų ministerijos pranešimus, spaudos publikacijas. Pasak Č. Juršėno, A. Budrys, kalbėdamas Seime, leido visiems suprasti, kad “jam, tikram kovotojui su kontrabanda, trukdo įvairios jėgos, esančios Vyriausybėje ir Finansų ministerijoje”. Tuo tarpu Finansų ministerijos pareiškime reikalaujama iš esmės pagerinti Muitinės tarnybos darbą, nes, priešingai negu teigia kai kurie Muitinės vadovai, kontrabanda dar neaplenkia Lietuvos, o pastaruoju metu dėl krizės Rusijoje kontrabandos srautas net padidėjo, padaugėjo muitininkų piktnaudžiavimo atvejų. C. Juršėnas mano, kad, esant tokiai neaiškiai situacijai, kai neaišku, kas teisus – Vyriausybė, Finansų ministerija ar Muitinės vadovas - savo ”svaresnį žodį turėtų tarti Seimas ir imtis ”griežtesnių parlamentinės kontrolės formų”. Viena iš tokių priemonių - Specialios tyrimo komisijos sudarymas. Pasak C. Juršėno LDDP frakcija inicijuos tokios komisijos sudarymą, kad būtų išsiaiškinta, kokia yra padėtis kontrabandos įleidimo ar neįleidimo srityje ir kas iš tikrųjų yra dėl to kaltas”.


Kada valdžios priešakyje atsistojo žmonės, priklausą tam tikrai politinei ideologijai ir organizacijai, praktikoje kyla klausimas, kas nustato vyriausybės politinę liniją – ar priešaky valdžios atsistoję asmenys, ar politinės organizacijos centro komitetas? Nepriklausomos Lietuvos politiniame gyvenime net ir esant seimui, faktiškai politiškąją liniją nustatydavo ne vyriausybė, ne ministerių kabinetas ir net ne vyriausybę pastačiusių frakcijų visuma, bet tik valdančių partijų centro komitetas, kartais ir tai ne visas. Juk dar nėra užmiršti laikai, kada Lietuva valdė „šeškomas“, kuris vėliau persiorganizavo į „trikomą“. Vadinasi, faktiškai politikos liniją nustatydavo tik komitetas iš šešių arba trijų žmonių. Jo nustatymą priimdavo seimo pozicijos frakcijos ir tada seimo daugumos vardu šalis buvo valdoma. Prie tokios sistemos ministerių kabinetas ir atskiri ministeriai, kurie oficialiai vesdavo visus valstybės reikalus ir už juos atsakydavo, faktiškai dažnai būdavo tik neatsakingo ir beveik pasislėpusio partijų sudaryto komiteto politikos vykdytojai. Ir dažni kabineto kriziai anais laikais daugiau pareidavo ne nuo seimo reiškiamo jiems nepasitikėjimo, bet nuo partijų komitetų sumanymų. Žodžiu, visus krašto reikalus iš esmės spręsdavo ne ministerių kabinetas, net ne seimas, bet partijų komitetas. Todėl prie tokios sistemos vyriausybė – ministerių kabinetas – nevesdavo ir negalėjo vesti savarankiškos politikos. Dar aiškiau tai išplaukė paviršiun kai prie valstybės vairo buvo atsistojusi socialistinė vyriausybė. Tada valdančių partijų centrus bombarduodavo profesinės sąjungos ir Kauno bedarbių organizacijos, o partijų centrai kasdien statydavo įvairius reikalavimus savo pastatytiems ministeriams. Ministeriai buvo pasidarę visiškai nesavarankūs partijų komitetų valios vykdytojai. Partijų komitetai versdavo ministerius tą ar kitą valdininką atleisti, tą ar kitą priimti, visai neatsižvelgdami į tai, ar šie pakeitimai pačių ministerių būdavo pageidaujami ir valstybės darbui naudingi. Tautininkų srovės žmonės į šį reikalą žiūri kitaip. Jie labiau vertina žmogaus savarankiškumą, iniciatyvą ir atsakingumą. Jų nusistatymu į vyriausybę turi įeiti patys politinės organizacijos vadai, patys atsakingiausieji žmonės. Jeigu sykį šiems žmonėms yra pareikštas pasitikėjimas ir jiems pavesti valstybės vadovavimo reikalai, tai jokia diktuojanti pašalinė įtaka negali jų darbo trukdyti. Vyriausybės nariai ministeriai turi turėti savo veikimui laisvės, kad galėtų savo atsakomybe pavesto valstybės darbo sritis apdoroti. Žinoma, jei kurio nors atskiro ministerio veikimas ima sukelti abejojimų organizacijos centre ar tai politinės programos vykdymo atžvilgiu, ar tik taktikos sumetimais, tai reikia, kad su juo būtų išsiaiškinta. Bet iš kitos pusės vyriausybės priešaky atsistoję žmonės negali išsižadėti kontakto su savo pilietinės organizacijos centru. Kontaktas pagelbi geriau orientuotis koks yra krašto ir organizacijos ūpas, ko iš vyriausybės darbų laukiama. Tai išeina naudon pirmiausia pačiai vyriausybei. Be to, savo patarimais, ne diktavimu, centro komitetas gali būti vyriausybei gera parama. Taip mes žiūrime į vyriausybės santykiavimą su mūsų politinės organizacijos centru. Tuo tautininkų politika irgi skiriasi nuo kitų Lietuvos politinių partijų politikos. Artėjančiame Tautininkų Sąjungos suvažiavime reikia ir šį klausimą plačiai išaiškinti. Pirmiausia reikia, kad patys tautininkai visoje Lietuvoje suprastų, jog tautininkų politika negali imti sau pavyzdžių iš kitų buvusiųjų partijų valdymo praktikos. Reikia suprasti, kad politinės organizacijos nario bilietas dar toli gražu nėra įrodymas, kad jį gavęs asmuo turi visų doram piliečiui reikalingų kvalifikacijų. Tiesa, kiekvienos politinės organizacijos, o ypač tautininkų idealas yra, kad jos nariai būtų kiek galima tobuli savo dorove ir proto išlavinimu. Bet tai yra tik idealas, kurį vargu kada nors galima pasiekti. Į valdančias politines organizacijas veržiasi daug morališkai menkesnės vertės žmonių tik savo karieros tikslais. Tokie žmonės, gavę nario bilietą, jaučiasi lyg didelį darbą nudirbę, už kurį tuojau nori gauti ir kompensaciją. Šitokios rūšies žmonės, pasidrasinę savo įsirašymu į valdančiąją politinę organizaciją, kartais drįsta statyti administracijos įstaigoms savo reikalavimus, kurių beveik negalima išpildyti. Ir kada jų reikalavimai negali būti išpildyti, jie pasijunta įžeisti, užgauti, kreipiasi su skundais į aukštesnes instancijas ir į centrą. Jei ir tada negauna tokio patenkinimo, kokio norėjo, tai pradeda niekinti vyriausybę ir pagaliau patį organizacijos centrą, kam jis vyriausybės nepriverčia. Tai yra nesveikas reiškinys, kurį suvažiavimas turės papeikti.


