Siekdama išspręsti ginčą su Baltarusija dėl ambasadorių rezidencijų, Europos Sąjunga (ES) į Minską su tarpininkavimo misija siunčia Vokietijos ambasadorių Baltarusijoje Horstą Winkelmanną, pranešta pasibaigus ES užsienio reikalų ministrų konsultacijoms. Baltarusijos vadovybė pirmą kartą pripažino, jog per konfliktą dėl užsienio šalių ambasadorių rezidencijų galbūt kai kada buvo neteisi. Užsienio reikalų ministerija esanti pasirengusi atsiprašyti už per klaidą nugriautas Prancūzijos ir JAV ambasadorių rezidencijų tvoras. Tai, anot Rusijos kai kurių agentūrų, pasakė Baltarusijos diplomatijos vadovo pavaduotojas Vladimiras Gerimovičius. Diplomatas patvirtino, jog Minskas pasirengęs apsvarstyti galimybę kompensuoti lėšas, panaudotas pastatų, esančių prezidento rezidencijos teritorijoje Drozduose, remontui. Tačiau jis pridūrė, kad ES įvedus vizų apribojimą Baltarusija gali imtis atsakomųjų priemonių. ES sprendimą neišduoti aukštiems Baltarusijos pareigūnams vizų Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka vakar pavadino šantažu. ES užsienio reikalų ministrai pareikalavo, kad Baltarusija laikytųsi Vienos konvencijos dėl diplomatų neliečiamumo bei pateiktų konkrečius pasiūlymus dėl padėties normalizavimo. ES užsienio reikalų ministrų pareiškime neatmetamos ir papildomos spaudimo priemonės. ES dokumentu draudžiama visoms 15 ES šalių priimti Baltarusijos pareigūnus: nuo prezidento Aleksandro Lukašenkos, jo kabineto ministrų bei jų pavaduotojų iki žemesnių pareigūnų, tarp jų ir Valstybinės patentų komisijos bei Valstybinės hidrometeorologijos komisijos pirmininkus. ES išplatino 131 Baltarusijos vadovo ir pareigūnų, kuriems nuo šiol nebus išduodamos ES vizos, sąrašą. Šį dokumentą palaiko dar 10 šalių. JAV valstybės departamentas pranešė, kad Baltarusijos prezidentui Aleksandrui Lukašenkai bei jo ministrams nebus išduodamos ir JAV vizos. Tačiau Maskva neketina sekti ES, vakar pranešė Rusijos užsienio reikalų ministerijos pareigūnas, nes Rusija mano, kad tokios priemonės “tik įšaldo konfliktinę situaciją, o ne padeda ją sureguliuoti”.


Rio de Žaneire turėtų baigtis tarptautinė aplinkos apsaugos konferencija; ne visos dalyvės (pirmiausia JAV) sutiko pasirašyti visus parengtus konferencijos dokumentu


Lietuvos diplomatija: trys šio šimtmečio bangos

Pirmoji banga Ji prasidėjo 1918 metais Nepriklausomybės aktu atkūrus Lietuvos valstybę. Reikia pasidžiaugti, kad per palyginti trumpą laiką į šią tarnybą buvo surinkti aukštos kvalifikacijos ir gilaus patriotinio nusistatymo, išsimokslinę, pasišventę, kultūringi tautiečiai. Ne vienas iš jų, pavyzdžiui, ministras Juozas Urbšys, Kazys Škirpa, Kazimieras Graužinis, tarnybon atėjo iš savanorių-kūrėjų gretų. Sunkus buvo pirmasis nepriklausomybės dešimtmetis įtvirtinant Lietuvos valstybę savo geografinėje erdvėje ir Tautų Sąjungoje. Mūsų diplomatinė tarnyba pasaulyje buvo gerbiama. Todėl vėliau, okupacijos metais, ji galėjo tęsti savo darbą, žinoma, daug sunkesnėmis sąlygomis. Budrios akies, atsargumo ir išminties reikalavo diplomatinis darbas, Lietuvai atsidūrus tarp “kūjo ir priekalo” - tarp Stalino Sovietų Sąjungos ir Hitlerio Vokietijos. Dar 1938 metų kovo mėnesį Lenkija buvo įteikusi mūsų šaliai ultimatumą per 48 valandas užmegzti diplomatinius santykius - be jokių diskusijų. Lietuva ultimatumą priėmė. Kyla klausimas: ar ji buvo tam pasirengusi? Nepraėjus nė metams Hitleris pareikalavo Klaipėdos krašto teritorijos. Lietuva Klaipėdą “grąžino”. Ar turėjo ji kokią nors alternatyvą? 1939 metų rugsėjį Hitleris ir Stalinas pasirašė slaptuosius protokolus, žinomus kaip Ribbentropo-Molotovo susitarimus, kuriais buvo paženklintas Baltijos šalių ir Rytų Europos valstybių likimas, o spalio mėnesį Sovietų Sąjunga pareikalavo įsileisti didelius Raudonosios armijos dalinius. Spalio 10 d. ministras Urbšys reikalavimą priėmė. Kitą dieną Stalinas Lietuvos delegacijai Kremliuje iškėlė pobūvį, o aukštas NKVD pareigūnas Ivanas Serovas tą patį vakarą baigė rengti “visiškai slaptą” antisovietinio elemento deportavimo iš Baltijos valstybių instrukciją. 1940 m. birželio 14 d. ministras Urbšys gavo dar vieną ultimatumą, o kitą dieną Sovietų Sąjungos tankai sudrebino Lietuvą, Latviją ir Estiją. Šitaip dūmais pavirto 55 Sovietų Sąjungos pasirašytos taikos, nepuolimo, savitarpio pagalbos sutartys su įvairiomis Europos valstybėmis. Lietuvos diplomatijos turėti ir naudoti ginklai - teisė ir teisingumas - agresoriui įspūdžio nedarė. Vyriausybė kritišku momentu taip pat buvo neapsisprendusi. Diplomatijos nuotaikos buvo desperatiškos: kaip pasirinkti mažesnį blogį išeities neturinčioje padėtyje? Hitleris laikėsi savo “Machtpolitik”, o Stalinas buvo pasišovęs melu ir smurtu suproletarinti pasaulį. Kas vyko Lietuvoje per kitą pusšimtį metų - jūs geriau už mane žinote. Atrodytų, kad apie diplomatiją tarti pašaipūs de Gaulle žodžiai turėjo racijos. O jis sakė: “Diplomatai naudingi tada, kai yra geras oras. Bet prasidėjus lietui jie skęsta kiekviename laše”. Tai, žinoma, cinizmu dažytas komentaras, bet jis verčia mus galvoti. Kalbant apie asmenines alternatyvas, kad ir kokios buvo padarytos klaidos, aiškiai išsiskiria Vincas Krėvė-Mickevičius. Nežinau, ar kas beprisimena, kad 1919 metais jis buvo paskirtas konsulu Baku mieste, Azerbaidžane. 1940 metais Krėvei teko nedalia eiti Ministro Pirmininko ir užsienio reikalų ministro pareigas. Jusdamas artėjančią audrą, jis pareikalavo ir nelengvai išsireikalavo pasimatymo su Molotovu. Krėvės vizito tikslas - gelbėti Lietuvą. Tai įvyko 1940 metų birželio 24 dieną. Krėvė spaudė Molotovą kalbėti atvirai. Šis jo norą patenkino: šaltai pasakė, kad nuo caro Ivano Rūsčiojo laikų Rusija norėjo pasiekti Baltijos jūrą. Dabar ji turinti progą, kuri ateityje gali nepasikartoti: Sovietų Sąjunga jau yra nutarusi inkorporuoti Lietuvą. Apstulbęs Krėvė Molotovui atšovė: “Suklydau pasitikėdamas Tarybinės vyriausybės pažadais, kad jos ginkluotos jėgos atėjo tik apsaugoti Lietuvos neutraliteto… Turiu padaryti iš to tinkamas išvadas. Be to, nenoriu dalyvauti Lietuvos nepriklausomybės pakasynose”. Molotovas patarė jam gerai pagalvoti. Grįžęs Krėvė dar mėgino atidėti rinkimus, atsisakė įtraukti į darbotvarkę rinkimų įstatymą, kurį pateikė teisingumo ministras Povilas Pakarklis. Deja, jau buvo per vėlu. Paskutinį kartą prezidiumo tribūnoje Krėvė pasirodė rugpjūčio mėnesį Kaune vykusiame Didžiajame mokytojų suvažiavime. Jis savo trumpą ir santūrią kalbą baigė žodžiais: “Ir šviesa, ir tiesa mūsų žingsnius telydi”. Į juos atsiliepė Lietuvos mokytojai, paskutinį kartą viešai ir galingai sugiedoję tautos himną. Prezidiumas nežinojo, ką daryti. Žinojo tik Vincas Krėvė-Mickevičius: jis įsijungė į tautos giesmę. Jis jau buvo atsistatydinęs. Diplomatinės ministro Urbšio valstybės gelbėjimo pastangos sovietų buvo tipiškai įvertintos: jis ir žmona trylika metų iškentėjo Sovietų Sąjungos kalėjimuose. Taip tragiškai baigėsi pirmoji Lietuvos diplomatinių pastangų banga. Antroji banga: kryžminės situacijos Antrasis ir labai ilgas diplomatinės veiklos etapas tęsėsi nuo Lietuvos okupacijos pradžios iki nepriklausomybės atkūrimo 1990 metais. Tuo laikotarpiu Lietuvos diplomatai buvo tapę savotiškais “karo našlaičiais”. Jie turėjo kovoti, kad nebūtų pripažinta sovietų okupacija, būtų išlaikytos pasiuntinybės, galvoti, kaip patiems toliau gyventi. Sovietų Sąjunga siekė ne tik uždaryti pasiuntinybes, bet ir pasisavinti nuosavybę bei finansines valstybės atsargas. JAV kietai laikėsi Lietuvos okupacijos nepripažinimo politikos, leido veikti pasiuntinybei, taip pat “atšildė” Lietuvos valiutines santaupas, kad ir kitur galėtų išsilaikyti lietuvių diplomatija. Iš karto kilo diplomatinės hierarchijos klausimas. Dar 1940 m. birželio 1 d. ministras Urbšys šifruota telegrama informavo visas pasiuntinybes: “Jeigu mus čia ištiktų katastrofa, tai užsieniuose likusios diplomatijos šefu laikykite Lozoraitį, pirmuoju pavaduotoju - Klimą, antruoju - Saulį”. Po penkiolikos dienų atsirado vadinamieji Kybartų aktai, pasirašyti šalį paliekančio Prezidento Antano Smetonos. Jais Stanislovas Lozoraitis paskirtas Ministru Pirmininku ir jam pavesta pavaduoti Prezidentą. Taigi diplomatinė tarnyba savo šefu laikė p. Stasį Lozoraitį, o vėliau, jo paties teikimu, įgaliotą ministrą dr. Stasį Bačkį. Sunkiau buvo ugdyti Lietuvos interesus Vakaruose. Atsirado kryžminių situacijų, liečiančių politinį vadovavimą. Kilo mintis tęsti 1941 metais sudarytos Laikinosios vyriausybės darbą Vakaruose. 1945 metų liepos mėnesį Viurcburge formaliai įgaliotas prof. Juozas Brazaitis, ėjęs sukilimo vyriausybės premjero ir švietimo ministro pareigas, siūlė, kad 1941 m. birželį sudaryta Laikinoji vyriausybė būtų oficialiai paskelbta. Generolas Stasys Raštikis savo atsiminimuose rašė, kad “Laikinosios vyriausybės pasirodymas laisvajame pasaulyje būtų buvęs labai naudingas Lietuvai ir tolesnei lietuvių kovai už savo tautos nepriklausomybės atstatymą”. Išeivijoje atsirado dar viena laisvinimo organizacija. Tai dar 1943 metų pabaigoje Lietuvoje sudarytas svarbiausias rezistencijos centras, pasivadinęs Vyriausiuoju Lietuvos išlaisvinimo komitetu - VLIK-u. Ši partinių ir rezistencinių organizacijų sąjunga laikė save vienintele ir aukščiausia institucija tautos teisėms ginti. Ministras Lozoraitis atsisakė dalyvauti VLIK-o veikloje, nors sutiko bendradarbiauti. Kelios partinės grupės reikalavo atmesti Laikinosios vyriausybės pretenzijas vienu ar kitu būdu dalyvauti Lietuvos valstybės gyvenime. Ieškota kompromisų. 1946 metais Berno konferencijoje VLIK-o delegatai, diplomatijos ir Laikinosios vyriausybės atstovai sutarė steigti VLIK-o Vykdomąją tarybą. Jai vadovauti buvo patikėta buvusiam Lietuvos premjerui Ernestui Galvanauskui, spręsti užsienio reikalus - Stasiui Lozoraičiui, informacijos - Juozui Brazaičiui. Kartu dygo kitos organizacijos: be Amerikos lietuvių tarybos ir Lietuvos vyčių, veikė VLIK-o sudėtyje buvęs Lietuvių frontas, Lietuvos laisvės komitetas, Baltų laisvės lyga, ”Šviesa-Santara”, susikūrė Pasaulio lietuvių bendruomenė. Taigi organizacijų netrūko, solistų pakako, tačiau išeivija politinio choro nesudarė. Partinio gyvenimo mintis išeivijoje iš viso neprigijo. Diplomatinė tarnyba laviravo tarp gausybės institucijų ir organizacijų, pripažindama ir vertindama pozityvų darbą. Neturėdama papildomų etatų, ji ilgainiui silpo. Silpnėjo ir organizacijos. Kaip tame priežodyje: “Kilo kaip arai, tūpė kaip daržininkai”. VLIK-o sąjunga sunyko, Vykdomoji taryba irgi nebeveikė. O Sovietų Sąjunga per savo agentus “crescendo” forma skverbėsi į išeiviją, sabotuodama tautinį rezistencinį darbą. Šalia kolektyvinio darbo laisvinant Lietuvą buvo stipri ir pavienių asmenų rezistencinė iniciatyva. Pavyzdžiui, Korejos karo metu Jungtinių Tautų Saugumo taryboje Kinijos delegacijos pirmininkas Tingu Fu Tsianga ir kiti priminė Lietuvos bylą (tai labai suerzino Sovietų Sąjungos delegaciją). 1957 metais per NATO viršūnių konferenciją Paryžiuje apie Lietuvą kalbėjo Vokietijos kancleris Adenaueris, užsienio reikalų ministras Brentano, Kanados premjeras Diefenbakeris, Turkijos premjeras Menderezas ir net neutralios Austrijos kancleris Figlas, o jų žodžiai radijo bangomis nuskriejo per Europą ir pasaulį. Tai irgi buvo iniciatyva - toli už Lietuvos horizonto. Bendravimas, spauda, leidiniai, televizija ir radijas tapo vieninteliais prieinamais kovos ginklais. Neužmirština rezoliucija Nr. 416, pateikta Kongresui asmenine rezistentų iniciatyva per Rezoliucijoms remti komitetą, reikalaujanti JAV vyriausybę kelti Baltijos valstybių klausimą Jungtinėse Tautose. Nepamirštinas 200 Baltijos valstybių atstovų sukvietimas į Baltuosius rūmus ir prezidento Reagano nusistatymas užsienio politikoje lošti Baltijos valstybių korta. Lietuvių informacijos centras Niujorke lietuvių ir anglų kalbomis informavo apie padėtį Lietuvoje ir apie laisvinimo akciją Vakaruose. Visa tai buvo vertinga talka diplomatijai. Politinis reikalas vertė ir Pasaulio lietuvių bendruomenę kreipti dėmesį į šią darbo sritį, juoba kad organizacijos neugdė politinio darbo dvasios kraštų bendruomenėse. Jos pastangos tapo matomos, kai ji gerai parengė ir pasauliniu mastu suorganizavo Ribbentropo-Molotovo sandėrių pasmerkimo kampaniją. Paaiškėjo tai, ką jau žinojome: didžioji dauguma kraštų bendruomenių politiniam darbui nebuvo pasirengusios, išskyrus pavienius asmenis. Diplomatinė tarnyba šias pastangas stebėjo ir vertino. Ir mano atveju dar sovietų okupacijos metais dr. Stasys Bačkis pakvietė mane įsijungti į Lietuvos užsienio tarnybą. Specialaus dėmesio vertas Lietuvai gyvenimą paskyręs šveicaras prof. Juozas Eretas, dar 1919-1920 m. nepriklausomos Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje organizavęs ir vadovavęs spaudos tarnybai bei įkūręs Eltą. Šis Lietuvos kariuomenės savanoris okupacijos metais buvo neoficialus mūsų ambasadorius, iki paskutinio atodūsio savo nepaprasta iškalba, žodžiu, raštais ir knygomis gynęs Lietuvos bylą ir tautos garbę užsienyje. Jam priklauso aukščiausias mūsų valstybės įvertinimas! Trečioji banga: pakeliui į karjeros diplomatų politiką 1990 metų kovo 11-ąją sujaudinti klausėmės vienbalsio tautos atstovų pareiškimo - atkurti nepriklausomą Lietuvos Respubliką. Tai buvo herojiškas sprendimas, nustebinęs pasaulį. Pirmuose svarbiausių JAV dienraščių puslapiuose spindėjo, mirgėjo Lietuvos nutarimas, taip pat Aukščiausiosios Tarybos pirmininko Vytauto Landsbergio vardas. Tai buvo vienintelis kartas, kai pasaulio spauda ir televizija kasdien intensyviai sekė ir pranešinėjo apie įvykius Lietuvoje. Prasidėjo trečiasis, dabartinis diplomatinės tarnybos darbo laikotarpis. Reikia pasakyti, kad Lietuvos Vyriausybės pastangos buvo sėkmingos. Lietuva buvo pirmoji, iš kurios sovietai išvedė savo karines pajėgas. Jungtinės Tautos Lietuvą sutartinai priėmė savo nare. Lietuva ryžtingai sprendė mažumų problemas, stiprino santykius su kaimynais, stūmė pirmyn nusiaubtą krašto ūkį. Vienas iš pirmų neatidėliotinų uždavinių buvo savo diplomatinės tarnybos atkūrimas. Vėl reikėjo pradėti nuo pirmo žmogaus, nuo pirmo memorandumo, nuo pirmo projekto. Laimei, buvo daug išsimokslinusių ir akademiškų žmonių, nors ne visi buvo pašaukti diplomatijai. Ne visi pajėgė suprasti, kad diplomatinė scena yra visas pasaulis, o diplomatinė mokykla - patsai gyvenimas. Šiandien diplomatija yra toli pažengusi. Sienų su kaimynais klausimas yra praktiškai išspręstas. Gana sėkmingai vykdoma šalies ekonominė politika - ekonominė diplomatija jau visur tampa veiklos prioritetu. Politiniai prioritetai - integracija į Europos ir Atlanto gynybos sąjungas - yra aiškūs ir nuolat kartojami. Turime jau parengtą Diplomatinės tarnybos įstatymą. Manau, kad pamažu politinius paskyrimus keis išmintingai planuojama karjeros diplomatų kadrų politika. Aišku, mūsų diplomatijai dar ilgai trūks patirties, dar reikės laiko subręsti. Bet ko nepadaro patirtis, iš diplomatijos išspaudžia darbas, o sunkios darbo sąlygos diplomatą greičiau subrandina ir užgrūdina. Lietuvą iš kitų Baltijos valstybių išskiria ir jos globalinė užsienio politikos vizija. Neseniai lankęsis Venesuelos užsienio reikalų ministras Burelli Rivas čia visiems kartojo, kad Venesuelai Baltijos valstybės yra Lietuva. Prezidento Algirdo Brazausko vizito metu Brazilijos prezidentas Cardoso sakė, kad “Lietuva yra pasauliui laisvės simbolis, parodęs mažos, narsios tautos politinę viziją ir dvasinę jėgą”. Panašiai kalbėjo Argentinos, Urugvajaus bei Venesuelos prezidentai. Šiandien Lietuva yra įkėlusi koją praktiškai visuose kontinentuose ir diplomatinės užsienio tarnybos tinklas vis plečiasi. Tai laimėjimai. Jie teikia garbę visiems, kuriems teko vadovauti Lietuvos valstybei ir jos užsienio politikai. Būdama kelyje į Europos Sąjungą ir NATO, Lietuva turi mokytis iš savo patirties, kurią išgyveno Antrojo pasaulinio karo išvakarėse. Mums būtina nuolat strategiškai mąstyti, kurti alternatyvius planus, būti įžvalgiems, numatyti ir įvertinti nepaprastas, mums grėsmingas situacijas. Ne pro šalį ir kritiško cinizmo dozė. Viena išeitis - ne išeitis. Diplomatija mus moko būti pasirengusius bet kokiems netikėtumams ir jų atveju rasti šaliai palankiausią išeitį. Be abejo, mums reikalingi sąjungininkai, mums reikalingi draugai, o draugai ir priešai niekada nebūna maži. Diplomatas - moraliai integralus žmogus Yra keli variantai. Pirmasis surašytas Ottaviano Maggi dar XVI amžiaus pabaigoje išleistoje knygoje “De legato”. Ten nurodoma, koks turėtų būti idealus diplomatas. Ogi štai koks. Ambasadorius turi išmanyti teologiją, suprasti Aristotelį ir Platoną, turi sugebėti išsipainioti iš kebliausių situacijų, naudodamas teisingą dialektinę formą, turi būti ekspertas matematikoje, architektūroje ir muzikoje, turi kalbėti ir rašyti lotyniškai, mokėti graikų, ispanų, prancūzų, vokiečių ir turkų kalbas. Be to, jis turi išmanyti istoriją, geografiją ir, aišku, būti politikos ekspertas. Jis taip pat turi rodyti gerą skonį, nusimanyti apie poeziją. Tai vienas modelis. Rusijos carienės Jekaterinos II motina princesė von Zerbst laiške Friedrichui Didžiajam prašė į Sankt Peterburgą atsiųsti dailios išvaizdos, jauną ambasadorių. Pasiuntiniai, skiriami į Olandiją ar Vokietiją, būtinai turėjo būti pajėgūs labai daug išgerti ir nepasigerti. Tai kiti modeliai. Užmirškim juos. Mūsų dienų pasaulis turi kitus standartus, kuriems tenka pritarti. Pagal britišką formulę šiandien svarbiausia ambasadoriaus kvalifikacija yra moralinis asmens integralumas. Jis turi būti teisingas, sugebėti ramiai kontroliuoti nepaprastas situacijas (ir patį save), būti preciziškas, kantrus, kuklus, laikytis etiketo. Jis jokiu būdu neturi būti pasipūtęs. Ir būtiniausia - lojalumas Prezidentui ir Vyriausybei.


