Raudonoji Armija, sėkmingai žengdama į fašistinio urvo gilumą, šluoja nuo savo kelio galingus įrengimus, dėl kurių hitlerinė propaganda pagyrūniškai tvirtino juos esant neįveikiamus. Nuo tarybinės kariuomenės smūgių krito svarbiausias vokiečių gynybos mazgas prieigose prie Berlyno — Kistžinės (Kiustrino) tvirtovė, Baltijos pajūryje atsirado nauji „katilai“, kuriuose apsupta daugelis dešimčių tūkstančių vokiečių kareivių bei karininkų. Vakarų fronte mūsų sąjungininkų kariuomenė, sėkmingai įveikdama garsiąją „Zigfrido liniją“, keliose vietose forsavo Reiną ir sudarė jojo rytiniame krante eilę prietiltinių įtvirtinimų. Stambiausias vakarų Vokietijos miestas Kelnas užimtas sąjungininkų kariuomenės. Šių metų vasario mėn. 23 d. istoriniame savo įsakyme draugas Stalinas rašė: „Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti“. Tačiau Vyriausiasis Kariuomenės Vadas, nenorėdamas, kad priešas būtų nedavertintas, įspėjo, jog pasmerktas priešas griebiasi ir griebsis kraštutiniausių ir niekšingiausių kovos priemonių, norėdamas išvengti atpildo. Draugas Stalinas ragino pakelti budrumą ir sustiprinti smūgius priešui. Įvykiai rodo, kiek šis įspėjimas rimtas ir reikiamu laiku padarytas. Hitlerinis žvėris, jausdamas besiartinantį galą, jau dabar imasi priemonių, kad galėtų nueiti į pogrindį ir tęsti kovą. Jis tikisi išlaikyti savo kadrus ir materialines priemones, kad vėliau suduotų niekšingą smūgį į nugarą. Užsienio spaudoje pasirodančios žinios liudija, kad hitlerinės gaujos viršūnės jau seniai rengia pogrindinės kovos planus, išdirbinėja revanšo planus. Jau po vokiečių sutriuškinimo prie Stalingrado vokiečių generolas Štiulpnagelis savo pranešime iškėlė revanšo, vykdomo kadrų ir materialinės bazės vokiečių pramonės pavidale išsaugojimo būdu, įdėją. Anglų radijo apžvalgininkas Alanas Belas nurodo, kad hitlerininkai rengiasi pogrindžio kovai rajonuose aplink Berchtesgadeną, Vokietijos ir Austrijos pasienyje. Čia koncentruojami ginklų, šaudmenų ir maisto sandėliai, kalnų olose rengiamos slėptuvės, galinčios patalpinti žymų žmonių skaičių. Fašistinį pogrindį organizuoti pavesta vyriausiajam budeliui Himleriui, kuris, kaip buvo pranešta užsienio spaudoje, jau numatė reikiamą esesinių karininkų skaičių į dabar formuojamųjų teroristinių gaujų vadus. Šiame sąryšyje būdingas yra vokiečių radijo prisipažinimas apie gaujų iš vadinamosios „hitlerinės jaunuomenės“ organizavimą veiksmams sąjungininkų kariuomenės užnugaryje. Tuo pačiu metu hitlerininkai pervedinėja į neutralines šalis kapitalus ir brangenybes. Šveicarijoje, Ispanijoje ir Argentinoje dabar dedamos hitlerinių vadeivų lėšos pašalinių asmenų vardu. Anglų spauda neseniai nurodinėjo, kad ryšium su sąjunginių vyriausybių nutarimu neleisti slėpti neutralinėse šalyse hitlerininkų prisigrobtojo turto, Ispanijoje staiga prasidėjo ten esamųjų vokiškų įmonių „bankrutavimai“. Savininkai teisinasi „neišsigalinčiais skolininkais“, o jųjų įmonės leidžiamos iš varžytynių ir pamažu superkamos ispanų. Tokiu būdu įmonės „pakeičia savininką“. Laikraštis „Jorkšir Post“ praneša taip pat, kad vokiečiai dabar imasi ir kitų triukų savo pramonei išsaugoti. Dalykas liečia „kapitalų bėgimą patentų iš Vokietijos į Švediją ir iš dalies į Šveicariją pervedimo pavidale“. Toks kapitalų bėgimas, laikraščio žodžiais, dabartiniu metu reiškiasi labai plačiu mastu. Laikraštis įspėja, kad Vokietija labai greitai galės surasti patogią progą, kad panaudotų šiuos patentus kitose šalyse esančiųjų svarbiausiųjų pramonės šakų ir strateginių medžiagų gamybos kontrolei nustatyti“. Krymo konferencijos nutarimų pagrindu sudaromajai sąjunginei reparacijų komisijai, kurios būstinė nustatyta Maskvoje, neabejotinai teks turėti galvoje kiekvieną vokiečių mėginimą savo kapitalus paslėpti, juos užmaskuoti, užslėpti neutralinėse šalyse. Fašistinių prieplakų, kur jos bebūtų, likvidavimo uždavinys Krymo konferencijos nutarimais yra pastatytas į darbų tvarką. Tačiau kova su užsislėpusiu priešu ne visur pakankamai aktyviai vyksta. Liūdnas to pavyzdys — Italija. Šioje šalyje pastaruoju metu fašistų aktyvumas įgijo skandalingą mastą. Šis aktyvumas priėjo ligi to, kad iš po valdžios organų akių fašistinės karo žvalgybos vadeiva generolas Roata, kuris buvo teisiamas, sugebėjo pabėgti iš ligoninės, kur jis buvo patalpintas „gailestingųjų“ teisėjų savo sveikatai pataisyti. Generolas Roata — vienas iš daugelio teroristinių aktų įkvėpėjų ir organizatorių. Jis antifašistų brolių Roselių žudikas, pikčiausias albanų priešas ir jugoslavų tautos persekiotojas, nukankinęs ir sunaikinęs daugelį tūkstančių partizanų. Vietoje to, kad po trumpo teismo proceso būtų pakartas, Roata atsidūrė laisvėje. Teisėjams ir prokurorui reikėjo daug mėnesių šio galvažudžio kaltumo laipsniui apsvarstyti. Tačiau įrodymų nereikėjo toli ieškoti. Jugoslavijos vyriausybė pasiūlė Italijos vyriausybei perduoti Roatą Jugoslavijai, kad jis būtų teisiamas ten, kur jojo kruvinieji darbai visiems plačiai žinomi. Vietoje to generolui Roatai buvo suteiktas galimumas pabėgti. Ieškojimai ligi šiol nedavė jokių rezultatų. O teismas už akių pasmerkė Roatą „kalėti ligi gyvos galvos“. Fašistai pasitenkinę trina dabar rankas. Jie jau formuoja savo būrius Romoje. Sakysim, neseniai ten buvo suimti 35 pogrindinės „fašistų — respublikonų partijos“ nariai. Pas juos buvo rasti ginklai, fašistiniai mundieriai, žymios laikraštinio popierio atsargos. Fašistai tapo tiek akiplėšiški, kad ėmė leisti savo žurnalą. Vasario mėn. pradžioje, kaip nurodo italų spauda, į Romą atvyko specialus Musolinio pasiuntinys — vadinamosios „juodmarškinių milicijos“ generolas leitenantas Brandimartas, kuris inspektavo fašistinį pogrindį. Italų sostinės darbo žmonės, pasipiktinę fašistų aktyvumu ir tokio svarbaus karinio nusikaltėlio pabėgimu, surengė protesto demonstraciją, kurioje dalyvavo daugiau kaip 50 tūkstančių žmonių. Tačiau demonstrantai buvo karabinierių (žandarmerijos) apšaudyti. Visa tai negalėjo nesukelti griežtų protestų iš demokratinių partijų ir organizacijų pusės. Tolesnis Bonomi vyriausybės likimas žymioje dalyje pareis nuo to, kiek ji pasirodys sugebanti įvykdyti šių partijų reikalavimus dėl patikimų ir efektyvių kovos priemonių panaudojimo prieš fašistus. Šių metų kovo mėn. 8—9 d. d. Rumunijos ministeris pirmininkas Petre Groza ir TSRS Liaudies Komisarų Tarybos Pirmininkas J. V. Stalinas pasikeitė laiškais Transilvanijos klausimu. Rumunijos vyriausybė kreipėsi į TSRS vyriausybę, prašydama įvesti rumunų administraciją Šiaurinėje Transilvanijoje. Kaip žinoma, Raudonoji Armija išvijo vokiečių - vengrų armiją iš Šiaurinės Transilvanijos. Tačiau vokiečių fašistinė agentūra pradėjo organizuoti čia pogromus ir diversijas. Vadinamųjų „Maniu vardo savanorių“ būriai, kuriuos sudarė daugiausia fašistai — geležinės gvardijos dalyviai, skubotai priimtieji į nacional - caranistų partiją, rengė vengrų užpuldinėjimus. Banditai nevengė tiesioginių provokacijų Raudonosios Armijos dalių užnugaryje. Buvusiosios Rumunijos vyriausybės nesiėmė priemonių tvarkai Šiaurinėje Transilvanijoje užtikrinti ir tarybinė karinė vadovybė tuomet nelaikė galimu perduoti Transilvanijos valdymą į rumunų valdžios organų rankas. Naujoji Rumunijos vyriausybė dabar užtikrino, kad ji pasiima atsakomybę už reikiamą tvarką ir rimtį Transilvanijos teritorijoje, o taip pat užtikrins tvarkingą visų vietos įstaigų, aptarnaujančių fronto reikalus, funkcionavimą. Tarybinė vyriausybė, priimdama dėmesin šiuos užtikrinimus, patenkino Rumunijos vyriausybės prašymą. Šiuo metu visoje šalyje vykstančiuose mitinguose rumunų tauta reiškia savo džiaugsmą ir karštą dėkingumą Tarybų Sąjungai ir draugui Stalinui už kilnumą ir pasitikėjimą. „Mes norime, — pareiškė Rumunijos ministeris pirmininkas Petre Groza savo kalboje, — kad laisva demokratinė Rumunija taptų visų piliečių, visų joje gyvenančiųjų tautų tėvyne“. Nėra abejonės, kad Transilvanijos perdavimas į rumunų tautos rankas patarnaus gerų kaimyninių santykių tarp TSRS ir Rumunijos sustiprinimo reikalui. Sena patarlė sako: ką Jupiteris panorės nubausti, tam atima protą. Ši patarlė visiškai tinka ispanų fašistams. Tiesioginiai Hitlerio talkininkai visoje jo avantiūroje, besigyrusieji kadaise tuo, kad jie „gelbsti Europą“, siųsdami į šiaurinį Tarybų Sąjungos — Vokietijos frontą gaują, pavadintą „mėlynąja divizija“, dabar pretenduoja į San-Francisko konferencijos dalyvius. Jie tikisi, kad jiems bus leista spręsti pokarinės žemės rutulio organizacijos likimą. Ispaniškųjų fašistų akiplėšiškumas prieina ligi to, kad jie kalba apie „istorinius nuopelnus“, duodančius teisės fašistinei Ispanijai „dalyvauti pasaulinės taikos bazės užtikrinime“. Kaip tik su tokiu reikalavimu šiomis dienomis pasirodė fašistinis laikraštis „El Espanjol“. Ispaniškųjų fašistų manevrai nieko nesuklaidins.