Anglijos prekybos ministerijos pranešimas

LONDONAS, birželio 4 d. (TASS-ELTA). Anglijos prekybos ministerija vakar pranešė, kad prekybos su Kinijos Liaudies Respublika kontrolės sumažinimas įsigalios birželio 5 d. Nuo birželio 5 d. daugiau nebus reikalaujama licenzijų eksportuojant daugelį prekių į Kiniją, Šiaurės Korėją, Šiaurės Vietnamą, Tibetą ir Makao.


Netoli Sarajevo patyrė katastrofą Italijos karinių oro pajėgų transporto lėktuvas. Gelbėtojai aptiko fiuzeliaže skylę bei nuolaužą, kuri galėtų būti žemė-oras raketos dalis. Jungtinių Tautų atstovai svarsto liudininko teigimą, kad lėktuvą numušė. Reuter teigia, kad visi keturi įgulos nariai žuvo. JT sustabdė krovinių tiekimą į Sarajevą lėktuvais, iki bus tiriama ši katastrofa. Keturi JAV kariniai sraigtasparniai, ieškoję lėktuvo likučių, buvo apšaudyti netoli katastrofos vietos.


Iš Ženevos atėjo žinios apie tai, kaip buvo svarstytas lietuvių lenkų klausimas T. S. Tarybos posėdy. Nieko, žinoma, ypatingo šį kartą neatsitiko ir atsitikti negalėjo, nes taryba norėjo tik pasiinformuoti apie lietuvių lenkų derybų eigą. Kokių nors svarbių diskusijų bei sprendimų nebuvo, jie nebuvo ir numatyti. Tačiau negalima nepabriežti krypties, kuria ėjo T. S. Tarybos narių daugumos tendencija. Ta tendencija – tai, žutbūt, sutaikyti Lietuvą su Lenkija. Pranešėjas van Bloklandas savo pranešime apie derybų eigą apgailestavo, kad derybos taip maža pažengė pirmyn. Chamberlainas po jo ilgai kalbėjo apie reikalą stabilizuoti taiką rytų Europoj. Paul Boncouras, prancūzų atstovas, siūlė net nustatyti laiką, iki kurio Lietuva turinti susitarti su Lenkija. (Kodėl p. Boncouras nesiskubina nustatyti termino savo vyriausybei, kada ji privalo baigti derybas su Sov. Rusija, kurios eina jau kelinti metai?). Japonas Adatei irgi ilgai įkalbinėjo Lietuvos ministerį pirmininką apie reikalą susitarti. Kiti – taip pat, vieni švelniau, kiti griežčiau kėlė susitarimo reikalą, kaipo taikos garantiją. Chamberlainas pasiūlė ta prasme rezoliuciją, kuri reikalavo iki sekančio Tarybos posėdžio apčiuopiamų derybų davinių. Tiktai Lietuvos atstovui pasipriešinus buvo priimta bendro turinio pereinamoji formulė, kuri numato lietuvių lenkų derybų klausimo pastatymą sekančiame tarybos posėdy rugsėjo mėnesį. Niekas negali peikti T. S. tarybos užtai, kad ji taip labai rūpinasi taika ir dviejų susiginčijusių valstybių susitarimu. Mes galim užtikrinti, kad Lietuva nė kiek nemažiau, o gal ir daugiau, negu bet kuris tarybos narys trokšta ir taikos ir susitarimo ir gerų santykių su visais savo kaimynais. Taikos ir ramybės šiandien geidžia visi ir Lietuva nieku būdu nemažiau negu kiti. Visas klausimas tik tas: kaip taikos pasiekti? Gerbiamasis Ženevos areopagas pamiršta vieną tiesą, kurią tvirtina visi žmonijos dvasios vadai, pradedant Biblija ir baigiant Kantu, kad taika gali būti tiktai teisingumo padaras. Kur nėra teisingumo, ten taikos būti negali. Argi galima taiką sukurti ant sulaužytų tarptautinių traktatų, prievartos ir smurto? Kodėl gi Tautų Sajunga, kurios vadai dabar tiek daug kalba apie taiką, nepasirūpino vardan tos taikos 1920 m. priversti Lenkiją atitaisyti sulaužytą sutartį? Gerbiamieji ponų Chamberlaino, Boncouro, Adatei pirmtakūnai ne tik neprivertė Lenkijos atitaisyti sulaužytą sutartį ir pašalinti smurtą, bet dar 1923 metais tą neteisybę ir smurtą sankcionavo, o dabar jie nesidrovi Lietuvai sakyti pamokslus apie taiką? Kur laužomi tarptautiniai traktatai, kur laužoma teisė, kur viešpatauja smurtas, ten taikos nebuvo ir nebus, kad ir kažin kaip ją stengtųsi visi pastatyti, nes kaip negali būti pasėkų be priežasties, taip negali būti taikos be teisingumo. Kai kuriems Ženevos areopago nariams nepatiko, kad Lietuva, nustatydama savo valstybės pamatus, dar kartą pabriežė, kad Vilnius yra Lietuvos sostinė. Mes tikim, kad kiekvienas, objektingas žmogus turės pripažinti, kad Lietuva ne tik turėjo teisę tai padaryti, bet ir privalėjo. Ne tik lietuviai ar kiti, bet tie patys prancūzai ir anglai, kuriems rūpėjo pirmoj eilėj teisingumas, yra pavadinę Želigovskio smurtą plėšikišku darbu. Todėl Lietuvos vyriausybė ir rado reikalingu ir savo tautai ir visam pasauliui dar kartą pabrėžti, kad plėšiko smurtas nepakeitė to, kas buvo, bus ir privalo būti: Vilnius buvo ir tebėra Lietuvos sostinė. Dažnai pasitaiko, kad plėšikai ar vagišiai atima savininkui jo turtą, bet tas faktas juridinės padėties nekeičia: res clamat domino. Savininkas ieško savo turto, radęs jį ima ir kiekvienas, kam rūpi teisingumas, privalo jam padėti savo turtą atgauti. Tačiau, kai kurie Ženevos areopago nariai mums sako: „Mes nenorim ginčyti jūsų teisių į Vilnių. Gal taip viskas ir yra, kaip jūs sakot. Bet kodėl jūs nenorit užmegsti normalių santykių su Lenkija, kodėl jūs nenorit su lenkais derėtis ir susiderėti? Kam tas santykių nebuvimas?“ Mūsų vyriausybė ryžosi derėtis su lenkais. Ji net sutiko kalbėti ir dėl santykių. Tačiau tuojau pasirodė, kad lenkams rūpi tik vienas: privesti Lietuvą prie to, kad ji vienu ar kitu būdu pripažintų Želigovskio smurtą, šito Lietuvos vyriausybė padaryti negali. Vis tiek, kokia ji būtų taikinga, kiek ji geistų kam įtikti, bet pripažinti teisėtu Želigovskio smurtą, nei šita nei jokia kita Lietuvos vyriausybė, jei tik ji nenorės išsižadėti šalies reikalų nesutiko ir nesutiks. Geras, reikalingas yra daiktas taika. Gera ir reikalinga turėti su valstybėmis normalius santykius. Tačiau yra atsitikimų, kad net didžiausi taikos apaštalai neranda galimu palaikyti su kita valstybe ne tik normalių, bet jokių santykių. Štai kad ir gerbiamas p. Chamberlainas, rado reikalingu savo laiku nutraukti santykius su Sov. Rusija ir jau antri metai tų santykių nebeatnaujina. Prancūzai irgi daug metų neturėjo santykių su Maskva, nors bolševikai ne tik Paryžiaus, bet nebuvo pasisavinę nė vieno sprindžio prancūzų žemės. Panašių pavyzdžių yra daug. Tat kam gi taikyti sau viena mastą, o Lietuvai kitą. Vilnius buvo Lietuvos sostine daug šimtų metų, beveik nuo Lietuvos valstybės pirmykščio įsikūrimo. Jis buvo Lietuvos sostinė ir prie lenkų ir prie rusų. 1905 metų Didysis Seimas, 1917 metų Lietuvos konferencija, vėliau Taryba – visi savo nutarimuose pažymi, kad Vilnius buvo ir bus Lietuvos sostinė. Mūsų vyriausybė, pažymėdama tą faktą konstitucijoj, tik pakartoja lietuvių tautos amžiais nustatytas teises ir tęsia senas tradicijas. Ir štai dabar atsiranda žmonių net Ženevos areopage, kurie stengiasi čia įžiūrėti net taikos griovimą ir provokaciją! Ne! Gal jokiam kitam dalyke mūsų vyriausybė nėra taip tvirta kaip šitam. Čia ją palaikys ir rems visa tauta, kaip vienas žmogus be jokių išimčių. Mes tikim, kad nepaisant visų lenkiškų intrigų ir pinklių, lietuvių tautą šiuo reikalu parems visi tie, kurie nori tikros, teisingumu paremtos, taikos. Todėl mes žiūrim optimistiškai ateitin, nors Ženevoj kartais atsitinka Lietuvai būti mažumoj.


