Visasąjunginis pasižymėjusių įsavinant dirvonus ir plėšinius komjaunuolių ir jaunuolių sąskrydis

Dirvonų įsavintojai! Su karšta meile ir dėkingumu tuos žodžius taria tarybiniai žmonės. Prieš trejus metus Komunistų partija tėviškai išlydėjo pirmąjį jaunųjų entuziastų būrį didelio ir tauraus darbo dirbti. Pagal komjaunirno kelialapius Kazachstano, Sibiro, Uralo ir Pavolgio naujųjų žemių įsavinti nuvyko daugiau kaip 350 tūkstančių šalies jaunuolių ir merginų. Pasiaukojamas jaunimo darbas buvo labai sėkmingas. Įsavinti milijonai hektarų dirvonavusių žemių, kuriose išaugintas gausus derlius. Ir štai geriausieji iš geriausių suvažiavo į Maskvą dalyvauti Visasąjunginiame sąskrydyje, kuris vasario 28 d. prasidėjo Didžiuosiuose Kremliaus Rūmuose. Iš 1.200 delegatų — pusė apdovanota ordinais ir medaliais. Jų tarpe - 20 Socialistinio Darbo Didvyrių. Kartu su dirvonų įsavintojais į Maskvą atvyko padėjusio nuimti derlių dirvoninėse žemėse jaunimo atstovai. Dalyvauja VLKJS CK nariai, komjaunimo sričių ir kraštų komitetų bei sąjunginių respublikų LKJS Centro Komitetų pirmieji sekretoriai, Žemės ūkio, Tarybinių ūkių, Grūdinių produktų, Miestų Ir kaimų statybos ministerijų atsakingieji darbuotojai, centriniu įstaigų ir žinybų vadovai. Sąskrydžio dalyviai karštai sveikino Bulgarijos Liaudies Respublikos, Vengrijos Liaudies Respublikos, Vokietijos Demokracinės Respublikos, Kinijos Liaudies Respublikos Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos, Lenkijos Liaudies Respublikos, Rumunijos Liaudies Respublikos ir Čekoslovakijos Respublikos jaunimo organizacijų delegacijas. Sąskrydį atidarė VLKJS CK sekretorius A. N. Šelepinas. - Šiandien, – pasakė jis, - Kremliaus Rūmuose susirinko žmonės, atstovaujantieji tiems, kurie per praėjusius trejus metus išėjo didelę narsumo mokyklą, gyvenimo mokyklą, jaunųjų dirvonų įsavintojų atstovai. Jie atvyko čia, iškovoję didelę ir šlovingą pergalę, laimėję milžinišką puolimą prieš dirvonus. Lenino komjaunimo pasiuntiniai kartu su visais dirvoninių žemių darbo žmonėmis įrašė naują ryškų puslapį į didvyriškąjį šlovingų tarybinės liaudies darbų metraštį. Pranešimą apie dirvonų ir plėšinių įsavinimą ir tolesnius komjaunuolių bei jaunuolių uždavinius didinant grūdų gavybą padarė TSRS Žemės ūkio ministras V. V. Mackevičius. Jis kalbėjo apie didžiulį vaidmenį, kurį dirvonų įsavinimas suvaidino vystant grūdų ūkį. Per pastaruosius trejus metus grūdinių kultūrų pasėlių plotai padidėjo beveik 22 milijonais hektarų. Tai visų pirma Hirvonų ir plėšinių įsavinimo rezultatas. Bendrasis grūdų derlius 1956 metais padidėjo maždaug 20 procentų palyginti su 1955 metais !r buvo gausiausias per visą šalies istoriją. Valstybinės paruošos sudarė 3 milijardus 304 milijonus pūdų grūdų – milijardu su viršum daugiau, negu kad buvo paruošiama derlingiausiais metais. Iš viso per trejus metus įsavinta 35,5 milijono hektarų naujų žemių. Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės raginimas įsavinti dirvonus susilaukė karšto atgarsio jaunųjų tarybinių patriotų širdyse. Svarbiausia, kuo nuo pirmųjų dienų pasižymėjo jaunimo darbas, sako pranešėjas, tai organizuotumas ir pasiaukojimo kupina pažiūra į darbą. Gerus rodiklius pasiekė tūkstančiai brigadininkų, kombainininkų, traktorininkų, šoferių, kitų profesijų darbininkų. 1956 metais, kai buvo išaugintas toks derlius, kad jam nuimti teko papildomai pasitelkti žmonių iš miestų, į Lenino komjaunimo kvietimą vėl atsiliepė šimtai tūkstančių jaunuolių ir merginų. Nubrėždamos dirvonų įsavinimo programą, partija ir vyriausybė siekė kuo greičiausiai padidinti prekinių grūdų išteklius šalyje per tarybinių ūkių sistemą. Gyvenimas visiškai patvirtino, kad tas kursas teisingas. Dirvonų tarybiniai ūkiai yra stambios grūdų gavybos įmonės. Vidutiniškai kiekvienam iš jų tenka po 23 tūkstančius hektarų ariamosios žemės. Tarybinių ūkių sukaupta dirvonų įsavinimo praktika patvirtino, kad kapitaliniai įdėjimai, kuriuos valstybė įdėjo į jų statybą, greit išsimoka. Naujuosiuose tarybiniuose ūkiuose ir mašinų-traktorių stotyse pastatyta daug gyvenamųjų namų, ligoninių, mokyklų, valgyklų, parduotuvių, duonos kepyklų, išvystyta prekyba. Kartu reikia pažymėti, pareiškė pranešėjas, kad yra nemažai mašinų-traktorių stočių ir tarybinių ūkių, kur statyba vyksta blogai. Pernai pasiekti pirmieji laimėjimai neduoda pagrindo nusiraminti. 1957 metai turi tapti persilaužimo metais vystant visas žemės ūkio šakas. Svarbiausias uždavinys ir šiemet lieka didinti grūdų gavybą. Norint jį išspręsti reikia: pirma, šiemet suarti grūdinėms kultūroms 4-5 milijonus hektarų naujų žemių; antra, visomis jėgomis kovoti už tolesnį derlingumo didinimą; trečia, likviduoti nuostuolius derliaus nuėmimo metu, ir ypač – atskiriniu javų derliaus nuėmimu; ketvirta, labai svarbus valstybinis uždavinys yra užtikrinti visų surinktų grūdų visišką išsaugojimą. Sąskrydžio delegatai rytiniame posėdyje taip pat išklausė RTFSR Žemės ūkio ministro P. I. Morozovo ir Kazachijos TSR Tarybinių ūkių ministro M. G. Rogineco papildomus pranešimus. Drg. Morozovas pranešė, kad per pastaruosius trejus metus respublikoje įsavinta 14,9 milijono hektarų dirvonų ir plėšinių. Pernai RTFSR kraštai, sritys ir autonominės respublikos, įsavinantieji naujas žemes, pristatė ir pardavė valstybei 1 milijardą 223 milijonus pūdų grūdų. Pranešėjas pabrėžė didelį vaidmenį. kurį komjaunuoliai ir jaunuoliai suvaidino gerinant MTS darba. 1956 metais Rusijos Federacijos mašinų-traktorių stotys pirmą kartą baigė ūkinius metus, nepereikvojusios lėšų. Tačiau greta mašinų-traktorių stočių veiklos laimėjimų yra ir stambių trūkumų. Gaunamų atlyginimo natūra tvarka grūdų savikaina aukšta, MTS neproduktyvios išlaidos dar tebėra didelės. Rusijos Federacijos kolūkiai ir mašinų-traktorių stotys turi didelę skolą liaudžiai mėsos ir pieno gavybos srityje. Dirvonus įsavinantieji kraštai ir sritys tuo tarpu dar nepatenkinamai išnaudoja savo didžiules galimybes gyvulininkystės produktams gaminti. Pranešėjas pabrėžė, kad reikia skirti didesnį dėmesį mechanizatorių buities gerinimui. Kalbėdamas sąskrydyje, Kazachijos TSR Tarybinių ūkių ministras M. G. Roginecas pareiškė: – Ardami dirvonus, augindami, nuimdami ir pristatydami valstybei grūdus, jaunieji patriotai nuveikė didelį naujųjų tarybinių ūkių ir MTS statybos, aprūpinimo vandeniu ir želdymo, plentų tiesimo darbą. Dabar tarybiniuose ūkiuose veikia 537 pilnos ir nepilnos vidurinės mokyklos, 622 radiomazgai, 268 klubai, 398 kinai, 386 vaikų darželiai bei lopšeliai ir t. t. Beveik pusė naujakurių neturėjo jokios profesijos. Dabar dauguma jų įgijo kvalifikaciją, tapo traktorininkais, kombainininkais, šoferiais, statybininkais. Daugelis jų baigia mokslą vakarinėse mokyklose, kurios įsteigtos daugumoje tarybinių ūkių. Veikia didelis technikumų, specialiųjų mokyklų ir kursų tinklas. Didinti grūdų gavybą respublikoje, kuri tapo antruoju šalies aruodu, papildomai suarti dirvonus ne mažiau kaip vieno milijono hektarų plote, visokeriopai vystyti gyvulininkystę – štai uždaviniai, iškilę respublikos žemės ūkiui, jauniesiems patriotams. Siekdami garbingai sutikti Didžiojo Spalio 40-ąsias metines, Kazachstano tarybinių ūkių darbininkai ir specialistai vysto masinį socialistinį lenktyniavimą, siekdami įvykdyti grūdų, mėsos, pieno ir vilnos pristatymo valstybei planą iki visaliaudinės šventės. Vakare sąskrydis toliau tęsė darbą Sąjungų Namų Kolonų salėje. Buvo pradėti svarstyti pagrindinis ir papildomieji pranešimai. Siaurės Kazachstano srities Bulajevo tarybinio ūkio traktorinės brigados brigadininkas Socialistinio Darbo Didvyris A. Nusinovas papasakojo, kaip 1954 metais jis ir jo draugai atvažiavo į Šiaurės Kazachstaną, kaip išvarė dirvonuose pirmąsias vagas, įveikdavo sunkumus ir trūkumus. 1953 metų pavasarį jaunimas atliko plėšiniuose pirmąją sėją, o pernai naujakuriai pristatė valstybei apie 2 milijonus pūdų grūdų. Iš Čkalovo srities į sąskrydį atvažiavo tarybinio ūkio „Tobolskij“ agronomė M. Daškova. Ji papasakojo, kaip atkakliai ir ryžtingai dirbo jaunieji plėšinių įsavintojai, siekdami gerų rezultatų. Realizavęs produkciją, ūkis gavo 27 milijonus 443 tūkstančius rublių pelno. Dabar jaunimas rūpinasi pasiruošimu pavasario sėjai. Kiek užsitęsęs derliaus nuėmimas neleido tarybinio ūkio kolektyvui suarti iš rudens daugiau žemės, todėl pavasarį jam teks suarti didžiulį plotą. Apie Celiabinsko srities plėšinių įsavintojų laimėjimus papasakojo A. Maslichovas, Socialistinio Darbo Didvyris, Bredų grūdininkystės tarybinio ūkio kombainininkas. Per trejus metus srityje dvigubai padidėjo pasėlių plotai. - Rajono laimėjimuose yra ir mano darbo, – sako kombainininkas. - 1955 metais mano agregatas „Stalinec-6”: nuėmė javus 1.200, o 1956 metais – iš 1.305 hektarų plote. Laukuose dirbdavome po 20 valandų. Maskvos miesto komjaunuolių ir jaunuolių vardu sąskrydžio dalyvius karštai pasveikino transporto ekonomikos instituto VLKJS komiteto sekretorius A. Sazonovas. - Mūsų pernykščio darbo išdava, - sako Kustanajaus srities Tenizovskio grūdininkystės tarybinio ūkio traktorininkė O. Čiub, - milijonas pūdų pristatytų valstybei grūdų ir 7 milijonai rublių pelno. Manau, kad savo darbu esame nusipelnę, kad mums būtų sudarytos geresnės gyvenimo sąlygos, toliau kalba ji. Tačiau per pastaruosius metus tarybiniame ūkyje nepastatyta nė vieno metro gyvenamojo ploto. Žiemą mes vargstame dėl blogų kelių. Reikia sutvarkyti naujakurių aprūpinimą - mūsų tarpe daug jaunavedžių, daug kūdikių, ir jiems reikalingos įvairios pramonės prekes. Blogi reikalai su jaunimo poilsiu. Tarybiniame ūkyje nėra klubo, o svarbiausia – nėra žmonių, kurie galėtų vadovauti meno saviveiklai. Kultūros ministerijai reikia pagalvoti apie tai, kad ne tik kiekviename miesto klube, bet pas mus plėšiniuose būtų tokie vadovai. Susirinkusieji ilgai trunkančiais plojimais sutiko pasirodžiusį tribūnoje Kinijos Naujademokratinės Jaunimo Sąjungos CK sekretorių Chu Ke-ši. Jis karštai pasveikino dirvonų nukariautojus Kinijos jaunimo vardu. Sąskrydžio dalyviai labai susidomėję klausėsi drg. Chu Ke-ši pasakojimo, kaip didžiosios Kinijos jaunimas prieš dvejus metus pradėjo dirvonų puolimą. Dabar tuose rajonuose dirba 200 tūkstančių jaunuolių ir merginų. Kinijoje yra dešimtys milijonų hektarų dirvonų. Paversti juos derlingais laukais – vienas Kinijos jaunimo uždavinių. VLKJS CK sekretorius V. J. Semičastnas nuoširdžiai padėkojo drg. Chu Ke-ši už šiltus žodžius Lenino komjaunimui ir paprasė perduoti brolišką sveikinimą Kinijos dirvonų nukariautojams, visam Kinijos jaunimui. Omsko srities tarybinio ūkio „Pobeda“ komjaunimo komiteto sekretorius V. Pavliukas papasakojo apie didvyriškus jaunimo darbus, apie tai, kaip gyvena ir ilsisi plėšinių įsavintojai. Jis kreipėsi į Novosibirsko srities Kremliovsko tarybinio ūkio atstovus, siūlydamas pradėti dviejų tarybinių ūkių socialistinį lenktyniavimą. Kalba Bulgarijos jaunimo atstovas Dimitrovo liaudies jaunimo sąjungos CK pirmasis sekretorius A. Dimitrovas. Sąskrydžio delegatai jį karštai sveikina. Nuo pat pirmųjų dienų, kai jūs įsavinate plėšinius, sako drg. Dimitrovas, Bulgarijos jaunimas karštai troško padėti savo broliams rusams. Praeitą rudenį naujosiose žemėse padėjo nuimti derlių 120 jaunuolių ir merginų. Bulgarijos jaunimas linki jums naujų, dar didesnių komunizmo statybos laimėjimų, sušunka, visai salei plojant, drg. Dimitrovas. Sąskrydžio dalyvius nuoširdžiai pasveikino Rumunijos Darbo jaunimo sąjungos CK sekretorius G. Petrė. Jis pranešė, kad Rumunijos jaunimo atstovai, atvažiavę į Tarybų Sąjungą nuimti derliaus, matė didvyriškus plėšinių nukariautojų darbus.. Jų pasiaukojamas tarnavimas partijai ir liaudžiai yra gyvas pavyzdys Rumunijos jaunimui. Vakariniame posėdyje taip pat kalbėjo Aktiubinsko srities Martuko MTS direktorius Socialistinio Darbo Didvyris I. P. Ponomarenko, Saratovo srities tarybinio ūkio „Komsomolskij“ traktorinės brigados brigadininkas J. Bieliajevas, V. I. Lenino vardo Visasąjunginės žemės ūkio Mokslų akademijos prezidentas P. P. Lobanovas, Kazachstano LKJS Kokčetavo srities komiteto sekretorius D. Baimukanovas, Kokčetavo srities tresto „Stepniakstroj“ Borovojės meistas V. Skrynikas, Akmolinsko srities tarybinio ūkio „Kultura“ traktorininkė T. Buldygina, Krasnojarsko krašto Partijos XX suvažiavimo vardo tarybinio ūkio traktorininkas V. Matvejevas, Karagandos srities tarybinio ūkio „Sčarbakovskij“ traktorinės brigados brigadininkas P. Bojarskis, Omsko srities tarybinio ūkio „Pobeda“ komjaunimo komiteto sekretorius V. Pavliukas. Kovo 1 d. sąskrydis dirba toliau.