Šiandie prasideda T. S. plenumo sesija;Kas iki šiol svarstyta T. S. tarybos posėdy

Vakardienos Tautų Sąjungos tarybos posėdy buvo išklausytas suomių užsienių reikalų ministerio Procope padarytas pranešimas apie kai kuriuos kolonijų mandatus. Palietus pranešime Sirijos mandatą, Briandas pareiškė, kad Prancūzija esanti nusistačiusi ir toliau bendradarbiauti su šituo jos valdžioj esančiu kraštu liberaline dvasia. Paskui anglų užsienių reikalų ministeris Hendersonas padarė pranešimą dėl laisvojo Dancigo miesto konstitucijos pakeitimo ir apie tarptautinio Hagos tribunolo nutarimą, kuriuo buvo atmestas Dancigo prašymas leisti jam įstoti nariu į tarptautinę darbo organizaciją. Konstitucijos pakeitimai lygiai, kaip ir Hagos tribunolo sprendimui Tautų Sąjungos taryba pritarė. Vėliau tam pat posėdy buvo svarstomi vokiečių Volksbundo Aukštojo Silezijoj pateikti skundai. Jie buvo išspręsti po ilgų debatų. Italų užsienių reikalų ministeris Grandi pranešė, kad paskutinių metų Tautų Sąjungos tarybos nutarimas padaryti Hagos tarptautinio tribunolo reviziją dėl Kūbos, Santo Domingo ir Guatemalos pasipriešinimo negalėjo būti įvykdytas. Jis pridūrė, kad Tautų Sąjungos plenumas turės apsvarstyti klausimą, ar negalės būti padaryta kai kurių pakeitimų tarptautiniam tribunole, neišeinant iš dabartinio statuto ribų. Tam pat vakardienos priešpietiniam Tautų Sąjungos tarybos posėdy įvyko ginčas tarp vokiečių užsienių reikalų ministerio Curtiaus ir prancūzų — Briando. Posėdžio pabaigoj buvo paliestas Saro sričių klausimas. Curtius pakartotinai pareiškė vokiečių vyriausybės nusistatymą, kad, evakuavus Reino kraštą, Saro sričių geležinkelių kariška prancūzų sargyba neturinti jokios prasmės. Curtius priminė, kad šita sargyba savo laiku buvo įsteigta Reino kraštą okupavusiai kariuomenei sujungti su Prancūzija. Briandas atsakė, kad lig šiol Saro sričių geležinkelių apsauga buvusi reikalinga, tačiau Prancūzija sutinka atšaukti savo kariuomenę kaip tik tas daugiau nebus reikalinga. Po ilgesnių diskusijų šita tema abu ministeriai sutiko Saro sričių geležinkelių sargybos sumažinimo ar atšaukimo klausimą išspręsti vėliau. Taryba tam pritarė. Vakar po piet jokio oficialaus posėdžio Ženevoj nebuvo. Įvyko tik visa eilė privačių pasitarimų tarp atskirų delegacijų. Buvo jaučiamas intensingas rengimasis šiandien prasidedančiai Tautų Sąjungos plenumo sesijai. Gyvai diskutuojamas šios sesijos pirmininko klausimas. Manoma, kad juo bus rumunų delegatas Titulescu. Vakare anglų užsienių reikalų ministeris Hendersonas priėmė spaudos atstovus, kuriems pareiškė, kad prancūzų vyriausybės projektas įsteigti Jungtines Europos Valstybes yra klausimas, kuris smarkiai interesuoja ir kitas Tautų Sąjungoj atstovaujamas valstybes. Jis pareiškė pasitenkinimo, kad vakardienos Europos valstybių konferencijoj buvo vienu balsu priimtas anglų vyriausybės pasiūlymas pavesti šitą svarbų klausimą išspręsti Tautų Sąjungos plenumui. Hendersonas mano, kad Tautų Sąjunga paskirs specialią studijų komisiją, kuri nuodugniai ištirs šitą klausimą. Tam atlikti bus reikalinga ilgesnis laikas. Tačiau, Hendersono nuomone, toks svarbus klausimas negali būti vienu užsimojimu be rimtesnio pasirengimo išspręstas. Baigdamas pasikalbėjimą, Hendersonas pareiškė vilties, kad 11 asmenų komiteto pranešimas apie Tautų Sąjungos ir Kelogo paktų suderinimą bus Tautų Sąjungos plenumo vienu balsu priimtas. Vakar iš Ženevor netikėtai išvažiavo italų užsienio reikalų ministeris Grandi. Jo išvažiavimas sukelė įvairių kalbų.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Tūkstančiai maskviečių lydėjo birželio 3 d. pirmąjį ešeloną jaunųjų savanorių vykstančių partijos ir vyriausybės šaukimu Sibiro ir Tolimųjų Rytų statybas. Dar niekad aikštėje prie Jaroslavlio stoties nebuvo taip gausu žmonių, kaip tą dieną. Be paliovos važiavo autobusai ir taksi su Maskvos komjaunimo pasiuntiniais. Grojo orkestrai, skambėjo linksmos komjaunuolių dainos žodžiai: „Važiuojame, draugai, Į tolimus kraštus. Būsim naujakuriai Ir aš, ir tu“. Prieš sėdant į vagonus įvyko mitingas. VLKJS MMK sekretorius S. Pavlovas širdingai pasveikino vykstančius į tolimąją kelionę jaunuosius patriotus ir palinkėjo jiems sėkmės dirbant naujoje vietoje. Elektrosuvirintojas V. Kalačiovas išvykstančiųjų vardu užtikrino, kad sostinės pasiuntiniai garbingai pateisins Tėvynės pasitikėjimą. Perone vyksta jaudinantis atsisveikinimas. Ištisą vagoną užima automobilių gamyklos jaunimo pasiuntiniai. Jų 60 žmonių. Giminės, draugai apstojo autobusų cecho apmušėją Tamara Zacharovą ir jos vyrą šaltkalvį Jurijų Pašincevą. Išvakarėse jie atšventė savo vestuves ir dabar kartu važiuoja į stambią Altajaus krašto statybą. Nelengva buvo darbininkams Aleksandrai Ivanovnai ir Andriejut Antonovičiui Sarapovams lydėti savo dukterį Iriną - vienos Maskvos gamyklos pirmaujančią gamybininkę. Jų vyresnioji duktė neseniai išvažiavo į Pietų Sachaliną, sūnus tarnauja armijoje. Bet tėvai, gilaus patriotizmo jausmo įkvepiami, širdingai palaimino dukterį Iriną, kuri taip pat nuėjo drąsiųjų ir narsiųjų keliu. Vienoje kupe patogiai įsitaisė keturi draugai - statybininkai S. Saveljevas, S. Deriuginas, A. Antipovas ir I. Sergiejevas. Jie važiuoja į Krasnojarską. Į vagono langus tiesiasi šimtai rankų su alyvų ir pavasario gėlių puokštėmis. Netyla dainos, platformoje šoka poros. Bet štai pasigirsta pratisas elektrovežio signalas. Signalą traukiniui išvykti duoda komjaunuoliai-mašinistai N. Gorikovas ir N. Zverevas. Traukinys lėtai pradeda judėti. Pro lydinčius plaukia užrašai ant vagonų: „Partijos šaukimu - į šeštojo penkmečio statybas!“ Pirmasis sostinės jaunimo ešelonas Išvyksta į Rytus, išlydimas šūksmais: „Laimingos kelionės!“ „Sokolnikų“ kultūros ir poilsio parke įvyko Maskvos jaunimo šventė, skirta sostinės jaunuolių ir merginų išlydėjimui į šeštojo penkmečio statybas. Šventėje dalyvavo daugiau kaip 100 tūkstančių žmonių.