Visą Rusiją, o iš dalies ir užsienius, sujudino Donbaso pramonės srity susektas „specų sąmokslas“. Sąmokslininkai kaltinami tuo, kad jie esą varę sabotažą, tyčia gadinę mašinas ir turėję planą, karui kilus, paraližuoti visą sov. Rusijos susisiekimą ir pramonę. Kaipo sąmokslininkai suimta 12 sovietų piliečių specų ir 6 užsienių inžinieriai – visi vokiečiai. Šito sąmokslo sumanytojai ir vedėjai būk esą kapitalistai, dirbtuvių bei įmonių buv. savininkai. Ar stovi dar kas kitas už šito sąmokslo – kol kas nieko nesakoma. Tačiau paskutinės žinios praneša apie lenkų štabo pėdsakus. Kaip žinia, Donbasas yra akmens anglies Rusijos rezervuaras. Čia yra išsivysčiusi didelė įvairi pramonė. Tai Rusijoj toks pramonės centras kaip Vokietijoj Ruhro sritis. Žinia kokias dideles pastangas deda Rusija, kad pakeltų savo pramonę. Pramonę stengiamasi pakelti ir ūkio ir politiniais sumetimais. Pramonę pakėlus Rusija būtų ūkiškai mažiau priklausoma, kas ypač svarbu turint galvoje didelį konfliktų bei karų galimybę su kapitalistinėmis valstybėmis. Sovietų Rusijos vadai nuolat kalba apie ne tik galimus, bet ir neišvengiamus karus su kapitalistinėmis valstybėmis. Suprantama, kad tokiuose karuose kaipo priemonė pirmą vietą užimtų Rusijoj blokada. Maitinimo atžvilgiu blokada nebūtų baisi, nes Rusija savę išsimaitina ir dar parduoda. Kas kita su pramone. Rusija yra priversta įvežti daugybę pramonės gaminių ir šiuo atžvilgiu blokada galėtų jai labai pakenkti. Iš čia sovietų politikų siekiamas idealas – taip pakelti savo pramonę, kad ji galėtų aprūpinti šalies reikalus. Reikia pasakyti, kad šia kryptim padaryta daug. Sov. Rusija giriasi ir stengiasi įrodyti statistikomis, kad pramonės gamyba yra prašokusi prieškarinį kiekį. Kaip turtinga Rusija žaliavomis – visiems žinoma. Trūksta tiktai kapitalo ir specialistų organizatorių bei vedėjų. Svetimas kapitalas eiti bijo. Užtat Rusija kiek galėdama kiša pramonėn savajį kapitalą. Užteks čia priminti, kad apie 80% viso importo eina pramonės reikalams. Daugiausia importuojama žaliava ir mašinos. Ne mažiau svarbus yra ir politinis sumetimas. Rusiją valdantieji komunistai galutinai įsitikino, kad ūkininkai nei socializmui nei komunizmui netinka. „Derevnia otvergla komuniju“, – toks yra facit dešimties metų sodžiaus komunizavimo. Sodžiaus komunizavimas visiškai nepavyko. Kas kita pramonė. Čia komunizavimas atliktas be kliūčių, bent paviršutiniai ir pramonės darbininkai daug lengviau pasiduoda komunizmo idealogijai kaip sodžiaus. „Socializm – ėto industrializacija“, sakė dar Leninas ir „industrializacija“ šiandien yra vyriausias bolševikų šūkis. Ir teisybė, kaip sakėmė, pramonė greitai auga. Tačiau kiekvienam aišku, jog tas augimas tai daugiausia tik užsienio prekybos monopolio rezultatas. Reguliuodama atatinkamai visą importą, sov. valdžia verčia pirkti savo gaminius, nepaisant to, kad nei savo kokybe, nei savo kaina jie su užsieniniais net prie labai aukštų muitų konkuruoti negali. Taigi, sovietams pavyko pakelti pramonę tik labai brangia kaina, aukojant jai žemės ūkį ir visas ūkiškas šalies pajėgas. Ir štai dabar, ta taip brangiai, taip sunkiai išauklėta pramonė, komunistų pasididžiavimas ir visa viltis, pasirodo esanti paminuota specų sąmokslais. Nepaisant jau dešimties metų komunizmo Rusijoj viešpatavimo, savo specų pakankamai paruošti nepavyko. Tenka naudotis specais nekomunistais. Daug kas šituo sąmokslu nenori tikėti ir skaito ji inscenizuota komedija vidaus politikos sumetimais. Sakoma, norėta tokiu būdu iškelti kapitalizmo bei imperializmo ir kontrevoliucijos pavojų, tuo būdu sustiprinti šiek tiek pakrikusią dėl opozicijos agitacijos vidaus vienybę. Toliau sakoma, kad čia vaidinęs vaidmenį ir pavydas bei specų neapykanta dėl jų gaunamo aukšto atlyginimo. Komunistų partijos statutu jokis komunistas, net ir liaudies komisaras, negali imti daugiau per 220 rublių algos per mėnesį (už tat duodamas butas ir visoki „priedai“). Tuo tarpu specai gauna iki 1000 ir daugiau per mėnesį. Kiek yra šitie įtarimai pamatuoti – sunku pasakyti. Jiems įrodyti niekas jokių faktų neturi. Kad darbininkų sferose specai yra nepopuliarūs ir kad iš tų sferų gali kilti prieš specus akcija šito ginčyti negalima. Sunkiau tikėti, kad atsakingos sferos sąmoningai norėtų kelti akciją prieš specus. Jie vis tiek neturi jokios įtakos šaly ir jokio tiesioginio pavojaus nesudaro. Pašalinti juos arba išnaikinti visai lengva. Bet kas tada bus su industrializacija ir su kitomis ūkio bei mokslo šakomis, kur be specų išsiversti nėra galima? Pirmaisiais komunizmo metais daug buvo kalbėta apie buržuazinių elementų sabotažą, kartais gal ir pamatuotai. Bet šiandien buržuazijos kaip ir visai nėra, o buržuaziniai specai jei ir būtų, tai jie sovietams nėra pavojingi. Visa šita istorija sovietų vyriausybei dar ir tuo atžvilgiu nėra pageidaujama, kad tarp 18 suimtųjų specų yra 6 vokiečiai ir dėl jų gręsia rimtas konfliktas su Vokietija. Tas konfliktas ypač dabar būtų nepageidaujama, kuomet eina derybos dėl prekybos sutarties pataisymo. Tie vokiečiai tai didžiausių vokiškų firmų inžinieriai, kurie buvo pasiųsti mašinoms montuoti. Mat Vokietija yra davusi Rusijai 300 milionų markių kredito mašinoms Vokietijoj pirkti. Tos mašinos dalinai supirktos, dalinai perkamos ir firmos pasiuntė mašinoms montuoti specialistus. Firmos garantuoja už savo inžinierius ir tvirtina, kad jie nieku būdu nesikištų į rusų vidaus reikalus. Be to, jie dar visai neseniai Rusijoj dirba. Ir iš tikro sunku įsivaizduoti, kokiu tikslu nuvažiavę trumpam laikui vokiečiai inžinieriai imtųsi varyti kontrrevoliucinį darbą. Vokiečių suėmimas sukėlė Vokietijoj labai daug triukšmo. Vokiečių atstovui duotas įsakymas rūpintis juos kuogreičiausia paleisti. Tačiau iki šiol visos p. Brokdorff Rantzau pastangos tikslo nepasiekė. Rusai atsako turį tikriausius įrodymus, dėl suimtų vokiečių kaltės. Bet vokiečiai netiki ir reikalauja iš savo vyriausybės kuogreičiausių priemonių, kad suimtieji būtų paleisti. Sakoma, kai kurie reicho vyriausybės nariai reikalauja nutraukti dabar vedamas ekonomines derybas. Be to, reikalaujama sulaikyti dar nepanaudotus 300 mil. kreditus. Taigi, matomai, kad jei Rusija nepatenkins vokiečių reikalavimo, tai rusų vokiečių santykiams gresia rimtas pavojus. Sovietų spauda tvirtina, kad mažne visi suimtieji esą prisipažinę dėl jiems iškelto kaitinimo. Byla būsianti svarstoma paprastame teisme ir atviru būdu. Kaltinamiesiems gresia mirties bausmė. Sovietų spauda ir gausingi darbininkų mitingai reikalauja visoj Rusijoj padaryti griežtą specų veikimo reviziją, nes esąs galimas daiktas, kad ir kitur daroma tas pats. G. P. U. ketinanti tuo užsiimti. Taigi, ir šiaip jau nemėgiami specai dabar atsidurs dar keblesniam padėjime.