Vokietijos Demokratinės Respublikos vidaus reikalų ministerijos spaudos žinyba šiandien vakare paskelbė pranešimą apie naują piktadarišką aktą prieš VDR pasienio policiją. Šis teroro aktas buvo įvykdytas iš Vakarų Berlyno. Kaip aiškėja iš to pranešimo, birželio 18 d. vakare VDR sostinės ir Vakarų Berlyno pasienyje, Jerusalimštrasės rajone buvo aptiktas Vakarų Berlyno agentas, prasibrovęs į VDR teritoriją iš Vakarų Berlyno požeminiu tuneliu. Sulaikomas jis priešinosi. Keliais pistoleto šūviais jis nukovė VDR pasienio policijos tarnautoją grandinį Rainholdą Paulį Huną, po to pabėgo atgal į Vakarų Berlyną. Ši nauja provokacija, įvykdyta iš „frontinio miesto” prieš VDR pasienio darbuotojus, kurios metu žuvo dar vienas pasienio policijos tarnautojas, atlikta, kaip pabrėžia vidaus reikalų ministerija, netrukus po VFR kanclerio Adenaverio ir Vakarų Berlyno burmistro Brandto kurstomų kalbų Vakarų Berlyne.


Lietuvos Aukščiausiasis Teismas vakar panaikino Vilniaus apygardos ir Apeliacinio teismų nuosprendžius, pagal kuriuos už genocidą buvo nuteisti trys asmenys, ir bylą grąžino iš naujo nagrinėti. Aukščiausiojo Teismo teisejas Vytautas Piesliakas sakė, jog nuosprendis panaikintas, nes buvo šiurkščiai pažeistas Baudžiamojo proceso įstatymas. Aukščiausiasis Teismas bylą grąžino iš naujo nagrinėti Vilniaus apygardos teismui. 1997 metais Vilniaus apygardos teismas buvusius vadinamuosius“liaudies gynėjus” Juozą Šakalį, Kirilą Kurakiną ir Petrą Bartaševičių pripažino kaltais šeimos išžudymu. Jie 1945 metais Zarasų rajone išžudė 4 asmenų šeimą, įskaitant nėščią moterį. Teismas J. Šakalį ir P. Bartaševičių nuteisė laisvės atėmimu 3 metams, tačiau pritaikius Amnestijos įstatymą, nuo bausmes jie atleisti. K. Kurakinas buvo nuteistas laisvės atėmimu 7 metams, o pritaikius Amnestijos įstatymą, bausmė sumažinta iki 5 metų. Tačiau po metų Apeliacinis teismas nuosprendį iš dalies pakeitė, I. Šakaliui ir P. Bartaševičiui paskirdamas 4 metų laisvės atėmimo bausmes, pagal Amnestijos įstatymą jas sumažindamas trečdaliu. K. Kurakinas buvo nuteistas laisvės atėmimu 9 metams, o pritaikius amnestiją - 7,5 metų laisves atėmimo bausme. Nuteistieji nuosprendį apskundė Aukščiausiajam Teismui.


Lietuviškosios Raudonosios Vėliavos Klaipėdos šaulių divizijos komunistai visuose mūšiuose drąsiai ir atsidavę kovojo su žmonijos priešais — hitleriniais grobikais. Komunistai daugeliu atvejų sunkiausius ir atsakingiausius uždavinius pasiimdavo patys ir juos su didžiausiu pasiaukojimu įvykdydavo. Ten, kur buvo pavojingiausia, bolševikai kariai buvo visada pirmieji. Drąsa, didvyriškumas, karšta socialistinės Tėvynės meilė tiems padėjo sunkiausius uždavinius nugalėti. Štai, komunistas kapitonas Gužauskas. Jis, nežiūrėdamas pavojaus savo gyvybei, sunkiose Oriolo kautynėse drąsiai paskui save vedė kovotojus ir nors žuvo prie pat priešo vielų užtvarų, bet pareigą atliko, taip kaip pridera kovotojui. Šių metų kovo mėnesio 1 dieną lietuviškojo Raudonosios Armijos junginio dalinys Kurše turėjo paimti aukštumą. Šis uždavinys buvo įvykdytas. Laimėjimas daugiausia buvo pasiektas tik per komunistų pasiaukojimą. Komunistas raudonarmietis Maksimovas iššoko iš apkasų ir sušukęs „už Tėvynę, už Staliną“ pirmasis pasileido pirmyn. Eidami puskui, kariai, nepaisydami pragariškos priešo ugnies, įsiveržė į vokiečių tranšėjas. Šiose kautynėse taip pat pasižymėjo komunistai Pliskevičius, Bikelis ir kiti. Nepaprastą žygį atliko baterijos partinis organizatorias jaunesnysis seržantas Taicas. Priešui prasiveržus prie pabūklo ugnies pozicijos, jis organizavo gynimą ir nugalėjo priešą. Vokiečiai laikinai pasitraukė. Bet netrukus prie pabūklo ėmė artėti 4 „Tigrai“. Taicas ragino pabūklo tarnybą laikytis. Vienas priešo tankas buvo pamuštas, o likusieji 3 pasitraukė. Šioje nelygioje kovoje komunistas Taicas žuvo, bet su kokiu pasiaukojimu jis stovėjo jam pavestame poste! Trylika priešo tankų artėjo prie mūsų apkasų. Komunistas jaunesnysis seržantas taikytojas Stasys Šeinauskas laukė prie parengto pabūklo, kol priešo tankai priartės. Kai „Tigrai“ buvo tik už 300 — 400 metrų, jis atidžiai nusitaikė ir paleido šūvį į pirmutinį tanką. Tankas sustojo. Antrąjį sviedinį Šeinauskas paleido į kitą tanką. Kai dūmai išsisklaidė, pasirodė, kad pamuštas ir antrasis tankas. Likusios priešo mašinos vis arčiau ir arčiau slinko prie narsuolių. Hitlerininkai visą savo ugnį sutelkė į pabūklą. Pabūklo vadas buvo sviedinio sprogimo pritrenktas, taikytojas Šeinauskas sužeistas, o kiti pabūklo tarnybos kariai išėjo iš rikiuotės. Sviedinio skeveldra sudaužė pabūklo panoramą. Narsuolis Šeinauskas nuo pabūklo vistiek nesitraukia. Jis tada taiko per pabūklo vamzdį ir šaudo į tankus. Dar du priešo tankai suliepsnojo. Bet vienas priešo sviedinys pataikė į patį pabūklą ir jį sudaužė. Nors artileristas ir neteko pabūklo, bet jis nenusiminė — gynėsi toliau granatomis ir šautuvo ugnimi. Priešai pro jį negalėjo praeiti. Už parodytą drąsą ir didvyriškumą komunistui Šeinauskui suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Dar vienas pavyzdys. Pabūklo tarnybos vyrai po priešo atakos ilsėdamiesi guli prie ginklo, pasirengę sutikti naują priešo puolimą. Ir tikrai vokiečiai pradėjo smarkų artilerijos parengimą, o netrukus pasigirdo ir tankų motorų ūžimas. Kalvos viršūnėje pasirodė 7 priešo tankai ir vienas motorizuotas pabūklas. Pabūklo tarnyba šoko į savo vietas. Tankai ėjo į jų pabūklą. Taikytojas komunistas Cindelis Borisas laukė, kol tankai prieis arčiau. Prastveržęs „Ferdinandas“ buvo už 400 metrų nuo mūsų artileristų ir tik dabar jis, pastebėjęs pabūklą, ėmė į jį sukti savo bokšto vamzdį. Cindelis tuoj šoko prie panoramos ir stojo į kovą su galingu priešo pabūklu. Laimėjimas daugiausia priklausė nuo to, kas pirmas iššaus. Pasigirdo šūvis ir „Ferdinandas“ suliepsnojo. Kiti vokiečių tankai paleido į mūsų artileristus smarkią ugnį. Taikytojas Cindelis buvo sunkiai sužeistas. Pabūklo viršininkas įsakė jam apleisti kautynių lauką, bet jis nepasitraukė nuo pabūklo ir šaudė toliau. Nors taikytojas jautė, kad jam jėgos išsenka, kad raibsta akyse nuo didelio kiekio kraujo netekimo, bet sukaupęs jėgas nusitaikė į vieną „Tigrą“, priėjusį visai arti. Nuaidėjo šūvis ir vokiečių tankas su perkirstu vikšru sustojo. Tanko įgula dar bandė atsišaudyti. Tada Cindelis, dar kartą nusitaikęs paleido šūvį, kuris pataikė į motorą. Iš priešo tanko pakilo juodi, tiršti dūmai. „Tigras“ buvo sunaikintas. Tačiau kito vokiečių tanko sviedinys pataikė į Cindelio pabūklą ir didvyriškai kovojęs taikytojas žuvo. Už pavyzdingą karinės vadovybės uždavinių vykdymą komunistui raudonarmiečiui Borisui Cindeliui po mirties buvo suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Tokių ir panašių narsumo pavyzdžių lietuviškajam Raudonosios Armijos junginyje nuo jo įsikūrimo dienos, nuo Oriolo kautynių laukų ligi Kuršo žemės buvo gana daug. Neseniai Kuršo lygumose, ten kur junginys kovojo su vokiečiais, įvyko junginio partinio aktyvo pasitarimas, kuriame apžvelgta praeitis, buvusios kovos, taip pat nusistatyti ir nauji veikimo uždaviniai. — Neabejojame, — kalbėjo gen. majoras Macijauskas jungtinio aktyvo pasitarime, — kad komunistai, sėkmingai kovoję kautynių lauke, išspręs ir tuos uždavinius, kurie kyla taikaus vystymosi laikotarpyje. Mūsų kariams komunistams dabar teks rūpintis kelti raudonarmiečių karinį ir politinį išsilavinimą, stiprinti karinę drausmę. Didelis darbas reikės atlikti su jaunaisiais komunistais, kad būtų politiškai išsilavinę ir orientuotųsi vidaus ir tarptautinės politikos klausimuose. Netrukus įvyks vyresnio amžiaus kovotojų demobilizacija. Tarpe kitų kovotojų iš Raudonosios Armijos sugrįš ir komunistai. Jie stos į taikios kūrybos darbą su tokiu pat atkakliu komunistišku užsidegimu ir pasiaukojimu, kokį jie parodė didžiojo Tėvynės Karo dienomis mūšiuose dėl mūsų Tėvynės laisvės ir nepriklausomybės…