TASSo korespondentai G. Vasiljevas ir N. Turkatenko praneša: Kovo 7 d. vakare Medison skver-gardene įvyko reakcinės organizacijos „jaunieji amerikiečiai už laisvę“ sušauktas „konservatorių mitingas už pasaulio išvadavimą iš komunizmo“. Nemaža jėgų ir lėšų įdėjo Amerikos ultros, seniai ruošdami šią antikomunistinę demonstraciją. Kol Medison skver-gardeno salėje skambėjo karingos Amerikos „ultrų“ kalbos, gatvėje kunkuliavo protesto demonstracija. Gretimose gatvėse susirinko daugybė jaunų niujorkiečių. Piketininkai laikė rankose plakatus: „Padaryti galą raganų gaudynėms!“, „Uždrausti branduolinius bandymus!“, „Apginkime žmogaus teises!“. Policijos nuvaryti už aptvėrimo barjerų, jie skandavo: „Vienykitės kovai prieš dešiniuosius!“ Po to piketavimo dalyviai nuėjo prie sporto salės „Sent Nikolas arina“, kur įvyko masinis mitingas su šūkiu „Ginti demokratiją“. Čia susirinko apie puspenkto tūkstančio Niujorko, Kolumbijos, Jelio universitetų ir įvairių koledžų studentų bei dėstytojų. Vadovauti mitingui mėgino tokie užkietėję politikieriai kaip laikraščio „Niujork post“ redaktorius Veksleris ir senatorius demokratas Hemfris. Savo gražbylystę jie panaudojo visų pirma tam, kad mitingui būtų suteikta ne tiek antifašistinė, kiek antikomunistinė kryptis. Vis dėlto eilė kalbėtojų, salės audringai remiama, griežtai pasmerkė berčininkus ir kitus „ultras“. Antai, Niujorko valstijos įstatymų leidimo susirinkimo senatorius Orensteinas pareiškė, kad tokie elementai kelia pavojų Amerikai. Jis paragino amerikiečius ryžtingai kovoti, kad makartizmui nebūtų leista vėl pakelti savo šlykščios galvos. Jį parėmė Niujorko valstijos įstatymų leidimo susirinkimo senatorius Teileris, spalvotųjų gyventojų pažangos rėmimo asociacijos vadovas Vilkingas. Senatorius Teileris ypatingą dėmesį savo kalboje paskyrė būtinumui padėti stiprinti taiką. Kitam kalbėtojui – žurnalo „Niu Amerika“ redaktoriui Haringtonui, kuris pasmerkė Amerikos vyriausybės nutarimą vykdyti branduolinius bandymus atmosferoje, – mitingo dalyviai pritarė audringais plojimais ir šūksmais. Jis ragino kovoti už „tikrą demokratiją“ Jungtinėse Valstijose, prieš branduolinį karą.


Vokietijoje prašančių politinio prieglobsčio žmonių užpuolimus kancleris H. Kolis pavadino nepateisinamu barbariškumu. Kancleris pasakė, kad prievarta užsieniečių atžvilgiu daro gėdą šaliai ir kad dauguma vokiečių smerkia ultradešiniuosius, pranešė radijas „Svoboda”. Izraelio premjeras I. Rabinas, lankydamasis Berlyne, ragino vokiečius sustabdyti prievartą. Jis sakė, kad nauja prievarta bus siaubingos praeities prisiminimas.