Ar Vilniaus omonininkai dalyvavo sausio 13-osios žudynėse? Tardytojo Č.Norinkevičiaus nuomone, tokių duomenų ir įrodymų iki šiol nėra. Liudytojai OMON-ą galėjo supainioti su TSRS vidaus kariuomenės mokomąja kuopa, iš tikrųjų dalyvavusia Radijo ir televizijos pastatų šturme. Išdavikų milicininkų tada dar buvo nedaug, apie penkiasdešimt. Jie rūpinosi tik savo ir užgrobtos bazės saugumu. Vėliau būrį papildė daugiau negu šimtas vilniečių. Tai ir perbėgėliai iš policijos, vienminčiai iš įvairių Vilniaus gamyklų, įstaigų ir organizacijų. Bet kuriuo momentu, kaip gyrėsi B.Makutinovičius, jo būrys galėjo padidėti tris ar net penkis kartus. Tuometinėse sąjunginio pavaldumo įmonėse dirbo daug tų, kurie nekentė ir, manau, iki šiol nekenčia Lietuvos. Prokuratūros duomenimis, Lietuvai priešiškame OMON-e tarnavo 171 žmogus. Jiems buvo žadami pinigai, butai, sotus gyvenimas. Ne vienas omonininkas greitai suprato, į kokius verpetus jis įsisuko. Smurtininkus rėmė tik nedidelė visuomenės dalis, tik tie, kuriems Lietuva taip ir netapo (ir vargu ar taps) sava. Plakatai su angliškais užrašais „I love OMON!” pasaulio visuomenės taip pat nesuklaidino. Išdavikų nemėgsta niekas. Net ir tie, kurie juos remia savanaudiškais tikslais. O omonininkai elgėsi kaip mirtininkai. Neva ieškodami neteisėtai laikomų ginklų, sulaikydavo policininkus, Krašto apsaugos departamento ir muitinės darbuotojus, užimdavo pastatus, sužeisdavo žmones. Pradėjo pulti ir plėšti pasienio postus. Tačiau viešai šiuos savo „žygdarbius” neigė. Tą žurnalistams pakartodavo ir jų globėjai Maskvoje. Kai per Leningrado televiziją Nevzorovas akiplėšiškai pademonstravo nufilmuotą Zarasų rajono Smėlynės pasienio posto užpuolimą, tik tada omonininkai iš dalies prisipažino. Jų vadus iškvietė į Maskvą - pabarė. Vilniuje dislokuotos divizijos vadovai jiems nebeduodavo benzino, kad panašių išvykų į pasienį sumažėtų. TSRS generalinė prokuratūra iškėlė baudžiamąją bylą, jos tardytojai apklausė akcijų dalyvius. O tie jau žinojo, ką ir kaip sakyti. Pavyzdžiui, viršila vairuotojas Igoris Bormontovas rašo raportą B.Makutinovičiui (laisvas vertimas iš rusų kalbos, be kai kurių aprašymo detalių): „1991 m. gegužės 22 d. 18 val. 30 min. su V.Razvodovu dviem automobiliais išvykome į Rygą padėti OMON-ui. 24 val. buvome vietoje. Rygos OMON-o vadas nurodė važiuoti į Smėlynę (Zarasų rajonas) ir iš neteisėtos Kraštos apsaugos formuotės darbuotojų atimti ginklus bei dokumentus. Sankciją lyg ir buvo davęs TSRS prokuroras bei TSRS VRM vadovybė. Atvykę prie posto namelio, pamatėme mėlynos spalvos automobilį VAZ-2101. Viduje, ant jo užpakalinės sėdynės, gulėjo šautuvas ir keturi šoviniai. Mūsiškiai apieškojo namelį, aš buvau apsupimo grupėje. Žinau, kad namelyje buvo rasta guminės lazdos su metaliniais strypais, radijo siųstuvas „Lion” ir trys pistoleto šoviniai. Prie muitinės susirinko vairuotojai, kurie kalbėjo, kad reikia susidoroti su muitininkais, o muitinę sudeginti. Vairuotojai užpylė benzino ir pradėjo deginti namelį. Mes ginklo nepanaudojome. Į būrį grįžome gegužės 23 d. 15 val. 30 min.” Taigi postą degino muitininkų darbu nepatenkinti piliečiai. O šauniesiems omonininkams švenčių progomis dėkingi mažyliai ir jų raudonskruostės mamos įteikdavo gėlių. Jos mylėjo OMON-ą! Beje, buvusiame šio būrio štabe, Valakampių gatvėje, laikinieji gyventojai pasitraukdami paliko ne tik daug negražių užrašų, tuščių degtinės butelių, bet ir „tam tikrų” panaudotų priemonių… Nieko nepasakysi, bent fiziškai jie buvo normalū


RIO DE ŽANEIRAS, III. 3. TASS-o korespondentas M. Artiušenkovas praneša: pastarosiomis dienomis Jungtinėse Valstijose prasidėjo pikta šmeižto kampanija prieš Braziliją. Ja siekiama įteigti, kad, esą, Brazilijoje susidariusi „chaotiška padėtis“. Bostono savaitraštis „Berons“, Amerikos finansinių sluoksnių organas, rašo, kad Brazilijai ir jos naujajai sostinei „kilo puvimo pavojus“. „Brazlijoje viešpatauja chaosas“, – antrina jam laikraštis „Niujork taims“. Nepriklausomi Brazilijos veiksmai vidaus ir užsienio politikoje aiškiai nepatiko Amerikos monopolijoms. Nors reakciniai sluoksniai smarkiai priešinosi, Brazilija atkūrė diplomatinius santykius su Tarybų Sąjunga. Ji ryžtingai gina tautų apsisprendimo ir nesikišimo į valstybių vidaus reikalus principus. Tarpamerikiniame užsienio reikalų ministrų pasitarime Punta del Estėje jos ištverminga ir nuosekli pozicija neleido Amerikos diplomatijai pasiekti, kad būtų imtasi karinių ir ekonominių sankcijų prieš Kubą. Šiuo metu Brazilijoje vyksta kova už tai, kad būtų priimtas įstatymas, sumažinantis užsienio kapitalo pelnų pervedimą į užsienį. Kaip jau buvo pranešta, šiomis dienomis Rio Grande do Sulo valstijos vyriausybė nacionalizavo Amerikos telefono kompaniją, kuri reikiamai neaptarnavo pramonės, prekybos, gyventojų, o daugiau kaip 30 metų vien tik spaudė pasakiškus pelnus. Šis pastarasis teisėtas Brazilijos valdžios suverenus aktas ir buvo tiesioginė dingstis sustiprinti šmeižto kampanijai Jungtinėse Amerikos Valstijose prieš Braziliją. Oficialieji Brazilijos sluoksniai ir šalies visuomenė piktinasi įžūliais Amerikos spaudos išpuoliais ir tais, kurie tai skatina. Respublikos prezidentas Zoao Gulartas pabrėžė, kad „agresyvūs ir grubūs“ Amerikos spaudos išpuoliai prieš Braziliją negali prisidėti prie gero savitarpio supratimo, kuris reikalingas Brazilijai ir JAV“. Pasak laikraščio „Ultima ora“, antibraziliška kampanija siekiama diskredituoti Brazilijos vyriausybę, kuri neparėmė „tvirtos“ Jungtinių Valstijų linijos Punta del Estėje. Antibrazilišką JAV kampaniją šiandien griežtai pasmerkė laikraštis „Novos rumos“. „Amerikos diplomatija, glaudžiai susijusi su finansiniu kapitalu, atidengė prieš mus tokią stiprią ugnį, – pabrėžia laikraštis, – tik todėl, kad mes žengėme kai kuriuos žingsnius, nepriklausomus nuo Vašingtono dirigento lazdelės. Brazilų tauta jau praregėjo politiškai. Ji daugiau neleis pajungti savo šalies užsienio interesams. Kad ir kaip bus grasinama, mes toliau kovosime už savo suverenumo išsaugojimą, už savo visišką nacionalinę nepriklausomybę“.