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

TSRS užsienio reikalų ministro A. A. GROMYKO pareiškimas

Draugai deputatai! TSRS Ministrų Taryba pavedė man atsakyti į grupės deputatų užklausimą apie nusiginklavimo problemos svarstymo tarp valstybių rezultatus ir apie galimybes susitarti šiuo klausimu. Tarybų Sąjungos vyriausybė rimtai susirūpinusi, kad, nepaisant visų pastangų Tarybų Sąjungos ir kitų taikingųjų valstybių, siekiančių nutraukti ginklavimosi varžybas ir pašalinti naujo karo grėsmę, nusiginklavimo problema praktikoje nėra sprendžiama. Jūs žinote, kad dešimt metų vykusios derybos SNO organuose nusiginklavimo klausimais nepadėjo susitarti ir šiuo metu nutrauktos. Tokios reikalų padėties priežastis yra ta, kad mūsų svarbiausieji partneriai nusiginklavimo derybose — JAV, Anglija, o taip pat su jomis išvien veikianti Prancūzija nenori, kaip rodo faktai, susisieti bet kuriais įsipareigojimais, liečiančiais apsiginklavimo apribojimą ir kliūčių nustatymą branduoliniam ginklui kaupti bei tobulinti. Pažvelkime į faktus. Tuo metu, kai SNO Nusiginklavimo komisijoje ir Pakomitetyje, o periodiškai ir Generalinės Asamblėjos sesijose tęsėsi bergždžios diskusijos nusiginklavimo klausimais, JAV ir Anglijos, o taip pat Prancūzijos vyriausybės praktiškai veikė visiškai priešinga nusiginklavimo uždaviniams kryptimi. Prie derybų stalo JAV ir Anglija apsimeta ieškančios susitarimo nusiginklavimo klausimais, kai tuo tarpu iš tikrųjų šios valstybės iš visų jėgų paspartintai ginkluojasi ir reikalauja, kad jų partneriai Šiaurės Atlanto bloke perduotų NATO karinės vadovybės žiniai vis naujas ir naujas divizijas bei didintų ir be to didžiules išlaidas ginklavimuisi. Jungtinės Amerikos Valstijos, Anglijos ir kai kurių kitų šalių — NATO karinio bloko dalyvių remiamos, visaip skubina apginkluoti Vakarų Vokietiją, kad galėtų pajungti NATO kariniams planams jos ekonominius ir žmonių išteklius. Tarybinė vyriausybė, vadovaudamasi lenininiais Tarybų valstybės užsienio politikos principais, Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje iškėlė nemaža pasiūlymų, kuriais siekiama perkelti nusiginklavimą į praktines vėžes. Jūs žinote, kad ji siūlė visiškai uždrausti atominį ir vandenilinį ginklą, išimti jį iš valstybių apsiginklavimo, nutraukti šio ginklo gamybą ir sunaikinti jo atsargas. Tarybų Sąjungos pasiūlymuose taip pat numatoma iš esmės sumažinti ginkluotųjų pajėgų skaičių, apsiginklavimą ir karinius biudžetus. Tarybinė vyriausybė atidžiai išnagrinėjo Vakarų valstybių pasiūlymus, norėdama surasti sąlyčio tašką, išskirti tai, kas priimtina tiek joms, tiek ir mums. Daugeliu atvejų Tarybų Sąjunga priimdavo Vakarų valstybių pasiūlymus. Pavyzdžiui, taip buvo svarstant klausimą dėl didžiųjų valstybių ginkluotųjų pajėgų skaičiaus kraštutinių lygių nustatymo. Bet visa tai nieko nedavė. Tereikėjo Tarybų Sąjungai sutikti su Vakarų valstybių pasiūlymais, ir tuojau pat buvo daromos naujos kliūtys, nes JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės traukėsi atgal, atsisakydamos savo pačių pasiūlymų, kuriuos priimti jos dar vakar primygtinai reikalavo. JAV ir Anglija, kaip ir anksčiau, vengia svarstyti nusiginklavimo problemą, siedamos atitinkamą susitarimą su visa eile išgalvotų ir neįvykdomų sąlygų, o tai ypač liečia nusiginklavimo kontrolės priemones. O tokie klausimai, kaip atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimas ir jo išėmimas iš apsiginklavimo, karinių išlaidų ir karinių biudžetų mažinimas, karinių bazių likvidavimas svetimose teritorijose, užsienio kariuomenės išvedimas atitinkamai iš šalių – NATO ir Varšuvos sutarties dalyvių, aplamai apeinami Vakarų valstybių pasiūlymuose. Jau vien tai rodo, kad šių valstybių vyriausybės toli gražu neketina prisidėti prie nusiginklavimo derybų sėkmės. Be to, susitarimą dėl ginkluotųjų pajėgų sumažinimo jos dirbtinai sąlygoja dar ir tuo, kad būtų išspręstos politinės problemos, neturinčios nieko bendro su nusiginklavimu, kaip, pavyzdžiui, Vokietijos problema. Net prie tokio palyginti paprasto klausimo, kaip atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas, jos pripina kitus žymiai sudėtingesnius nusiginklavimo klausimus, kuriais susitarti kol kas nėra galimybės dėl tų pačių Vakarų valstybių pozicijos. Reikia pasakyti, kad ir aplinka, kurioje pastaraisiais metais vyko nusiginklavimo derybos, buvo visiškai nenormali. SNO komisijos pakomitetyje, kur pastaruosius trejus metus daugiausia vyko šios derybos, Tarybų Sąjungai prieštaravo keturi Šiaurės Atlanto bloko dalyviai — JAV, Anglija, Prancūzija ir Kanada, kurios blokavo visus pasiūlymus, neatitinkančius šio karinio bloko politikos. Dėl to Pakomitetis negalėjo žengti nė vieno žingsnio į priekį, ruošdamas nusiginklavimo susitarimą, ir tapo priedanga Vakarų valstybių vykdomoms ginklavimosi varžyboms pridengti. Suprantama, Tarybinė vyriausybė negali nepadaryti tam tikros išvados iš susidariusios padėties, kai JAV, Anglijos vyriausybės ir kai kurie jų sąjungininkai NATO organizacijoje naudoja SNO nusiginklavimo organus tam, kad neleistų susitarti, mėgindami kartu sudaryti įspūdį, jog derybose, esą, pasiekta pažanga ir jog susitarimas nusiginklavimo klausimais esąs beveik pasiektas. Paskutinėje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje Tarybinė vyriausybė pateikė pasiūlymą sudaryti Nusiginklavimo komisiją, į kurią įeitų visos valstybės — SNO nariai. Įsteigus tokią komisiją, visos šios valstybės, tiek didelės, tiek ir mažos, galėtų tiesiogiai svarstyti problemą, kuri jaudina visas tautas. Žinoma, tai savaime neišsprendžia klausimo, bet tokia derybų tvarka padarytų galą slaptam svarstymui už uždarų durų, padėtų tautoms kontroliuoti nusiginklavimo derybas. Argi gali prieštarauti tokiam pasiūlymui tas, kuris tikrai skaitosi su tautų reikalavimais nusiginkluoti, kuris ieško išeities iš aklavietės, į kurią pateko derybos? Ne, negali. Tuo tarpu šiam pasiūlymui kategoriškai prieštarauja Vakarų valstybės, ypač JAV. Generalinės Asamblėjos sesijoje buvo pateiktas ir kitas pasiūlymas, su kuriuo sutiko Tarybinė vyriausybė. Reikalas liečia Albanijos pasiūlymą, kurį parėmė daugelis kitų valstybių ir kuriuo numatoma sudaryti šiek tiek siauresnę Nusiginklavimo komisiją, kur bent pusę dalyvių sudarytų socialistinės valstybės ir šalys, vykdančios neutralią politiką. Atrodytų, šis pasiūlymas turi būti priimtinas visiems, nes platesnis taikingą politiką vykdančių valstybių dalyvavimas prisidėtų prie nusiginklavimo derybų sėkmės. Tačiau Vakarų valstybės prieštaravo ir šiam pasiūlymui, siekdamos išlaikyti savo karinių grupuočių dalyvių įsigalėjimą SNO nusiginklavimo organuose. Kaip ir anksčiau, JAV neatsisakė grubaus spaudimo nuo jų priklausomoms valstybėms, siekdamos neleisti sudaryti organo, kuriame būtų galima vesti produktyvias derybas. Nors JAV ir buvo priverstos sutikti, kad šiek tiek būtų išplėsta dabartinė Komisija, tačiau tai buvo padaryta taip, kad ir jos naujoje sudėtyje JAV bei jų sąjungininkai kariniuose blokuose kaip ir anksčiau tebeturi didžiąją dauguma balsų: iš 25 šios komisijos dalyvių 16 yra valstybės, įeinančios į Vakarų valstybių karines grupuotes. Kuo kitu, jei ne pasikėsinimu į pačią nusiginklavimo susitarimo idėją, jei ne mėginimu palaidoti šią idėją, galima paaiškinti tą faktą, kad JAV ir Anglijos vyriausybės pratempė Generalinėje Asamblėjoje rezoliuciją, kuria mėginama iš anksto nulemti, kad toliau nusiginklavimo klausimai turi būti svarstomi jų nustatytose ribose, jų sąlygomis. Tokie manevrai niekuomet neleido ir neleis pasiekti sėkmę, o rezoliucijos, kuriose reiškiamas siekimas diktuoti Tarybų Sąjungai ir kitoms taikingoms valstybėms joms nepriimtinas sąlygas, yra pasmerktos žlugti dar negimusios. Dėl visų šių aplinkybių Tarybų Sąjunga buvo priversta pareikšti, kad ji negali dalyvauti komisijos darbe, nes šios komisijos paskirtis faktiškai yra ir toliau kliudyti nusiginklavimui, apgaudinėti tautas. JAV ir Anglijos vyriausybės nuolat siekia išsikovoti karinį pranašumą, darydamos žalą Tarybų Sąjungos saugumo interesams, naudodamos šiam tikslui visiems žinomą Tarybų Sąjungos suinteresuotumą nusiginkluoti, stiprinti taiką. Be to, argi JAV vyriausybė neatskleidė savo nenoro dalykiškai svarstyti nusiginklavimo problemą ir tuo, kad ji visaip kliudo Liaudies Kinijai lygiai su kitomis didžiosiomis valstybėmis svarstyti nusiginklavimo klausimus. JAV vyriausybė stato save į absurdišką padėtį: Vakarų valstybių pasiūlymai, numatantieji nusiginklavimo priemones, pagal šių valstybių koncepciją turi liesti taip pat ir Kinijos Liaudies Respubliką, o tuo pačiu metu JAV vyriausybė tebesielgia taip, tartum Didžiosios Kinijos valstybės nebūtų pasaulyje. Todėl nenuostabu, kad vis daugiau ir daugiau amerikiečių pradeda nurodinėti tokios JAV policijos Kinijos atžvilgiu absurdiškumą. JAV ir Anglija ilgą laiką savo planus grindė tuo, kad jos esančios pranašesnės atominio apsiginklavimo atžvilgiu. Todėl jos teigė — kam nusiginkluoti, jeigu persvara JAV ir Anglijos pusėje. Bet gyvenimas parodė, kad tokie planai yra be pagrindo. Nieko neliko iš iliuzijų, kurios beveik visą pokario laikotarpį buvo užhipnotizavusios šių šalių valstybių veikėjus. Šios iliuzijos išsisklaidė po pastarųjų didžių Tarybų Sąjungos laimėjimų mokslo ir technikos srityje. Bet ar iš to ko nors naudingo pasimokė minėtų valstybių vadovaujantieji sluoksniai? Deja, kol kas dar nepasimokė. Tie, kurie nulemia Amerikos, o ir Anglijos užsienio politiką, dabar samprotauja taip, jeigu Tarybų Sąjunga pralenkė JAV ir Angliją, vystydama mokslą ir techniką, tai pirmiausia reikia pavyti Tarybų Sąjungą ir dar labiau išvystyti ginklavimosi varžybas, ypač atominio ir vandenilinio ginklo bei raketų gamybos srityje. Suprantama, tokia padėtis gali patenkinti tik stambias kapitalistines monopolijas, gaunančias vis daugiau pelno iš ginklų gamybos, bet ji prieštarauja gyvybiniams tautų interesams. Ginklavimosi varžybos niekuomet nebuvo tokios pavojingos, kaip šiuo metu, kai naujausių ginklo rūšių griaunamoji jėga niekaip negali būti palyginta su ginklu, naudotu net antrajame pasauliniame kare. O juk karinė technika, kurią varo į priekį ginklavimosi varžybos, nestovi vietoje. Vakarų šalių atsakingieji valstybių veikėjai seniai turėtų suprasti, kad nusiginklavimas – tai ne diplomatinio derėjimosi objektas, o aktualiausias dabarties uždavinys, kurį neatidėliojant išspręsti vis atkakliau reikalauja tautos. Ir jokiu žaidimu balsais Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje, jokiais raginimais toliau tęsti „šaltąjį karą” negalima užgožti šio reikalavimo, išimti jį iš darbotvarkės. Socialistinių šalių susitelkimas, vis labiau stiprėjantis visų taikos interesus ginančių valstybių savitarpio supratimas ir bendradarbiavimas šiandien yra toks veiksnys, su kuriuo priversti skaitytis ir labiausiai užkietėję ginklavimosi varžybų šalininkai. Šiandien pasaulyje padėtis ne ta, kokia buvo net prieš kelis mėnesius. Tarybiniai Žemės palydovai pagerino politinį klimatą mūsų planetoje, jie dirba savo didelį darbą taikos labui ir ne paskutinėje eilėje nusiginklavimo labui. Pastarosios Šiaurės Atlanto bloko Tarybos sesijos organizatoriai nemaža pasistengė, mėgindami paversti ją valstybių — NATO dalyvių susitelkimo apie karinių pasirengimų ir ginklavimosi varžybų politiką manifestacija. Tačiau NATO sesija parodė, kad šiems planams nebuvo lemta išsipildyti. Daug ką rodo jau tas faktas, kad jos dalyviams teko laužyti Vašingtone ir Londone paruoštą darbotvarkę ir pateikti svarstyti klausimus, labai tolimus tiems tikslams, kuriems tarnauja šis karinis blokas. Pakanka pasakyti, kad NATO sesijos dalyviai buvo priversti svarstyti klausimus, susijusius su nusiginklavimo derybomis, o taip pat svarstyti Tarybinės vyriausybės pasiūlymus, iškeltus TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino neseniai nusiųstuose laiškuose NATO šalių vyriausybių vadovams ir notose visoms šalims SNO nariams. Kaip liudija užsienio spauda, Tarybų Sąjunga lyg ir nematomai dalyvavo NATO sesijoje, veikdama visą jos eigą. Norvegijos, Danijos, Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir kai kurių kitų šalių atstovai pasisakė už tai, kad būtų kruopščiai išnagrinėti šie Tarybų Sąjungos pasiūlymai. Štai kaip apibūdino padėtį sesijoje Amerikos laikraštis „Vašington Post end Taims Herald”: „Tai, kas dabar vyksta Paryžiuje, yra tolygu dar neregėto masto sukilimui prieš Daleso įprotį atmesti Tarybų Sąjungos pasiūlymus tik todėl, kad juos pateikia Tarybų Sąjunga”. Su rimtu pasipriešinimu susidūrė planai sudaryti Europos šalių teritorijoje Amerikos bazių tinklą raketoms leisti ir branduolinių užtaisų sandėlius šioms raketoms. Norvegijos ministras pirmininkas Gerhardsenas pareiškė, kad Norvegija nesirengia leisti statyti savo teritorijoje atominio ginklo sandėlius arba įtaisus vidutinio veikimo spindulio raketoms leisti. Ta pačia dvasia pareiškimą Danijos vardu padarė ministras pirmininkas Hansenas. Tarybinė vyriausybė reikiamai supranta tą blaivų padėties įvertinimą, kurį parodė minėtų Skandinavijos šalių vadovaujantieji veikėjai. Didelis Vakarų Vokietijos gyventojų nerimas dėl Amerikos planų paversti šalį atominio ir vandenilinio ginklo kaupimo vieta tam tikru mastu atsispindėjo ir VFR vyriausybės pozicijoje NATO sesijoje. Federaliniam kancleriui Adenaueriui teko pasisakyti ta prasme, kad Vakarų Vokietija neskubės spręsti klausimo dėl Amerikos bazių raketoms leisti dislokavimo jos teritorijoje. Tačiau VFR vyriausybės pareiškimo Amerikos raketinių bazių klausimu, kurį būtų galima įvertinti kaip poslinkį protingiau atsižvelgti į Vakarų Vokietijos interesus, negalima suderinti su atkakliais Adenauerio reikalavimais suteikti visas ginklų rūšis Vakarų Vokietijos bundesverui ir dalyvauti Vakarų Vokietijai tyrimo darbuose gaminant šiuolaikinį ginklą, įskaitant raketas. Negalima nesiskaityti su tuo, kad atominis ginklas, patekęs į rankas tų Vakarų Vokietijos jėgų, kurios, nieko nepasimokiusios iš praėjusių karų patyrimo, tik laukia tinkamo momento vėl pamėginti įstumti šalį į karo kelią, galėtų turėti labai rimtų padarinių. Tai rodo, kad ir tas faktas, jog jau šiandien kai kurie žymūs Vakarų Vokietijos veikėjai nesivaržo pareikšti, kad jie nesutinka su dabartinėmis atskirų Europos valstybių sienomis. Ir argi toks žingsnis, kaip Vakarų Vokietijos armijos apginklavimas atominiu ginklu, nesukeltų pavojingų atominio ginklavimosi varžybų tarp Europos valstybių? Vis dėlto visas įvykių vystymasis ir tam tikru mastu paskutinės NATO sesijos rezultatai rodo, kad tarptautiniuose santykiuose vis stipriau pasireiškia tendencijos užtikrinti sąlygas valstybių taikiam sambūviui ir sustabdyti ginklavimosi varžybas. Džiugu matyti, kokį platų teigiamą atgarsį ir supratimą visur, ir šalių — NATO dalyvių plačiųjų visuomenės sluoksnių tarpe, sukėlė neseniai paskelbti Tarybų Sąjungos vyriausybės kreipimaisi į 83 valstybių vyriausybes ir jos pareikšti pasiūlymai, kokiais būdais stiprinti taiką. Argi tai vėl aiškiai nerodo, kad Tarybų valstybės užsienio politika, kurią nustato Komunistų partija, jos Centro Komitetas, atitinka žmonijos didžiosios daugumos lūkesčius! (Plojimai). Ją remia milijonų milijonai žmonių, kurie dar vakar buvo karinės propagandos nelaisvėje. Daugelis milijonų žmonių tiek Rytuose, tiek ir Vakaruose su viltimi ir įsitikinimu žiūri į Tarybų Sąjungą, kuri nuosekliai ir ryžtingai gina didįjį taikos tarp tautų reikalą. Ką tik paskelbtame NATO tarybos sesijos dalyvių komunikate yra pareiškimas, kad jie pasirengę dalyvauti Užsienio reikalų ministrų pasitarime nusiginklavimo klausimais. Nesunku matyti, kad šio pareiškimo įtraukimas į komunikatą yra išdava tos keblios padėties, kurioje atsidūrė ginklavimosi varžybų ir „šaltojo karo” įkvėpėjai. JAV valstybės sekretoriui, o šiame pareiškime lengva atpažinti jo braižą, prireikė suteikti iš pažiūros raminančią gaidelę, o iš tikrųjų suklaidinti tautas, kurios tikrai nori, kad būtų nutrauktos ginklavimosi varžybos ir šaltasis karas”. Juk gerai žinoma, kad nepraėjo ir mėnuo nuo to laiko, kai Jungtinėms Valstijoms grubiai spaudžiant Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje buvo priimta rezoliucija, pritarianti Vakarų Valstybių pozicijai nusiginklavimo klausimu, tai yra pozicijai, kuria visiškai nesiekiama nusiginklavimo ir kuri atvedė į aklavietę derybas šiuo klausimu. Dabar mums faktiškai siūloma vėl sėsti prie vieno stalo su tais pačiais NATO dalyviais, su kuriais mes iki šiol kantriai vedėme derybas, ir vėl pradėti nevaisingas diskusijas, kurios nė per žingsnį nepriartina nusiginklavimo. Čia aiškiai matyti siekimas sušaukti pasitarimą iš tikrųjų tam, kad būtų galima iškelti savo sąlygas, savo platformą deryboms. O kadangi Tarybų Sąjunga šių sąlygų negali priimti, nes jos jokiu būdu neveda į nusiginklavimą, tai nesunku įspėti, kokia susidarytų padėtis pasitarime. Vakarų valstybės tučtuojau apkaltintų Tarybų Sąjungą nenuolaidumu, apkaltintų, kad Tarybų Sąjunga žlugdo susitarimą ir tuo būdu suklaidintų viešąją nuomonę. Spręskite patys, ar galima tokiomis sąlygomis laukti naudingų rezultatų iš tokios sudėties užsienio reikalų ministrų susitikimo šiuo klausimu? Tarybų Sąjunga, kaip ir anksčiau, nuoširdžiai siekia prisidėti, kad būtų sudarytas susitarimas nusiginklavimo klausimais, nutrauktas „Šaltasis karas”. Daugelį metų Tarybinė vyriausybė stengėsi susitarti su Vakarų valstybėmis. Bet iš to nieko neišėjo dėl šių valstybių vadovaujančių sluoksnių nenoro sudaryti susitarimą. Vadinasi, reikalo esmė ne ta, kad anksčiau derybos buvo vedamos ne ministrų lygio, o dabar siūloma sušaukti ministrų pasitarimą, o ta, kad Vakarų valstybės atsisakytų jų vykdomo pavojingo karinių pasiruošimų, dar didesnio „Šaltojo karo” kurstymo bei ginklavimosi varžybų stiprinimo kurso ir pradėtų sąžiningas derybas, už kurias buvo ir yra Tarybų Sąjungos vyriausybė. (Plojimai). Draugai deputatai. Išanalizavusi ilgus metus vykusias derybas nusiginklavimo klausimu, o taip pat pusių pozicijas bei pasiūlymus, Tarybinė vyriausybė priėjo išvadą, kad esant susidariusiai tarptautinei padėčiai, kuriai būdingas valstybių santykių įtempimas, realus kelias nusiginklavimo problemai išspręsti yra — atkurti ir stiprinti valstybių pasitikėjimą viena kita. Reikia rasti bendrus išeities taškus, ir ten, kur leidžia dabartinė padėtis, žengti nors pirmąjį žingsnį nusiginklavimo linkme. Jei Vakarų valstybės dabar nėra pasirengusios sudaryti susitarimą su mumis dėl bendrų nusiginklavimo priemonių, tai kas kliudo susitarti dėl moralinio pobūdžio savitarpio įsipareigojimų arba dėl atskirų tokių priemonių, kurios padėtų atkurti valstybių pasitikėjimą ir išvalytų dirvą visai nusiginklavimo problemai išspręsti. Tarybų Sąjungos vyriausybės nuomone, šiuo metu yra galimybė žengti tokius konkrečius žingsnius. Atitinkamus pasiūlymus Tarybinė vyriausybė išdėstė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko draugo N. A. Bulganino laiškuose ir TSRS Vyriausybės notose valstybių — Suvienytųjų Nacijų Organizacijų narių vyriausybėms. Trumpai priminsiu šiuos pasiūlymus. Tarybų Sąjungos vyriausybė pareiškė, kad yra pasirengusi nutraukti nuo 1958 metų sausio 1 d. visus atominio ir vandenilinio ginklo bandymus, jeigu tokį įsipareigojimą prisiims JAV ir Anglijos vyriausybės. Atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas kiekvienoje šalyje, kuri jį turi, paliktų padėtį šių ginklo rūšių atžvilgiu tokia, kokia ji bus 1958 metų sausio 1 d. Kaip matote, Tarybų Sąjunga, kuri neruošia karo ir nesudarinėja planų užpulti bet kurią valstybę, yra pasirengusi atsisakyti toliau tobulinti šias ginklo rūšis. Kodėl gi tokiu atveju JAV ir Anglijos vyriausybės, kurios pareiškia, kad jos taip pat nesirengia nieko užpulti, nenori kartu su Tarybų Sąjunga atsisakyti toliau tobulinti šį ginklą? Toliau Tarybų Sąjunga siūlo JAV ir Anglijai bendrai atsisakyti naudoti atominį ir vandenilinį ginklą. Šis pasiūlymas lengvai įgyvendinamas, nes jis nereikalauja nei įvesti sudėtingą tarptautinę kontrolę jo vykdymui, nei bet kurių materialinių išlaidų, o jo didžiulės reikšmės taikai nereikia įrodinėti. Tarybų Sąjunga ir kitos šalys — Varšuvos sutarties dalyvės jau seniai siūlo valstybėms — Šiaurės Atlanto sąjungos nariams sudaryti nepuolimo sutartį. Šiuo metu nuo JAV, Anglijos, Prancūzijos, VFR ir kitų valstybių – NATO dalyvių vyriausybių priklauso šio klausimo sprendimas, kuris daug kuo padėtų sumažinti tarptautinį įtempimą ir stiprinti Europos saugumą. Kartais tokio pasiūlymo priešininkai nurodinėja, kad tariamai, pati nepuolimo sutarčių idėja nepasiteisino. Čia remiamasi, kad tokias sutartis pažeidė hitlerinė Vokietija. Tokių argumentų nepagrįstumas aiškus. Kas gali neigti, kad hitlerinės Vokietijos nepuolimo sutarčių su kitomis valstybėmis pažeidimas pastatė ją prieš visą pasaulį kaip agresorių, kuris klastingai sulaužė savo tarptautinius įsipareigojimus. Argi tai nepadėjo tarptautiniu-politiniu atžvilgiu izoliuoti hitlerinę Vokietiją ir sutelkti antihitlerinės koalicijos jėgas? Susikompromitavo ne nepuolimo sutarčių idėja, o šių sutarčių pažeidėjai. Ta proga galima iškelti klausimą, — ar ne todėl kai kam atrodo netinkama nepuolimo sutarčių idėja, kad ji ir mūsų laikais yra rimta kliūtis tiems, kurie puoselėja agresijos planus? Rimto dėmesio susilaukia pasiūlymas sudaryti Europoje zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, nes yra visiškai realių prielaidų jam praktiškai įgyvendinti. Yra žinoma, kad Lenkijos vyriausybės iniciatyva, kurią parėmė Čekoslovakija ir VDR, buvo iškeltas pasiūlymas, kad šių valstybių teritorijos įeitų į zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, jei Vakarų Vokietijos vyriausybė savo ruožtu taip pat atsisakys dislokuoti Vakarų Vokietijos teritorijoje užsieninį branduolinį ginklą ir neorganizuos savos tokio ginklo gamybos. Lenkijos, VDR ir Čekoslovakijos vyriausybės davė sutikimą įjungti savo šalių teritorijas į tokią zoną. Dabar žodis priklauso ketvirtajai šios zonos valstybei — Vokietijos Federatyvinei Respublikai. Kai dėl Tarybinės vyriausybės, tai ji visiškai remia Lenkijos, Čekoslovakijos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybių pasiūlymą sudaryti Europoje zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, ir yra pasiruošusi savo ruožtu pradėti atitinkamas derybas su JAV ir Anglijos vyriausybėmis. Tokios zonos, kurioje gyventų daugiau kaip 100 milijonų žmonių, sudarymas Europos centre žymiu mastu pakeistų padėtį Europoje. Tarybų Sąjungos nuomone, valstybės turėtų įsipareigoti nutraukti karo propagandą, kuri diena iš dienos kai kuriose Vakarų šalyse varoma per spaudą, radiją, kiną, televiziją ir kitomis priemonėmis. Karo propaganda — tai nusikaltimas pasauliui, kad ir kokiais apgaulingais argumentais apie vadinamąją žodžio laisvę” ji besidangstytų. Argi didelis skirtumas yra tarp tų žmonių, kurie dabar ragina numesti atomines ir vandenilines bombas ant šalių, kurių vidinė santvarka jiems nepatinka, ir tų hitlerininkų, kurie prieš 11 metų sėdėjo kaltinamųjų suole prieš Tarptautinį Tribunolą ir kurie pradėjo tokiais pat raginimais? Čia skirtumas nedidelis. Dėl to, kad negalima palikti nusiginklavimo dabartinėje aklavietėje, Tarybinė vyriausybė siūlo, kad artimiausiu metu būtų sušaukta SNO Generalinės Asamblėjos specialioji sesija arba Tarptautinė konferencija nusiginklavimo klausimais. Kuo greičiausiai teigiamai išspręsti šias aktualias problemas, be abejonės, galėtų padėti kapitalistinių ir socialistinių valstybių atstovų aukšto lygio pasitarimas, ką Tarybinė vyriausybė yra pareiškusi anksčiau. Tolesnių ginklavimosi varžybų kurso šalininkai dažnai remiasi tuo, kad dabar, kai Tarybų Sąjunga turi pranašumą naujausių ginklo rūšių srityje, daugelis valstybių, pirmiausia neutraliosios valstybės, galėtų atsisakymą tokio kurso vertinti kaip Vakarų valstybių, ypač JAV silpnumo pripažinimą. Jie teigia, kad atsisakymas minėto kurso gali atsiliepti JAV ir viso Šiaurės Atlanto bloko autoritetui bei prestižui. JAV ir kai kurių jų partnerių NATO bloke autoritetą ir prestižą mažina kaip tik dabartinis jų politikos kursas, ir juo toliau, tuo daugiau tai pasireikš. Geriausiai apie tai gali papasakoti patys amerikiečiai. Mes įsitikinę tuo, kad politikos „iš jėgos pozicijos”, politikos laikyti pasaulį „prie karo ribos” pakeitimas kita politika, kuria būtų siekiama nutraukti ginklavimosi varžybas, mažinti tarptautinį įtempimą ir vystyti valstybių bendradarbiavimą, pirmiausia prekyboje, atvirkščiai, žymiai padidintų tiek JAV, tiek ir kitų valstybių, kurios seka Amerikos politiką, autoritetą ir prestižą. Tarybų Sąjunga, kaip ir kitos socialistinės valstybės daro ir darys visa, kas nuo jos priklauso, kad būtų sustiprinta taika ir visokeriopai išvystyta tautų draugystė bei bendradarbiavimas ir kaip anksčiau labai atkakliai, nuoširdžiai ir kantriai sieks susitarimo, kad būtų padarytas galas ginklavimosi varžyboms, kad žmonija būtų išvaduota iš naikinamo atominio karo grėsmės. Vykdydama tokią politiką, mūsų šalis remiasi monolitine mūsų liaudies vienybe, didėjančia savo ekonomikos galia, visos socialistinės stovyklos susitelkimu, kasdien stiprėjančiomis taikos jėgomis visame pasaulyje. (Audringi plojimai).