Varšuvoj politinių kombinacijų netrūksta. Tačiau visos jos pasižymi tuo, kad joms įvykdyti reikia eiti į konfliktą su taika. O tuo tarpu galbūt niekas taip nėra reikalingas taikos, kaip Lenkija. Šių dienų Lenkijoj yra daug vidaus sunkumų, ardančių pačių lenkų vienybę, atmetus kitų tautų interesus. Dabartinė Lenkija juk sudaryta iš trijų didelių dalių, kurių kiekviena prieš karą gyveno atskirą politinį ir kultūrinį gyvenimą: Poznanės sritis su A. Silezija ir Dancigo koridorium, Galicija su Krokuva ir Lvovu, ir tikroji „Krulevstvo“ su Varšuva. Pirmoji priklausė Vokietijai, antroji – Austrijai Vengrijai ir trečioji – Rusijai. Nors lenkų tautiškas susipratimas buvo visose trijose dalyse lygus, tačiau vis dėlto atsirado būdo ir pažiūrų skirtumų. Todėl lenkams dabar taip sunku yra susitarti dėl įtakos valdžioj, nes nei vienos srities šalininkai nenori nusileisti kitiems. Tuo galbūt iš dalies galima aiškinti, dėlko Lenkijoj pateko į pirmą vietą Pilsudskis. Ir tik todėl Pilsudskio asmuo yra taip pučiamas ir didvyrinamas, kad aplink jį be didesnių kovų spiestųsi visų sričių ir pažiūrų lenkai. Pilsudskis virto lenkų vienybės simbolu. Pilsudskio svajonės sudaryti didelę, istorišką Leilkiją yra priimtinos visiems lenkams, nes turbūt nėra lenko neimperialisto. Tad dabar, Pilsudskiui apsirgus, yra suprantamas nerimas, kurs kyla lenkų politinėse sferose, keliant klausimą, kas galėtų pavaduoti Pilsudskį, paimti jo vietą. Šiuo atveju eina dalykas ne apie formališką šios ar kitos vyriausybės vietos paėmimą, vis tiek kokia ta vieta būtų, bet apie tai, kur rasti naują žmogų, kurio vardas, dėl didelės pavarytos reklamos, virto plačiose tautos masėse populiariškiausiu vardu, „mūsų dziadeku“, apie kurį yra skleidžiamos įvairiausios būtos ir nebūtos legendos, ir kas svarbiausia, paskui kurį eina visa kariuomenė, tiek tikrieji „pilsudčikai“, tiek „halerčikai“, tiek visi kiti. Tokių žmonių išauklėti negalima, juos iškelia gyvenimo aplinkybės. Taip buvo iškilęs Pilsudskis. Ir jam susirgus, vyriausybė stengiasi jo beviltį sveikatos stovị paslėpti, kad ne taip greitai būtų pajusta, kad jau nėra jėgos, kuri pajėgė valdyti. Ir mes matom, kad jau dabar Varšuvoj prasideda kova už valdžią: seimas, kurs buvo užguitas, pajuto progą atsigauti, ir pirmuoju tos kovos ženklu yra faktas, kad seimas truputį apkarpė karo išlaidos. Vyriausybės laimė, kad dabar seimo pirmininku yra ne Bartelis, kaip buvo projektuota, bet socialistas Dašinskis, kurs šiuo kritišku momentu gelbsti situaciją, neleisdamas seimui eiti į atvirą kovą su vyriausybe. Vyriausybė dabartiniu metu nėra tiek stipri, kad tą kovą laimėtų; o seimą paleisti neturi reikiamo autoriteto. Todėl tolimesnis vidaus krizio, kovos už valdžią, Lenkijoj plėtojimasis yra labai įdomus. Bet Pilsudskio negalėjimas aktingai dalyvauti valdžioj nebūtų atkreipęs į save didelio užsienių dėmesio, jei tik jis būtų grynai vidaus dalykas. Bet Pilsudskio pasitraukimas iš valdžios turi didelės reikšmės ir visai Lenkijos užsienių politikai. Juk kiekvieną pavasarį rytų Europoj taip sakant visi žvirbliai čiauška apie karą. Kur tas karas turi prasidėti, su kuo - tas niekam tikrai nežinoma, bet faktas, kad visi jo laukia. Taip ir šiemet buvo laukiama karo, tik šį kartą gal kiek aiškesne forma, būtent naujo lenkų rusų karo. Ėjo gandai, kad užsienių pinigais jau esanti sudaryta būsimos nepriklausomos Ukrainos vyriausybė, kad skubiai kaž kur Galicijoj ar kur kitur verbuojama ukrainiečių kariuomenė. Tos „nepriklausomos Ukrainos“ vyriausybės ir kariuomenės uždavinys esąs kartu su Lenkija kariauti su Sovietų Rusija. To karo rezultate gema Ukraina ir Gudija, sujungtos kažkokiais ryšiais su Lenkija. Ir visai tai akcijai turėjęs vaduoti Pilsudskis. Ar yra bent šiek tiek teisybės šiuose ganduose – sunku pasakyti, bet kad iš kažkur iš palėpių tie gandai kyla – faktas. Tačiau šioks ar toks karas rytų Europoj yra neįmanomas tol, kol bus lietuvių lenkų konfliktas, jei tik pats tas konfliktas neprives prie karo. Juk devyneris metus niekam nekliudė „karo stovis“ tarp Lietuvos ir Lenkijos. Bet nuo pereitų metų rudens lietuvių lenkų santykiais susidomėjo ir T. S-ga ir vakarai. Mat, lenkai pasijuto staiga negalį gyventi be gerų santykių su Lietuva. Konfliktas taip sakant bendromis pajėgomis buvo nustumtas nuo „negyvojo taško“. Tačiau ir pradėjus derybas, nematyt, kaip galima jis likviduoti, atmenant lenkų pažiūras ir nusistatymą Lietuvos atžvilgiu. Bet tik viena aišku, kad dabartinės Varšuvos pastangos „susitarti“ su Lietuva yra diktuoiamos visai ne „gerų kaimyniškų“ santykių pasiilgimu. Lenkijos Pabaltės politika – siekimas sudaryti bloką Lenkijoj hegemonijoj – turi tikslo gauti į savo rankas Baltijos jūrų rytų krantų uostų kontrolę, nes per tuos uostus eina keliai į Rusiją. Todėl jei p. Zaleskis ir neigia „vieno lenkų delegacijos nario“ padarytus pareiškimus apie biokų politiką, tai čia yra ne kas kita, kaip tiktai politika“. Ir už hegemoniją Pabaltėj Lenkija, galimas daiktas, sutiktų net reviduoti sieną su Vokietija. Vakarai – vokiečiai – jau yra nugalėję pas save slavus; vakaruose slavai – lenkai – negali pastūmėti germanų tautų; gali būti tik atvirkščiai, germanų spaudimas į rytus. Todėl lenkai būtų linkę taip sakant „atsipirkti“ iš vokiečių vakaruose tam tikromis teritorialinėmis kompensacijomis, kad gautų laisvesnes rankas šiaurėj ir rytuose. Visa tai yra problemos, vertos mūsų kuodidžiausio susidomėjimo.


Kinijos Liaudies Respublikos Valstybės tarybos premjero ir Čekoslovakijos Respublikos vyriausybės pirmininko derybos

PEKINAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Sinchua, kovo 10 d. Pekine prasidėjo KLR Valstybės tarybos premjero Cžou En-lajaus ir Cekoslovakijos Respublikos Vyriausybės pirmininko V. Sirokio derybos. Derybose dalyvavo – nuo Kinijos: Valstybės tarybos premjero pavaduotojai Che Lunas, Bo I-bo, valstybinio statybos reikalų komiteto pirmininkas Van Chešou, užsienio prekybos ministras Je Czi-čžuanas, kultūros ministras Sen Jan-binas, sveikatos apsaugos ministras Li De-ciuanis ir kiti. Nuo Čekoslovakijos derybose dalyvavo visi Čekoslovakijos Respublikos Vyriausybinės delegacijos nariai: valstybinės planavimo valdybos pirmininkas Otakaras Šimunekas, Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro Komiteto sekretorius Oldržichas Černikas, užsienio reikalų ministras Vaclavas Davidas, finansų ministras Julius Diurišas, valstybinio statybos komiteto pirmininkas Emanuelis Šlechta, sveikatos apsaugos ministras Jozefas Plaigaras ir kiti. Abi pusės pasikeitė nuomonėmis dėl dabartinės tarptautinės padėties, dėl socialistinių šalių solidarumo stiprinimo ir dėl Kinijos bei Čekoslovakijos draugiškų santykių tolesnio vystymo.


Suimta 40 ukrainiečių. Tarp jų keli seimo nariai. Radio žiniomis, ryšy su pasikartojančiais atentatais prieš geležinkelius vietų rytų Lenkijoj Kovely ir apylinkėj esą, suimta 40 ukrainiečių partijos „Selrob“ narių, tarp kurių keli seimo atstovai. Pas suimtuosius esą rasta daug kompromituojančių dokumentų, labai svarbūs mobilizacijos planai ir didelis svetimos valiutos fondas. Jų butuos taip pat esą rasta amunicijos sandėliai. Pastaruoju laiku ,,Selrob“ organizacija vedusi aktingą propagandą ir ruošusi dirvą naujiems teroristiniams aktams.