Dar iš darbų vardan Nepriklausomos Lietuvos.

Šiemet mūsų tauta švenčia 10 metų nepriklausomybės šventę, daro savo žygių, visų sunkių už nepriklausomybę darbų apžvalgą. Tačiau yra dar ligi šiol nutylėtas vienas ypatingos savo uždaviniu įstaigos darbas, kuris buvo pradėtas 1918 metais gruodžio mėnesio pabaigoj Vilniuj, paskum, 1919 metais sausio mėnesio 3 dieną atsikėlus iš Vilniaus į Kauną, dirbtas čia lig 1920 metų. Ši įstaiga – tai Lietuvos Spaudos Biuras. Kai Lietuvoje dar sėdėjo visokiam darbui surakinusi rankas okupacinė vokiečių kariuomenė, o raudonoji banga buvo dasiliejisi lig Lietuvos ir įsiveržusi net lig Kėdainių, kai Kaune sėjo Maskvos ir Kauno „Pravdą“ ir viešai darė komunistai mitingus prieš „buržujų tarybą“, – Lietuvos Vyriausybė be kariuomenės, be policijos ir susisiekimo buvo bepaliekanti bejėgė organizuoti kraštą ir sukurti pajėgą prieš svetimųjų ir anarchijos vilnis, jai į pagalbą atėjo Spaudos Biuras. Tai buvo pusiau konspiratyviška įstaiga – dirbo artimiausiame kontakte su Ministeriu Pirmininku ir Krašto Apsaugos Ministeriu. Ton įstaigon įstojo savo noru drąsūs jaunuoliai, pasiryžę kovoti ir guldyti galvą už tėvynę ir už idėją. Tasai neperdidžiausias būrelis iškarto apie 10, vėliau apie 50 žmonių, vykdė tai, ką Vyriausybė nutardavo: gamino ir spausdino proklamacijas prieš bolševikus, prieš lenkus ir prieš bermontininkus; leido atsišaukimus organizuoti šalį, eiti savanoriais į Lietuvos kariuomenę, ginti tėvynę; patys Spaudos Biuro instruktoriai ir vadovybė buvo iš inteligentų ir studentų savanorių komandiruojamų iš Krašto Apsaugos Ministerijos tam darbui. Ginkluoti jie buvo įvairių rūšių ginklais, važinėjo po kraštą, platino proklamacijas ir atsišaukimus, darė mitingus, kovodami visais būdais su valstybės priešininkais, su bolševikų agentais, visuose Lietuvos kampuose organizavo būrius savanorių ir veždavo juos į Kauną. Anais sunkiais laikais vyriausybė dažnai neturėjo galimybės susisiekti telefonu nei telegrafu su atskiromis Lietuvos vietomis. Juos vyriausybei atstovavo Spaudos Biuro instruktoriai: vyko į giliausius provincijos užkampius su pirmomis apie Lietuvą ir jos vyriausybę žiniomis, organizuodami ištikimus Lietuvai būrius, informuodavo apie Lietuvą ir jos vyriausybę, kurdami parapijų ir valsčių komitetus, griaudami dažnai jau susikūrusius bolševikų „deputatų komitetus“. Iš vietų vežė į centrą krašto padėties vaizdą. Spaudos Biuras pradėjo leisti ir laikraštį „Lietuvą“. Einant kovoms su bolševikais, lenkais, bermontininkais, Spaudos Biuro buvo gaminama priešo kariuomenei atbaidyti nuo Lietuvos literatūra. Su didžiausiu slaptumu per frontą ji buvo vežama į priešų kariuomenę. Ne vienas instruktorius pažiūrėjo ir mirčiai į akis. Ši kovos priemonė savu metu daug padėjo priešams nuveikti. Instruktoriai persirengę vykdavo į priešo pusę, ten platino atsišaukimus, informavo piliečius, organizavo būrius prieš okupantus. Yra už tai nukentėjusių: sušaudytų, nuteistų sušaudyti ir ilgus mėnesius kalėjime buvusių… Tuo pačiu metu Kaune irgi nestigo priešvalstybinio elemento, todėl tas atsakingas darbas reikėjo dirbti juo atsargiau. Vėliau iš Spaudos Biuro išeidavo visa propaganda laikraštija, telegramų agentūra, demonstracijų ir tautos šventės 16 vasario rengimas, šaulių organizavimas, valst. spaustuvės vedimas, valstybės paskolos lakštų platinimas, spausdinių gaminimas ir kitos pareigos, kurios, pasibaigus kovoms už nepriklausomybę ir likvidavus Spaudos Biurą, išsivystė į atskiras įstaigas. Kadangi Spaudos Biuras yra viena pirmutinių grandžių atvirų Lietuvos kovų už nepriklausomybę, manome, kad neprošalį būtų surinkti visus tą reikalą liečiančius dokumentus, pranešimus, spausdinių pavyzdžius, jeigu jų dar kas turi, visą tai suglausti į vieną rinkinį. Tad mes žemiau pasirašę kviečiame visus Spaudos Biuro buv. bendrabarbius paruošti savo atsiminimus; jeigu kas turėtų kad ir mažiausią iš tų laikų spausdinį ar bent kokį dokumentėlį, ypatingai į priešo frontą vykstant, visą tai pridėti prie pranešimo – atsiminimų ir atsiųsti kartu su savo fotografija iki š. m. balandžio mėn. 25 dienos adresu: Kaunas, Miškų gatvė 11, J. Strazdui. Gautą medžiagą sutvarkę iki 15 gegužės, susivažiuokim visi į Kauną Tautos Šventės švęsti. P. S. Prašome ir kitų laikraščių šį raštą pakartoti. Kl. Arminas. Dipl. inž. J. Augustaitis. A. Endžiulaitis. Dr. P. Karvelis. Dr. D. Micuta, A. Rimka. Stud. J. Rutkauskas. P. Spėtyla. J. Strazdas M. Šalčius. E. Turauskas.


Sov. Rusijos atstovo Lietuvai kredencialų įteikimo metu pasakytos kalbos

Naujas Sovietų Rusijos atstovas Lietuvai p. Karskis savo kredencialų įteikimo proga pasakė šitokio turinio kalbą: „Pone Prezidente, Turiu garbės įteikti Jums įgaliojimo raštus, kuriais Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos Vykdomasis Komitetas akredituoja mane prie Jūsų, kaipo Nepaprastąjį Pasiuntinį ir Įgaliotąjį Ministerį. Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjunga, kurios politikoj vienas pagrindinių dėsnių yra visų tautų apsisprendimo ir laisvo gyvavimo teisė, su nuolatinės, nuoširdžios simpatijos jausmu sekė nepriklausomos Lietuvos Respublikos augimą ir jos kovą su mėginimais šį augimą sutrukdyti. Centralinis Vykdomasis Komitetas pavedė man vadovautis mano būsimame darbe taikaus, draugingo bendradarbiavimo idėjomis, kurios visuomet duodavo kryptį mano vyriausybės politikai, ir ugdyti bei gilinti esamus draugingus tarp mūsų kraštų ryšius, tarp kitko, ir ekonominėj bei kultūrinėj srity. Šios garbingos misijos įvykdymą man žymiai palengvins toji aplinkybė, kad aš, dirbdamas Užsienių Reikalų Liaudies Komisariate, per paskutinius penkerius metus aktyviai dalyvavau, sprendžiant Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos ir Lietuvos santykiu problemas. Šiemet sukako 10 metų nuo taikos sutarties tarp Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos pasirašymo 1920 m., o ateinančiais metais bus penkerių metų 1926 m. nepuolimo ir neutraliteto sutarties sukaktuvės. Toji aplinkybė, kad šios sutartys, ne tik sudarančios Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos santykiams bazę, bet ir esančios svarbus taikos veiksnys Rytų Europoj, taip ilgai galiodamos, buvo visų geriausiai paties laiko išmėgintos, duoda įsitikinimo, kad nurodytų sutarčių idėjos ir ateity bus pagrindas santykiams tarp Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos ir Lietuvos Respublikos. Žinodamas, kad man teks dirbti šaly, kuri surišta su mūsų kraštu draugingais, tradiciniais ryšiais, aš leidžiu sau pareikšti gilaus įsitikinimo, kad, turėdamas Jūsų, Pone Prezidente, aukštą pasitikėjimą ir Lietuvos Vyriausybės paramą, aš sėkmingai išpildysiu, kas man mano vyriausybės yra pavesta mūsų kraštų gerovei“. Į šią, kalbą Ponas Respublikos Prezidentas atsakė šitokio turinio kalba: „Man labai malonu priimti iš Tamstos įgaliojimo raštus, kuriais Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos Centralinis Vykdomasis Komitetas akredituoja Tamstą prie manęs, kaipo Nepaprastąjį ir įgaliotąjį Ministerį. Su dideliu pasitenkinimu aš išklausiau Tamstos pareiškimą, kad Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjunga su nuoširdžia simpatija yra sekusi nepriklausomos Lietuvos Respublikos augimą, ir jos kovą su mėginimais šį augimą sutrukdyti ir kad Centralinis Vykdomasis Komitetas yra pavedęs Tamstai vadovautis Tamstos atsakingoj misijoj, taikaus, draugingo bendradarbiavimo idėjomis, ugdant bei gilinant esamus draugingus tarp mūsų kraštų ryšius. Lietuvos Respublika savo santykiuose su kaimynais visuomet siekė ir siekia taikos, kuri yra būtina tautų ir valstybių tarpimo sąlyga. Lietuvos Vyriausybė yra įsitikinusi, kad tradicinis Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos draugingumas, kurį Tamstą teikeis savo kalboj pabrėžti, yra vienas svarbių, Rytų Europoj taiką palaikančių veiksnių. Taikos ir nepuolimo sutartys, kurios sudaro Lietuvos Respublikos ir Socialistinių Tarybų Respublikų Sąjungos santykių bazę, vaizdingai rodo, kad šiuose santykiuose Lietuvos Respublika, greta naudingo abiem kraštams taikaus bendradarbiavimo, siekia ir bendro tikslo — išlaikyti ir konsoliduoti taiką. Toji aplinkybė, kad Tamsta, Pone Ministeri, dirbdamas Užsienių Reikalų Liaudies Komisariate, per paskutinius penkerius metus aktyviai dalyvavai, sprendžiant Lietuvos ir Socialistinių Tarybų Respublikos Sąjungos santykių problemas, tikrai palengvins Tamstai pavestos aukštos misijos įgyvendymą. Iš savo pusės, aš galiu Tamstai, Pone Ministeri, laiduoti, kad, vykdant Tamstai Tamstos atsakingą uždavinį — ugdyti ir gilinti esamus tarp mūsų kraštu draugingus ryšius — Tamsta turėsi mano ir mano Vyriausybės paramą. Baigdamas, linkiu Tamstai, Pone Ministeri, Tamstos aukštoj ir atsakingoj misijoj pilno pasisekimo“.