Ukrainos profesinės sąjungos įveltos į sąmokslą.

Doneco anglies kasyklų rajone susektas sąmokslas šiuo metu yra didžiausia Sovietų Rusijos sensacija. Inžinierių ir technikų tarpe kilo didelė panika, nes suėmimai vis dar nesiliauna. Į Charkovą atvyko revoliucinės karo taryos narys Bubnovas ir angliakasių profesinės sąjungos pirmininkas Švarcas. Jie oficialiai pareiškė, reviduosią Doneco rajono profesinių sąjungų veikimą, nes Sovietų vyriausybė negalinti jomis pasitikėti. Vokiečių vyriausybės intervencija suimtųjų vokiečių inžinierių padėčiai palengvinti nedavė jokių vaisių.


„Ar atlaikys vargšelė (Lietuva) savųjų kolaborantų puolimą, kuriame naudojama visa okupacijos metais sukaupta patirtis. (…) Spjaunate tiesiai į veidą, kagėbėšnikai, kapėesesininkai, skrepliais. (…) Teks atsakyti.


BBC teigia, kad Briuselyje įvykusiame Europos bendrijos šalių užsienio reikalų ministrų susitikime, kuriame tikėtasi pasirengti Edinburgo forumui, susitarti nepavykę. Svarstytos Danijos pasiūlytos Mastrichto sutarties pataisos, kurios įgalintų šioje šalyje surengti dar vieną referendumą. Birželį, kaip žinoma, danai pasisakė prieš naująją Europos politinę.ir ekonominę sąjungą. Dabar Danija siekia, kad jai būtų leista nevykdyti kai kurių Mastrichto sutarties nuostatų. Kitų Bendrijos šalių, pirmiausia - VFR ir Liuksemburgo, atstovai būgštauja, kad nuolaidos Danijai pakirstų būsimosios žemyno sąjungos pagrindus.