(Diskusinis straipsnelis). Opozicijos spaudoj pasirodo ar paslėptų ar aiškiai pabrėžtų nusiskundimų, kad perilgai gyvenam be Seimo. Tuo tarpu liaudis yra visai kitokios nuomonės. Ji yra patenkinta, kad, pagaliau, nėra reikalo gaišinti laiką ir erzinti save bei kitus per rinkimus, po kurių vis tiek patenka į Seimą ne tie, kurie ten turėtų būti. Kodėl taip atsitinka, aiškinti nereikia: kandidatų sąrašų niekam nekontroliuojant, į Seimą daugumoj patenka žmonės, kurie nepajėgia ištesėti duotųjų rinkimams pažadų, o jų nedavę, nebūtų išrinkti. Priešrinkybinė agitacija išblaško rinkikų dėmesį, verčia tikėti tuo, kuo neverta tikėti, sužadina žemesniuosius instinktus, apdūmia akis ir apsvaigina širdis. Agitacija turi dar ir tokią neigiamą pusę: instinktyviškai nujausdami melą, liaudis kartais nepasiduoda agitacijai, bet, būdama politiškai neišauklėta ir nesubrendusi, nueina šunkeliais: jos balsus sužvejoja kiti. Kartą paklausus vieną bobelę – rinkikę, už ką ji mano balsuoti, teko išgirsti: „Už žydus“ balandėlį, už žydus; mūsiškiai visi už žydus: pabrangs kiaušiniai, atpigs karasinas“. Kad per rinkimus liaudis vadovautųsi tik valstybiniais sumetimais, tenka labai abejoti; dažniausiai lemiamos reikšmės turi praktiško pobūdžio sumetimai: tas kandidatas žada išrūpinti pigų miško gavimą, kitas – mokesnių sumažinimą, anas – prekių atpigimą; taigi už juos ir balsuojam. Tikrojo valstybingumo supratimas, patriotizmo jausmas, pasišventimas, savo reikalų bendram labui paaukojimas – visa ta agitatorių neimama galvon, ir liaudis šia kryptimi neauklėjama. Mūsu dabartinės valdžios žmonės yra, matyt, susirūpinę demokratinės tvarkos reformavimo klausimu. Todėl nesiskubinama su rinkimais į Seimą ir su referendumo pravedimu. Jei referendumas būtų pravestas paskubomis, nebūtų išvengta agitacijos, ypač kad kai kurių partijų žmonės, dėdamiesi liaudies bičiuliais, jau suskubo, rodos, viešai pasisakyti prieš referendumą. Liaudis vėl būtų apmulkinta, ir galimas daiktas, kad po referendumo išgirstume ne liaudies nuomonę, bet agitatorių ir partijų žmonių nuomonę. Labai sunku sudaryti tokias ideales referendumui sąlygas, kad galima būtų išgirsti tikrąją žmonių nuomonę, o ne nuomonės falsisikaciją. Šiaip ar taip, senąją tvarką tenka keisti. Laikraščiuose kalbama apie Valstybės Tarybą. „Lietuvos Žinių“ bendradarbiai, griežti saugotojai senosios demokratinės tvarkos, yra linkę lyginti būsimąją Tarybą su rusų „gosudarstviennyi soviet“, kuriame sėdėjo aukštieji valdininkai. Gal „Lietuvos Žinios“ turi šiuo klausimu kokių informacijų, tačiau mums, informacijų neturintiems, būsimoji Taryba atrodo kiek kitokia. Galima ją vaizduotis susidarius nors ir tokiu būdu: žemdirbių kraštą turėtų valdyti žemdirbių atstovai. Valsčius padalinamas į rajonus. Rajonų rinkimuose dalyvauja dori, darbštūs, gaspadoriški piliečiai vyresniojo amžiaus. Agitatorių nekvailinami, rajonų rinkikai aiškiai matys, kas yra jų tarpe geresnis: toks ir bus išrinktas į valsčiaus komitetą. Valsčiaus rinkimuose dalyvauja visi rajonų atstovai, kurie iš savo tarpo renka vieną atstovą į apskrities komitetą. Apskrities rinkimuose išrinktas atstovas įeina į Valstybės Tarybą. Tokiu būdu žemdirbiai turėtų Valstybės taryboje tiek atstovų, kiek yra apskričių. Kiti Valstybės Tarybos nariai būtų nuo miestų, mažumų ir t. t. Tokia Taryba atstotų Seimą ir aiškiai reikštų geresniųjų piliečių dalies valią. Vadinas, tektų tik kontroliuoti pagrindinius rinkimus, rajoninius: turėtų būti nustatyti reikalavimai, kuriems turėtų atsakyti rajoniniai rinkikai ir jų kandidatai į valsčiaus komitetus. Gali kam atrodyti, kad čia kalbama apie kokią idiliją. Tačiau, jei „Lietuvos Žinioms“ leidžiama lyginti būsimąją Tarybą, su „Gosudarstviennyj soviet“, nedraudžiama ir mums svajoti apie Platono respubliką.


Priėmimas pas K. J. Vorošilovą JFLR Prezidento Josipo Broz-Tito garbei

Birželio 6 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas surengė Didžiuosiuose Kremliaus Rümuose priėmimą Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento draugo Josipo Broz-Tito garbei. Priėmime nuo Jugoslavijos dalyvavo: Josipas Broz-Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis su žmona, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, JFLR Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius su žmona, Respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jožė Vilfanas, Vidaus reikalų valstybės sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Valstybės sekretoriaus pavaduotojas, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, vyriausiojo kariuomenės vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas generolas majoras Milanas Žeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Ciobeličius ir kiti Jugoslavijos delegacijos nariai. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime buvo draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas A. P. Volkovas. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai M. P. Tarasovas. K. M. Ozolinis, Š. M. Arušanianas, 0. V. Kusinenas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pavaduotojai A. N. Kosyginas, V. A. Kučerenko, V. V. Mackevičius, I. F. Tevosianas, M. V. Chruničevas. Priėmimo metu K. J. Vorošilovas ir Josipas Broz-Tito pasikeitė kalbomis.


Pasibaigė broliškų kompartijų suvažiavimai

Šiandien Romoje Kongresų rūmuose „Eur“ pasibaigė Italijos Komunistų partijos X suvažiavimas. Suvažiavimas išklausė ir apsvarstė partijos generalinio sekretoriaus P. Toljačio pranešimą „Apie dirbančiųjų klasių vienybę žengiant į socializmą demokratijos ir taikos sąlygomis“. Be to, suvažiavimas apsvarstė partijos įstatus ir juose padarė eilę pakeitimų. Šiandien suvažiavimo posėdyje baigiamąjį žodį tarė P. Toljatis. Po to suvažiavimas priėmė politinę rezoliuciją, kurioje jis pritarė pagrindiniams partijos generalinio sekretoriaus pranešimo nuostatams. Italijos Komunistų partijos generaliniu sekretoriumi vėl išrinktas Palmiras Toljatis, generalinio sekretoriaus pavaduotoju – Luidzis Longa


Australijos moterų žurnalas „Aua Uimen” praneša, kad per pastaruosius septynerius metus vyriausybė išleido 1.200 milijonų svarų ginklavimuisi. Už šias lėšas galima buvo pastatyti 100 tūkstančių individualinių namų, 30 vidurinių ir 1000 pradinių mokyklų, 500 vaikų darželių, 500 vaikų klubų, 1000 ligoninių, 100 klubų suaugusiems. Be to, liktų pinigų aprūpinti butais pensininkus ir lindynių gyventojus. O juk Australija apsiginklavimui išleidžia lėšų daug kartų mažiau, negu Jungtinės Valstybės. Kiek galima būtų padaryti darbo žmonių šeimoms ir jų vaikams už tuos dešimtis milijardų dolerių, kuriuos JAV kasmet panaudoja kariniams tikslams! Suvienytųjų Nacijų organizacijos pagalbos vaikams fondo 1954–1956 metų ataskaitoje nurodyta, kad iš 900 milijonų pasaulyje gyvenančių vaikų du trečdaliai nusilpę, blogai aprengti, auga sunkiomis sąlygomis, nepakankamai apsaugoti nuo ligų. Turkijoje kas penktas vaikas neturi pastogės ir prieglobsčio. Čilėje iš 700.000 ikimokyklinio amžiaus vaikų 250.000 gyvena skursdami. Ispanijoje iš kiekvienų 100 vaikų 75 serga džiova. Daugelis vaikų serga sunkia neišgydoma liga – raupsais. Šioje šalyje kas trys minutės miršta vaikas. Japonijoje, nors tuo sunku patikėti, paplitęs vaikų pardavinėjimas. Kaip buvo pranešama japonų žurnale „Avangard”, šuo ten kainuoja 50 dolerių, katė – 30, o mergaitė-paauglė – 22 dolerius. JAV buržuazinių sluoksnių atstovai giria „amerikinį gyvenimo būdą”. Tuo tarpu šioje turtingoje kapitalistinėje šalyje milijonai vaikų skursta. Laikraštis „AFTKPP njus” pažymi, kad menkai apmokami darbininkai ir jų vaikai negali normaliai maitintis, neturi kiek geresnės pastogės ir medicininės pagalbos. Daugumas tokių šeimų per mėnesį negali nusipirkti pieno daugiau kaip litrą. „Badas kankina vaikus pietvakariniame Vašingtono miesto rajone. Tai ne šmėkla. Jį galima išvysti kiekviename žingsnyje”, – tokia antrašte buvo išspausdintas reportažas laikraštyje „Vašington post end Taims herald” 1957 m. kovo mėnesį. Daugelis kapitalistinių šalių vaikų negali mokytis todėl, kad priversti užsidirbti sau duoną. Tačiau ir likusiems čia mažoka mokyklų ir mokytojų. Vakarų Vokietijoje trūksta 40.000 mokyklinių klasių. „Prancūzijoje mokyklinių užsiėmimų pradžia šiais metais įgauna beveik tragišką pobūdį”, – rašo Andrė Senis žurnale „Fam fransez”. Šalyje trūksta 9000 klasių ir 20.000 mokytojų. Esantieji mokyklų pastatai kelia tikrą nerimą. O juk už lėšas, kurios per vieną dieną išleidžiamos karui Alžyre, galima būtų įrengti 300 klasių! Italijoje mokyklų nelanko 2 milijonai valkų, Lotynų Amerikos šalyse – 14 milijonų. Iš 100 afrikiečių vaikų tik 6 gali mokytis.


Šauniais patriotiniais žygdarbiais, pasiaukojimu ir didvyriškumu tarybinė liaudis, laimėjusi didžiąją Pergalę prieš grobikus vokiečius ir japonų imperialistus, garbingai įprasmino Stalino Konstitucijos žodžius: „Tėvynės gynimas yra kiekvieno Tarybų Sąjungos piliečio šventa pareiga“. Didžiules medžiagines ir žmonių aukas paskyrė tarybinė liaudis savo Tėvynės gynimo ir galutinės pergalės iškovojimo reikalui. Taikios statybos ir ramaus kūrybinio darbo laikotarpis atėjo pas mus per didvyriškųjų Tėvynės gynėjų — Raudonosios Armijos kovotojų rūsčiomis Tėvynės karo dienomis iškentėtą vargą, kančias ir pralietą, kraują. Todėl tarybinė liaudis reiškia beribę meilę ir dėkingumą Tėvynės gynėjams — Raudonosios Armijos kovotojams. Grįžtančius į savo gimtąsias vietas demobilizuotuosius karius tarybinė liaudis sutinka su nepaprastu džiaugsmu, pakilimu ir pagarba. Nuoširdų ir didelį rūpinimąsi Tėvynės gynėjais parodė mūsų partija ir tarybinė vyriausybė, tuo reikalu išleistaisiais įstatymais suteikusi demobilizuotiesiems medžiaginio ir buitinio aprūpinimo lengvatas. Tėviška globa, sukūrimas, geriausių sąlygų demobilizuotiesiems tapo valstybiniu mastu organizuotas visos tarybinės liaudies reikalas. Prie jo sėkmingo išsprendimo turi ko aktyviausiai prisidėti partijos, tarybiniai ir ūkiniai organai. Pirmiausia reikalinga sklandžiai aprūpinti demobilizuotuosius reikalingais dokumentais, suteikti jiems butus, parūpinti pagal jų įgytą patyrimą ir specialybes atitinkamą darbą, suteikti įstatymo numatytas lengvatas. Tačiau iki šio laiko kai kurie mūsų apskričių, miestų ir valsčių vykdomieji komitetai per mažai prisidėjo prie demobilizuotųjų buities sutvarkymo, ir rūpinimosi demobilizuotaisiais klausimas buvo paliktas savieigai. Štai Vilniaus miesto vykdomasis komitetas nieko nepadarė, kad būtų iš anksto pasirūpinta sudaryti tam tikrą fondą butų demobilizuotiesiems, ir iki šio laiko tik labai maža dalis demobilizuotųjų yra aprūpinta butais. Kaip biurokratiškai ir nepaslankiai rūpinasi demobilizuotaisiais Kauno miesto vykdomasis komitetas, rodo tas faktas, jog iš 287 į Kauną atvykusiųjų demobilizuotųjų iki šio laiko tik keliolika tegavo butus, ir tuos beveik netinkamus gyventi. O Švenčionių apskrityje, kur nėra jaučiamas joks butų trūkumas, dėl vietos vykdomojo komiteto tiesiog nusikalstamo nerangumo, demobilizuotieji yra priversti nuomuoti butus pas buožes, mokėdami jiems plėšikišką kainą. Neleistinoje padėtyje yra demobilizuotųjų miestuose aprūpinimas kuru. Nepakankamai rūpinasi demobilizuotųjų buities reikalais daugelio įstaigų ir įmonių vadovybės. Kai kurie biurokratai leidžia sudaryti tokias sąlygas, kad demobilizuotieji yra aprūpinami įstaigos tarnautojams skirtomis prekėmis paskutinėje eilėje. Prekybinės organizacijos turėtų pirmiausia be ypatingų formalumų suteikti sąlygas grįžusiems iš Raudonosios Armijos kovotojams įsigyti namų apyvokos daiktą ir plataus vartojimo gaminių. Lygia greta su demobilizuotaisiais turi būti rūpinamasi Raudonosios Armijos kovotojų šeimomis, Tėvynės karo invalidais bei šeimomis žuvusiųjų kovoje su lietuviškai vokiškųjų nacionalistų gaujomis. Reikia išplėsti ir pagyvinti miestų, apskričių vykdomųjų komitetų ir socialinio aprūpinimo skyrių veiklą taip, kad asmenys, kuriems įstatymais yra užtikrinta parama, ja pilnutinai galėtų pasinaudoti. Šiuo atžvilgiu aktyvią veiklą ir gražų pavyzdį kitiems skyriams parodė Raseinių apskrities soc. aprūpinimo skyrius. Šioje apskrityje per paskutiniuosius 8 mėnesius karių šeimoms tvarkingai išmokėta nustatyta suma pašalpų, Tėvynės karo invalidų ūkiams išdalinta 3.430 m3 statybinės medžiagos trobesiams atstatyti, 500 karių šeimų aprūpinta drabužiais, 603 raudonarmiečių šeimos aprūpintos kuru. Neleistinai atsilieka šioje srityje Švenčionių apskrities soc. aprūpinimo skyrius, kuris visiškai nesirūpino Tėvynės karo invalidų buitinio medžiaginio aptarnavimo reikalais, ir didžiajai daliai užregistruotų Tėvynės karo invalidų dar iki šio laiko nepaskyrė pensijų. Maža iniciatyvos rūpintis Tėvynės gynėjais ir jų šeimomis teparodė Trakų apskrities vykdomasis komitetas. Iki šio laiko čia dar nei viena Raudonosios Armijos kovotojo šeima neperkelta iš blogesnio buto į geresnį. Rūpinimasis demobilizuotaisiais, Raudonosios Armijos karių šeimomis, Tėvynės karo invalidais yra visos liaudies reikalas, išplaukiąs iš tarybinės santvarkos esmės. Todėl visų partinių ir tarybinių organizacijų pareiga ryžtingai kovoti, kad Tėvynės gynėjams ir jų šeimoms valstybės skiriama globa ir parama pilnutinai būtų įgyvendinta.