Rugsėjo 14 dieną Vašingtone buvo atnaujintos Artimųjų Rytų taikos derybos. Jų išvakarėse politikos apžvalgininkai daug kalbėjo apie galimas Izraelio nuolaidas Sirijai. Tačiau Izraeliui pateikus Sirijai gana platų dokumentą, jos atstovai teigė, kad ten apie Izraelio pasitraukimą iš Golano aukštumų nekalbama.


Tarybų Sąjungos–Suomijos komunikatas apie N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo kelionę į Suomiją – didelės tarptautinės reikšmės dokumentas. Su didžiu pasitenkinimu jį sutiko visi, kuriems brangus taikus gyvenimas. Piktą nusivylimą jis sukėlė tuose sluoksniuose, kurie savo planus grindžia vaidų kurstymu tarp tautų, o kiekvieną žingsnį, įtvirtinant gerus kaimyniškus valstybių santykius, sutinka kaip grėsmę savo egoistiniams interesams. Santykiai, susiklostę tarp Tarybų Sąjungos ir Suomijos, įtikinamai rodo, kad visuomeninių sistemų skirtingumas negali būti kliūtis draugiškam valstybių bendradarbiavimui, jeigu tos valstybės sąžiningai laikosi taikaus sambūvio principų. N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitas atvėrė dar platesnes perspektyvas Tarybų Sąjungos–Suomijos santykiams toliau vystyti geros kaimynystės ir draugiškų ryšių stiprinimo dvasia prekybos, mokslo, technikos srityje. Kartu Tarybų Sąjungos vadovų vizitas ir jo rezultatai priminė, jog Tarybų Sąjunga ir Suomija yra suinteresuotos, kad visa Šiaurės Europa būtų tikra taikos zona, kad Skandinavijos šalių tarptautiniai ryšiai padėtų stiprinti taiką toje Europos dalyje ir visame pasaulyje. Mes tikimės, – pareiškė N. A. Bulganinas spaudos konferencijoje Helsinkyje, – kad visose Skandinavijos šalyse taip pat nugalės blaivi politika, kurią diktuos ne siauri laikini sumetimai, o pagrindiniai taikiai ir draugiškai norinčių sugyventi tautų interesai”. Draugiškuose Tarybų Sąjungos ir Suomijos valstybinių veikėjų pasikalbėjimuose išryškėjo jų pažiūrų vienybė į tarptautinės taikos palaikymo ir saugumo klausimais. Be to, dviejų vyriausybių vadovai pareiškė, kad jie teikia didelės reikšmės nusiginklavimo problemos išsprendimui ir pasisakė už būtinumą sudaryti tarptautinius susitarimus dėl branduolinio ginklo uždraudimo ir jo bandymų nutraukimo. Tarybų Sąjungos–Suomijos komunikatas, tuo būdu, buvo dar vienas indėlis į tautų kovą prieš atominio karo grėsmę, su kuria negali taikstytis tautų sąžinė. Milijonų žmonių taikos valią ir jų pasiryžimą užkirsti kelią naujam karui ryškiai išreiškė taip pat Ceilono sostinėje – Kolombo mieste vykstanti eilinė Pasaulinės taikos tarybos sesija. Į Kolombo miestą susirinko visų pasaulio dalių atstovai, įvairių politinių ir religinių įsitikinimų, įvairiausių profesijų žmonės. Bet jų balsas, susijungęs į vieną balsą, skamba kaip galingas raginimas išspręsti tarptautines problemas derybų būdu, nusiginkluoti ir uždrausti atominį ginklą. Pasaulinės taikos tarybos sesijos darbo dienomis šie reikalavimai susilaukė ypač plataus atgarsio. Štai kai kurie iš daugybės pranešimų, piešiančių platų vaizdą, rodantį, kaip suaktyvėjo kilni kova už taiką. Šie pranešimai buvo gauti tik per vieną dieną – birželio 12 d. 200 Amerikos mokslininkų pasirašė kreipimąsi, raginantį uždrausti branduolinio ginklo bandymus. Tokį pat kreipimąsi Prancūzijoje paskelbė 150 Žonson-de-Sajo licejaus dėsdytojų. Loutone, rytiniame Londono priemiestyje, grupė moterų – mokytojų, gydytojų, teisėjų, dvasininkų žmonos kreipėsi į Anglijos karalienę, prašydamos paremti peticiją, kurioje reikalaujama nutraukti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Japonijoje išsivystė platus pasiruošimas trečiajai „antiatominei” tarptautinei konferencijai. Indijos „parlamento tyrimų“ biuras, kuris yra Indijos parlamento narių visuomeninė organizacija, kreipėsi į visų pasaulio šalių parlamentų narius, ragindamas mobilizuoti viešąją nuomonę už atominio ginklo bandymų uždraudimą. Egipto spaudoje paskelbti mokslininkų, rašytojų, komercinių sluoksnių atstovų pareiškimai, kuriuose primygtinai reikalaujama nutraukti atominius sprogdinimus. Būdingas kasdieninio tokių reikalavimų srauto bruožas – jų ryžtingumas ir atominio ginklavimosi užmaskuoto legalizavimo mėginimų neigimas. Tikroji kova prieš atominį ginklą nesuderinama su pasiūlymais registruoti bandomuosius sprogdinimus arba nutraukti tik „stambesnių ir pavojingesnių ginklo rūšių” bandymus, kaip tai sugalvojo Amerikos laikraštis „Vašington Post”. Ryšium su tuo tarptautinė visuomenė vis daugiau dėmesio skiria Londone posėdžiaujančiam SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečiui. Praėjo beveik 3 savaitės nuo to laiko, kai pakomitetis po pertraukos vėl pradėjo savo posėdžius. Vakarų spauda, daugiausia Amerikos, teigė, kad per šią pertrauką laikas nebuvo sugaištas veltui, kad Vakarų valstybių vyriausybės spėjo apsvarstyti naujus Tarybų Sąjungos pasiūlymus, pateiktus balandžio 30 d., o JAV vyriausybė net nutarė žengti kažkokius „pasitiktinius žingsnius”, apie kuriuos ir turės Londone papasakoti JAV delegatas Stasenas. Bet Stasenas taip ir neišdėstė savo sąlygų. Pasak laikraščio „Niujork Taims”, tai įvyko todėl, jog jis iki šiol negalėjo pasiekti, „kad Vakarų sąjungininkai paremtų Amerikos pasiūlymus dėl nusiginklavimo”. Tačiau tikrosios Staseno tylėjimo priežasties reikia ieškoti kitur. Ji yra ta, kad JAV valdantieji sluoksniai ketina sudaryti vaizdą, jog jie pasiruošę žengti tam tikrus žingsnius nusiginklavimo srityje, bet tuo pačiu metu išvengti dalykiško nusiginklavimo klausimų svarstymo. JAV imperialistinės jėgos bijo bet kurios sėkmės Londono pakomitečio darbe. „Dabar rusai kalba apie nusiginklavimą taip rimtai, rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun”, jog kai kurie amerikiečiai sudreba, pagalvoję, kad tai įvyks”. Tuo metu, kai tautos laukia, kad jų vyriausybės nutrauktų ginklavimosi varžybas ir pašalintų atominio karo grėsmę, „kai kurie amerikiečiai” toliau vykdo veiksmus, aštrinančius bendrą tarptautinę padėtį. Jie sako karingas kalbas, organizuoja karines demonstracijas, reklamuojančias „Amerikos galią”, ištisomis serijomis bando atomines bombas ir vairuojamuosius reaktyvinius sviedinius, paverčia atominio ginklo poligonais svetimų šalių teritorijas, siunčia provokaciniais tikslais Amerikos karo laivus į Kinijos teritorinius vandenis, puoselėja planus lipdyti naujus agresyvius blokus, paklusnius Pentagonui. Šios Amerikos imperialistų intrigos su ypatinga jėga pasireiškė Viduržemio jūros rajone, kur „Eizenhauerio doktrina įgauna vis ryškesnius kontūrus. Egipto laikraščio „Al-Gumchurija” Niujorko korespondentas praneša apie tai, kad iš karto Vašingtone ir Beirute vedamos slaptos derybos