Kaip praneša spauda, mašinų gamintojų streike, kuris prasidėjo kovo 23 d. remiant reikalavimus padidinti darbo užmokestį, dabar dalyvauja apie milijoną žmonių. Darbo užmokesčio padidinimo reikalauja kai kurių kitų Anglijos pramonės ir transporto šakų darbininkai. Laikraščio „Fainenšl Taims” apžvalgininkas nurodo, kad tuos reikalavimus taip pat kelia 120 tūkstančių geležinkelio dirbtuvių darbininkų, 120 tūkstančių elektroenergetikos pramonės darbininkų, 20 tūkstančių civilinių aviacijos kompanijų mechanikų.


VYRIAUSYBĖ PASIRENGUSI, O SEIMAS - NESKUBA?

Vakar Seime ministras pirmininkas B.Lubys pristatė savosios Vyriausybės narius ir programą. Konstatavęs, kad ekonomikos padėtis pakankamai sunki, premjeras pasakė, kad reformos bus tęsiamos, nors ir pakoreguotos, įvertinant pereinamojo laikotarpio ypatumus. Tai nereiškia, kad tolstama nuo rinkos kūrimo principų. Nevargindamas Seimo narių ilgais komentarais (programos - 47 puslapiai), B.Lubys išdėstė tik svarbiausius kiekvienos ūkio šakos, sferos uždavinius. Baigdamas pabrėžė, kad Vyriausybė bus atvira, prieinama ir demokratiška, tačiau turės savo nuomonę, kuri galbūt ne visada sutaps su Seimo. Suprantama, Seimo priimtų įstatymų ji laikysis. Vakar dienos posėdyje nei Vyriausybės programa, nei Vyriausybės įstatymas nepriimti. Užtat nemažai laiko ir energijos skirta aiškinantis, ar teisėtai pradėtos ardyti barikados prie Seimo rūmų. Laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas sakė, kad memorialas, kaip ir numatyta, bus, relikvijos niekur nedings. Pasak Č.Juršėno, jo statusas kol kas neapibrėžtas, todėl, galimas daiktas, kad savo įgaliojimus ir viršijęs. Tą galėtų nustatyti speciali komisija. V.Aleknaitė pateikė nutarimo, kuriame siūloma tokią komisiją sudaryti, projektą. Taip pat priimtas nutarimas „Dėl Lietuvos Respublikos Seimo Užsienio reikalų komiteto”. Komitetą numatyta išplėsti iki 16 narių. Į jo sudėtį įtrauktas V.Landsbergis.


KLAIPĖDA (mūsų koresp.). Didelis skaičius uostamiesčio komjaunuolių ir jaunuolių pareiškė norą vykti į šalies Rytų rajonus. Ta proga Jūrų prekybos uosto klube įvyko jaunųjų patriotų vakaras. Apie milžiniškus Sibiro ir Kazachstano žemės gelmių turtus, Angaros ir Janisiejaus hidroresursus, apie naujas dideles statybas, numatytas TSKP XX suvažiavimo direktyvose, papasakojo komjaunimo miesto komiteto sekretorius drg. Rimkus. Jaunieji klaipėdiečiai vyks į Pavlodarą, kuriame VI penkmetyje išaugs milžiniška aliuminio gamykla, ties naujus geležinkelius Kazachstane. Susirinkusieji domėjosi vietomis, kur jiems teks dirbti, pateikė daug klausimų. - Kur mes bebūtume, - pasakė „Aušros“ fabriko darbininkė Michailova, išvykstanti į Kazachstano statybas, - nenutrauksime ryšių su savo buvusiais draugais, įmonių kolektyvais.


Vilniaus lietuvių telegrama dėl mokyklų. Laikinasis Vilniaus lietuvių komitetas pasiuntė Tautų Sąjungos gen. sekretoriui Sir Drummondui tokią telegramą dėl ,,Ryto“ draugijos seminarijos: ,,Lenkijos valdžia 1927 metais politinės represijos keliu prieš lietuvius uždarė vienintelę lietuvių mokytojų seminariją Vilniuje, ir šiems metams neleidžia atidaryti. Mokiniai lieka be mokslo, lietuvių visuomenei neduodama galimumo ruošti mokytojų pradžios mokykloms, lietuvių liaudies mokyklos yra uždarytos neva dėl nekvalifikuotų mokytojų. Mes prašome sekretoriatą susirūpinti lietuvių mokyklomis Vilniaus krašto, labiausia „Ryto“ draugijos lietuvių seminarija Vilniuje. „Ryto“ draugija užsiima tik švietimo darbu.“ Telegramą pasirašė Vilniaus lietuvių komiteto pirmininkas K. Stašys ir sekretorius R. Mackevičius. (Elta).


Jaunieji gamybininkai, jūsų laukia pionierių draugovėse!