Paskutiniu laiku Vokietijos Federalinės Respublikos (Vakarų Vokietija) Užsienio Reikalų Ministras dr. G. Brentano padarė eilę pareiškimų, kuriuose, liesdamas Vokietijos suvienijimo klausimus ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykius su Tarybų Sąjunga, pavaizdavo dalyką taip, kad esą galima suvienyti Vokietiją be susitarimo tarp dviejų Vokietijos valstybių ir kad ryšium su pasikeitimu ambasadoriais tarp TSRS ir VFR reikią laukti iš Tarybinės Vyriausybės, kad ji pradės derybas Vokietijos suvienijimo klausimu. Ryšium su šiais p. G. Brentano pasisakymais autoritetinguose tarybiniuose sluoksniuose pareikšta štai kas. Minėti p. Brentano pasisakymai gali sukelti tik iliuzijas apie Vokietijos suvienijimo kelius ir anaiptol nepadeda pastūmėti į priekį suvienijimą. Tarybinė Vyriausybė yra visai aiškiai pareiškusi tiek keturių valstybių derybose Ženevoje, tiek ir derybose su VFR ir VDR Vyriausybėmis Maskvoje, kad sąlygomis, kai Vokietijoje susidarė dvi suvereninės valstybės, gavusios tarptautinį pripažinimą, vienintelis kelias į suvienijimą yra tiesioginės derybos tarp Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Vokietijos Federalinės Respublikos. Turint galvoje realią padėtį Vokietijoje, reikia suprasti, kad kitokio kelio šiam klausimui išspręsti nėra. Tarybų Sąjunga, kuri oficialiai pripažino Vokietijos Demokratinės Respublikos suverenumą ir nepriklausomybę, savaime suprantama, negali spręsti kokius nors Vokietijos Demokratinės Respublikos klausimus ir negali vesti už ją derybas. Kartu Tarybų Sąjungos Vyriausybė, būdama Vokietijos kaip taikingos ir demokratinės valstybės vienybės atkūrimo šalininku ir turėdama diplomatinius santykius tiek su Vokietijos Demokratine Respublika, tiek ir su Vokietijos Federaline Respublika, yra pasirengusi, savo ruožtu, padėti siekti reikalingo susitarimo tarp jų. TSRS Vyriausybė, be to, kaip ir anksčiau, yra tos nuomonės, kad tas, kas tikrai suinteresuotas Vokietijos suvienijimu, negali nesiekti abiejų Vokietijos valstybių suartėjimo ir atitinkamo jų bendradarbiavimo užmezgimo, o tai atitiktų ir pačios vokiečių tautos, laukiančios veiksmingų priemonių šia kryptimi, siekimus. Kai dėl TSRS ir VFR santykių klausimo, tai Tarybinė Vyriausybė mano, kad yra visos sąlygos geriems, draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos savitarpio santykiams nustatyti. Be to, jeigu Federalinė Respublika nori ir gali vystyti su Tarybų Sąjunga prekybinius santykius, tai Tarybų Sąjunga sveikintų tai ir mano, kad tam yra plačios galimybės. Tarybinė Vyriausybė tikisi, kad, nepaisant dėl tam tikrų priežasčių atsirandančių kliūčių, Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos savitarpio santykiai, įskaitant plačius prekybinius bei kultūrinius ryšius, palankiai vystysis, nes tai atitinka abiejų šalių interesus, taikos Europoje stiprinimo interesus.


SNO Generalinės Asamblėjos Politinio komiteto vasario 28 d. posėdyje buvo baigtas svarstyti Vakarų Iriano klausimas. Komitetas patvirtino 13 šaliu rezoliucijos projektą, numatantį sudaryti „gerųjų paslaugų“ komisiją, kuri padėtų Indonezijos ir Olandijos vyriausybėms vesti derybas. Tos derybos, sakoma projekte, turi įgalinti teisingai ir taikiai išspręsti Vakarų Iriano klausimą sutinkamai su SNO Įstatų principais ir tikslais. Už rezoliucijos projektą balsavo 39 šalių delegacijos, prieš - 20 šalių, Tuo komiteto dienotvarkė buvo išsemta. SNO Generalinės Asamblėjos Politinis komitetas baigė savo darbą.


Dėl tariamo Klaipėdos vokiečių skundo Tautų Sajungoje

Iš pradžių vokiečių spaudoje, o paskui ir mūsų laikraščiuose pasirodė žinių, būk Klaipėdos vokiečiai įteikę kažkokį skundą Tautų Sąjungai prieš Lietuvos vyriausybę. Iš oficialinių šaltinių tos žinios tuo tarpu nepatvirtinamos. Tačiau, prisimenant pastaruoju laiku vokiečių spaudoje varomą propagandą ir netolimos praeities prityrimą šioje srityje, toks skundas yra galimas. Vokiečių spaudoje jau keli mėnesiai keliamas tiesiog triukšmas neva tai dėl Klaipėdos konvencijos laužymo iš Lietuvos vyriausybės pusės. Kai kurie vokiečių laikraščiai, įdėję straipsnius, puolančius Lietuvos vyriausybę, baigė juos grąsinimais, kad Vokietija turėsianti iškelti Lietuvos vyriausybei bylą Tautų Sąjungoje. Taip pat nėra išdilę iš atminties Klaipėdos heimatbundininkų žygiai seimų laikais, kuomet jie siųsdavo delegacijas į Berlyną ir į Tautų Sąjungą su įvairiais skundais prieš Lietuvos vyriausybę. Todėl nebūtų nieko nuostabaus, jeigu ir šį kartą žinios apie Klaipėdos vokiečių skundą pasitvirtintų. Tačiau kyla klausimas, apie kokį skundą dabar yra pasklidę gandai? Imant visą centro valdžios santykių su Klaipėdos kraštų kompleksą ir tų santykių juridinius pagrindus, gali būti kalbos tik arba apie vokiečių mažumos Klaipėdos krašte peticiją Tautų Sąjungai, arba apie skundą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Nei viename, nei kitame atsitikime skundui prieš Lietuvos vyriausybę nėra jokio pagrindo. Lietuvos vyriausybė griežtai prisilaiko savo angažamentų tiek tautinių mažumų klausimu, tiek Klaipėdos konvencijos vykdymo atžvilgiu. Todėl, materialiniu atžvilgiu, jeigu tos ar kitos rūšies skundas ir būtų Tautų Sąjungai įteiktas, jį nesunku bus Lietuvos vyriausybei atremti. Imant gi formaliniu atžvilgiu, tenka pasakyti, kad netarpiškai Klaipėdos vokiečiai gali įteikti Tautų Sąjungos sekretoriatui tik peticiją dėl tautinių mažumų teisių peržengimo, o ne kelti bylą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Einant procedūra, kuri yra priimta Tautų Sąjungos Taryboje tautinių mažumų peticijoms, šios peticijos gali būti įteikiamos Tautų Sąjungos generaliniam sekretoriui netarpiškai. Tačiau Tautų Sąjungos Taryba svarsto šias peticijas tik tada, jei vienas jos narių kreipia Tarybos dėmesį į tarptautinių angažamentų laužymą, sudarantį peticijos objektą. Šita procedūra, einant Klaipėdos konvencijos 11 str., taikoma taip pat peticijoms, kurios liečia Klaipėdos teritorijos mažumų globą. Todėl, šia procedūra einant, gali įteikti Tautų Sąjungos sekretoriatui peticiją ir Klaipėdos vokiečių tautinė mažuma. Kai dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, tai čia byla galėtų būti iškelta tik einant Klaipėdos konvencijos 17 str., kuris nustato, kad „Kiekvienas Tautų Sąjungos Tarybos narys turi teisės atkreipti Tarybos dėmesį dėl kiekvieno šios konvencijos nustatymų sulaužymio“. Iš to yra aišku, kad negali būti kalbos apie klaipėdiečių skundą dėl Klaipėdos konvencijos laužymo, nes tokį skundą gali įteikti Tautų Sąjungos Tarybai tik valstybė, šios Tarybos narys. Paskiausiomis vokiečių laikraščių žiniomis, Klaipėdos vokiečiai savo peticijoje reikalaują tokių dalykų: 1) parlamentariniais demokratiniais principais sudaryti Klaipėdos krašto vyriausybę, 2) įsakyti gubernatoriui, kad jis nesikištų į Klaipėdos krašto autonominius reikalus arba kad jis leidžiamiems Klaipėdos seimelio įstatymams duotų motyvus dėl savo veto, 3) kad Lietuvos vyriausybė visais atžvilgiais gerbtų ir dabotų Klaipėdos krašto teismų padėties neliečiamybę, 4) kad Lietuvos vyriausybė išmokėtų Klaipėdos kraštui prigulinčią pajamų dalį, 5) kad Lietuvos vyriausybė nuimtų karo stovį ir spaudos cenzūrą ir 6) sustabdyti įstatymus, kuriais praplečiamos gubernatoriaus teisės. Kaip matome, visi šitie dalykai liečia ne tautinių mažumų globą Klaipėdos krašte, bet Klaipėdos krašto statutą. Todėl kelti bylą šiais klausimais nėra Klaipėdos vokiečių tautinės mažumos kompetencijoje. Vokiečių spaudoje platinami gandai, kad skundą Tautų Sąjungos Taryboje iškelsianti Vokietija. Tačiau tenka abejoti, kad tie gandai atitiktų tikrenybę. Juridiniu atžvilgiu, keliant bylą, reikia turėti įrodymų. O nesant faktų, rodančių bet kurių tarptautinių angažamentų laužymą iš Lietuvos pusės, kelti bylą, ypač Vokietijai, būtų gan rizikinga. S Savo santykius su Klaipėdos autonomine valdžia Lietuvos vyriausybė tvarko griežtai prisilaikydama Klaipėdos statuto. O kai dėl vokiečių tautinės mažumos, tai, juk, niekam nepaslaptis, kad šioji mažuma, palyginti su lietuviais, Klaipėdos krašte naudojasi didelėmis privilegijomis. Imant gi politiniu atžvilgiu, Vokietija, kaip tai yra nurodęs savo pasikalbėjime su mūsų bendradarbiu ponas užsienių reikalų ministeris, nėra pastatyta Klaipėdos krašto protektorium. Keliant bylą, reikia būti tikram, kad ją laimėsi. O čia laimėti nėra jokių šansų. Be to, po Treviranuso kalbos Vokietijos įsikišimas sukeltų Europoje dar didesnių įtarimų dėl šovinistinių tendencijų Vokietijoje įsigalėjimo ir dėl kylančio iš to pavojaus taikai. Todėl tenka abejoti, kad rimti Vokietijos politikai šiuo laiku tokią klaidą darytu, nors kai kas gal ir inspiruoja juos tokiam žygiui. Suprantama, kad čia nėra užkirstas Vokietijai kelias kelti bylą per kurį kitą Tautų Sąjungos Tarybos narį. Tačiau, kita vertus, taip pat yra aišku, kad toks bylos kėlimo būdas neužslėptų tikrųjų bylos inspiratorių ir politinės pasėkos vis tiek būtų tos pačios.


E. Mieželaitis;LLKJS sekretorius propagandos reikalams

Agitacijos ir propagandos darbas komjaunimo organizacijose

Nors jau praėjo geras laiko tarpas nuo komjaunimo aktyvo susirinkimo Vilniuje, komjaunimo organizacijos dar nepertvarkė savo darbo pagal priimtas rezoliucijas. Partijos CK IV plenumas mums nurodė, kad reikia ypatingą dėmesį atkreipti į politinį auklėjimo darbą jaunimo tarpe, kad kiekvienas komjaunuolis turi tapti agitatorium. Komjaunuoliai nepakankamai dar veda kovą su lietuviškai vokiškaisiais nacionalistais, tais pikčiausiais Lietuvos jaunimo priešais. Reikia komjaunimo organizacijų veiklą visu ryžtingumu nukreipti į LKP(b) CK IV plenumo ir VLKJS CK XIII plenumo nutarimų vykdymą. Lietuvos Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos darbo sėkmingumas priklauso nuo pirminių komjaunimo organizacijų darbo, nuo to, kaip kiekvienas komjaunuolis įvykdys skirtus jam uždavinius. Kiekvienas komjaunuolis turi būti agitatorius, vesti paskui save jaunimo mases, o dėl' to reikia, visų pirma, kad komjaunuoliai mokytųsi, keltų savo politinį lygį. Apskričių komitetų uždavinys įtraukti kiekvieną komjaunuolį į politinio lavinimosi ratelį. Juose reikia nagrinėti Stalino knygą „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“, supažindinti juose komjaunuolius su Tėvynės karo eiga, su mūsų socialistinės tėvynės jėga. Reikia, kad kiekvienas komjaunuolis, kuris lanko tokį ratelį, suprastų, kad tik Tarybų Sąjungos tautų draugystė, tik tarybinių žmonių patriotizmas įgalino mus sumušti fašistinius barbarus. Su šios dienos įvykių raidos supratimu reikia sieti ir Stalino Konstitucijos nagrinėjimą. Specialiuose rateliuose turim nagrinėti ir VLKJS įstatus, komjaunimo kovos tradicijas, kad kiekvienas suprastų, kodėl jis yra komjaunuolis, kokios jo pareigos. Be to, reikia dar išvystyti paskaitų skaitymą pagal tematiką, atsiųstą LLKJS CK. Į visą tą darbą būtina įtraukti vietos inteligentiją, mokytojus, gimnazijų direktorius. Svarbu įskiepyti komjaunuoliui meilę knygai, kuri praplečia jo akiratį. Patartina apskrities komitetams dažniau šaukti jaunimo susirinkimus, pagal specialybes, besimokanti jaunimą, darbininkų jaunimą ir pan. Svarbus apskričių komitetų uždavinys yra taip pat darbas su agitatoriais. Reikia padėti jiems, instruktuoti, kontroliuoti jų darbą. Turim pasiekti, kad visur, kur yra jaunuoliai, būtų ir jų autoritetingas draugas — komjaunuolis agitatorius. Kad geriau būtų organizuotas jaunimo laisvalaikis, svarbiausias darbas šiuo metu turi būti pirkių skaityklų atidarymas. Tegul jaunuoliai patys suranda patalpas, baldus, įrengia jaukų, šiltą kambarį, pasirūpina knygų ir sutvarko savo pirkią skaityklą. Prie pirkios skaityklos reikia organizuoti ir jaunimo saviveiklos ratelius, ypač choro ratelius, o čia mums daug gali padėti vietos mokytojai. Tik taip pertvarkę politinį masinį ir propagandos darbą, sėkmingai įvykdysime LKP (b) CK IV plenumo nutarimus.