dėl Amerikos karinių jūrų ir karinių oro bazių sudarymo Libano teritorijoje. Šios bazės – tai tik pirmieji Libano vaisiai, kuriuos davė „Eizenhauerio doktrina”, – ši priemonė Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų šalims paversti Jungtinių Valstybių kariniu strateginiu placdarmu. Tolesniuose JAV agresyviuose planuose Libanui skiriamas vaidmuo jungiančios grandies tarp Bagdado pakto šalių ir projektuojamo Viduržemio jūros bloko, kuriame Vašingtonas nori matyti Italiją, Ispaniją, Maroką, Tunisą ir Alžyrą. „Jungtinės Valstybės nutarė, – rašo Libano laikraštis „As-Siasa”, – išplėsti savo viešpatavimą su dolerio, karinio jūrų laivyno ir atominių bombų pagalba didžiulėje teritorijoje nuo Maroko iki Pakistano”. Agresyvių planų ruošimas ir jų realizavimas nuolat kursto militarizmą Jungtinėse Valstybėse ir duoda didžiulius pelnus karinės pramonės monopolijoms. Amerikos laikraščių pranešimu, per 18 mėnesių – nuo 1955 metų sausio mėnesio iki 1956 metų liepos mėnesio – į 100 Amerikos kompanijų ir jų dukterinių firmų, gavusių didžiausius karinius užsakymus, kasas perėjo 81,5 milijardo dolerių. Šių kompanijų sąrašo pirmoje vietoje yra milžiniškas aštunkojis – „Dženeral Motors”, gavęs užsakymą už 7 milijardus dolerių. Nuolatiniu karinių užsakymų didėjimu tiesiogiai suinteresuoti ir tie milijardieriai, kurie užima Jungtinėse Valstybėse vyriausybinius postus. Antai naujasis JAV finansų ministras Andersonas yra, kaip rašo Amerikos laikraštis „Deili Uorker”, „kalnakasybos imperijos” savininkas. Šioje „imperijoje” išgaunama urano ruda, gaminami „degalai” atominėms bomboms ir gaunamas nikelis, kurį plačiai vartoja atominės įmonės bei gamyklos, išleidžiančios reaktyvinius lėktuvus ir vairuojamuosius sviedinius. Stambiosios monopolijos, šie tikrieji Amerikos valdovai labiau negu ugnies bijo nusiginklavimo. Bet kurį mėginimą pagerinti tarptautinę atmosferą jie, visų pirma, laiko grėsme savo pačių interesams. Praėjusios savaitės įvykiai vėl patvirtino, kad dideliems taikos jėgų laimėjimams ir tautų siekimui užtikrinti taikų gyvenimą atkakliai priešinasi imperialistinės grupės, vis dar nenorinčios atsisakyti savo absurdiškų „pasaulinio viešpatavimo” idėjų. Palaužti šį priešinimąsi – visų taikingųjų tautų uždavinys.


Aš, paprastai, kalbu apie Prancūzijos vidaus politiką tik tiek, kiek ji paliečia tarptautinę politiką. Visų pirma aš manau, kad prancūzas, turįs garbės rašyti užsienio laikraštyje, tegali labai atsargiai kabėti apie savo šalies vidaus politiką. Išeinant už krašto sienų, partijos dvasia turi būti pakeista tautinę dvasia. Kita vertus, mūsų ginčai negali labai interesuoti lietuvių, o be to, jie sunkiai ir suprantami tiems, kurie nėra kaip reikiant susipažinę su visa vidaus politika bendrai. Bet šiandie aš atsisakysiu nuo tų savo rezervų ir kalbėsiu apie Prancūzijos vidaus politiką, nes dabartinis jos politinis krizis, rodos, gali turėti tarptautinio atbalsio. Tačiau nieko panašaus nėra. Priežastys, dėl kurių sugriuvo Tardieu ir Chautemps kabinetai, nėra reikšmingos. Dabartinis parlamentas yra sudėtas iš dviejų beveik lygių dalių. Mes matėme ir dabar matome kai kuriose šalyse, kaip vyriausybės laikosi pasirėmę nedidele dauguma, pav., Anglijoje. Bet tuo tarpu kai anglų partijos turi pastovų skaičių, — liberalai, konservatoriai ir darbiečiai. — Prancūzijoje šalia tiksliai apibrėžtų partijų, kaip socialistų ir radikalų socialistų partijos, dar yra daugybė mažų partijų ir grupių, kurių tarpe mes randame grupių su 12 narių. Aiškus daiktas, dešinėj yra svarbi respublikonų federacijos grupė, bet centre mes randame net septynias grupes, kurios neturi jokios nuolatinės politinės organizacijos ir kairėj posėdžiauja dar trys grupės: respublikonai socialistai, prancūzai socialistai ir komunistai, turį 30 narių. Tos visos grupės balsuoja pagal posėdžio nuotaiką, pagal savo pačių interesus, arba atsižvelgdami į savo įsitikinimus, sprendžiant vieną ar kitą klausimą, kas, žinoma, labai kliudo reguliarišką parlamento darbą. Kabinetų nepastovumas greičiau pareina nuo partijų nesusiorganizavimo, negu nuo daugumos nebuvimo. Bet koks bebūtų Prancūzijos vidaus politikos nepastovumas, per paskutinius ministerių kabinetų krizius pasirodė, kad visos partijos, neatsižvelgdamos į savitarpio aršią kovą, vienodai žiūri į Prancūzijos užsienio politiką. Trys didelės problemos dabar kreipia mūsų dėmesį: Londono konferencija, Youngo plano ratifikacija ir Saaros klausimas. Būtų galima dar pridėti ketvirtą, Ženevos konferencijos klausimą, kuris, nors ir būdamas grynai ekonominio pobūdžio, vis dėlto yra pirmaeilės svarbos tarptautinės politikos atžvilgiu. Į visus tuos klausimus prancūzų viešoji opinija žiūri beveik vienaip. Ar tai būtų Chautemps kairiojo sparno kabinetas, ar tai būtų dešiniojo sparno Tardieu kabinetas, tais klausimais nuomonės lieka tos pačios. Jei radikalai ir dešinieji negalėjo sudaryti, taip vadinamo, koncentracijos kabineto, tai tik dėl asmeniškų nesusipratimų, nes vieni ir kiti norėjo taip sudarytą vyriausybę vesti. Briando buvimas kabinete laikomas būtinas, ir tat parodo visų bendrą norą vesti užsienio politiką ta pačia kryptimi. Prancūzų tezę Lonodono konferencijoj taip pat būtų gynęs Chautemps, kaip ją gynė Tardieu. Naujasis jūrų ministeris Dumesnie, nors ir radikalas, yra visiškai tos pačios nuomonės, kaip ir buvęs ministeris Leygues, priklausąs prie kitos grupės. Mes jau žinome prancūzų tezę. Ji lieka tokia pat. Rodosi, kad ir kitų šalių, nusistatymai nepasikeitė. Aš labai bijau, tą mintį aš esu jau pareiškęs ir pirma, kad Londono konferencija neišsiskirstytų nepasiekusi jokių pozityvių rezultatų ir nebūtų nukelta į 1935 m. Kas gyvens, pamatys! Kai dėl Youngo plano priėmimo, tai beveik visa prancūzų viešoji opinija nusistačiusi teigiamai. Jei kiltų kokios kliūtys, tai jos galėtų kilti tik iš vokiečių pusės. Kai dėl Saaros srities, tai vienu momentu, gal būt, buvo galima kalbėti apie tos srities prijungimą prie Prancūzijos, bet istorijos radiklis pasistūmė pirmyn, o tautų gyvenimas niekados negrįšta atgal. Iš tikrųjų, mums Saaros srities klausimas yra antraeilis dalykas, ir viešoji opinija niekados dėl jo nesijaudino. Į Ženevos konferenciją visos partijos taip pat žiūri vienodai. Publika tuo klausimu laikosi gan indeferentiškai, o šalies vadai, kad ir norėtų sušvelninti muitų sunkybes, supranta, jog tatai bus galima padaryti tiktai per ilgą laikotarpį. Trumpai sakant, mes matome Prancūzijos užsienio politikos nuoseklumą ir vienodą visų partijų pažiūrų į aktualias pasaulinės politikos problemas. Tuos dalykus aš norėjau paaiškinti savo skaitytojams.