VI klasės pionieriai, sužinoję, kad jų būrio vadovu bus „Gegužės Pirmosios” saldainių fabriko darbininkė, nekantriai laukė jos ateinant. Jie seniai svajojo apie įdomų gyvenimą būryje ir tikėjosi, kad naujasis vadovas galės daug ko papasakoti, parodyti, pamokyti. Ir štai komjaunuolė Birutė Vaitkevičiūtė atėjo į mokyklą. Fabrike Birutė dirbo saldainių vyniotoja. Ji buvo gera sportininkė, mėgo saviveiklą. Taip, tokio vadovo ir laukė Klaipėdos K. Donelaičio vardo į vidurinės mokyklos VI klasės pionieriai. Komjaunuolė Vaitkevičiūtė karštai ėmėsi naujo, jai nepažįstamo darbo. Ji stengėsi suartėti, susidraugauti su vaikais, pažinti kiekvieno polinkius, surasti būriui įdomių užsiėmimų. Pionieriai įdėmiai klausydavo Birutės pasakojimų apie darbą fabrike, o kartą ji vaikus nusivedė cechą, parodė, kaip vyksta darbas. Visa tai pionieriams buvo labai įdomu. Už norą ir pastangas dirbti su pionieriais komjaunuolė Birutė Vaitkevičiūtė buvo apdovanota komjaunimo Klaipėdos miesto komiteto Garbės raštu. Tai, atrodo, turėjo paskatinti būrio vadovę dirbti dar su didesniu entuziazmu. Tačiau atsitiko priešingai. Bėgo dienos. Pionieriai norėjo naujų įspūdžių ir darbų o vadovė tarsi išsikvėpė: jai ėmė įgristi vaikų žingeidumas, reiklumas. Taip pat ji jautė, kad ir jos išradingumas baigiasi, kad ji nebesugalvoja nieko uždegančio, įdomaus. Tie seminariniai užsiėmimai, kurie buvo rengiami mokykloje burių vadovams, davė per mažai naudos. Vaitkevičiutė kartais nebeidavo į būrį, ir vaikai, veltui laukę, skirstydavosi į namus. Pionieriai ėmė nebetikėti vadovės pažadais. O kai tarp vaikų ir auklėtojo atsiranda nepasitikėjimas, negalima norėti sėkmingo darbo. Po kurio laiko Vaitkevičiūtė visiškai neateidavo į būrį. Niekas nepasistengė sugrąžinti jos į mokyklą, netgi nepasikalbėjo. Dirbti šios klasės pionierių būrio vadovu buvo įpareigotas moksleivis-komjaunuolis. Komjaunimo Klaipėdos miesto komitetas buvo paskyręs ir daugiau komjaunuolių-gamybininkų vadovauti pionierių būriams. Tačiau gamybininkai, kurie darbe pasižymėjo iniciatyva ir darbštumu, su vaikais dirbti nenorėjo ir nesistengė. Keli darbininkai iš „Gulbės”, „Trinyčių” fabrikų, nors buvo sutikę būti pionierių vadovais, savo žodžio netesėjo. Keletą kartų atėję į mokyklą, jie metė šį darbą. Šiemet Klaipėdoje jau nebegalvojama įmonių darbininkams-komjaunuoliams pavesti atsakingą būrių vadovų postą. Čia susitaikyta su ta mintimi, kad, esą, gamybininkai nenori ir nesugeba dirbti visuomeninio darbo mokykloje. Kai kurių mokyklų vadovai irgi su nepasitikėjimu žiūri į tai, kad pionieriams vadovautų darbininkai ir inžinieriai. Štai prie ko prieita, kai į svarbų vaikų auklėjimo barą žiūrima pro pirštus. Argi iš tikrųjų gamybininkai nepajėgūs dirbti būrių vadovais? Dešimtys pavyzdžių iš broliškųjų respublikų pionierių organizacijos darbo patirties rodo, kad tinkamai parinkti ir mokomi darbininkai, agronomai, inžinieriai, kolūkiečiai yra puikūs pionierių būrių vadovai. Taip Armėnijoje jau kelintus metus iš eilės pionierių būrio vadovu vienoje kaimo mokykloje dirba Socialistinio Darbo Didvyris kolūkietis Račikas Zakojanas. Šaunaus darbo pavyzdžiu jis auklėja vaikus tarybiniais patriotais, moko juos įvairių žemės ūkio darbų. Zakojanas randa laiko ir pažaisti su pionieriais, sugalvoja su jais įdomių užsiėmimų mokykloje, miške, darže. Pionieriai, sekdami savo vadovu, iš mažens su užsidegimu imasi darbo, daro bandymus su augalais. Stipriau negu ilgi įtikinėjimai vaikus veikia konkretus pavyzdžiai. Ir tas kolūkietis, darbininkas, kuris sugebės parodyti pionieriui kūrybinio darbo džiaugsmą, išmokyti jį mylėti darbą, bus geras auklėtojas. Tokių žmonių ir reikia mokyklai, pionierių būriams. Be abejo, parinkus pionierių vadovais gamybininkus, negalima jų užmiršti, palikti patiems sau. Vyr. pionierių vadovas, mokytojai turi nuolat jam padėti, patarti, kaip pasielgti vienu ar kitu atveju. Su pionierių vadovais-gamybininkais reikia sistemingai pravesti seminarus, mokyti juos, kaip organizuoti užsiėmimus su vaikais, žaidimus. Visa tai turi būti daroma gerai apgalvojus seminarinių užsiėmimų temas. Sunkus, bet garbingas darbas su vaikais. Ir kuo daugiau gamybininkų ateis dirbti su vaikais, tuo bus geriau. Dabar kaip tik metas tuo pasirūpinti: pionierių organizacijoje prasidėjo ataskaitos-rinkimai. Įmonių ir kolūkių komjaunimo organizacijos, be abejo, žino, kas iš jų tarpo galėtų sėkmingiausiai atlikti atsakingą visuomeninį darbą. Pasikalbėti su šiais žmonėmis, sukelti juose norą dirbti pionierių būrių vadovais — tiesioginė komjaunimo organizacijų pareiga. Vilniaus 13-tos mokyklos vadovybė rūpinasi, kad šiomis dienomis į pionierių organizaciją ateitų dirbti burių vadovais Plataus vartojimo elektros reikmenų gamyklos darbininkai komjaunuoliai. Tai buvę šios mokyklos auklėtiniai, kurie patys ne taip seniai sėdėjo mokyklos suole, gerai pažįsta jos gyvenimą. Gražią iniciatyvą rodo 13 vidurinė mokykla. Nėra abejonės, kad gamyklos komjaunuoliai-gamybininkai ją karštai parems, ir netrukus pas mokyklos pionierius ateis kaip jų vadovai. Bet šito, aišku, per mažai. Reikia pasiekti, kad kuo daugiau gamybininkų šiemet panorėtų dirbti pionierių būrių vadovais, kad jų butų ir miesto, ir kaimo mokyklose. Šis svarbus darbas gamybininkams seksis, jei bus dirbama su entuziazmu, su pasiryžimu komunistiškai auklėti jaunąją kartą. Šiuo metu komjaunimo organizacijų ir mokyklų uždavinys yra parinkti geriausius darbininkus ir kolūkiečius pionierių būrių vadovais. Tai daug padės pagerinti, sudominti pionierių organizacijų veiklą mokyklose.