Seimo Nacionalinio saugumo komiteto kvietimu trijų dienų vizito į Lietuvą atvyko Lenkijos Seimo Nacionalinės gynybos komiteto delegacija, vadovaujama jo pirmininko Bronislawo Komorowskio. “Lenkija, tapusi NATO nare, ir toliau gins Lietuvos interesus, nes mūsų valstybių siekiai yra tie patys”, - sakė Lenkijos Seimo Nacionalinio gynybos komiteto delegacijos vadovas B. Komorowskis, vakar susitikęs su Seimo Pirmininku Vytautu Landsbergiu. Svečias patikino, jog jo šalis rems Šiaurės Atlanto Aljanso plėtrą, būtinai į šį procesą įtraukiant Lietuvą. Pasak B. Komorowskio, teigiamai vertintinas pastaraisiais metais itin suaktyvėjęs tarpparlamentinis bendradarbiavimas, ypač nacionalinio saugumo srityje. Dažni susitikimai leidžia greitai keistis informacija, dalintis patirtimi. Bendra Lietuvos ir Lenkijos erdvės kontrolė, pasak Seimo Pirmininko, yra svarbus elementas, rodantis didesnį regiono jungimąsi. “Erdvės apjungimas reiškia, kad Lietuva jungiasi de facto”, - pastebėjo B. Komorowskis. Jo įsitikinimu, jungtinė erdvės kontrolė yra ne kas kita, kaip bendro saugumo dalis. Lenkijos parlamentarai sakė tikį, jog Vilniaus ribų kitimas neatsilieps neigiamai ten gyvenantiems lenkų tautybės žmonėms. Seimo Pirmininko pastebėjimu, planuojama reforma gali tik padidinti lenkų piliečių įtakojamų savivaldybių skaičių, o gyventojams nebereikės važinėti į sostinę tvarkytis reikalų - savo problemas jie spręs mažesnėse vietos savivaldybėse. V. Landsbergis išsamiai atsakė į B. Komorowskio klausimą apie Rusijos krizės poveikį Lietuvai. Svečias pastebėjo, jog įvykiai Rusijoje labai aiškiai parodė, kad buvusio Rytų bloko šalys jau pakankamai nuo jo nutolo. Jis įsitikinęs, kad Lietuvos ir Lenkijos įsitvirtinimas Europoje tik pagerins šių šalių santykius su Rusija. Seimo Pirmininkas V. Landsbergis tam pritarė ir kėlė klausimą apie galimybę greičiau realizuoti Baltijos energetinio žiedo projektą. Tai, pasak jo, dar labiau išlaisvintų ir Lenkiją, ir Lietuvą iš energetinės priklausomybės.


„Stabdymo priemonės“ ar karingumo demonstravimas?

LONDONAS, III. 6. (TASS-ELTA). Vakar bendruomenių rūmuose prasidėjo dviejų dienų diskusija gynybos klausimais. Diskusiją atidarė gynybos ministras Votkinsonas. Savo kalboje jis daugiausia gynė vyriausybės politiką gynybos klausimais. Votkinsonas vėl pakartojo nuvalkiotus argumentus už Vakarų valstybių branduolinio ginklavimosi varžybas. Jis tvirtino, kad taika iki šiol buvusi išsaugota tik todėl, kad JAV ir Anglija turėjo branduolines „stabdymo priemones“. Jis pabrėžė, kad Anglija ir toliau įneš „žymų indėlį“ į Vakarų turimas „stabdymo priemones“. Votkinsonas pareiškė, kad Anglijos kariuomenė daugiau nebebus išmėtyta po įvairius pasaulio rajonus, o bus sutelkta trijose pagrindinėse bazėse – Anglijoje, Adene ir Singapūre. Ministras taip pat davė suprasti, kad Anglija „tiria“ galimybę dislokuoti aviacijos bazes nedidelėse salose, kur, anot jo, „nebus daugelio politinių problemų“. Svarbiausias leiboristų partijos kalbėtojas gynybos klausimais Patrikas Gordonas-Vokeris pateikė nepasitikėjimo vyriausybe rezoliuciją dėl jos politikos gynybos srityje. Rezoliucijoje sakoma, kad rūmai „netiki, jog kursas, išdėstytas 1962 metų pareiškime dėl gynybos, efektyviai užtikrins Anglijos gynybą“. Gordono-Vokerio kalba buvo pilna prieštaravimų, kurie būdingi leiboristų partijos dešiniosios vadovybės pozicijai. Iš vienos pusės jis griežtai kritikavo vyriausybės politiką, ypač bergždžias Anglijos pastangas likti „savarankiška“ branduoline valstybe, bet, antra vertus, jis reikalavo didesnio Anglijos indėlio į NATO ir konkrečiai protestavo prieš galimą anglų kariuomenės Vakarų Vokietijoje sumažinimą. Gordonas-Vokeris pasakė, kad požeminis Anglijos branduolinio ginklo bandymas Nevadoje buvo klaida. Leiboristų partija, pabrėžia kalbėtojas, griežtai priešinga branduoliniams bandymams atmosferoje. Jis pasakė, kad nereikėjo priimti tokio nutarimo iki galutinių Ženevos derybų rezultatų.


Vakar per radiją buvo paskelbti armijos, laivyno ir aviacijos štabų viršininkų bendras įsakymas ir armijos štabo viršininko Nasutiono įsakymas, kuriuose, be kita ko, nurodomas rimtas pavojus, kurį sudaro imperialistinių valstybių ardomoji veikla prieš Indonezijos respubliką, ir ginkluotųjų pajėgų pareiga ginti valstybę. Komercinis gyvenimas sostinėje vyksta įprastine eiga. Indonezijos nacionalinės partijos pirmininkas Suvirjo pareiškė, kad tai, jog prezidentas paskelbė nepaprastąją padėtį, atitinka partijos norą ir nutarimą. Nacndatul Ulamos partijos lyderis Časbulachas taip pat pritarė šiam žingsniui. Armijos informacinė tarnyba paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad nepaprastosios padėties paskelbimas nėra susijęs su politinėmis problemomis, skyrium imant, su prezidento programa. Jau nuo 1956 metų, nurodoma pareiškime, buvo grėsmės valstybės gerovei požymių. Toliau pareiškime pažymima, kad užsienio ardomoji veikla prieš Indonezijos respubliką sustiprėjo ir kad užsienio elementai stengiasi sukelti šalyje riaušes. Laikraštis „Harian Rakjat”, liesdamas susidariusią padėtį, rašo: grėsmė valstybei pernelyg didelė. Šiuo metu svarbiausia problema mobilizuoti visas jėgas, kad patriotizmas nugalėtų provincializmą, vientisumas separatizmą. Nepaprastosios padėties įstatymo reikšmė yra ta, kad iniciatyva vėl būtų centrinės vyriausybės rankose. Nepaprastosios padėties įstatymas yra nukreiptas prieš kontrrevoliucijos jėgas, Indonezijos respublikos priešus.


RUSIJA SUTIKO PASIRAŠYTI SUTARTIS VILNIUJE

Užsienio reikalų ministerijos informacijos ir spaudos skyrius Eltai pranešė, kad ministro G. Šerkšnio vardu gauta telegrama, kurioje pranešama, jog Rusijos pusė priima Lietuvos pasiūlymą Vilniuje pasirašyti tarpvalstybinius susitarimus prekybos, finansų klausimais. Telegramą, įgaliotas Rusijos vyriausybės, pasirašė Valstybinio ekonominio bendradarbiavimo su NVS šalimis komiteto pirmininkas V. Mašicas. Vyriausybių vadovų susitikimo data dar bus tikslinama.


Prasidedant Naujiesiems metams (pagal musulmonų kalendorių), Afganistano ministras pirmininkas Muchamedas Daudas pasakė kalbą per Kabulo radiją. Daudas paragino tautą stiprinti bendradarbiavimo ir vienybės dvasią. Ministras pirmininkas, be kita ko, pasakė: „Pagrindinis tikslas neutralumo politikos, kuri pasirinkta ir vykdoma sutinkamai su tautos norais, yra taip pat vystyti šalį tarptautinės taikos ir saugumo sąlygomis”. Muchamedas Daudas pareiškė, kad Afganistano vyriausybė ir toliau stengsis taikiai išspręsti Puštunistano (Pakistano rajonų, kuriuose gyvena afganų gentys. — Red.) problemą.


Rusijos saugumo tarnybos kaltina Izraelį šnipinėjimu

Rusijos federalinė saugumo tarnyba (FSB), buvęs KGB, trečiadienį apkaltino Izraelį, jog šis savo ambasadoje Maskvoje yra priglaudęs šnipų grupę, kuri renka socialinio pobūdžio informaciją, taip pat ir apie antisemitizmą Rusijoje. Anot FSB pareiškimo, Sibire ji apklausė šnipinėjimu Izraeliui įtariamą asmenį, kurį po “nuoširdaus prisipažinimo” paleido. Rusijos saugumo tarnyba skelbia, jog turi dokumentų, įrodančių, kad Izraelio ambasados imigracijos skyriuje veikia Izraelio žvalgybos agentūra, kurianti apmokamų rusų informatorių tinklą. Informatoriai Izraelio diplomatams turį teikti informaciją “Izraeliui naudingomis” temomis, pavyzdžiui, socialinės gyvenimo Rusijoje sąlygos, nacionalizmo ir antisemitizmo pasireiškimai, “veiksniai, galintys turėti įtakos emigracijos į Izraelį apimčiai ir spartai”. Izraelio ambasados Maskvoje pareigūnai šių kaltinimų kol kas nekomentavo.


Šį apsakymėlį parašė keturiolikmetis moksleivis Leri Haueris iš Toronto miesto Kanadoje. Apsakymas buvo premijuotas literatūriniame konkurse, kurį organizavo Toronto laikraštis. „Aš turiu užburtą binoklį. Jums negalima juo naudotis, nes jis paklusta tik man. Kai aš atsigulu ir užmerkiu akis, išvystu daugybę pasakiškų, neregėtų dalykų. Pavyzdžiui, praėjusią naktį išvydau ateities Kanadą, kokią norėčiau ją matyti. Aš išvydau dideles atomines gamyklas. 0, ne, ne tas, kurios gamina atomines ir vandenilines bombas! Gamyklų mokslininkai, kuriuos mačiau, dirbo žmogaus labui. Atominė energija buvo naudojama laivams, traukiniams, automašinoms daryti. Vaizdas pasikeitė, ir aš atsidūriau priešais didelį spaustuvės pastatą. Stebiu, kaip daromas laikraštis. Skaitau straipsnius pirmajame puslapyje ir sužinau, kad Kanada tapo pirmaujančia šalimi meno, literatūros ir muzikos srityje. Kanadiečiams daugiau nereikia važiuoti į užsienį ieškoti laimės. Šalyje pasiekti neregėti laimėjimai žemės ūkyje, kalnakasyboje ir pramonėje. Kanadoje jau nebėra nedarbo. Toronto tapo dideliu jūros uostu, o Kanada prekybos su kitomis šalimis dėka – didžia valstybe. Po to atsidūriau didelio universiteto studentų miestelyje. Šis universitetas atidarytas visiems, kas nori mokytis ir atnešti naudos šaliai. Talentas, o ne pinigai, yra atlyginimas už mokslą. Stebėdamas praslenkančius vaizdus, mačiau kanadiečius laisvus ir laimingus. Kai atsipeikėjau, atidėjau į šalį binoklį ir pramerkiau akis, pagalvojau, koks nuostabus būtų mano užburtas binoklis, jei jis visa tai galėtų paversti tikrove”. Leri HAUERIS Toronto miestas, Kenada