Tarptautinės moterų tarybos 8-as penkmetinis kongresas Vienoje

Tarptautinė moterų taryba įkurta Jungtinėse Valstybėse 1888 metais. Ji jungia viso pasaulio moteris — įvairių tautų, valstybių, įvairių tikybų ir politinių įsitikinimų. Nėra pasaulyje kitos, lygiai senos ir didelės moterų organizacijos, apimančios tiek įvairių gyvenimo sričių, buriančios 40.000.000 įvairių tautų moterų. Kitos Pabaltijo valstybės įstojo daug anksčiau už Lietuvą; Suomija — 21 nr. — 1911 m., Estija — 27 nr. — 1921 m., Latvija — 31 nr. 1922 m.; Švedija, Danija ir Olandija tapo nariais daug anksčiau, būtent 1898 m. ir 1899 m. 4, 6 ir 7 nr: Pabrėžtinas faktas, kad Rusijos moterys nėra prisidėjusios. Gegužės mėn. 26 dieną prasidėjo 8-as penkmetinis t. m. t. kongresas, visuotinis susirinkimas, kurs baigsis birželio 7 d. Kongresas eis puikiuose Hofburgo rūmuose. Daug žymių moterų viso pasaulio jau pareiškė norą dalyvauti šitame kongrese, į kurį siųs savo oficijalius atstovus Tautų Sąjunga ir tarptautinis darbo institutas, dalyvaus įvairių parlamentų ir savivaldybių narių, žymių mokslininkų, literatų, žurnalistų. Į kongresą vyksta daug amerikiečių, t. m. t. narių; jos susiskirsčiusios grupėmis, atitinkant t. m. t. komisijų uždavinius, ir vadovaujamos parinktu darbo srities specijalisčių, istorikių, geografių, higijenisčių; kiekviena grupė tirs savo dalyką ir Austrijoje, kur bus kongresas, ir kituose Europos kraštuose, kurių amerikietės nemaža žada aplankyti. Jas visur, visose valstybėse sutiks ir duos pagalbos ir pastogę tautinės moterų tarybos. Teisėtumas ir lojalumas abiejų lyčių žmonių įvairių rasių ir luomų atžvilgiu — kelias, kuriuo eina t. m. t. daro t. m. t. kongresų ir konferencijų dalyvių bendradarbiavimą malonų ir sėkmingą. Į šį t. m. tarybos kongresą Vienoje Lietuvos moterų tarybos delegacijos sudėtis yra ši: p.p. O. Mašiotienė, A. Šalčiuvienė, E. Gimbutienė ir B. Vileišytė.


Persų įlankoje vėl griaudžia patrankos. JAV ir jos sąjungininkė Didžioji Britanija baudžia Sadamą Huseiną už tai, kad JT inspektorių neįleido į valdančiosios partijos būstinę ir dar kelias vietas. Iš viso JT inspektoriai atliko 400 patikrinimų, bet dabar dėl kelių nepatikrintų vietų bombarduojamas ”Tūkstančio ir vienos nakties” pasakų miestas, senosios civilizacijas lopšys. Sukurtas negeras ir pavojingas precedentas. Oficialiai Irakas baudžiamas, kad Sadamas nori pasigaminti masinio naikinimo ginklų. Tačiau spėlionė, kad bakteriologinis ginklas gali būti gaminamas valdančiosios partijos būstinėje ar diktatoriaus rūmuose, tiesiog juokinga. Kaip žinoma, diktatoriai labai nori gyventi tūkstantį ir daugiau metų, labai rūpinasi ir saugo savo sveikatą: nejaugi gyvens kartu su bakterijomis, branduoliniais reaktoriais, plutoniu ar uranu? Labiau tikėtina, kad dykumu lapės ieško ne branduolinių ginklų ar raketų, o Sadamo galvos. Žinoma, Sadamo Huseino nereikia gailėti. Prieš dešimt metų jis elgėsi kaip Hitleris ar Stalinas - užgrobė Kuveitą, girdi, tai senosios Irako žemės 19-oji provincija. Argumentai girdėti. Kuveitas buvo apiplėštas, žuvo daug žmonių, padegti naftos telkiniai grėsė viso regiono ekologine katastrofa. Jeigu toks prezidentas turėtų masinio naikinimo ginklų, kiltų grėsmė ne tik Artimiesiems Rytams, bet ir pasauliui. Tokia grėsmė per laikotarpį nuo ”Audros dykumoje” (taip vadinosi Kuveito vadavimo operacija) iki ”Dykumos lapių” neišnyko. Šią problemą galima buvo išspręsti per Persijos įlankos karą, tačiau sąjungininkai, priėję Irako sieną, sustojo, net nemėgino nuversti Sadamo Huseino režimo. Vėliau, po karo, sukilo kurdai, sunitai. Bet Vakarai jiems nepadėjo, opozicijos nepalaikė. Sadamo Huseino tankai traiškė sukilėlius. Taigi dykumos lapės paleistos per vėlai. Atrodo, kad kai kurių kritikų tvirtinimai, jog JAV ir Didžioji Britanija gina naftos monopolijų interesus, turi racijos. Karo pašvaistės virš Irako primena 1991 m. sausį, kai Lietuva taip pat laukė atomazgos. Brutalus Sadamo Huseino elgesys Lietuvai savaip padėjo: niekas į jį nenorėjo būti panašus. Daug kas tada manė, kad Sovietų Sąjunga, pasinaudodama tuo, kad Vakarai kariauja Persų įlankoje, užpuls Lietuvą. Tačiau Michailas Gorbačiovas nenorėjo įeiti į istoriją kaip Sadamas. Tas vardas reiškia ”šėtonas”. JAV prezidento apkalta: lengvas gyvenimas ir sunki atsakomybė Vytautas Bruveris Vakar JAV Atstovų rūmai pirmą kartą po 130 metų svarstė prezidento apkaltą. Respublikonai reikalavo ją pradėti nepaisydami dabartinės Irako krizės ir - įdomus faktas - to, kad naujai išrinktas Atstovų rūmų pirmininkas respublikonas Bobas Livingstonas netikėtai prisipažino turėjęs nesantuokinių ryšių. Šis dalykas, žinoma, respublikonus turėjo tiesiog apstulbinti. Iš pirmo žvilgsnio atrodytų, kad tai tik pakenktų tam tikroms JAV prezidento priešininkų moralinėms pozicijoms, tačiau galima teigti (ir nesvarbu, ar pats Livingstonas sąmoningai rėmėsi tokia prielaida darydamas šį pareiškimą), kad tai padėtų suprasti tam tikrus moralinių ir juridinių šio reikalo aspektų santykius. Mat Livingstonas paaiškino, kad jo atvejis nėra identiškas Clintono romanui, nes jis palaikė ryšį ”ne su savo personalo tarnautojomis ir niekad nebuvo prašomas apie tai liudyti prisiekus”. Pastarieji dalykai yra įdomūs ne vien konkrečiu prognostiniu ar informaciniu požiūriu. Jie iškelia bendrą problemą, kuri yra aktuali ir Lietuvai. Tai liudija ne tik posovietinei įstatymdavystei svarbi santykio tarp oficialaus pareigūno vadinamojo ”asmeninio gyvenimo” ir jo pareigų bei politinių funkcijų problema. Prisiminkime, kad po Jungtinių Valstijų prokuroro Kennetho Starro ataskaitos viešo paskelbimo, daugelis Lietuvos piliečių (nors jų apklausa buvo vykdoma pusiau juokais) piktinosi ir užjautė JAV prezidentą, teigdami, kad jis ”irgi žmogus” ir turi teisę į ”asmeninį gyvenimą”. Tai išgirdus susidarė įspūdis, kad Lietuvos visuomenė turi rimtų elementariosios pilietinės ir teisinės sąmonės arba bendrosios galvosenos apie politiką spragų. Amerikos visuomenės - demokratijos ir modernumo etalono - pavyzdys, kaip kontrargumentas čia netinka, nes, kaip parodė tos pačios apklausos, nors amerikiečiai ir nepritaria (58 proc.) apkaltos svarstymui, tačiau tuo pat metu mano, kad, pritarus nors vienam kaltinimo punktui, prezidentas turėtų palikti savo postą. Kad viską turi nulemti būtent juridiniai aspektai, Lietuvos visuomenei tiek užsienio, tiek savų pareigūnų atveju vargu ar rūpi. Be to, etiniai amerikiečių ir lietuvių argumentai skiriasi iš esmės; pagaliau būtent jais, kaip apskaičiuotu ir pozityviu pagrindu, ir rėmėsi agresyvus šio skandalo viešumas. Tiesa, tai, kad jis turėjo tokių politinių padarinių (neseni JAV rinkimai, kuriuose respublikonai patyrė pralaimėjimą), rodo dviprasmišką garsiojo amerikiečių ”puritoniškumo” padėtį. Tačiau vargu ar ”puritoniškumas” Amerikos socialiniame ir politiniame gyvenime bei savivokoje apskritai reiškė ką nors apibrėžta. Būtent tai su pašaipa ne kartą pastebėjo pasaulis, sekęs triukšmingą šio skandalo raidą. Taigi, svarstant apkaltą svarbiausi ir įdomiausi turėjo būti teisiniai debatai, ar JAV prezidentas įvykdė sunkius ”valstybinius nusikaltimus ir nusižengimus”, kai nuslėpė savo romaną su Baltųjų rūmų stažuotoja, tinkančia jam į dukteris. Juridinis šių dalykų skyrimas turėtų likti patikėtas