GALINGI kranai, iškilę viršum statybų pastolių, traktoriai, kurie raiko amžiais neliestą velėną, mašina, iš kurios nė minutei nesustodamas liejasi ir klostosi į rietimą audinys, tūkstančiai kitų didelių ir mažų darbų, kuriuos dirba tarybiniai žmonės, byloja apie nepaliaujamą, kūrybingą liaudies triūsą. Komunistų partijos XX suvažiavime tarybinei liaudžiai iškelti uždaviniai įpareigoja daugiau dirbti ir jaunimą. Jaunuolių ir merginų tiesioginė pareiga - būti ten, kur reikalinga jaunatviška energija ir sumanumas. K. J. Vorošilovas Komunistų partijos XX suvažiavime kalbėjo, kad „mūsų partija ir Tarybų valstybė ir ateityje auklės mūsų jaunimą idėjiškai ir fiziškai užsigrūdinusį, mokantį pasiekti mokslo viršūnes ir tobulai valdyti naująją techniką, nebijantį sunkumų, o sugebantį įveikti juos, nebijantį gaivaus naujųjų statybų vėjo, nevengiantį kieto darbininkų darbo“. Respublikos jaunimas drauge su visos šalies jaunuoliais ir merginomis supranta tuos milžiniškus uždavinius, kurie keliami tarybiniams žmonėms šeštajame penkmetyje. Jie nori būti pirmuose darbo baruose, toliau stiprinti Tėvynę. Dažnai jaunuolis ar mergina, galvodami apie savo pareigą Tėvynei, susimąsto, kaip tapti geresniu, tobulesniu, kaip savo darbu ir mokslu duoti daugiau naudos visuomenei, liaudžiai. Prieš kurį laiką Kauno politechnikumo moksleivis Antanas Adomaitis kreipėsi į redakciją laišku, klausdamas, kaip tapti valingu žmogumi. Šis laiškas buvo atspausdintas laikraštyje. Kad ne vien tik Adomaitį jaudina šis klausimas, rodo gausūs skaitytojų laiškai. Darbininkai, mokslo darbuotojai, mokytojai, moksleiviai, tarnautojai, kolūkiečiai nesitenkino vien atsakydami Adomaičiui. Jie pasakojo apie save, savo kolektyvą, reiškia mintis, pasiūlymus, nurodo, kaip ugdyti valią. Skaitytojai pateikė daug pavyzdžių iš grožinės literatūros, o taip pat iš mūsų šalies didvyrių, drąsiųjų žmonių gyvenimo. Jaunuoliai ir merginos sau ir kitiems draugams siūlo mokytis drąsos, ištvermės iš Zojos Kosmodemjanskajos, Nikolajaus Ostrovskio, Aleksandro Matrosovo ir kitų valingų, drąsių žmonių, kurie savo gyvenimą ir gyvybę paaukojo, gindami Tėvynės laisvę ir laimę. Kalbėdami apie didelius žmones ir jų žygdarbius, skatindami iš jų mokytis valingumo, skaitytojai iškelia kitą svarbią mintį: valia reikalinga ne tik dideliems darbams atlikti - ji būtina ir kasdieniniame gyvenime nugalint eilinius sunkumus. Anykščių J. Biliūno vardo vidurinės mokyklos moksleivis R. Gražys savo laiške pasakoja, kaip jis sugebėjo nugalėti savo tingumą ir tapti geru mokiniu. Ištaisyti dvejetus jam padėjo pasiryžimas sistemingai ir nuosekliai mokytis, dienos režimo laikymasis. Gal kai kam atrodo, kad mokantis, vykdant kasdienines užduotis nereikia tvirtos valios. Jei kas šitaip galvoja, smarkiai klysta. Kas gi patikės žmogumi, kad jis parodys valią ir ištvermę pavojaus metu, jei jis neįstengia atlikti paprasčiausio darbelio, įveikti eilinę kliūtį gyvenime? Teisingai rašo mūsų laikraščio skaitytojas Z. Plioplys savo laiške Antanui Adomaičiui. „Prisimenu Tarybinės Armijos eilėse praleistas dienas. Ten pasitaikė sutikti ir tokių karių, kurie laužydavo karinę drausmę, bet, kalbėdami su kitais, tvirtindavo, kad karo atveju jie nedvejodami parodytų narsumą ir ištvermę. Man atrodo, tokiais žmonėmis negalima pasitikėti. Jie kaip taikos, taip ir karo metu tikriausiai būtų tik našta draugams“. Negalima laikyti valingu žmogumi to, kuris savo žodžių neparemia darbais, kuris daug kalba, bet mažai dirba. Kad padarytum tai, ką prižadėjai sau ar kitiems, kad taptum valingu žmogumi, turi matyti prieš save aiškų tikslą, nes didelis tikslas gimdo didelę energiją. Žmogus, turįs tvirtą materialistinę pasaulėžiūrą, turįs kilnų tikslą - komunizmo statybą, visuomet sugebės nukreipti savo valią šiam tikslui pasiekti. Stipri valia priklauso nuo paties žmogaus pasiryžimo ir pastangų. Žinoma, jaunuoliui gali nemažai padėti ir kolektyvas, kuriame jis gyvena, mokosi, dirba. Kolektyvas neturi abejingai žiūrėti į savo nario klaidas. Jo pareiga pamokyti draugą, sugrąžinti jį į tikrąjį kelią, paskatinti geram darbui. Kolektyvas - jėga, kuri vienija atskirus žmones. Jis gali pasiekti, kad visi kolektyvo nariai eitų teisingu keliu, augtų valingais žmonėmis. Komjaunimo organizacija, vadovaujanti kolektyvui, yra jaunimo mokytoja, padėjėja. Ji moko savo auklėtinius mylėti Tėvynę, padeda jiems susidaryti tvirtą materialistinę pasaulėžiūrą, kovoti ir nugalėti sunkumus. Mūsų puikiame gyvenime negali būti silpnavaliai, bijantieji sunkumų žmonės. Jie nesugebėtų įvykdyti partijos ir vyriausybės keliamų uždavinių. Todėl kiekvienas jaunas žmogus turi ugdyti tvirtą valią, būti didvyriu kasdieniniame darbe.


Pakely į Varšuvą Plečkaitis man gyrėsi kaip prigavęs vokiečių socialdemokratų lyderį ir II Internacionalo nari p. Krispin. Ligi to laiko vokiečių s. d. buvo priešingi Plečkaičio žygiams Vilniuje, bet per pasimatymą su p. Krispin jis turėjęs vikriai suktis ir net sakėsi prisimetęs verkiančiu, o vėliau juokėsi taip vikriai tą žmogelį apdirbęs. (Toliau bus).


Profsąjungų pagalba jaunimui, išvykstančiam dirbti į šalies rytinius ir šiaurės rajonus

VPSCT Prezidiumas priėmė nutarimą, kuriame numatytos priemonės pagalbai teikti jauniesiems patriotams, išvykstantiems dirbti į šalies rytinius ir šiaurės rajonus ir į Donbasą. Profsąjungų komitetams ir taryboms pasiūlyta aktyviai dalyvauti atrenkant darbininkus ir tarnautojus, pareiškusius norą važiuoti nuolatiniam darbui į Sibiro, Tolimųjų Rytų, Šiaurės ir Donbaso naująsias statybas bei įmones, organizuoti masinį konsultavimą apie darbo ir buities sąlygas naujosiose vietose. Profsąjunginėms organizacijoms taip pat pavesta patikrinti įmonių ir statybų pasiruošimą priimti ir aprūpinti buitiniu atžvilgiu jaunimą. VPSCT Prezidiumas pasiūlė profsąjungų komitetams atkreipti ypatingą dėmesį į tai, kad naujakuriams būtų sudarytos labai našaus darbo sąlygos, padėti organizuoti reikalingų statyboms ir įmonėms profesijų mokymą, diena iš dienos kontroliuoti butų statybos planų vykdymą, valgyklų, parduotuvių, komunalinių įmonių, medicinos ir kultūros įstaigų, drabužių ir avalynės remonto dirbtuvių darbą. Rekomenduojama organizuoti, kad įmonių kolektyvai kultūriniu atžvilgiu šefuotų atskiras naująsias statybas. Padėti organizuoti jaunimo priėmimą į naujųjų statybų rajonus siunčiama VPSCT ir profsąjungų CK darbuotojų grupė.