Tad siūlomos dvi programos, viena - virtuali, kita - kaip konkreti organizacija. Abi jos turi, mūsų nuomone, vadintis Puškino vardu. Pirma, kalbame apie programą ”Rusų bendrijų telekomunikacijos tinklas - Puškino virtualus universitetas”. Virtualus universitetas turi garantuoti, kad bus įgyvendinti keli projektai: a) mokytojai kartu su Rusijos mokslininkais rašo vadovėlius; b) rusai bibliotekų lobynuose; c) trikalbis pedagoginis aukštasis mokslas, kiekvienas pedagogas tėvynainis NVS tobulai moka tris kalbas: rusų, anglų ir šalies, kurioje gyvena; d) du - trys pasaulyje pripažinti diplomai, leidžiantys įsigyti šiuolaikines prestižines specialybes. Antra, būtina įkurti tarptautinį švietimo ir kultūros centrą “Puškino namai”, kuris sujungtų dabar jau veikiančius NVS šalyse kultūros centrus ir pradėtų pritaikyti švietimo standartus prie kiekvienos NVS valstybės sąlygų, parengtų konkrečias leidybos programas, siūlančias diasporai naujos literatūros ir vadovėlių. “Puškino namai” turi rengti kadrus (siunčiamus į “Puškino namus” rusų bendruomenių) NVS šalių rusų kultūros centrams. Be to, perspektyvūs būtų tokie valstybinės paramos rusų diasporai būdai: - kampanijos “Pasaulinis rusų surašymas” (elektroninė versija) organizavimas. Tai iš esmės taptų rusų tautinio solidarumo kampanija, rusams, nepriklausomai nuo gyvenamosios vietos, būtų suteikta galimybė patvirtinti savo tapatumą; - mokomosios ir grožinės literatūros NVS rusų bendruomenėms leidyba; - Puškino mokyklų plėtros modelio NVS rusų bendruomenėms projektavimas ir sukūrimas; - rusų telekomunikacijų marketingo centrų, skirtų rusų bendrijoms, sukūrimas NVS valstybėse; - bendros visai diasporai rusiškos televizijos laidos, o ateityje ir televizijos kanalo sukūrimas. Rusų diasporos ekonominė strategija NVS ir Baltijos šalių gyventojų rusų padėties neapibrėžtumas negali neturėti įtakos rusų diasporos ūkinei bei ekonominei veiklai ir jos santykiams su Rusijos verslu. Reikia prisiversti pripažinti, kad dabartinė Rusija negali ir nenori nei atkurti SSRS, nei garantuoti savo teritorijoje normalų gyvenimą tėvynainiams, panorusiems grįžti į tėvynę. Todėl svarbiausia ekonominė problema, iškylanti rusų bendruomenių vadovams (kol kas tai ne bendruomenės tikrąja to žodžio prasme, o tik visuomeninės organizacijos, atstovaujančios rusams ir ginančios jų interesus konkrečioje šalyje), - kaip sudaryti sąlygas normaliam visos rusų diasporos gyvenimui ir ūkinei veiklai. Kokios yra dabartinės rusų gyvenimo ir ūkininkavimo sąlygos NVS ir Baltijos šalyse, kurias jie pasmerkti įveikti, jeigu nenori ištirpti vargingiausiuose vietos gyventojų sluoksniuose arba skursti be jokių lėšų kur nors Rusijos provincijoje? Žinoma, tai agresyvus valstybinės valdžios nacionalizmas (visose šalyse, išskyrus Baltarusiją ir Armėniją), ekonomikos srityje pasireiškiantis ir kaip nuosavybės padalijimas etniniams verslininkams, ir kaip siekis sunaikinti kiekvieną įmonę, mėginančią padėti gyventojams rusams. Tai ir vietos valdininkų, mokesčiais smaugiančių rusų smulkųjį verslą, korupcija. Tai ir negalėjimas plėtoti ankstesnės veiklos, nes po SSRS žlugimo pramonės įmonės sustabdytos nutrūkus ūkiniams ryšiams. Šiomis sąlygomis praktiškai nėra lėšų, leidžiančių ekonomiškai garantuoti rusų visuomeninių organizacijų kultūrinę ir švietimo, politinę ir teisių gynimo veiklą. Be to, joms trukdo ne tik išoriniai veiksniai, bet ir rusiškos savimonės stoka tiek pačios rusų diasporos, tiek ir tėvynainių Rusijoje. Visiškai abejinga rusų bendruomenėms ir Rusijos vyriausybė, ir Rusijos visų lygių verslininkai, dirbantys tose šalyse. Rusų bendruomenių vadovų veikla atkuriant senus ir užmezgant naujus ūkinius Rusijos ir NVS bei Baltijos šalių ryšius, galinti tapti pastoviu pajamų šaltiniu, deja, yra atskirų akcijų pobūdžio. Rusų bendruomenės niekaip neatstovaujamos tautinėje ir tarptautinėje ekonomikos ir teisės erdvėje, todėl dauguma susitarimų yra žodiniai. Todėl užsimezgusius ryšius vėliau lengvai “privatizuoja” arba vietos valdžia, arba patys verslininkai. Gana ilgai Rusijos piliečiai praktiškai negalėjo materialiai padėti tėvynainiams užsienyje, nes nebuvo galima pervesti pinigų. Dabar kuriamas “Rossooteč” fondas (įkūrėjas - Tėvynainių taryba prie RF Valstybinės Dūmos) ir “Maskva - rusiškam užsieniui” fondas (įkūrėjas - Maskvos vyriausybė). Kartą Rusijos gyventojai buvo apgauti: fondas “Rosijane”, per Jelcino rinkimų kampaniją įkurtas analogiškais tikslais, buvo išvogtas. Kad būtų grąžintas pasitikėjimas ir išvengta panašių skandalų, nauji fondai turi pateikti finansuojamų tikslinių programų, kurias įgyvendins rusų diaspora, sąrašą. Esant tokioms sąlygoms rusų ekonominio išgyvenimo NVS ir Baltijos šalyse strategijos esmė yra nustatyti svarbiausias veiklos sritis, kuriose rusai dėl savo tautinių ir istorinių ypatumų yra pranašesni už etninius gyventojus, ir paskui monopolizuoti tas sritis. Jau buvo kalbama apie stiprius horizontalius rusų diasporos ir Rusijos ryšius. Šiais ryšiais gali būti pasinaudojama įgyvendinant ir monopolizuojant konkrečios šalies ir Rusijos prekybos santykių marketingą. Kad rusų visuomeninės organizacijos galėtų tapti lygiateisiais ekonomikos subjektais, jos turi kurti marketingo firmas, kurių steigimo sutartyje būtų tiksliai nustatytas pajamų procentas, skiriamas steigėjo kultūrinei ir švietimo, politinei ir teisių gynimo veiklai. Visų NVS šalių rusų bendruomenių ryšiai leidžia išplėtoti panašią marketingo veiklą visoje NVS teritorijoje. Kai marketingo veiklos formos bus nušlifuotos per NVS ir Rusijos bei NVS šalių ryšius, visą marketingo sritį turi užimti rusų firmos (tam būtina iš anksto įdiegti užsienio kalbų ir ypač atskirų šalių ekonomikos ypatybių studijų sistemą). Ypač perspektyvus NVS ir Baltijos šalių rusams yra švietimo verslas. Būtinybė plėtoti privačias švietimo formas susijusi visų pirma su rusų mokyklų uždarymu valdžios iniciatyva. Būtina užmegzti ir skatinti rusų bendruomenių bendradarbiavimą su Rusijos aukštosiomis mokyklomis, išduodančiomis tarptautinio pavyzdžio diplomus. Rusų bendruomenėms remti būtina įvesti tikslinį ne mažesnį kaip 1 proc. Rusijos įmonių sandorių su NVS įmonėmis sumos mokestį rusų diasporos naudai. Nuo šio mokesčio turi būti atleidžiami sandoriai su NVS šalių įmonėmis, įsteigtomis rusų bendruomenių. Atitinkamas įstatymo projektas dėl federalinio tikslinio mokesčio rusų diasporai remti Valstybės Dūmai gali būti pateiktas Tėvynainių tarybos iniciatyva. Kol jis bus priimtas, galima siūlyti Maskvos vyriausybei ir Maskvos dūmai, RF subjektų gubernatoriams ir įstatymų leidybos susirinkimams įvesti tokį mokestį vietose. Būtina konsoliduoti diasporą, jai Rusija privalo padėti, kad paskui ji padėtų Rusijai. Rusijos valdžia, regionai, visuomenė turi prisidėti prie šio darbo.


Šiandien paskelbtas Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nuolatinės valdybos pareiškimas apie socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo Deklaraciją ir Taikos manifestą. Pareiškime pabrėžiama, kad BŽLS, ištikima darbo žmonių interesams, darbininkų ir valstiečių sąjungai, Bulgarijos Tarybų Sąjungos draugystei, socialistinių šalių vienybei, visada ir visomis aplinkybėmis saugos kaip akies vyzdį šventą Bulgarijos komunistų ir žemdirbių vienybę vardan Tarybų Sąjungos vadovaujamos socialistinės stovyklos bendros kovos. Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nariai atiduos visą savo energiją taikai ginti. Suvienytųjų žemdirbių vardu, sakoma pareiškime, Bulgarijos žemdirbių liaudies sąjungos nuolatinė valdyba visiškai remia šiuos du puikius dokumentus, kurie labai reikšmingi visai pažangiajai žmonijai ir visiems veikėjams bei organizacijoms, atiduodančioms savo jėgas kovai už socializmo pergalę, už taiką.


— Už kalno varpas! — Pasižiūri — krepšis… Panašiai, kaip šiame priežodyje, dedasi ir lenkų spaudoj berašant apie Lietuvą. Vienas laikraštis skelbia „sensaciją“, kad Lietuvos vyriausybė uždraudusi paskelbti pamaldas dėl religijos persekiojimų Sovietuose, bet Panevėžio vyskupas nepaklausęs ir vis dėlto tai paskelbęs… Tuo tarpu mes matom, kad tokios pamaldos yra paskelbtos visoj Lietuvoj, ne vien Panevėžio vyskupijoj, ir kad bendrai į tokius dalykus, kaip pamaldų reikalai, vyriausybė visiškai nesikiša. Kitas Vilniaus laikraštis tragiškai šaukia, esą, dėl lenkiškų pamaldų panaikinimo Panevėžio katedroj. Kaip naujoj katedroj galėjo būti panaikintos lenkiškos pamaldos, sunku suprasti. Kad jų į ten niekas neįvedė, tai visai suprantama. Nes kitaip mes turėtumėm teisės reikalauti, kad ne tik Vilniaus bet ir Varšuvos katedrose būtų lietuviškos pamaldos. Jei lig šiol lenkiškos pamaldos vakarais (mišparai, gegužinės pam.) būdavo laikinoj koplyčioj, tai dar nereiškia, kad jos turi būti perkeltos į katedrą, ypač, kad po anų pamaldų iš bažnyčios išėjusių žmonių tarpe daug daugiau būdavo girdėti kalbant lietuviškai, nei lenkiškai… Įdomu tai, kad, norėdami pasirodyti su savo dideliu tikslumu, lenkų laikraščiai mini ir Panevėžio vyskupo pavardę, bet kaip! Vienas rašo „Kolpakas“, o kitas (Vilniškis, matyt, susidomėjęs Plečkaičio vietininku) — „Poplauskas“. Šis dalykas, tiesa, ir pačių žinių teisingumą labai gerai charakterizuoja… „Dziennik Wilenski“ buvo paskelbęs ir dar vieną „sensaciją“, kad Lietuva jau sutikusi atidaryti tiesioginį tranzito susisiekimą su Lenkija, bet paskui su dideliu nepasitenkinimu pakartoja mūsų užs. reik ministerio dr. Zauniaus pareiškimus Vokiečių spaudai, kad normalūs santykiai ir susisiekimas su Lenkais galįs būti tik išsprendus Vilniaus klausimą. Obskurantizmas Lietuvoj“ — taip rašo „Dz. Wilenski“ cituodamas iš mūsų laikraščių pastabas, kad reikia daugiau susidomėti Vytauto laikų istorija ir parašyti apie tai gilesnę studiją. Dėl šio pasakymo susidaro toks įspūdis, kad jei „D. W.“ turi neobskurantų skaitytojų, tai tie skaitytojai šioj „D. W.“ žinioj mato tikrą obskurantizmą, kadangi „D. W.“ istorinių studijų neatskiria nuo bendrų žinių ir jau su džiaugsmu skelbia, kad Lietuvoj „niekas nežino, kas buvo Vytautas Didysis“. Tas pats „tikslių“ informacijų šaltinis pranešdamas apie paklausimą Anglijos parlamente dėl neva įvykusių nesusipratimų tarp Lietuvos ir Estijos, rašo, kad tai esą lietuvių intrigos. Bene bus čia „kuo pats kvep, tuo kitą tep“, nes jau tik lietuviams tai tikrai anas paklausimas nebuvo reikalingas.


Protestai Italijoje prieš valstiečių demonstracijos sušaudymą San-Donačyje

ROMA, rugsėjo 11 d. (TASS-ELTA). Kaip jau buvo pranešta, šiomis dienomis San-Donačio kaime (Brindizio provincija) įvykusios valstiečių protesto demonstracijos prieš įmonininkų — vyno gamintojų ir spekuliantų savivaliavimą metu įvyko rimtas policijos ir valstiečių susirėmimas, kurio metu 3 žmonės buvo užmušti ir 7 sužeisti. Laikraštis „Unita” praneša, kad valstiečių demonstracijos sušaudymas sukėlė pasipiktinimą visoje Italijoje. Daugelyje Apulijos, Kampanijos, Toskanos, Lombardijos ir Pjemonto gyvenamųjų vietovių įvyko protesto manifestacijos prieš policijos vykdomas represijas.


Japonijos socialistų partija griežtai smerkia Amerikos vyriausybės veiksmus, kurių tikslas vėl pradėti branduolinius bandymus Ramiojo vandenyno rajone. Čia paskelbtame pareiškime socialistų partija pabrėžia, kad negalima leisti Jungtinėms Valstijoms vėl pradėti branduolinių sprogdinimų kaip tik dabar, kai susidarė perspektyva uždrausti branduolinių bombų bandymus 8 neutralių šalių pasiūlymo pagrindu, kai visų pasaulio šalių mokslininkai – Pagvošo konferencijos dalyviai – pateikė visoms vyriausybėms svarstyti naują efektyvią sistemą, įgalinančią kontroliuoti, kaip vykdomas susitarimas uždrausti branduolinius bandymu


VIETOJE PLAČIOS PROGRAMOS – DALINĖS PRIEMONĖS

TASS-o korespondentai A. Kislovas ir I. Maksimovskis praneša: kovo 15 d., kalbėdamas 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto posėdyje, JAV valstybės sekretorius D. Raskas išdėstė Amerikos pasiūlymus nusiginklavimo klausimu. Kaip mano vietos politiniai ir žurnalistų sluoksniai, D. Raskas, savo kalboje pripažindamas, kad būtina visuotinai ir visiškai nusiginkluoti, ir ragindamas mobilizuoti visas pastangas šiam tikslui pasiekti, praktiškai nepateikė jokių konkrečių pasiūlymų, kaip sėkmingai išspręsti svarbiausią dabarties problemą. D. Rasko pateiktas Amerikos delegacijos planas – tai daugiausia pasiūlymai, kuriuos JAV prezidentas Dž. Kenedis pateikė 1961 metų rugsėjo 25 d. SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje, ir kai kurios dalinės priemonės. Ką gi konkrečiai pasiūlė Raskas? Jis siūlo, pirma, 30 procentų sumažinti pirmajame etape, kuris turi użimti trejus metus, branduolinio ginklo gabenimo priemonių ir pagrindinių įprastinio tipo ginklų kiekį. Be to, strateginės gabenimo priemonės sumažinamos ne tik kiekio, bet ir jų griaunamosios jėgos atžvilgiu. Taip pat turi būti mažinama ir sekančiais etapais, t. y. visa programa turi užtrukti vos ne 10 metų, net jeigu ji bus vykdoma kuo sėkmingiausiai. Antra, Raskas siūlo pirmojo etapo pradžioje sustabdyti skaldomųjų medžiagų gamybą kariniams tikslams. Be to, vėl iškeliamas senas pasiūlymas, kad TSRS ir JAV pirmajame etape perduotų po 50 tūkstančių kilogramų urano-235 nekariniams tikslams. Rasko nuomone, tai pakirs branduolinio ginklo gamybos pagrindą. Trečia, JAV valstybės sekretorius siūlo, kad į nusiginklavimo programą „būtų įtrauktos skubios priemonės konkretiems veiksmams pasauliniu mastu“, kurie sumažintų pavojų, kad kils karas dėl atsitiktinumo, apsirikimo, nesant ryšių arba dėl netikėto užpuolimo. Raskas pareiškė, kad JAV delegacija yra pasiruošusi pateikti konkrečius pasiūlymus dėl priemonių šiose srityse: a) iš anksto pranešinėjama apie karinius pergrupavimus, taip pat apie raketų leidimą; b) įsteigiami stebėjimo postai pagrindiniuose uostuose, didelėse geležinkelio stotyse, plentuose, persikėlimo per upes vietose ir oro bazėse pranešinėti apie ginkluotųjų pajėgų koncentravimą ir pergrupavimą; c) nustatomos oro inspekcijos zonos ir naudojamos judriosios inspekcinės grupės apsaugos nuo netikėto užpuolimo sistemai pagerinti; d) steigiama tarptautinė komisija ruošti priemonėms, kaip sumažinti karo pavojų; jos uždavinys bus objektyviai tirti su šiuo planu susijusias technines problemas. Saugumo priemones ir pagrindinius įprastinio tipo ginklus (tai, beje, Tarybų Sąjunga siūlė daugiau kaip prieš 10 metų) siekiama, daugelio apžvalgininkų nuomone, tik užtikrinti Vakarų karinių blokų nariams tam tikrus karinius pranašumus, nes šiame pasiūlyme nieko nesakoma apie karinių bazių svetimose teritorijose likvidavimą. Iš viso to matyti, kad JAV pasiūlymus padiktavo ne dalykiška pažiūra į nusiginklavimo problemos sprendimą, o siekimas nuraminti pasaulio viešąją nuomonę ir parodyti palankioje šviesoje JAV poziciją 18-kos komitete. Kad Amerikos delegacijos portfelyje praktiškai nebuvo jokio konkretaus nusiginklavimo plano, matyti ir iš komunikato, kuris buvo paskelbtas po vakarykščio 18-kos valstybių komiteto posėdžio. Komunikate sakoma, kad TSRS ir JAV atstovai padarė pareiškimus. Tarybų Sąjungos delegacija, toliau sakoma komunikate, pateikė tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą ir Tarybų Sąjungos vyriausybės memorandumą nusiginklavimo deryboms 18-kos valstybių komitete. Jokie Amerikos pasiūlymai komunikatene neminimi. Ir į šį faktą atkreipė dėmesį spaudos atstovai, susirinkę Ženevoje nušviesti, kaip dirba pasitarimas nusiginklavimo klausimu.