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Taryboj. (Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos tarybos darbai rudens sesijoj visuomet būva kiek nuslopinti didžiuoju asemblėjos purimu. Jeigu ne lietuvių lenkų byla, tai ir labai mažai dėl tarybos posėdžių būtų kalbama. Be to ir pati lenkų lietuviu byla žymioj savo daly jau nesukelia tokio susidomėjimo koksai kad buvo 1927 m. gruodžio mėnesy. Viena, karo šmėkla, tarytum išnyko, o antra vertus, su byla kiek visi apsiprato. „Nusibodo!“ dažnai tenka girdėti T. S. kuluaruos. Ketvirtadienio Tautų Sąjungos posėdin jau nesutraukė tiek daug publikos, kaip kad pereitose sesijose. Laikraštininkų vietos užimtos tiktai pačių svarbiųjų, daugiausia agentūrų. Posėdis prasidėjo 3 v. 45 m. ir tęsiasi iki 7 valandai. T. S. tarybos nariai savo vietose. Vokiečius atstovauja p. von Schubert, Anglus lordas Cushendun, Italus - Scialoja, Japonus - Adatci. Visur dominuoja autoritetinga p. Briand figūra. Šiam garbingui areopagui pirmininkauja Suomių užsienių reikalų ministeris p. Procope, p. Bcalerts van Blokland skaito raportą, kurį jau esame „L. A.“ skaitytojams pateikę. Po p. Bealerts van Bloklando p. Zaleskis pasako, kad jis nieko neturįs pridėti, nes pateikti dokumentai patys už save kalbą. Yra pažymėtina, kad p. Zaleskis visuomet vengia viešos diskusijos ir tenkinasi vien bendrais posakiais. P. Voldemaro kalba. Lietuvos ministerio pirmininko kalba iš viso užėmė su vertimu į anglų kalbą tris valandas, o su paaiškinimais reikia skaityti, kad be vertimo p. Voldemaras kalbėjo apie dvi valandas. Spauda jau tą pačią dieną pranešė, kad mūsų ministeris pirmininkas vystė Lenkų Lietuvių ginčą ab ovo. Tai toli gražu neatatinka tikrenybę, nes p. profesorius tiktai pabrūkšniui palietė mūsų bylos su lenkais svarbesnius etapus, kuriuos išsemiančiai nušviesti dviejų valandų nepakaktų. P. Voldemaro kalba labai įvairiai buvo komentuojama. Vieni ją labai gyrė, kiti kiek peikė dėl jos ilgumo, dėl kurio pamatinės ir bendros vadovaujančios mintys, girdi dingdavo detaliuose. Tačiau bendras įspūdis yra labai patenkinantis, o lenkų taip dideliai govedai: dvidešimčiai delegatų, sėdinčių už Zaleskio nugaros ir dar tiek žurnalistų nevieną karčią piliulę teko nuryti, rausti, nervintis… P. Zaleskio veidas nuolat mainėsi, replikavo p. Voldemarui drebančiu balsu. Derybos nebaigtos. P. Voldemaras pažymi, kad p. Blokiando raportas negalėjo duoti tikros derybų padėties vaizdo, kadangi ir pačios derybos nėra baigtos. Mums išrodė, kad ministeris pirmininkas norėjo pasakyti, kad ir apsivylimas p. Bloklandu, kurį jis pareiškia raporte, yra kiek ankstybas. Lietuvos delegacija nėra pasiuntusi Tautų Sąjungai jokio dokumento dėl komisijų darbų, nes ji mano, kad tiktai konferencijos plenumo rezultatai yra abiems šalims privalomi. Savo keliu p. Voldemaras konstatavo, kad eilę dokumentų, kuriais abi delegacijos yra pasimainę, lenkų vyriausybė irgi nesiteikė pateikti Tautų Sąjungai. 11 straipsnis. Lietuvos vyriausybė yra pateikusi Tautų Sąjungai labai apribotą klausimą, Taika buvo pavojuje. Lenkai pradėjo vartoti represijas prieš lietuvius, organizuoti ginkluotas bandas, kad nuverstų Lietuvos vyriausybę, pradėjo uždarinėti mokyklas, išsiuntė lietuvius iš lenkų okupuoto krašto. „Buvo reikalinga palaikyti taika ir ta prasme prieš Tautų Sąjungos tarybą einant 11 straipsniu buvo iškeltas klausimas“, sako p. Voldemaras. Siauresnis klausimas evoliucijonavo ir bendrą lenkų lietuvių santykių padėtį. Sprendimo būdai. Prof. Voldemaro nuomone esa du būdai lietuvių lenkų santykiams sureguliuoti: 1) išspręsti problemą jos visumoj ir tada atskiros sunkenybės savaime išnyktų ir 2) ieškoti provizorinio modus vivendi. Tautų Sąjunga pažino ir vieną, ir antrą būdą. Pačioj pradžioj bylos 1920 m. ji nustatė provizorinę demarkacijos liniją. Paskiau po Želigovskio aferos ėmė klausimą iš esmės, rekomenduodama p. Hymanso projektą. Tautų Sąjungai nepavykus klausimo išspręsti, ji priėmė nutarimą, kad ji nepripažins tokio klausimo išsprendimo, kuris būtų padarytas be abiejų dalių sutikimo, kurį pripažintų Tautų Sąjunga. Šiuo metu Lietuvos vyriausybė turi galvoj bendrą tarptautinę dvasią ir mano, kad šiuo momentu sunku visą klausimą iš esmės išspręsti. „Lietuvos vyriausybė mano, kad šiuo momentu gali būti provizorinis sprendimas, belaukiant tinkamesnio momento galutiniam išsprendimui“, sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai nevykdo Tautų S-gos t-bos gruodžio 10 d. rezoliucijos Gruodžio 10 d. rezoliucija turi daug dispozicijų: 1) rekomendavo šalims nesikišti į vidaus tvarką - turint galvoj vadinamas emigrantų bandas, 2) ji rekomendavo lenkams atgal priimti lietuvius tremtinius, 3) ji paveda tam tikrai komisijai sekti, kad ant demarkacijos linijos neįvyktų incidentų ir pagaliau, 4) rekomenduojama derėtis ir nustatyti tokius santykius, kad galėtų būti palaikoma taika. Kas padaryta? Lenkai prisiėmė keletą tremtinių, ginkluotos bandos tebėra, jos ir dabar tai karo, tai civilinius rūbus nešioja. Bandų organizatorius p. Zaleskio bendradarbių tarpe. „Lietuvos spauda yra paskelbus vieno kapitono, kuris pats buvo Lydoj, parodymus, kur jis pasisako, kiek p. Holówko yra mokėjęs bandų organizatoriams“, sako p. Voldemaras. Žurnalistų tarpe sąmyšis. Visi klausia esančių spaudos suole lietuvių to kapitono pavardės, kuriems atsakoma, kad tai būta kapitono Majaus. Kad Karaliaučiaus konferencija neįvyko taip pat lenkai kalti. Lenkai vilkino derybas. Karaliaučiaus derybos kovo 30 d. jie nepatiekė vadinamo sienos trafiko projekto, teisindamiesi, kad daktylografės nesuspėjusios parašyti. Lietuvos delegacija visuomet be atidėliojimų duodavo atsakymus į lenkų propozicijas, Lietuvos vyriausybė taip pat paėmė iniciatyvą notoj liepos 23 d. Lenkų vyriausybės sušaukti konferencijos plenumo posėdį, bet lenkai pasiūlymo nepriėmė ir siūlė sušaukti rugpjūčio 20 d. konferenciją Ženevoj. Paskutiniu momentu, teisybė, lenkai siūlė pasirinkti konferencijos pirmininkus p. Zaleski ar p. Holówko. „Bet kodėl Lietuvos vyriausybė turi nustatyti lenkų delegacijos derybose pirmininką“ kiausia p. Voldemaras. Siūlymas gi p. Holówko buvo pasityčiojimas iš lietuvių tautos, ponas gi Zaleskis sirgo. „Mes jam linkime širdingai sveikatos ilgiausiems metams“… sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai iki pastarajam momentui nėra davę atsakymo į paskutinius Lietuvos delegacijos pasiūlymus. Jie neužsimena ir Ženevoj dėl vietos ir datos konferencijos plenumo. Lenkų nusistatymas. Lietuvos vyriausybė ieškojo provizorinio Vilniaus problemos išsprendimo. „Diametraliai priešingą poziciją užėmė lenkai. Jie laike derybų panorėjo galutinai išspręsti Vilniaus problemą… Lenkai skaitė ir ambasadorių konferencijos nutarimą privalomu Lietuvai.. Štai kur glūdi didžiausias sunkumas ir kliūtis, kuriuos pabrėžė ir juridinio pasaulio garsenybės“, sako prof. Voldemaras. Toliau jis cituoja atatinkamą vietą iš prof. Laprodoke konsultacijos tuo klausimu. Gruodžio 10 dienos tarybos rezoliucijoj taip žymus prancūzų juristas randa visišką tarybos ignoravimą ambasadorių konferencijos nutarimo ir net nuo jo atsisakymą, kaip prieštaraujantį jos decizijom. Tą patį sako ir profesorius Le Fur. Tai buvo didelė naujiena prancūzų delegacijos juriskonsultui p. Fromageot, kuris buvo aiškiai matytis kaip ausis ištempė ir klausė prancūzų teisininkų nuomonės dėl ambasadorių konferencijos nutarimo ir pozityvinės ir natūralės teisės atžvilgiu Lietuvai neprivalomo, kurio patvirtinimas yra pačioj T. S. tarybos gruodžio 10 d. rezoliucijoj. Lenkų taktiką patvirtina ir jų delegacijos pateiktas arbitražo ir saugumo projektas. Lenkų vyraujanti idėja tokia: yra Lenkija ir Lietuva, kurių teritorialinis statutas aiškiai nustatytas; šios dvi valstybės neturi santykių, - reikia juos padaryti normaliais. Šiais negatyviais keliais norima visiškai išdildyti Vilniaus klausimas,“, tęsė ministeris pirmininkas. In perpetuam Dei memoriam, Siūlomo arbitražo sutartimi jokis klausimas, kuris liečia teritorialinį statutą, jokis praeities klausimas negali būti arbitražo sutarties objektu. Vienu žodžiu, jeigu Lietuvos vyriausybė savo parašu patvirtintu panašią sutartį, „ji, anot prof. Voldemaro, laisva valia pripažintų, kad Vilniaus klausimas daugiau neekzistuoja jos santykiuose su Lenkija“. „Tuomi norima, kaip senų laikų sutartyse, išspręsti klausimą ant visados, in perpetuam Dei memoriam, sudaromas diplomatinis įrankis ir remiantis sutartimis bei dangaus galybėmis norima, kad amžinai viešpatautų panaši padėtis“, sako prof. Voldemaras, precizuodamas lenkų norą skaityti Vilniaus klausimą galutinai išspręstu.


Gardine įvyko protesto mitingas prieš valdžios ekonominę ir socialinę politiką. Jame dalyvavo apie penkis tūkstančius žmonių: apsnūdusios visuomenės ir totalitarinio režimo sąlygomis tai yra labai daug. Vis dėlto jį būtų galima vadinti vietinės reikšmės įvykiu, tačiau mitingo eiga ir jo vyksmas yra labai įdomūs, norint suprasti procesus, dabar vykstančius Baltarusijoje. Mitingo iniciatoriai buvo pusei Europos žinomo Gardino turgaus prekeivių profsąjunga, Demokratinė veteranų sąjunga bei kelios “oficialiosios” profsąjungos - autoagregatų gamyklos, audimo įmonių susivienijimo. Tarp padavusių paraišką mitingui rengti buvo ir troleibusų parko profsąjunga, tačiau jos vadovas paskutinę minutę savo parašą atsiėmė: administracija jį taip prispaudė, kad žmogus, būgštaudamas dėl savo tolesnio likimo, pasidavė. Tą dieną, kai turėjo įvykti mitingas, miesto valdžia leidimo nedavė. Tada mitingo rengėjai kreipėsi į teismą ir su jo pagalba leidimą gavo. Retas atvejis gudų teisminėje praktikoje. Vis dėlto numatytoji data jau praėjo, ir valdžia gavo progą pranešti, kad mitingo iš viso nebus. Kai kas patikėjo. Prekeivių profsąjungos vadovas Valerijus Levanevskis paprašė, kad dvi dienas prieš mitingą per turgaus radijo mazgą būtų skelbiama, jog toks renginys įvyks. Skelbimas buvo pakartotas tik du kartus - nežinia, ar valdžia “paspaudė” turgaus administraciją, ar ji pati pabūgo skelbti tokią žinią. Tą šeštadienį daugelis pirkėjų iš turgaus grįžo tuščiomis: apie septynis tūkstančius prekiautojų jau dvyliktą valandą nutraukė darbą, kad spėtų į mitingą. Tiesa, mitinguoti atėjo ne visi, tačiau vis vien įvyko savotiškas turgaus streikas. Mitingo rengėjai pasiuntė kvietimus miesto merui Anatolijui Paškevičiui, srities gubernatoriui Aleksandrui Dubko ir prezidentui Aleksandrui Lukašenkai. Prezidentui buvo priminta, kad mitingas įvyks toje pačioje vietoje, kur jis, dar būdamas kandidatas į prezidentus, gausiai susirinkusiems gardiniškiams žadėjo aukso kalnus. Kvietime taip pat buvo garantuota atlyginti prezidentui kelionės išlaidas - nupirkti geležinkelio bilietą minkštuoju vagonu į abi puses. Niekas iš kviestųjų, žinoma, nepasirodė. Mitingas prasidėjo be aukštų svečių. Buvo daug uždraustų tautinių vėliavų ir dar daugiau plakatų, kaip, pavyzdžiui, “Valstybę valdyti, tai ne kolūkio jaučių uodegas sukioti” ir citatų iš Lukašenkos kalbų. Reikia paaiškinti: Lukašenka nekalba baltarusiškai, tačiau nemoka ir rusiškai! Jis kalba kažkokiu vietiniu rytinių gudų dialektu, o jo dikcija yra, kaip čia pasakius, neišlavinta. Be to, būdamas impulsyvus žmogus, jis neretai pirma pasako, o paskui pagalvoja. Atidesniam klausytojui tai sukelia daug juoko. Štai vienas mitingo plakatas - citata: “Baltarusiai gyvens blogai. Bet neilgai. A. Lukašenka”. Jis iš tiesų taip pasakė turėdamas minty, kad blogas baltarusių gyvenimas greit baigsis, o paskui pagerės. Kas išėjo - patys matote. Beje, prezidentas pasakė gryną teisybę - vidutinė baltarusių gyvenimo trukmė nuolat mažėja. Mitinge kalbėję karo veteranas Leonidas Zakurdajevas, troleibuso vairuotojas Jurijus Nikiforenka, turgaus prekeivis Aleksandras Vasiljevas, profsąjungų vadovai Adolfas Zacepinas, Valerijus Levanevskis, buvęs srities gubernatorius, dabar bedarbis Semionas Domašas buvo vieningi - Baltarusija pateko į aklavietę. Vienbalsiai priimtoje rezoliucijoje mitingo dalyviai reikalauja, be fantastiškų dalykų, pavyzdžiui, jau nuo sausio 1 d. padidinti minimalų atlyginimą iki šimto dolerių (dabar jis - pusantro dolerio), ir konkrečių darbų. Pavyzdžiui, per pusę sumažinti išlaidas valdymo aparatui ir jėgos struktūroms, nes šiuo metu Baltarusija pirmauja Europoje pagal valdininkų ir milicininkų skaičių vidutiniškai vienam gyventojui. Reikalaujama viešai atsiskaityti, kam naudojami nebiudžetiniai prezidento ir jo administracijos fondai, nes, nepriklausomų ekspertų nuomone, nežinia kur, tai yra prezidento ir jo aplinkos žmonių sąskaitose, kasmet dingsta apie du milijardus dolerių. Pareikalauta, kad vienintelis Baltarusijos televizijos kanalas nustotų būti “vieno žmogaus teatru”, tiesioginį eterį gautų partijos, profsąjungos, visuomeniniai judėjimai. Paskutinis rezoliucijos punktas perspėjo: jeigu šie reikalavimai nebus įvykdyti, pasiliekama teisė imtis radikalesnių priemonių. Mitinge beveik nebuvo milicijos. - Gardino milicija gerai žino, kad demokratiniuose renginiuose niekada nebūna riaušių. Tad kam pareigūnus nuo darbo atitraukti? - paaiškino Valerijus Levanevskis. Užtat buvo daug “nematomo fronto karių”. Mitingo metu autoinspekcija neleido mašinoms įvažiuoti į skverą, kuriame vyko mitingas. Vis dėlto keturios mašinos įvažiavo, sukėlusios nuolatinių visokių mitingų ir piketų dalyvių šypsenas - jie gerai žino, kam tos mašinos priklauso, tie ketvirtojo modelio “žiguliai”… Minioje šmižinėjo nemažai persirengusių pareigūnų. Autoagregatų gamyklos profsąjungos komiteto pirmininkas Anatolijus Chacko tvirtina pastebėjęs, kad kai buvo balsuojama už rezoliuciją, rankas pakėlė ir persirengę milicininkai, ir saugumiečiai. Turbūt ir jiems iki gyvo kaulo įkyrėjo ta bala, kurioje atsidūrė visi, kartu ir “organai”. Vienas papulkininkis su širdgėla prisipažino, kad jo alga siekia vos du šimtus litų! “Trys dienos iki atlyginimo visi bėgioja po kabinetus ieškodami, kur pasiskolinti nors šimtą tūkstančių”, - niūriai sakė pareigūnas. Neapsieita be provokacijos. Kai mitingas baigėsi ir piliečiai ėmė skirstytis, priėjau išjungto mikrofono ėmė veržtis kažkokie žmonės, o kiti juos filmavo. Turbūt tie kadrai bus parodyti per oficialią televiziją. Tačiau mitingo rengėjai pareiškė viešą padėką milicijai ir KGB: niekas nebuvo suimtas ar primuštas kaip kituose miestuose, ypač Minske. Mitingas parodė, kad Gardine valdžiai nepavyko pasiekti to, ką ji, deja, sėkmingai daro kitose srityse ir sostinėje - supriešinti, supjudyti verslininkus ir “darbo liaudį”. Didžiausia Baltarusijos demokratinių jėgų bėda, kad ji iki šiol nerasdavo bendros kalbos su darbininkais. Baltarusių darbininkai yra labiausiai atsilikusi ir užguita visuomenės dalis. Jie abejingai, o kitąsyk net priešiškai žiūri į “inteligentus” bei “utėlėtas blusas”- verslininkus. Atrodo, jog jų požiūris ima keistis. Regis, padėjo Lenkijos, kuri iš Gardino ranka pasiekiama, “Solidarumo” pavyzdys. Valerijus Levanėvskis sakė, kad “Gardinas tampa Baltarusijos revoliucijos lopšiu”. Yra požymių, kad turgaus prekeivių vadovas teisus. Valdžia į mitingą nereagavo, jokio atsako nesulaukta. Užtat ėmė veikti kitos jėgos. Kitą savaitę po mitingo Rusijoje, Smolensko srityje, netoli Jarcevo miesto, nežinomi asmenys naktį sustabdė mikroautobusą, kuriuo į Maskvą pirkti prekių važiavo šeši Gardino verslininkai, juos apiplėšė ir visus nužudė, o mašiną užminavo. Tai sukėlė didžiulį gardiniškių pasipiktinimą ir dar labiau nepatraukli pasirodė sąjunga su Rusija. Žmonės nepatenkinti, kad Baltarusijos valdžia dėl to skaudaus įvykio nepareiškė protesto Rusijai, neįteikė notos, nepadarė jokio pareiškimo ir neužjautė žuvusiųjų artimųjų. Gudų vadinamoji “darbininkų klasė” vis dar sunkiai suvokia, ko iš tiesų nori “tie demokratai” ir “tie verslininkai”, tačiau šešių žmonių žūtis - jau aišku, jau suprantama. Baltarusijoje pastebimas pagrindinės, kitaip nepavadinsi, spaudos bumas. Visokiais būdais apeidamos drakoniškus spaudos įstatymo reikalavimus, demokratinės organizacijos leidžia daug kitąkart ir vienadienių laikraštukų, skirtų darbininkams. Rezultatas jau pastebimas. Rytinių Baltarusijos sričių masės vis dar gyvena išlaikytinių nuotaikomis - tegu Rusija duoda dujų ir naftos, tegu valdžia padidina atlyginimus ir randa darbo, o vakarinėse srityse reikalavimai jau radikalesni - tegu valdžia pasitraukia ir netrukdo, mes patys susikursime padoresnį gyvenimą.