Iškilmingu džiaugsmo aidu neseniai praskambėjo per plačiąją Tarybų žemę ir per visą pasaulį tautų vado, didžiosios pergalės organizatoriaus ir įkvėpėjo draugo Stalino žodžiai, skelbią taiką, ramų gyvenimą r kūrybinį darbą visame pasaulyje. Karas baigtas, pergalė pasiekta. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos laimėjimai apginti. Tie, kurie norėjo pavergti laisvas tautas, kurie užsimojo brutalia jėga pagrobti sau pasaulio gėrybes ir priversti žmoniją jiems tarnauti, — buvo priversti padėti ginklus, prisipažinti nugalėtais. Tiesa ir žmoniškumas laimėjo prieš melą ir barbariškumą. Tik miestų ir miestelių griuvėsiai, išdeginti kaimai, apsvilę medžiai pakelėse primena, jog dar taip neseniai čia vyko žūtbūtinės kautynės. Tačiau tie griuvėsiai kasdien nyksta, viršum jų kyla naujas gyvenimas, greit nebeliks nė ženklo baisių kautynių ir sunaikinimų. Gėris, pažanga pasiekiama per kovą ir aukas. Visa žmonijos istorija nužymėta geriausiųjų jos sūnų — dukterų kovomis dėl šviesos ir pažangos. Piktos tamsybės jėgos laikinai įsigali, trukdo ir slopina pažangą, bet pagaliau jos nugalimos, sunaikinamos. Tokios mintys kyla paėmus Kosto Korsako knygą „Prieš amžinąjį priešą“. Joje nagrinėjama didžios žmonijos kovos dėl pažangos ir laisvės prieš pikto ir tamsybės jėgas mažutė iškarpėlė — lietuvių tautos kovų prieš vokiškuosius grobikus atspindžiai mūsų tautosakoje ir žymesniųjų rašytojų kūriniuose. Straipsniai rašyti 1942 — 1944 m., taigi tada, kada dar vokiškieji fašistiniai barbarai niokojo Tarybų Lietuvą, žudė geriausius jos žmones, grobė turtus, vykdė savo „naująją tvarką“. Visi dorieji lietuvių tautos sūnūs stojo į kovą prieš amžinuosius savo priešus. Ir ši kova ne pirmutinė. Daug amžių ji vyko. Jos epizodai atsispindi geriausiuose mūsų literatūros kūriniuose. Knygos autorius vaizdžiai, pačių rašytojų žodžiais, iškelia tą didžią lietuvių tautos tradiciją — kovos ir neapykantos prieš vokiškuosius grobikus tradiciją. Savo įžanginiame žodyje „Didžioji tradicija“, apžvelgdamas lietuvių kovas su vokiečiais, K. Korsakas sako: „…neapykanta vokiškiesiems grobikams ir žūtbūtinės kovos prieš juos dvasia kaip tik sudaro vieną didžiųjų lietuvių literatūros tradicijų“. Straipsnyje „Lietuvių tautosaka“ autorius iškelia lietuvių liaudies skriaudų ir kančių, patirtu nuo Vokiškųjų grobikų, atspindžius mūsų liaudies dainose. Nuo seniausių laikų, kada šunes riteriai pradėjo veržtis į Lietuvą, lietuvis bent dainoje išreiškia savo liūdesį ir nelaimes, kurias padarė jam vokiškieji įsibrovėliai. Ypač tatai ryšku Mažosios Lietuvos lietuvių liaudies dainose. Toliau K. Korsakas nagrinėja Kr. Donelaičio „Metuose“ pavaizduotas vokiečių amtmonų piktadarystes ir lietuvių neapykantą jiems, Simano Daukanto Darbuose senųjų lietuvių ir žemaičių“ ir „Istorijoj Žemaitiškoj“, M. Valančiaus „Antano Tretininko pasakojimuose“ atžymėtas lietuvių tautos kovas prieš vokiškuosius grobikus. Visi šie žymūs lietuvių rašytojai vienu balsu šaukė, jog gražiausias ir amžinas lietuvių tautos priešas buvo ir yra vokiečiai grobikai, jog svarbiausia lietuvių patriotinė pareiga būti pasirengusiems stoti su jais į lemiamą kovą. „Lietuvių tautos sąskaitos su vokiškaisiais grobikais yra tokios pat senos, kaip mūsų tautos istorija. Ir apie tai su nepaprastu įtikinimu mums šiandien kalba S. Daukantas, savo raštuose neužginčijamai parodydamas, kad jau nuo senų senovės vokiečių tikslas buvo lietuvių tautą visiškai išnaikinti, o Lietuvos žemes kolonizuoti“ (96 psl.). Straipsnyje apie Maironį K Korsakas parodo, jog ir šis mūsų didysis tautinio atgimimo poetas savo patriotiniams kūriniams medžiagos sėmėsi iš lietuvių kovų su vokiečiais. Ir savo lyrikoj, ir „Mūsų vargų“ poemoj Maironis pavaizduoja senųjų kryžiuočių ir naujųjų pirmojo pasaulinio karo Lietuvos okupantų grobikiškus tikslus ir šaukia tautą į kovą. Plačiai K. Korsakas panagrinėja didžiojo lietuvių humanisto Vydūno kūryboje pavaizduotas vokiečių piktadarystes lietuvių tautai. Visa Vydūno kūryba, pradedant smulkiomis komedijomis ir baigiant „Prabočių šešėliais“ ir „Gaisru“, dvelkia karčia pagieža tiems, kurie didžius lietuvių gyvenamus plotus pavertė niauriomis kapinėmis, kur besišvaisto vien protėvių dvasios, skelbdamos amžiną panieką ramios, taikios tautos žudytojams, šaukdamos gyvus ir mirusius į amžina kovą. „Vydūno kūryba, nors pilna rūsčių, nykių Mažosios Lietuvos lietuvių gyvenimo ir kovų su vokiečiais puslapių, nėra užtemdyta pesimizmu, iš esmės ji šviesi ir optimistiška, persunkta ne tik gilaus patriotizmo, bet ir skaidrios ateities vilties, pasitikėjimo ir tvirto įsitikinimo galutiniu laimėjimu kovoje prieš baisiąją germanizmo grėsmę, nors toji kova visą laiką reikalavo didžiausių aukų“ (165—166 psl.). Ir pagaliau knygos autorius nagrinėja lietuvių tarybinių rašytojų — Salomėjos Nėries, L. Giros, A. Venclovos, P. Cvirkos, J. Baltušio ir kt. — kūrinius, kuriuose daugiausia vaizduojama lietuvių kova dėl laisvės neseniai pasibaigusio Tėvynės karo metu. Visi laisvosios daugiatautės Tarybų Sąjungos ištikimi sūnūs ir dukros, pašaukti didžiojo vado draugo Stalino, stojo į kovą ginti savo Tėvynės laisvės ir garbės. Poetai, rašytojai, kovodami su kardu rankoje, kartu ir savo raštais, sava meniniu žodžiu šaukė mases į pergalės žygį, kėlė jų neapykantą kultūros ir pažangos griovėjams. Ir tas jų žodis prisidėjo prie pergalės pasiekimo. Lietuvių tarybiniai rašytojai taip pat įnešė čia savo indelį, įrašydami lietuvių literatūros ryškų puslapį, atgaivindami senąją lietuvių tautos kovos prieš amžinąjį priešą — vokiečius — tradiciją. Reikia laukti, kad lietuvių tarybiniai rašytojai praturtins mūsų literatūrą naujais veikalais, kuriuose dar ryškiau atsispindės tos didžios kovos ir tie didvyriai, kurie pasiekė didžiausią pasaulyje pergalę. Kosto Korsako knyga „Prieš amžinąjį priešą“ trumpais, ryškiais bruožais parodo lietuvių tautos istorinę ir dabarties kovą ir kartu nurodo jos ateities kelią, ateities gaires, kaip tat atsispindi mūsų literatūroje. Todėl kiekvienam lietuviui ji įdomi ir vertinga. Čia ypač puikios medžiagos ras literatūros ir istorijos mokytojai, kurie pirmoje eilėje turi ją pasinaudoti. Ir kiekvienas švietimo, kultūros bei visuomenės darbuotojas šioj knygoj ras daug gražiu minčių, daug ko pamokomo.