(Mūsų specialaus korespondento). Kova su komunistais. Visoj Pietų Amerikos lietuvių istorijoj, iki pernai metų, čia lietuvių darbininkų vardu kalbėjo niekeno nekviesti, tik tam tikro internacionalo apmokami ir siųsti komunistų agitatoriai. Kada jie išleido laikraštį „Rytojus“ lietuvių kalba, daugelis lietuvių čia manė, kad jis tarnaus tiktai lietuvių darbininkams. Iš pradžių kai kas ir iš rimtų žmonių ji rėmė, bet pamatę, kad jame, be kalbos daugiau nieko nėra lietuviško, tuo labiau nėra nieko, kas lietuviams darbininkams naudą neštų. Pamažu nuo jo lietuviai atsitraukė, – liko tik internacionalo apmokami agentai, viso apie pustuzinis dykaduonių, kuriuos lietuviai darbininkai čia vadina raudonosiomis erkėmis. Išgamų „triumfus“ visiškai suparaližavo tikras lietuvių darbininkų laikraštis ,,Balsas“. Bolševikai taip pat rengė 10 metų jubiliejų, bet mažai kas pas juos atėjo. ,,Balsui“ pasirodžius jau jie daugiau negūndo lietuvius rezoliucijomis. Visu nusistebėjimui, jie paskelbė, kad jau, girdi, komunistai taip pat stovį už Lietuvos nepriklausomybę. Bet visi susipratę lietuviai jiems netiki ir siunčia juos į sovietų „rojų“. Dėl to komunistai baisiai nusiminė. Jie visas pastangas dabar deda, kad supiudytų ,,Balso“ žmones. Apie Lietuvą savo „rezoliucijų“ jau nerašo, o tik perspausdina Karaliaučiaus „Mūsų Balso“, Plečkaičio „Pirmyn“, ir iš Šaiurės Amerikos komunistų laikraščių, mat, per pastaruosius daugiausia pinigų gauna. Redakcijų žiniai. Mainais „Balsas“ gauna apie 10 periodinių lietuviškų leidinių iš Lietuvos ir iš Amerikos. Kas vakaras ir kas šventadienis „Balso“ redakciją aplanko pasiilgę tėvynėj spausdinto lietuviško žodžio mūsų išeiviai. Įsivaizduokit, kaip malonu, už kelių tūkstančių kilometrų nuo Lietuvos, užeiti į lietuvių kultūros įstaigą ir pasiskaityti laikraščių iš Lietuvos. Balsiečiai skundžiasi, kad ne visus Lietuvos laikraščius gauna. Gal Redakcijos malonėtų siuntinėti? Vienas pilietis man kartą guodėsi: – Buvau nuvykęs į Buenos Aires. Užėjau į seną lietuvių redakciją – „Rytojaus“ – mačiau kai kurias reformas: vieton Trockio, kabo Stalinas. O iš Lietuvos laikraščių jiems siunčia tik „Lietuvos Žinias“; už tat jie jas gaudami – Vileišį ir kitus pašmeižia, o pačias „L. Ž.“ išjuokia. Naujas choras. Dar vienas naujas, malonus faktas: minint 10 metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves buvo sudarytas choras prie „Lietuvos“ draugijos. Į chorą jau įsirašė keliolika daininkų. Geresni dainininkai pasitraukė iš komunistų choro, sakydami: „mes norime ir Lietuvos himną giedoti !“


TASS-o spec. koresp. A. Krasikovas praneša: Saulėtu oru ir vėjo plaikstomomis TSRS ir Italijos valstybinėmis vėliavomis sutiko Metanopolio miestas svečius 19 Tarybų Sąjungos: TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmąjį pavaduotoją A. Kosyginą ir jo palydovus. Pavadinimo „Metanopolis” geografijos žemėlapyje nerasi. Oficialiai yra tik San Donato gyvenvietė, Milano priemiestis. Ir vis dėlto šis geografinis pavadinimas jau labai plačiai žinomas: čia yra pagrindinės valstybinio naftos — metano susivienijimo „ENI” mokslinio tyrimo įstaigos. Aplankę valstybinį naftos-metano susivienijimą „ENI” Metanopolyje prie Milano, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas ir jo palydovai dalyvavo pusryčiuose, kuriuos surengė jų garbei „ENI” prezidentas E. Matejis. Pusryčiuose Italijai atstovavo inžinieriai Fornara ir Sakis, profesorius Dinelis, „ENI” grupei priklausančios bendrovės Adžip mineraria” generalinis direktorius Dzaumatis ir kiti. Kreipdamasis į A. Kosyginą trumpa sveikinimo kalba, E. Matejis pareiškė esąs įsitikinęs, kad ekonominis TSRS ir Italijos bendradarbiavimas stiprės ir plėsis. „Žmonės nori dirbti taikos sąlygomis, — pasakė E. Matejis, — ir mes tikime, kad šis taikus darbas, šis taikus bendradarbiavimas bus geras indėlis į mūsų šalių draugystę”. Atsakydamas A. Kosyginas padėkojo svetingiems šeimininkams už nuoširdų priėmimą. Jis labai gerai atsiliepė apie Italijos technikos specialistų laimėjimus ir palinkėjo jiems naujos sėkmės kūrybiniame darbe.


B. PAVELCEVAS, J. CERKIZOVAS („Komsomolskaja pravda“)

Prancūzų mokslininkas Roze Garodis savo knygoje „Bažnyčia, komunizmas ir krikščionys“ pasakoja, kad Vatikanas „Jungtinėse Valstybėse turi 35 milijardus frankų kapitalo įdėjimų, o kai kuriose kitose šalyse - 60 milijardų frankų. Garodžio pateikiamais duomenimis, Vatikanas į Italijos pramonę įdėjo 550 milijardų ikikarinių lirų. Didžiulės lėšos plaukia į Vatikaną iš JAV. Pastaruoju metu katalikybė yra uoli engėjų gynėja. Tam tikslui bažnyčios kunigaikščiai suraizgė painų organizacijų voratinklį. Štai viena jų: ji vadinasi „Italijos katalikų veikimas“. Šios organizacijos pagridinis uždavinys – apsaugoti kapitalistine santvarką nuo būsimų sukrėtimu: juk butent jaunimas bus rytdienos šeimininkas. Turistai, einantieji prie šventojo Petro katedros, nekreipia dėmesio į kuklią lentelę, pranešančią, kad šios organizacijos centrinis prezidiumas yra name Nr. 1 Končiljacjonės gatvėje. Pro namo langus gerai matyti siluetas šv. Angelo pilies, kuri kažkada buvo paversta kalėjimu popiežiaus inkvizicijos aukoms laikyti. Čia, kur ribojasi tarptautinis katalikybės centras - Vatikanas ir Italijos respublikos sostinė - Roma, yra pagrindinis trestas stambios katalikų organizacijos, kurią bažnyčia įsteigė kovai prieš demokratines visuomenės jėgas. „Katalikų veikimas“ darbuojasi ne tik jaunimo tarpe: šio „veikimo“ sudėtyje yra gydytojų-katalikų asociacija ir katalikų sporto centras, katalikų reklamos biuras ir katalikų televizijos centras. Veikia ir įmonininkų-katalikų sąjunga. Tačiau vis dėlto pagrindinį dėmesį katalikų viršünė skiria jaunimui. Žinoma, ne atsitiktinai antruoju asmeniu „Katalikų velkimo“ vadovybėje yra jaunimo susivienijimo prezidentas.„Būdinga, kad ši susivienijimą sudaro keletas organizacijų, pritaikytų dirbti darbininkų, valstiečių, moksleivių tarpe. Žinoma, kad bažnyčios kunigaikščiai pavydulingai saugo savo viešpataujantį vaidmenį jaunųjų katalikų judėjime. Kai 1955 metų pradžioje jaunųjų Prancūzijos katalikų tarpe kilo ginčas dėl bažnyčios ir „Katalikų veikimo“ savitarpio santykių. Prancuzijos kardinolų ir arkivyskupų asambleja ne juokais sunerimo ir paskelbe specialų pareiškimą šiuo klausimu. Šis pareiškimas priminė katalikų jaunimui, kad bet kuris bažnyčios nurodymas turi įstatymo galią. Klausykite, kas jums sakoma, ir būkite paklusnūs! - reikalavo iš jaunimo gerbiami bažnyčios tėvai. Prieš kurį laiką laikraštis „Uolstrit džornel“ išspausdino įdomų skelbimą: „… Ieškau žmogaus sielų ganytojo vietos pramonėje. Būdai, kurių pagalba keliu moralinį darbininkų lygį, sutaupys jūsų įmonei šimtus tūkstančių dolerių! Nepagailėkite viešpačiui dievui 10.000 dolerių kasmet, kad jis padėtų jums išsivaduoti nuo visokių rūpesčių su darbininkais!“ Šiuolaikinis jaunuolio „katalikybės idealas“ niekuo neprimena dievobaimingo ir paklusnaus paauglio, visą laisvalaikį skiriančio maldai. Katalikų ganytojams dabartinis idealas – tai jaunuolis-sportininkas, mokas derinti maldą su boksu, lankyti mišias ir aktyviai kautis politiniuose disputuose. Dvasininkai mėgina išskirti paauglius, turinčius organizacinių gabumų ir autoriteto amžininkų tarpe. Įdėmiai, nė minutės neišleisdamas jų iš akiračio, dvasininkas stebi išrinktųjų auklėjimąsi. Jie siunčiami į specialius kursus, kuriuose mokomi vadovavimo „technikos“. Naujausių psichologijos ir pedagogikos pasiekimų žinojimas laikomas būtinu dalyku kataliku jaunimo organizacijos lyderiui. Pagaliau, iškilmėse, kurios turi ilgai išlikti jaunuolio atmintyje, jis duoda ištikimybės Vatikanui priesaiką. Praeis metai, ir, galimas dalykas, kokiame nors laikraštyje vėl pasirodys skelbimas: „… Ieškau žmogaus sielų ganytojo vietos. Nepagailėkite viešpačiui dievui 10.000 dolerių (arba frankų, arba lirų)“. Bažnyčia nesigaili nei pastangų, nei lėšų jaunimo vadovams parengti, dažnai pasirinkdama juos iš darbininkų tarpo. Stengdamasis užverbuoti numatytą kandidatą, parapijos dvasininkas įtaiso ji į žymiai lengvesnį ir labiau apmokamą darbą. Jei nepavyksta papirkti, griebiamasi grasinimų. Būdinga, kad dabar Italijoje jaunuolis, norintis įstoti į vieną ar kitą fabriką, turi pristatyti specialią rekomendaciją iš parapijos dvasininko. Darbo jaunimo sąmoningumo kilimas verčia katalikų bažnyčią išradinėti naujus taktikos būdus, imtis vis naujų propagandos priemonių. Spausdinama tūkstančiai tonų literatūros - Šventųjų gyvenimo aprašymų ir brošiūrų apie gamybos automatizavimą, instrukcijų, kaip susirasti jaunąją ar kaip veikti jaunųjų valstiečių tarpe, jausmingų romanų merginoms ir pavyzdingų sporto centrų aprašymų. Žmogaus kančios ir džiaugsmai, milijonų žmonių žuvimas nuo bado ir naujų stipriai veikiančių vaistų išradimas - visa tai bažnyčios propagandinė mašina perdirba į dvasinius nuodus. Prieš kurį laiką draugija „Paks Kristi“ išleido brošiūrą „Aš alkanas…“ Jos autoriai nesigaili spalvų, piešdami tragišką daugelio tautų padėtį. Jie primena, kad kasmet dėl maisto stokos žūna 60 milijonų žmonių, kad du trečdaliai pasaulio gyventojų patiria chronišką badą, kad kai kuriose priklausomose ir kolonijinėse šalyse blogėja padėtis. Kur išeitis? Autoriai ryžtingai smerkia bet kurias socialines priemones. Iš puslapio į puslapį liejamas saidžiausias aliejus. Ir kartu autoriai nejučiom įtikina skaitytoją, kad „nepriklausomybė neužtikrina pertekliaus“, kad iš agrarinių reformų „būtų tuščias dalykas laukti visų gyventojų maitinimosi pagerėjimo“. Bažnyčia stengiasi įtikinti jaunimą, kad vienintelis kelias į suklestėjimą ir laimę - moraliniame visuomenės tobulinime. „Šalin klasinę neapykantą!“ - reikalauja „Anglijos krikščionių jaunimo asociacija“. O štai ką rašo laikraštis „Militant“, kuris leidžiamas „Prancūzijos jaunųjų moterų, darbininkių“ aktyvistems: „Sunki jaunųjų darbo žmonių padėtis - didelių nuodėmių, asmeniškų nuodėmių, tavo artimųjų nuodėmių, visuomenės nuodemių pasekmė. Tos nuodėmės - išdidumas, egoizmas, baimė, pinigų troškimas, siekimas malonumų. Kad būtų palengvintas darbo jaunimo gyvenimas, reikia kovoti prieš nuodėmes visame pasaulyje“. Šie veidmainiški raginimai kovoti prieš šiuolaikinės visuomenės „nuodėmingumą“ dabar veikia silpniau, negu bet kada. Todėl žymiai dažniau dvasininkai naudoja kitą būdą – jie kelia triukšmą dėl jaunimą jaudinančių atskirų privačių problemų, spausdina brošiūras ir atsišaukimus ir kalba, kalba apie labdaringumą. Rezultatas - kalnas pagimdo pelę. Pavyzdžiui, pernai Prancūzijoje katalikų jaunimo judėjimo veikėjai išliejo jūras rašalo, aprašydami sunkią darbininkų padėtį. Bet kai atėjo laikas veikti, ginti jaunojo darbininko darbo atlyginimą, katalikų organizacijų lyderiai dingo, kaip nebuvę. Neseniai reakcinga „Katalikų veikimo“ vadovybė priekyje su kardinolais Pjacu ir Otarjiniu privertė atsistatydinti Italijos vyrių jaunimo asociacijos pirmininką Mario Rosį. Rosis buvo apkaltintas, kad jis ir jo draugai linkę įsiklausyti kairiųjų jaunimo organizacijų raginimų dėl bendros kovos prieš skurdą, už teisę į darbą. Tuomet, protestuodami prieš susidorojimą su Rosiu, atsistatydino visi 25 organizacijos centrinio prezidiumo nariai. Nei grasinimai, nei bauginimai negali sustabdyti katalikų jaunimo siekimo bendradarbiauti su demokratinėmis jėgomis. Priešingai bažnyčios kunigaikščių norui, daugelis Prancūzijos, Italijos, Belgijos ir kitų šalių katalikų drauge su pažangiuoju jaunimu kovoja dėl taikos, dėl geresnės ateities.