R. ŠRIZELIS Respublikinės darbo rezervų valdybos planavimo, apskaitos ir paskirstymo skyriaus viršininkas

Jaunuoliai, stokite į Darbo rezervų mokyklas!

Per dešimt metų Lietuvos TSR mokslo įstaigos parengė daugiau kaip 35 tūkstančius metalistų, statybininkų, energetikų, ryšininkų, vandens ir geležinkelio transporto darbuotojų, daug tūkstančių žemės ūkio mechanizatorių. Daugumas jaunųjų specialistų dirba kolūkių laukuose, rodo našaus darbo pavyzdžius. Bukiškių žemės ūkio mechanizavimo mokyklą baigė Gelvonų MTS mechanikas drg. Bartusevičius ir Kapsuko MTS kombainininkė drg. Benkauskaitė. Dabar jie - Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatai. Ukmergės žemės ūkio mechanizavimo amatų mokyklos Nr. 4 auklėtinis komjaunuolis Vytautas Vitkauskas dirba traktorininku Želvos MTS. Jis sistemingai viršija normas, už darbo laimėjimus apdovanotas Garbės raštu. Tos pačios mokyklos auklėtinis liejikas-formuotojas Vladas Gineitis, dirbantis „Vienybės“ gamykloje, užduotis įvykdo 240-280 procentų. Jaunasis darbininkas apdovanotas Lietuvos TSR Vietinės ir kuro pramonės ministerijos Garbės raštu. Panašių pavyzdžių galima pateikti šimtus. Tiesa, dėl kai kurių MTS vadovų kaltės 13 procentų mechanizavimo mokyklų auklėtinių vis dar nedirba pagal savo specialybę („Komjaunimo tiesoje“ Nr. 45 buvo klaidingai nurodyta, kad tik 13 procentų auklėtinių dirba pagal savo specialybę. Red.). Dabar respublikoje vykdomas eilinis moksleivių priėmimas į Bukiškių, Panevėžio, Ukmergės, Veprių, Žeimelio, Viekšnių, Kauno, Viešvilės, Raseinių, Šlapaberžės ir Šilutės Nr. 12 bei Nr. 13 žemės ūkio mechanizavimo mokyklas, ruošiančias plataus profilio traktorininkus-mašinistus. Ankstesnio moksleivių priėmimo į šias mokyklas metu kai kurių MTS vadovai, komjaunimo rajono komitetai blogai parinko kandidatus į mokyklas, dažnai rekomenduodavo mokytis to nevertus žmones. Reikia imtis visų priemonių, kad šios klaidos nepasikartotų. LLKJS rajonų komitetai, MTS ir tarybinių ūkių komjaunimo organizacijos turi plačiai aiškinti kaimo jaunimui apie mokymosi sąlygas darbo rezervų mokyklose, apie komjaunuolių vaidmenį ir uždavinius toliau vystant mūsų šalies žemės ūkį, turi suteikti pagalbą MTS ir tarybinių ūkių vadovams atrenkant ir pasiunčiant į mokyklas labiausiai to vertus žmones. 1954 metais, partijos ir vyriausybės nutarimu, valstybinių darbo rezervų sistemoje buvo įsteigtos technikos mokyklos. Tai visiškai naujas tipas profesinių mokyklų, ruošiančių kvalifikuotus darbininkus ir jaunesnįjį techninį personalą iš vidurinį mokslą turinčio jaunimo tarpo. Kauno technikos mokykla Nr. 2 jau priima antrąją moksleivių laidą, kuri išmoks statybos meistrų (dešimtininkų) ir vyresniųjų konduktorių profesijų. Į mokyklą priimami nuo 17 iki 25 metų amžiaus jaunuoliai ir merginos, o demobilizuotieji iš Tarybinės Armijos - iki 30 metų amžiaus. Mokymosi metu vaikų namų auklėtiniams, našlaičiams, Tėvynės karo I ir II grupės invalidų vaikams, o taip pat žuvusių Tėvynės karo laikotarpiu karių vaikams duodamas nemokamas maistas, rūbai ir išduodama stipendija. Visi likusieji gauna tik 253 rublių dydžio stipendijas. Asmenys, labai gerai baigę technikos mokyklas, priimami be konkurso į vakarinius ir neakivaizdinius institutus tuo atveju, jei išlaiko stojamuosius egzaminus. Š. m. kovo mėnesį vykdomas taip pat eilinis priėmimas į Klaipėdos amatų mokyklą Nr. 12. Į šią mokyklą bus priimami 16-17 metų amžiaus jaunuoliai, turintieji 7 klasių išsilavinimą. Mokykla ruoš suvirintojus (diplomuotus), laivų vamzdžių tiesėjus ir laivų surinkėjus-korpusininkus. Moksleiviai aprūpinami nemokamu maistu ir uniforma. Jaunuoliai ir merginos! Ruoškitės praktiniam darbui, stokite į darbo rezervų mokyklas. Mokykitės profesijų ir specialybių, būtinų mūsų socialistiniam liaudies ūkiui!


Priėmimas Bulgarijos Liaudies Respublikos ambasadoje Laisvės dienos garbei

Rugsėjo 10 d. Bulgarijos Liaudies Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje L. N. Gerasimovas surengė priėmimą bulgarų tautos nacionalinės šventės Laisvės dienos proga. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime dalyvavo draugai L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas. M. A. Suslovas, L. I. Brežnevas, J. A. Furceva, A. B. Aristovas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas P. P. Lobanovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojas Š. M. Arušanianas ir kiti. Svečių tarpe buvo vykstantis į Kiniją Bulgarijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas A. Jugovas, kandidatas į Bulgarijos Komunistų partijos CK narius P. Kubadinskis, Bulgarijos Liaudies Respublikos ambasadorius Kinijoje D. Dimovas. Priėmime dalyvavo Tarybų Sąjungoje akredituoti diplomatinių atstovybių vadovai, tarybiniai ir užsienio žurnalistai. Svečiams buvo surengtas bulgarų artistų koncertas. Priėmimas vyko šiltai, draugiškai.


ANKARA. birželio 17 d. (TASS-ELTA). Laikraščiai praneša, kad Turkijos valdžios organai pagal naują spaudos įstatymą konfiskavo žurnalo „Akis“ birželio 16 d. eilinio numerio tiražą. Šiame numeryje buvo išspausdintas vyriausybę kritikuojantis straipsnis. Taip pat pranešama, kad prokuratūra iškėlė bylą žurnalo savininkui ir vyriausiajam redaktoriui Ademchanui.


Dėl komjaunimo organizacijų idėjinio-auklėjamojo darbo pagerinimo komjaunuolių ir jaunimo tarpe