Šiandien prasideda lietuvių lenkų derybos Karaliaučiuj. Koki klausimai bus pirmiausia derybose paliesti – paaiškės vėliau. Bet dabartiniu momentu lietuvių lenkų konflikte tenka skirti dvi dalis: 1) teritorialinį ginčą, kurs dabar dėl daugelio priežasčių vargu ar gali būti pastatytas derybose visu platumu, nežiūrint didžiausių Lietuvos pastangų: ir 2) formalinių santykių užmezgimą, kurį visomis pajėgomis stengiasi šiokia ar tokia forma pravesti lenkai, bet Lietuvai tas nėra priimtina, tol, kol nebus susitarta dėl sienų. Mums svarbiausia vaidmenį konflikte visą laiką vaidina teritorialinis ginčas, ir todėl, sėdant prie derybų stalo, pravartu yra atsiminti konflikto pradžia ir sąlygos, kuriomis jis plėtėsi. Tiesioginė lietuvių lenkų konflikto pradžia tenka laikyti momentą, kai 1919 m. pavasarį lenkų kariuomenė, be Lietuvos sutikimo, paėmė Vilnių kaip tik tuo metu, kai lietuvių kariuomenė buvo pradėjusi žygius prieš bolševikus Vilniui atvaduoti. Tas pirmas lietuvių lenkų kariuomenių susidūrimas, kad išvengus kraujo praliejimo, baigėsi demarkacijos linijos nustatymu santarvei tarpininkaujant. Nustatant tą liniją, prancūzų karo misijos viršininkas Kaune pulk. Reboul santarvės vyriausybių vardu pranešė, kad „cette ligne de démarcation ne doit pas être interprétée comme atribution, même momentanée, de territoire; elle veut dire simplement occupation militaire provisoire dans un but militaire ou de police. Taigi, demarkacijos linijos reikšmė buvo aiškiai apibrėžia, tiktai kaipo laikinoji priemonė susirėmimams tarp abiejų valstybių kariuomenių išvengti, bet ne kaipo siena. Tačiau lenkai, vos tik linija buvo išvesta, ėmė traktuoti ją, kaipo sieną, ir daryti pastangų kad ir užsieniai ją pripažintų sieną tarp abiejų valstybių. 1920 m. prasidėjęs lenkų rusų karas įnešė atmainų ir į lietuvių lenkų santykius. Didžiausio pavojaus metu, kai raudonoji kariuomenė jau atplūdo lig Varšuvos vartų, Lenkija už santarvės pagalbą Spa konferencijoj atsižadėjo Vilniaus Lietuvos naudai, bet pasižadėjimo neišlaikė. Stumdama bolševikus, lenkų kariuomenė pradėjo kovas ir su lietuvių kariuomenės būriais, nors lenkų rusų kare Lietuva laikėsi griežčiausio neitralteto. Kraujo praliejimui išvengti buvo kreiptasi į T. Sąjungą, kuriai tarpininkaujant 1920 m. spalių 7 d. buvo pasirašyta Suvalkų sutartis, nustatanti provizorinę demarkacijos liniją tarp abiejų kariuomenių, paliekant Vilnių Lietuvai. Tačiau jau spalių 9 d. Pilsudskio įsakymu toji sutartis buvo sulaužyta, kai gen. Želigovskis smurtu įsiveržė į Vilnių. Kaip T. S-ga anuo metu tą lenkų žygį įvertino, matyt iš tuolaikinio T. S-gos tarybos pirmininko Léon Burgeois laiško Lenkijos delegatui T. S-goj Paderevskiui, rašyto 1920 m. spalių 14 d.: „L'occupation de Vilna est donc une violation des engagements pris vis-à-vis du Conseil de la Société des engagements“. Ir per pasimatymą de ne pas demander au Gouvernement polonais quelles mesures immédiates il compte prendre pour assurer le respect des angagements“. Ir per pasimatymą su Paderevskiu spalio 15 d. Léon Burgeois vėl pabrėžė: „C'est la Pologne qui, la première, a fait appel à la Société des Nations pour régler le conflit… L'occupation de Vilna, dans ces conditions, par des troupes polonaises, est une violation des engagements pris envers la Société, et celle-ci a le devoir de demander au Gouvernement polonais de prendre toutes les mesures nécessaires pour y mettre fin“. Taigi, šis Želigovskio žygio įvertinimas rodo, kad anuo metu T. S-ga buvo atsistojusi ant visai teisinga pagrindo, nuo kurio ji vėliau nukrypo tik aplinkybių spaudžiama. Tačiau vis dėlto šis pirmykštis T. S-gos nusistatymas rado atbalsio praeitų metų gruodžio 10 d. rezoliucijoj, kai rekomenduojant tiesiogines derybas iš jų buvo išimti klausimai, kuriais abi valstybės nėra vienodų pažiūrų. Faktas, kad Ambasadorių Konferencija, be Lietuvos sutikimo ir įgaliojimo, priskyrė Vilnių Lenkijai, nei kiek nepaneigia nei Lietuvos teisių į lenkų okupuotą teritoriją, nei pateisina Žaligovskio avantiūrą. Suvalkų sutartis yra vienintelis ligšiol juridinis dokumentas tarp abiejų valstybių, nuo kurio ir turi prasidėti abiejų valstybių santykių užmezgimas. Tačiau lenkai vengia statyti derybose teritorialinę konflikto pusę, paliekant ją atvirą ir norėtų kalbėtis tik dėl antrosios dalies – dėl santykių užmezgimo. Vadinasi, lietuvių lenkų nusistatymai derybų dieną yra beveik visiškai priešingi. Todėl, suprantama, kad Karaliaučiaus derybos logingai galvojant, privalo pirmoj eilėj pradėti nuo mėginimų rasti šiokią tokią bandrą bazę. Tik tokią bazę turint, galima bus pereiti prie derybų tikrąja prasme.


Prieš tarptautinės padėties komplikavimą

TSRS ambasadorius Kanadoje A. Arutiunianas birželio 14 d. aplankė Kanados užsienio reikalų ministro pavaduotoją N. Robertsoną ir Tarybų Sąjungos vyriausybės pavedimu padarė jam pareiškimą. Kanados valstybiniai veikėjai, pažymima Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškime, atvirai kalba apie ruošimąsi apginkluoti Kanadą branduoliniu ginklu. Visiškai suprantama, sakoma pareiškime, kad visa tai negali nekelti nerimo Tarybų Sąjungos vyriausybei, tuo labiau, kad kai kurie Kanados veikėjai mėgina pateisinti ruošimąsi branduoliniam ginklavimuisi nurodymais, kad neva Tarybų Sąjunga kelianti grėsmę Kanadai. Tuo grubiai iškraipoma Tarybų Sąjungos politika, siekiant suklaidinti Kanados liaudį. Kanados vyriausybei, pabrėžiama pareiškime, gerai žinomi TSRS pasiūlymai visuotinai ir visiškai nusiginkluoti efektyvios tarptautinės kontrolės sąlygomis, nutraukti branduolinius bandymus, likviduoti antrojo pasaulinio karo liekanas. Šiais pasiūlymais siekiama išsaugoti ir sustiprinti taiką žemėje. Tarybų Sąjungos Vyriausybė atkreipia Kanados vyriausybės dėmesį į tai, kad branduolinis Kanados ginklavimasis sukomplikuotų tarptautinę padėtį ir sudarytų papildomų sunkumų sprendžiant daugelį tarptautinių klausimų. Pareiškime reiškiama viltis, kad Kanados vyriausybė nesiims jokių žygių, kurie didintų tarptautinį įtempimą ir stiprintų karo grėsmę. Savaime suprantama, kad jeigu Kanados vyriausybė imtųsi priemonių branduoliniam ginklui dislokuoti Kanados teritorijoje, tai TSRS vyriausybė būtų priversta padaryti iš to reikiamą išvadą, siekdama užtikrinti Tarybų Sąjungos saugumą.


Kovo 27 d. susirenka lenkų seimas. Pilsudskininkai įeis į jį, kaipo stipriausia (128) frakcija. Antra po pilsudskininkų einanti frakcija – socialistai neturi ne pusės to skaičiaus (63). Kitos, kadaise didelės frakcijos turi – vos po ketvirtadalį. Priimtu parlamentuose papruočiu didžiausia frakcija turės duoti seimo pirmininką – maršalą. Pilsudskis jau esąs numatęs šiai vietai savo pavaduotoją ir seną bendradarbį – ligšiolinį vicepremierą Bartelį. Daugiausia kalbų ir spėliojimų sukelia tolimesnis Pilsudskio elgesys. Pasakytoj šiomis dienomis viešoj kalboj Pilsudskis pasisakė visuomet buvęs konstitucinės valdžios formos šalininkas, valdžios, kur bendradarbiauja prezidentas vyriausybė ir seimas. Turėdama savo gana didelę frakciją, vyriausybė galėsianti dirbti su seimu, tik seimas turėsiąs pakeisti darbo metodą. Buvusis seimas nieko pats nedirbęs ir kliudęs dirbti vyriausybei. Tą reikėsią pakeisti. Taip sako Pilsudskis. Bet tuojau kyla klausimas: su kuo blokuosis pilsudskininkai seime? Patys pakankamos daugumos neturi. 128 iš 444 dar toli gražu lig asoliutės daugumos (223) Absoliučiai daugumai Pilsudskiui trūksta dar apie 100 balsų. Iš kur juos imsi? Vis daugiau kalbama apie Pilsudskio artėjimą prie socialistų. Tačiau ir jų dar nepakaktų. Todėl manoma pritraukti dar kairiuosius valstiečius, kaip „Stronnictwo chlopskie“ arba „wyzwolenie“. Taigi, dabar jau aišku, kad Pilsudskis eisiąs su kairiaisiais. Kalbama net apie socialisto Moračevskio, dabartinio darbo ministerio, kandidatūrą į Pilsudskio pavaduotojus. Ministeriai konservatoriai: Niezabitovskis ir Meištavičius būk turėsią iš kabineto visai išeiti. Bet ar Pilsudskiui pavyks su kairiaisiais taip lengvai susitarti? Juk socialistai buvusiam seime visiškai ne buvo Pilsudskio šalininkais. Iš pradžių, po perversmo, jie dar kurį laiką rėmė Pilsudskį. Bet greit perėjo opozicijon. Juk ir Pilsudskis dalyvavo monarchistų susivažiavime Nesviže 1925 m. spalių mėnesį, kur buvo nutarta restauruoti monarchiją ir net buvo numatytas kandidatas į Lenkijos karalius – Janušas Radvila. Programa buvo tokia numatyta. Pirmiausia prezidento ir valdžios sustiprinimas, paskui regencijos įvedimas (Vengrijos pavyzdžiu). Regentu turėjo likti pats Pilsudskis. Pagaliau, monarchijos proklamavimas ir monarcho rinkimas. Buvo sudaryta net ir monarchistų partija. Tačiau ji išnyko dėl narių stokos. Iš esančių partijų tiktai krikščionys nacionalistai, ir tai neaiškiai, pripažįsta monarchiją. Taigi, šiandien Pilsudskis nuo savo monarchistinių svajonių bus greičiausiai jau atsisakęs. Bet visi atmena jo palyginamai neseniai pergyventą monarchistinį romantizmą. Atmena jį ir socialistai ir, suprantama, nepasitiki Pilsudskiu visiškai pamatuotai, bijodami, kad negrįžtų jo monarchinis romantizmas. Antras dalykas, kuris skiria Pilsudskį nuo kairiųjų – tai pilsudskininkų margumas. Čia yra ir stambiausių tituluotų dvarininkų ir smulkiausių ūkininkų, stambiausių pramoninkų ir darbininkų, žymiausių finansistų ir proletarų, uolių katalikų ir žydų. Suprantama, kad žemės ūkio pramonės ir finansų magnatų buvimas pilsudskininkų bloke vargu leis tam blokui susiartinti su kairiaisiais, ypač su socialistais. Tačiau, žinoma, daugiausia pareis nuo programos. Jeigu Pilsudskis pastatys kairiesiems priimtiną programą, tai bent laikinas koperavimas yra galimas. Įdomūs yra Pilsudskio santykiai su bažnyčia. Dar neseniai Pilsudskis labai koketavo su aukštąja dvasiškija. Ypač lenkų primas kardinolas Hlond, realus politikas, vokiečių centro pažiūrose augęs žmogus, buvo dideliu Pilsudskio garbintoju ir užtarėju. Taip pat Varšuvos kardinolas Kakovskis ir kai kurie kiti aukštieji dvasininkai buvo belaiką Pilsudskį savo žmogum. Ir Vatikano sferos gana maloniai žiūrėjo į Pilsudskį. Dėka tų santykių Pilsudskiui pavyko gauti iš Vatikano uždraudimą statyti kunigų kandidatūras, kas Pilsudskiui buvo ypač svarbu, nes kunigai daugiausia priklauso aršiausių jo priešų: krikščionių nacionalistų, krikščionių demokratų ir endekų. Tačiau Pilsudskio santykiai su aukštąja dvasiškija žymiai atšalo, paskelbus pilsudskininkų kandidatų sąrašą. Mat, tam sąraše šalia labai gerų katalikų atsirado ir labai blogi katalikai, laisvamaniai. O kas dar blogiau, net ir žydai. Tuo tarpu lenkų vyskupai prieš pat rinkimus išleido atsišaukimą, kuriam ragino balsuoti tiktai už tuos sąrašus, kuriuose yra geri katalikai. Suprantama, kad laisvamanius, o dar labiau žydus, sunku laikyti gerais katalikais. Todėl Pilsudskis tuo vyskupų atsišaukimu liko labai nepatenkintas ir priėmė jį, kaipo aiškiai pieš savo politiką nukreiptą akciją. Tuo tarpu dešinieji stengėsi vyskupų laišką išaiškinti savo naudai. Krikščionys nacionalistai, krikščionys demokratai, endekai visur įrodinėjo, kad tik jų sąrašai yra grynai katalikiški ir kad vyskupų atsišaukimas tik jiems vieniems yra taikomas. Nors vyskupų laiškas Pilsudskiui nė kiek nepakenkė, nes „chjena“ (chrzescjańska jednoćś narodowa) net ir su savo sąjungininku „piastu“ visiškai pralaimėjo, o Pilsudskis su savo laisvamaniais ir žydais – laimėjo, tačiau jo santykiai su bažnyčia jau atšalo ir kažin ar bepasitaisys. Taigi, Pilsudskio padėtis ir po rinkimų, nepaisant viso laimėjimo, palieka labai neaiški, jeigu jis norės valdyti su parlamentu.