Tarybų Sąjungos jaunoji karta gyvena nuostabiu laiku. Tik 40 metų gyvuoja pirmoji pasaulyje Tarybinė valstybė. Tačiau per šį trumpą istorinį laikotarpi šalis padarė milžinišką šuolį i priekį. Tarybų Sąjungoje pastatytas socializmas, sukurta galinga pramonė, labai išvystytas mechanizuotas žemės ūkis, likviduotos išnaudotojų klasės ir išnaudojimas, nedarbas, nacionalinis engimas ir nelygybė, įvykdyta labai didelė kultūrinė revoliucija. Pagal pramonės gamybos lygį Tarybų Sąjunga iškopė į antrą vietą pasaulyje. Mūsų liaudis. partijos vadovaujama, sėkmingai įgyvendina TSKP XX suvažiavimo nutarimus, užtikrintai žengia į komunizmą. Komunistinėje statyboje drauge su visa liaudimi aktyviai dalyvauja komjaunuoliai, jaunuoliai ir merginos. Kova dėl komunizmo tapo didžia jaunimo revoliucinio auklėjimo mokykla, kurioje išaugo ir išsiauklėjo nauja tarybinių žmonių karta, pasižyminti puikiomis moralinėmis savybėmis. Ne kaip akli fanatikai, o kaip įsitikinę ir sąmoningi kovotojai, jaunuoliai ir merginos dalyvauja komunizmo statyboje, nes akivaizdžiai mato jo gyvybingumą ir teisumą. To įrodymas yra kasdieninis pasiaukojantis jaunimo darbas liaudies ūkyje, o taip pat patriotiniai komjaunimo ir jaunimo darbai plėšinių rajonuose, Sibire, Tolimuosiuose Rytuose, Tolimojoje Šiaurėje, Donbase. Visa tai yra didingas Komunistų partijos iškovojimas, komunistinio auklėjimo sistemos triumfas. Komjaunimas, partijos vadovaujamas, tapo daugiamilijonine tarybinio jaunimo organizacija, didžia visuomenine-politine jėga. Jis idėjiniu ir organizaciniu atžvilgiais susieja plačiąsias jaunimo mases su Komunistų partija, suvienija jų pastangas kovoje dėl partijos politikos įgyvendinimo. VLKJS CK Plenumas yra tos nuomonės, kad tarybinio jaunimo indėlis į visaliaudinį reikalą bus dar reikšmingesnis, komjaumo, kaip partijos pagalbininko ir rezervo, vaidmuo dar labiau padidės, jei jis labiau paskatins revoliucinę jaunimo energiją ir paragins ji dar uoliau dalyvauti komunistinėje statyboje. Šiuo atveju lemiamą reikšmę turi spartesnis TSKP XX suvažiavimo atskleistų rimtų komjaunimo organizacijų veiklos ir, visų pirma – jų idėjinio auklėjamojo darbo trūkumų pašalinimas. Plenumas yra tos nuomonės, kad pagrindinis auklėjamojo darbo trūkumas daugelyje komjaunimo organizacijų yra tas, kad jis dažnai atliekamas atitrauktai nuo komunistinės statybos praktikos, neatsižvelgiant į laiko reikalavimus, konkrečias sąlygas ir aplinkybes. Kartais komjaunimo organizacijos, komjaunimo komitetai pamiršta, kad dabartinė jaunimo karta gimė, išaugo ir pradėjo savo darbo veiklą tada, kai jau buvo nugalėjęs socializmas, sudarytos nepaprastai palankios sąlygos auklėti jaunimui. Tarybinė valstybė užtikrino būtinas sąlygas kūrybinėms ir dvasinėms jaunimo jėgoms vystyti, suteikė jam teisę į darbą, poilsį, mokslą. Mūsų šalyje jaunimo darbas apmokamas vienodai su suaugusiais; įvestas nemokamas mokslas mokyklose ir aukštosiose mokyklose; skiriamos valstybinės stipendijos ir suteikiami bendrabučiai žymiai studentų daugumai; teikiama nemokama medicinos pagalba; skiriamos darbo atostogos; sutrumpinta paauglių darbo diena ir t. t. Tokių sąlygų neturi ir negali turėti kapitalistinių šalių jaunimas. Visame pasaulyje žinoma, kad tarybinis jaunimas - puikus, darbštus jaunimas. Mūsų jaunimas labai brangina valstybės rūpinimąsi ir supranta savo pareigas Tėvynei. Drauge su tuo komjaunimo organizacijų auklėjamajame darbe negalima pamiršti, kad dabartinė jaunoji karta neišėjo revoliucinės kovos mokyklos ir užsigrūdinimo, nematė tų sunkumų ir vargo, su kuriais susidūrė vyresnioji karta - mūsų tėvai, motinos ir vyresnieji broliai. Todėl neatsitiktinis dalykas, kad dalis jaunimo blogai įsivaizduoja, kokia kaina iškovotos tos sąlygos, kuriose jis šiandien gyvena; galvoja, kad taip buvo visada, kad tai savaime suprantamas dalykas ir kartais nevertina didžių tarybinės liaudies pasiekimų. Kai kurie jaunuoliai ir merginos gyvena išlaikytinių nuotaikomis, gerai žinodami savo teises, pamiršta pareigas visuomenei, reikalauja iš valstybės daug, o jai duoda mažai. Kai kur sumažintas reiklumas jaunimo at žvilgiu, atskiri jaunuoliai yra išlepę, nepratę nugalėti bent kiek rimtesnius gyvenimo išmėginimus ir sunkumus; kai kurie iš jų, susidūrę su pirmaisiais sunkumais, suklumpa. Dar pasitaiko ir tėvų, kurie blogai auklėja, lepina jaunimą, sakydami, kad jie savo laiku liejo kraują dėl geresnio gyvenimo, ir tegul dabar jų vaikai nežino jokių sunkumų. Tokie tėvai suteikia blogą paslauga tiek savo vaikams, tiek ir visuomenei. Daugelis komjaunimo organizacijų nepastebi šių reiškinių, blogai auklėja jaunimą, nemoko jo įveikti bet kuriuos sunkumus kelyje į galutinį tikslą – komunizmą. Žymi komjaunimo organizacijų, komjaunimo komitetų dalis susilpnino domėjimąsi jaunimo idėjiniu užgrūdinimu, dažnai šį darbą atlieka, neatsižvelgdami į įvairių jaunimo grupių ypatybes ir interesus. Kartais neatsižvelgiama į pašėlusią imperialistinę propagandą, kurią varo prieš Tarybų Sąjungą kapitalistinės valstybės. Pasinaudodami Komunistų partijos vykdoma asmenybės kulto ir jo pasekmių kritika, priešai iš imperializmo stovyklos stengiasi panaudoti ją tarybinės santvarkos, marksizmo-leninizmo pagrindams pakirsti. Tačiau neretai komjaunimo organizacijos neveda griežtos kovos prieš buržuazinės ideologijos intrigas, blogai demaskuoja antitarybinius provokacinius gandus ir prasimanymus, silpnai auklėja jaunimą bolševikinio budrumo dvasia. Kartais neduodama tinkamo atkirčio nihilistinėms ir kitokioms nesveikoms kalboms, kurias skleidžia atskiri jaunuoliai, visų pirma studentai, kurie nepajėgė gerai ir teisingai įsisąmoninti partijos vykdomo darbo šalinant asmenybės kulto sukeltus trūkumus esmės ir reikšmės. Negalima nepastebėti ir to, kad komjaunimo organizacijos nepakankamai auklėja jaunimą moraliniu, estetiniu atžvilgiu, silpnai kovoja prieš jaunuolius, gyvenančius palaidą gyvenimą, prieš girtuoklius, chuliganus, dykaduonius, kurių, deja, dar pasitaiko. Mažai stengiamasi, kad būtų padėta išeiti į teisingą kelią tiems, kurie kažkada buvo nusikaltę, nubausti ir nori pasitaisyti. Mūsų auklėjamoji veikla ėjo ir eina teisingu keliu ir duoda puikius rezultatus. Bet mes su visa jėga pliekiame trūkumus todėl, kad jie ypač nepakenčiami dabar, kai šalis vis labiau priartėja prie komunizmo. Pats gyvenimas, pagrindiniai valstybės interesai, pakilęs tarybinio jaunimo politinis ir kultūrinis lygis reikalauja iš komjaunimo organizacijų toliau visokeriopai tobulinti idėjinį-auklėjamąjį darbą. Remdamasis tuo, VLKJS CK Plenumss visų vadovaujančių komjaunimo organų, kiekvienos komjaunimo organizacijos pareiga laiko imtis priemonių komjaunuolių ir jaunimo idėjiniam-auklėjamajam darbui pagerinti, sumaniai ir greitai pašalinti trūkumus. Komjaunimas visur ir visada auklėja tvirtus kovotojus dėl komunizmo, didžios sielos ir kilnių idealų žmones, tikrus leniniečius. Mūsų uždavinys – skiepyti jaunimui gilų idėjiškumą, begalinę meilę socialistinei Tėvynei, proletarinį internacionalizmą, meile darbui, kolektyviškumą, draugiškumą; ugdyti ji šiuolaikinės mokslinės pasaulėžiūros, ateizmo, kovos prieš religinius prietarus dvasia; visokeriopai remti ir propaguoti visa tai, kas nauja, komunistiška. Komjaunimo organizacijos jaunąją kartą turi auklėti budrią ir žvalią, sveiką ir darbščią, suprantančią savo didį atsakingumą už Tėvynės likimą ir pasirengusią pirmuoju partijos šaukimu stoti ginti Tėvynės. Visas ideologinis darbas komjaunimo organizacijose turi būti glaudžiai susijęs su komunistinės statybos praktika, padėti vykdyti istorinius TSKP XX suvažiavimo nutarimus. Negalima taikstytis su tuo, kad dažnai propagandiniame darbe komunizmo idėjos jaunimui aiškinamos ir dėstomos dogmatiškai, atsajai nuo gyvenimo, nuo partijos keliamų uždavinių. Jaunimas turi suprasti, kad kova dėl komunizmo, dėl jo idėjų įgyvendinimo mūsų dienomis reiškia nepaliaujamą pramonės ir žemės ūkio vystymą, anglies, plieno, naftos, elektros energijos, mašinų, grūdų, mėsos, daržovių, liaudies vartojimo prekių gamybos didinimą, darbo našumo kėlimą, mokslo ir kultūros vystymą. Mūsų kompasas ir ateityje bus didžiojo Lenino nurodymas, kad kiekvieną dieną bet kuriame kaime, bet kuriame mieste jaunimas praktiškai spręstų vieną ar kitą bendro darbo uždavinį, nors ir mažiausią, paprasčiausią. Tai, visų pirma, reiškia auklėti jaunimą darbe išvien su visais darbininkais ir valstiečiais, ruošti jį aktyviam gamybiniam darbui tarybinės Tėvynės labui, skiepyti jaunuoliams ir merginoms meilę ir pagarbą darbui, žmonėms, gaminantiems materialines gėrybes, skatinti darbo žygdarbių troškimą, siekimą pasižymėti darbe. Tai visų pirma liečia komjaunimo darbą kaime. Jaunimas turi žinoti, kad komunizmo statyba susijusi su sunkumais ir reikalauja iš kiekvieno visuomenės nario narsumo ir iš tvermės, pasirengimo aukoti savo asmeninius interesus liaudies, valstybės interesams. Auklėdamos jaunimą tarybinio patriotizmo dvasia, komjaunimo organizacijos turi geriau aiškinti jam didžius mūsų Tėvynės pasiekimus ir iškovojimus ekonomikos, politikos ir kultūros srityje, pranašumus socialistinės santvarkos, kuri išlaisvino liaudies jėgas, suteikė darbo žmonėms tikrą laisvę ir demokratiją, padarė juos šalies šeimininkais, padėjo greitai ir neatpažįstamai pakeisti mūsų Tėvynės veidą. Labai svarbus vaidmuo šiame darbe priklauso jaunimo auklėjimui šauniomis tarybinės liaudies ir Komunistų partijos revoliucinėmis ir darbo tradicijomis. Reikia padaryti galą nepakankamam šio darbo reikšmės įvertinimui, plačiai įtraukti į jį revoliucijos veteranus, senus komunistus, darbininkus, pilietinio ir Didžiojo Tėvynės karo dalyvius, mokyti jaunimą ir vaikus gerbti revoliucijos kovotojų, įžymių mūsų šalies žmonių paminklus, karių kapines. VLKJS CK biuras turi sutvarkyti knygų, brošiūrų, plakatų, fotoparodų leidimą istorinėmis-revoliucinėmis temomis, 0 taip pat apie komjaunimo istoriją ir didvyrius, apie jaunimo darbo didvyriškumą mūsų dienomis; atidaryti Maskvoje parodą „Lenino komjaunimas”. Komjaunimo organizacijos turi propaguoti ne tik praėjusių metų tradicijas, bet ir auklėti jaunimą šiandienine tarybinių žmonių, jaunimo herojika. Komjaunimo organizacijos turi uoliau auklėti jaunimą TSRS tautų draugystės dvasia. Tam tikslui reikia susirašinėti, keistis jaunimo delegacijomis tarp sąjunginių, autonominių respublikų ir sričių; drauge organizuoti įvairias priemones, skaitymus, kino festivalius apie broliškas respublikas; VLKJS CK ir LKJS CK turi pasirūpinti, kad sąjunginėse respublikose būtų daugiau verčiama iš broliškų tautų kalbų į gimtąją kalbą grožinės literatūros kūrinių, knygų apie darbo patyrimą, jaunuosius darbo didvyrius, dainų, meninės saviveiklos repertuarų. Plenumas įpareigoja VLKJS CK biurą, komjaunimo organizacijas dar aktyviau auklėti jaunimą proletarinio internacionalizmo dvasia. Stiprinti ir plėsti broli3ką draugystę su Kinijos Liaudies Respublikos ir visų socialistinės stovyklos šalių jaunimu. VLKJS CK biuras turi imtis priemonių, kad būtų geriau pasinaudojama socialistinių šalių jaunimo organizacijų darbo patyrimu komjaunimo veikloje. Plenumas svarbiu komjaunimo organizacijų reikalu laiko visokeriopą ryšių stiprinimą su pažangiomis užsienio šalių jaunimo organizacijomis ir įpareigoja VLKJS CK biurą drauge su Jaunimo organizacijų komitetu imtis konkrečių priemonių šioje srityje. Būtina pagerinti komjaunimo politinio švietimo sistemos darbą, imtis pagerinti švietimo tinklo veiklą. Komjaunimo organizacijos turi labiau padėti jaunimui studijuoti marksizmą-leninizmą, nepaliaujamai aiškinti jam mokymą apie klases ir klasių kovą, apie socialistinę revoliuciją, proletariato diktatūrą, perėjimo iš kapitalizmo į socializmą kelius, apie nacionalinį klausimą, proletarinį internacionalizmą, partijos vaidmenį kovoje dėl socializmo pergalės, apie socialistinę demokratiją ir pan. Visokeriopai remti jaunimo domėjimąsį ekonominiais mokslais, steigti ratelius ir seminarus, daugiau ruošti paskaitų, pranešimų, leisti daugiau literatūros šiomis temomis. Sustiprinti propagandistų kadrų sudėtį, aktyviau įtraukti į šį darbą pramonės ir žemės ūkio specialistus, partinius ir tarybinius darbuotojus. Reikia įvesti nuolat veikiančius seminarus ir konsultacijas, suteikti teorinę ir metodinę pagalbą propagandistams mokslo metų eigoje. Paskaitiniame darbe reikia atsisakyti šablono. Jaunimui būtina ruošti turiningus pranešimus ir paskaitas, klausimų ir atsakymų vakarus, plačiai panaudoti vaizdines priemones. Rekomenduoti komjaunimo organizacijoms organizuoti skaitymus, skirtus 40-osioms tarybinės valdžios metinėms. Plenumas pritaria komjaunimo agitkolektyvų sudarymui stambiose komjaunimo organizacijose. Greta to reikia plačiau išnaudoti tokias save pateisinusias agitacinio darbo formas, kaip mitingai, eitynės, agitacinės-kultūrinės brigados, šviesos laikraščiai, radijo laidos ir kt. Komunistų partija suteikė komjaunimui neįkainojamą pagalbą vystant jaunimo ir vaikų spaudą. Dabar VLKJS turi 164 spaudos leidinius, kurių bendras vienkartinis tiražas siekia daugiau kaip 13 milijonų egzempliorių. Šiuo metu pagrindinis mūsų uždavinys yra sumaniai išnaudoti šią spaudą ir iš pagrindų pagerinti jos kokybę. VLKJS CK biuras, sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetai turi daugiau dėmesio skirti spausdinamos medžiagos idėjiškumui, pagerinti jaunimo spaudos darbuotojų parinkimo ir mokymo darbą. Surengti 1957 metais Maskvoje jaunimo spaudos vadovaujančių darbuotojų kursus. Teikdami svarbią reikšmę jaunųjų korespondentų judėjimui iš vystyti, komjaunimo komitetai turi sistemingai svarstyti redakcijų ataskaitas apie darbą su jaunaisiais korespondentais, įtraukti juos į įvairius reidus, organizuoti jaunųjų korespondentų sąskrydžius, geriausius iš jų perkelti į laikraščių ir žurnalų redakcijas. VLKJS CK biuras, sąjunginių ir autonominių respublikų, kraštų ir sričių komjaunimo organizacijos, jaunimo laikraščių ir žurnalų redakcijos turi stiprinti ir plėsti ryšius su rašytojais ir meno darbuotojais, skatinti juos kurti naujas knygas, filmus, dainas, teikti jiems nuolatinę pagalbą draugiškais patarimais, kūrybiškai apsvarstyti jų kūrinius. Plenumas reikalauja iš komjaunimo organizacijų sustiprinti idėjini-auklėjamąjį darbą kūrybinio jaunimo tarpe, padėti jam kūrybiškai augti, stiprinti ryšius su darbininkų - valstiečių jaunimu. Plačiai praktikuoti jauniesiems kūrybiniams darbuotojams tematinius skaitymus, konferencijas marksizmo-leninizmo teorijos ir estetikos klausimais. Drauge su TSRS Rašytojų sąjunga 1958 metais organizuoti Visasąjunginį jaunųjų rašytojų ir poetų pasitarimą. Komjaunimo organizacijos turi rodyti daugiau principingumo, ryžtingai kovoti prieš kai kurių jaunų kūrybinių darbuotojų nesveikas nuotaikas ir pažiūras, prieš stengimąsi pasitraukti iš s9cialistinio realizmo pozicijų, ryžtingai kovoti prieš literatūros ir meno kūrinius, neteisingai vaizduojančius tarybinę tikrovę ir tuo pačiu darančius žalą jaunimo auklėjimui. Sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetai turi iš pagrindų pagerinti idėjini-politinį darbą studentijos tarpe, aktyviau padėti partijai ugdyti jaunus tarybinius specialistus, marksistiškai išsilavinusius, gerai mokančius savo darbą, sugebančius įsigytas žinias pritaikyti praktikoje. Siekti, kad būtų teisingai derinamas mokymo ir auklėjimo darbas aukštosiose mokyklose, užtikrinant aktyvų studentų dalyvavimą kasdieniniame šalies gyvenime, visuomenei naudingame darbe. Į studentų auklėjimo darbą būtina plačiai įtraukti aukštųjų mokyklų profesorius ir dėstytojus. Vadovaujantieji komjaunimo organai turi imtis priemonių visam komjaunimo darbui pagerinti aukštosiose mokyklose, padidinti aukštųjų mokyklų komjaunimo organizacijų vaidmenį ir autoritetą, siekti, kad jos tiesiogiai dalyvautų priimant jaunimą į aukštąsias mokyklas, skiriant stipendijas, priimant į bendrabučius, gerinant valgyklų darbą ir pan. Rimtą dėmesį komjaunimo organizacijos turi skirti masinio-kultūrinio darbo vystymui jaunimo ir ypatingai kaimo jaunimo tarpe. Reikia siekti, kad visi klubai ir salės būtų pilnutinai išnaudojami masiniam darbui su jaunimu; aktyviau naudoti įvairiapusiškas masinio-kultūrinio darbo formas, steigti miestuose jaunimo saviveiklos klubus; organizuoti prie profsąjungų, kolūkių ir jaunimo klubų turistų, fotografų, žvejų, medžiotojų, šachmatininkų, automobilininkų sekcijas; pagerinti knygos, muzikos, tapybos propagavimą jaunimo tarpe; reikia būti klubų, sporto aikštelių, stadionų statybos kaime ir visu pirma ekonomiškai stipriuose kolūkiuose iniciatoriais. Plenumas pasisako už reguliarius visasąjunginius jaunimo festivalius, už vietinio pobūdžio festivalius. Siekdamas pagerinti idėjiškų repertuarų meninei saviveiklai kūrimą, VLKJS CK biuras turi paskelbti Visasąjunginį konkursą sukurti vienaveiksmes pjeses jaunimo tematika kaimo saviveiklai ir gamyklų bei profsąjungų klubams. Drauge su Rašytojų ir kompozitorių sąjungomis organizuoti konkursą komjaunimo dainoms sukurti. Plenumas įpareigoja komjaunimo organizacijas nepaliaujamai kovoti prieš buržuazinės propagandos mėginimus primesti tarybiniam jaunimui niekingą skonį ir pažiūras. Reikia žymiai daugiau dėmesio skirti bendros jaunimo kultūros pakėlimui, teisingų estetinių pažiūrų ir skonio formavimui. Mes turime padėti jaunimui susivokti, kas yra meniška ir gražu, mokėti teisingai įvertinti literatūros, tapybos, skulptūros, architektūros, muzikinio, šokių ir vokalinio meno kūrinius. Būtina drauge su atitinkamomis organizacijomis rengti vaikų žaislų, vaikų avalynės ir drabužių, vaikų piešinių parodas; būtina padėti gerinti dainavimo ir piešimo dėstymą mokyklose; steigti namų ruošos, kirpimo ir siuvimo ratelius, įtraukti jų vadovavimui dailininkus, sumanias namų šeimininkes ir pan. Mūsų pareiga rūpintis, kad visi jaunuoliai ir merginos būtų geros kūno laikysenos, nepažeistų elgesio taisyklių šeimoje, darbe, visuomeninėse vietose. Visokeriopai skatinti jaunimo siekimą paprastai ir skoningai rengtis; ruošti gerų madų demonstravimus, populiarinti geriausius drabužių ir avalynės modelių pavyzdžius. Vienas nuolatinių komjaunimo rūpesčių turi būti rūpinimasis kultūra, kiekvieno buto, namo, kaimo, miesto, kiekvienos gatvės švara. Įpareigoti VLKJS CK biurą imtis priemonių, kad būtų plačiai leidžiama populiari literatūra jaunimo estetinio auklėjimo klausimais. Komjaunimo organizacijos turi visokeriopai remti ir skatinti jaunimo elgesį ir darbus, kurie padeda ugdyti jį kolektyviškumo ir draugiškumo dvasia. Visokeriopai skatinti pagalbą draugams nelaimės ar ligos atvejais, atžymėti reikšmingus įvykius jaunuolių ir merginų gyvenime (mokyklos baigimą, specialybės įsigijimą, įstojimą į darbą, vestuves, kūdikio gimimą), atsižvelgiant į sveikas liaudies tradicijas. Reikia, kad VLKJS nariai, visi komjaunimo kolektyvai vieningai kovotų prieš egoizmo, išlaikytinio nuotaikų, chuliganiškumo, neteisingos pažiūros į merginas pasireiškimus; skiepytų jaunimui rimtą pažiūrą į santuoką, padėtu jam kurti stiprias, vieningas šeimas. Siekdamos geriau organizuoti jaunimo laisvalaikį ir sustiprinti jo sveikatą, komjaunimo organizacijos turi dar labiau vystyti masinę fizinę kultūrą ir sportą, skleisti gamybinę gimnastiką, sanitariją ir higieną kasdieninėje jaunimo buityje. VLKJS CK biuras drauge su LDAALR CK miestuose turi įsteigti šaudymo, auto-moto, jūreivystės ir aviacijos klubus. 1958 metais organizuoti Visasąjunginę komjaunuolių ir jaunimo karinio šaudymo sporto šakų spartakiadą. Drauge su VPSCT ir kitomis organizacijomis rūpintis masinio turizmo išvystymu jaunimo tarpe. Komjaunimo rajonų, miestų, sričių, kraštų komitetai ir sąjunginių respublikų LKIS CK turi imtis priemonių išplėsti esamas ir įsteigti naujas turistines ir ekskursijų bazes, užmiestines palapinines turistines stovyklas sveikatai kelti, vandens stotis ir pan. Plenumas yra tos nuomonės, jog komjaunimo kadrai ir aktyvas turi įsisąmoninti, kad šiandien turi būti kalbama ne tik apie atskirų trūkumų šalinimą, bet ir apie ryžtingą jaunimo ideologinio darbo lygio pakėlimą, nes be to neįmanomas tolesnis viso komjaunimo darbo tobulinimas. Pagerinti auklėjamąjį darbą komjaunime – reiškia ir toliau vystyti VLKJS narių iniciatyvą ir saviveiksmiškumą, dirbti ne tik apmokamo aparato jėgomis, o visų pirma komjaunimo aktyvo, komjaunuolių jėgomis, plačiai ir pilnutinai išnaudojant įvairiausias galimybes jaunimui auklėti. Mes ir toliau turime vystyti kolegialumą ir demokratiją komjaunime, stiprinti mūsų eilių drausmę, toliau plėsti komjaunimo organizacijų teises, šalinti biurokratizmą ir nereikalingą centralizavimą, didinti kiekvieno komjaunuolio vaidmenį, kelti jo atsakomybę už padėtį organizacijoje, už VLKJS Įstatų reikalavimų vykdymą. VLKJS CK Plenumas palaiko tai, kad prie komjaunimo komitetu, pradedant nuo pirminių organizacijų ir baigiant VLKJS CK, būtų sudarytos komisijos įvairiems komjaunimo darbo klausimams spręsti. Sėkmingai pagerinti idėjinį-auklėjamąjį darbą galima tada, jei šiuo reikalu labiau domėsis vadovaujantieji kadrai ir komjaunimo aktyvas. Sekretoriai, biurų ir komitetų nariai, komjaunimo aparatų darbuotojai, aktyvistai turi nuolat būti jaunimo tarpe, gerai orientuotis partijos užsienio ir vidaus politikos klausimuose, mokėti ginti socialistine ideologiją, drąsiai kovoti prieš bet kuriuos buržuazinės ideologijos ir moralės pasireiškimus. Reikia padidinti reiklumą komjaunimo kadrams ir aktyvui už savo marksistinio-lenininio išsilavinimo kėlimą, organizuoti aktyvui seminarus, kursus, teorines konferencijas. Plenumas rekomenduoja steigti nuolat veikiančias komjaunimo aktyvo mokyklas ir stovyklas. VLKJS Centro Komitetas ragina visus komjaunuolius ir jaunimą išplėsti spalinį lenktyniavimą, pažymėti Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-asias metines šauniais darbais, kuriuose pasireikštų mūsų begalinė meilė Tarybinei Tėvynei. VLKJS Centro Komitetas daugiamilijoninės komjaunuolių armijos vardu reiškia savo gilią padėka didvyriškai Tarybų Sąjungos Komunistų partijai ir Tarybinei Vyriausybei už jų nepaliaujamą rūpinimąsi mūsų šalies jaunimu. Mūsų karta už viską turi būti dėkinga Komunistų partijai, ir jai nieko nėra aukštesnio ir šventesnio už partijos – kovos už komunizmą reikalą. Šiam kilniam reikalui jaunimas atiduos visas savo jėgas, žinias, paskirs visą savo gyvenimą. Komjaunimas padarys viska, kad visada būtų vertas didžio partijos pasitikėjimo. Komjaunimas ir ateityje bus patikimas Komunistų partijos rezervas ir ištikimas pagalbininkas jos didžiame revoliuciniame kuriamajame darbe ir ateityje stiprins tarybinio jaunimo vienybę, jo susibūrimą apie Tarybų Sąjungos Komunistų partiją.


Lenkų triukšmas dėl „nulenkinto“ Mickevičiaus

Kaip jau mūsų laikraščiai pranešė, šiomis dienomis Lenkijoje buvo kilęs savotiškas triukšmas dėl tariamojo Adomo Mickevičiaus raštu, išleistų lietuvių kalba, „nulenkinimo“. Triukšmui pradžią davė žinomo mokslininko (telšiškio) Mykolo Brenšteino „Przegląd Wspolczesny“ lapkričio 30 d. įdėtas straipsnis, antrašte „Mickiewicz odpolszczony“. Savo straipsnyje M. Brenšteinas sugretina lenkišką tekstą ir lietuviškus vertimus, kuriuos savo laiku padarė prof. M. Biržiška. Iš to sugretinimo paaiškėję, kad „p. Biržiška ne tik vertė, bet kartu ir atlenkino Mickevičių ir atvaizdavo jį lietuviams skaitytojams kaipo lietuvį, nieko bendro neturintį su lenkystę, išskyrus kalbą“. Girdi, tas uždavinys nebuvęs lengvas. Bet p. Biržiška sau galvos nelaužęs: Pono Tado vertimuose išmetęs žodžius „Lenkija“, „lenkas“ arba pakeitęs juos kitais, kaip tėvynė, mūsiškis, kareivis. Kur to nebuvę galima padaryti, jis iškraipęs arba išleidęs ištisus teksto tarpus. Viso labo jis paminėjęs Lenkiją tik vienui vieną kartą — toje „Pono Tado“ dalyje, kur kalbama … apie lenką renegatą, kyšininką majorą Plutą. M. Brenšteino straipsnis sukėlė tikrą audra Lenkijoje. Į jame paskelbtas „reveliacijas“ reagavo beveik visa lenkų spauda, bet, tur būt, smarkiausiai „Kurjer Wilenski“, kuris įdėjo platų straipsnį. Jame autorius (kažkoks Wladyslaw Adolph) pasisako nedarysiąs „moralinės“ p. Biržiškos žygio kvalifikacijos. Esą svarbiau išnagrinėti tą dvasinį nusistatymą, kuris padarąs galimus panašius žygius. Na, ir pradeda ir gražiai prifilosofuoja apie intelektą, apie patriotizmą, tautinį egoizmą, tautinę neapykantą ir t. t. Bet galop vis dėlto pritina prie… unijos ir prie Lietuvos ir Lenkijos valstybinės ir kultūrinės unifikacijos, kuri esą vykusi visą laiką nuo unijos pradžios ir 18 šimtmetyje pasibaigusi lietuvių, gudų ir lenkų perdirbimu į vieną politinę tautą, taip kad Mickevičiui lietuvio sąvoka buvo tolygi lenko sąvokai, o Lietuva buvusi tik… geografinis terminas, be jokios politinės reikšmės, Mickevičiaus lietuviškas patriotizmas turėjęs regionalinį pobūdį grynai lenkišku jausminiu pagrindu. Tuo niekas iki šiolei neabejojęs nei iš lenkų nei svetimšalių mokslininkų. Tačiau M. Biržiška kitaip pažiūrėjęs į tą dalyką. Jo intelektas, „neperšviestas tiesos dvasios“ ir „pasidavęs neapykantos jausmui“, negalėjęs pastebėti „objektyvių istorinių faktų“. M. Biržiškai trijų tautų sutapatėjimo procesas nebuvęs natūralus „aukštesnės lenkų kultūros“ persisunkimo į žmonių, sielas procesas, bet smurto aktas. M. Biržiškai pasirodę, kad istoriją galima atsukti kaip filmą kinematografe. Jis, „suklastodamas“ Mickevičių, padaręs dvasinėje sferoje baustiną, nusikaltimą, kuriam kasdieniniam gyvenime atlieptų svetimo daikto suklastojimas pasisavinimo tikslams. Tiesos ir meilės dvasios nepersunktas patriotizmas vedas prie klastos, apgaulės ir smurto. Toks patriotizmas esąs mūsų laikų prakeikimas. Toks patriotizmas užkertąs kelią, kuris vedąs prie tos tautų bendruomenės, kur kiekviena, išlaikydama savo individualumą, nes į bendrą iždą savo dvasios elementus naujajam žmogui sukurti, kuriam būsiąs artimas kiekvienas žmogus, nežiūrint jo kalbos, religijos ir rasės. Toks smerktinas kaip tik esąs ir M. Biržiškos patriotizmas. (Lenkiškasis, žinoma, yra visiškai priešingas — jų tiesos dvasia rykšte rykšta iš jų istorikų „neklastotos“ istorijos, o meilė — iš jų paskutinių žygdarbių Ukrainoj!) Prie straipsnio dar yra pridėtas ilgokas prierašas. Jame laikraščio bendradarbis Testis polemizuoja su „Vilniaus Rytojumi“, kuris paskelbė, kad jau prieš karą lenkai „nulietuvino“ Mickevičių ir neturi kuo piktintis. Pasak Tesčio, esąs didelis skirtumas tarp tų dviejų atsitikimų. Lenkai, girdi, „nulietuvinę“ Mickevičių ne politiniais motyvais, bet dėl tam tikro obskurantizmo lenkų poezijos lietuviškų elementų pažinimo srityje. Be to, „nulietuvintojai“ nepriklausę prie tos kategorijos inteligentijos, prie kurios priklausas M. Biržiška — nebuvę nei „Mickevičiaus mylėtojai“, nei profesoriai, nei aukštesnės dvasinės kultūros žmonės. Testis M. Biržiškos „antikultūralinį“ žygi aiškina ne jo neapykanta lenkams, bet ta „nesveika atmosfera, kurioje žmonės gyvena ir dirba Lietuvos Respublikoje“.


Prezidentas patenkintas, bet apgailestauja

Lietuvos valstybės vadovas V.Adamkus teigiamai įvertino Seimo sprendimą priimti jo pateiktas įstatymų, ribojančių buvusių SSRS valstybės saugumo kadrinių darbuotojų dabartinę veiklą, pataisas, atidedančias šių įstatymų įsigaliojimą. Tačiau Prezidentas apgailestauja, kad Seimo narių dauguma ignoravo jo siūlymą pačiam Seimui kreiptis į Konstitucinį Teismą, kad šis išnagrinėtų, ar šie įstatymai atitinka Lietuvos Respublikos Konstituciją. “Prezidentas laikosi nuomonės, jog Konstituciniam Teismui neišsprendus šių įstatymų konstitucingumo problemos, juos taisyti nebūtų teisiškai nuoseklu”, - sakoma Prezidento spaudos tarnybos išplatintame pareiškime. Prezidentas taip pat atkreipė dėmesį, kad Seimo posėdyje kai kurių parlamentarų pareikšti kaltinimai Prezidentūros atžvilgiu neatitinka jo, kaip valstybės vadovo, politinės kultūros sampratos. LA


RUSIJOS IR KUBOS DERYBOS DĖL KARIUOMENĖS IŠVEDIMO

Rusijos diplomatas Vladislavas Ustinovas trečiadienį susitiko su Kubos valdžios atstovais aptarti Rusijos kariuomenės išvedimą iš Kubos, kuri čia dislokuota nuo 1963 metų. Pagal TSRS ir Kubos 1962 metų sutartį čia nuolat buvo 2800 sovietų kareivių. Pernai lapkričio mėnesį jau įvyko pirmasis derybų dėl kariuomenės išvedimo etapas, kuriam pradžią davė tuometinis TSRS prezidentas Michailas Gorbačiovas. Kubos vadovas Fidelis Kastras į tai atsakė paragindamas išvesti visas JAV pajėgas iš Gvantanamo jūrų bazės rytinėje Kuboje. Dar viena Rusijos delegacija turėtų pradėti derybas dėl rusų specialistų, dirbančių Churugvos atominės elektrinės statyboje (300 km nuo Havanos), grįžimo namo. Rusijos URM pasiuntė šią komisiją, kai Kastras šeštadienį pareiškė, jog elektrinės statyba dėl lėšų stokos bus sustabdyta.


Vokietijos Komunistų partijos CK narys J. Angenfortas, prieš keletą mėnesių drąsiai pabėgęs iš VFR kalėjimo, broliškai pasveikino visus Vokietijos Komunistų partijos narius, kurie šiuo metu vargsta Vakarų Vokietijos kalėjimuose. Kalbėdamas per „Doičlandzenderio“ radiją, J. Angenfortas pabrėžė. Mūsų partija, pasakė jis, išlaikė sunkiausius išmėginimus. Jos niekas negalėjo palaužti. Pažymėjęs, kad Vokietijos Komunistų partija gyvuoja ir gyvuos, kad ji sustiprino savo gretas ir patraukė į savo pusę daug naujų kovotojų, J. Angenfortas pasakė: Vokietijos Kompartija ir ateinančiais metais kovos pirmosiose liaudies gretose prieš imperializmą ir militarizmą, už taiką, demokratiją ir socialinę pažang