pačių svarstančiųjų kompetencijai, tačiau adekvačiai suprasti šį reikalą aiškiai trukdo tai, kad mes dažnai neatsižvelgiame į vieną paprastą aplinkybę į tai, ką įprasta vadinti ”veiksmo vieta”: Baltieji rūmai, Ovalinis kabinetas, Kalbantis telefonu su senatoriais. Juk būtent tai iš karto parodo, kaip pats kaltinamasis žmogus suvokia ne tik savo padėtį, bet ir tų pareigų - Jungtinių Amerikos Valstijų prezidento - uždedamus įpareigojimus ne tik specialioms r įprastąja prasme ”svarbioms” politinėms funkcijoms, bet ir apskritai kiekvienai banalios kasdienybės akimirkai. Jis prisipažįsta ”padaręs klaidą”. Panašios klaidos nederėtų daryti ir vertinant jo poelgius bei jų sukeltus padarinius. Kas pasakys, kiek lygmenų ar pakopų skiria (jeigu skiria) asmeninį gyvenimą nuo aukščiausių simbolinių, idėjinių, politinių socialinės tvarkos ir pasaulio architektūros lygmenų? Todėl mums ir svarbus klausimas: kokia linkme tarptautinę padėtį paveiks tolesni buvusio draugų - Billo, Helmuto ir Boriso - trikampio pokyčiai? Helmutas jau pasitraukė. Galima sakyti, kad Borisas taip pat. Kalbama - nors vargu ar teisingai - kad Irako krizė rodo, jog Bilas norėjo išsilaikyti.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Iš Ženevos atėjo žinios apie tai, kaip buvo svarstytas lietuvių lenkų klausimas T. S. Tarybos posėdy. Nieko, žinoma, ypatingo šį kartą neatsitiko ir atsitikti negalėjo, nes taryba norėjo tik pasiinformuoti apie lietuvių lenkų derybų eigą. Kokių nors svarbių diskusijų bei sprendimų nebuvo, jie nebuvo ir numatyti. Tačiau negalima nepabriežti krypties, kuria ėjo T. S. Tarybos narių daugumos tendencija. Ta tendencija – tai, žutbūt, sutaikyti Lietuvą su Lenkija. Pranešėjas van Bloklandas savo pranešime apie derybų eigą apgailestavo, kad derybos taip maža pažengė pirmyn. Chamberlainas po jo ilgai kalbėjo apie reikalą stabilizuoti taiką rytų Europoj. Paul Boncouras, prancūzų atstovas, siūlė net nustatyti laiką, iki kurio Lietuva turinti susitarti su Lenkija. (Kodėl p. Boncouras nesiskubina nustatyti termino savo vyriausybei, kada ji privalo baigti derybas su Sov. Rusija, kurios eina jau kelinti metai?). Japonas Adatei irgi ilgai įkalbinėjo Lietuvos ministerį pirmininką apie reikalą susitarti. Kiti – taip pat, vieni švelniau, kiti griežčiau kėlė susitarimo reikalą, kaipo taikos garantiją. Chamberlainas pasiūlė ta prasme rezoliuciją, kuri reikalavo iki sekančio Tarybos posėdžio apčiuopiamų derybų davinių. Tiktai Lietuvos atstovui pasipriešinus buvo priimta bendro turinio pereinamoji formulė, kuri numato lietuvių lenkų derybų klausimo pastatymą sekančiame tarybos posėdy rugsėjo mėnesį. Niekas negali peikti T. S. tarybos užtai, kad ji taip labai rūpinasi taika ir dviejų susiginčijusių valstybių susitarimu. Mes galim užtikrinti, kad Lietuva nė kiek nemažiau, o gal ir daugiau, negu bet kuris tarybos narys trokšta ir taikos ir susitarimo ir gerų santykių su visais savo kaimynais. Taikos ir ramybės šiandien geidžia visi ir Lietuva nieku būdu nemažiau negu kiti. Visas klausimas tik tas: kaip taikos pasiekti? Gerbiamasis Ženevos areopagas pamiršta vieną tiesą, kurią tvirtina visi žmonijos dvasios vadai, pradedant Biblija ir baigiant Kantu, kad taika gali būti tiktai teisingumo padaras. Kur nėra teisingumo, ten taikos būti negali. Argi galima taiką sukurti ant sulaužytų tarptautinių traktatų, prievartos ir smurto? Kodėl gi Tautų Sajunga, kurios vadai dabar tiek daug kalba apie taiką, nepasirūpino vardan tos taikos 1920 m. priversti Lenkiją atitaisyti sulaužytą sutartį? Gerbiamieji ponų Chamberlaino, Boncouro, Adatei pirmtakūnai ne tik neprivertė Lenkijos atitaisyti sulaužytą sutartį ir pašalinti smurtą, bet dar 1923 metais tą neteisybę ir smurtą sankcionavo, o dabar jie nesidrovi Lietuvai sakyti pamokslus apie taiką? Kur laužomi tarptautiniai traktatai, kur laužoma teisė, kur viešpatauja smurtas, ten taikos nebuvo ir nebus, kad ir kažin kaip ją stengtųsi visi pastatyti, nes kaip negali būti pasėkų be priežasties, taip negali būti taikos be teisingumo. Kai kuriems Ženevos areopago nariams nepatiko, kad Lietuva, nustatydama savo valstybės pamatus, dar kartą pabriežė, kad Vilnius yra Lietuvos sostinė. Mes tikim, kad kiekvienas, objektingas žmogus turės pripažinti, kad Lietuva ne tik turėjo teisę tai padaryti, bet ir privalėjo. Ne tik lietuviai ar kiti, bet tie patys prancūzai ir anglai, kuriems rūpėjo pirmoj eilėj teisingumas, yra pavadinę Želigovskio smurtą plėšikišku darbu. Todėl Lietuvos vyriausybė ir rado reikalingu ir savo tautai ir visam pasauliui dar kartą pabrėžti, kad plėšiko smurtas nepakeitė to, kas buvo, bus ir privalo būti: Vilnius buvo ir tebėra Lietuvos sostinė. Dažnai pasitaiko, kad plėšikai ar vagišiai atima savininkui jo turtą, bet tas faktas juridinės padėties nekeičia: res clamat domino. Savininkas ieško savo turto, radęs jį ima ir kiekvienas, kam rūpi teisingumas, privalo jam padėti savo turtą atgauti. Tačiau, kai kurie Ženevos areopago nariai mums sako: „Mes nenorim ginčyti jūsų teisių į Vilnių. Gal taip viskas ir yra, kaip jūs sakot. Bet kodėl jūs nenorit užmegsti normalių santykių su Lenkija, kodėl jūs nenorit su lenkais derėtis ir susiderėti? Kam tas santykių nebuvimas?“ Mūsų vyriausybė ryžosi derėtis su lenkais. Ji net sutiko kalbėti ir dėl santykių. Tačiau tuojau pasirodė, kad lenkams rūpi tik vienas: privesti Lietuvą prie to, kad ji vienu ar kitu būdu pripažintų Želigovskio smurtą, šito Lietuvos vyriausybė padaryti negali. Vis tiek, kokia ji būtų taikinga, kiek ji geistų kam įtikti, bet pripažinti teisėtu Želigovskio smurtą, nei šita nei jokia kita Lietuvos vyriausybė, jei tik ji nenorės išsižadėti šalies reikalų nesutiko ir nesutiks. Geras, reikalingas yra daiktas taika. Gera ir reikalinga turėti su valstybėmis normalius santykius. Tačiau yra atsitikimų, kad net didžiausi taikos apaštalai neranda galimu palaikyti su kita valstybe ne tik normalių, bet jokių santykių. Štai kad ir gerbiamas p. Chamberlainas, rado reikalingu savo laiku nutraukti santykius su Sov. Rusija ir jau antri metai tų santykių nebeatnaujina. Prancūzai irgi daug metų neturėjo santykių su Maskva, nors bolševikai ne tik Paryžiaus, bet nebuvo pasisavinę nė vieno sprindžio prancūzų žemės. Panašių pavyzdžių yra daug. Tat kam gi taikyti sau viena mastą, o Lietuvai kitą. Vilnius buvo Lietuvos sostine daug šimtų metų, beveik nuo Lietuvos valstybės pirmykščio įsikūrimo. Jis buvo Lietuvos sostinė ir prie lenkų ir prie rusų. 1905 metų Didysis Seimas, 1917 metų Lietuvos konferencija, vėliau Taryba – visi savo nutarimuose pažymi, kad Vilnius buvo ir bus Lietuvos sostinė. Mūsų vyriausybė, pažymėdama tą faktą konstitucijoj, tik pakartoja lietuvių tautos amžiais nustatytas teises ir tęsia senas tradicijas. Ir štai dabar atsiranda žmonių net Ženevos areopage, kurie stengiasi čia įžiūrėti net taikos griovimą ir provokaciją! Ne! Gal jokiam kitam dalyke mūsų vyriausybė nėra taip tvirta kaip šitam. Čia ją palaikys ir rems visa tauta, kaip vienas žmogus be jokių išimčių. Mes tikim, kad nepaisant visų lenkiškų intrigų ir pinklių, lietuvių tautą šiuo reikalu parems visi tie, kurie nori tikros, teisingumu paremtos, taikos. Todėl mes žiūrim optimistiškai ateitin, nors Ženevoj kartais atsitinka Lietuvai būti mažumoj.


Vakar rytiniame posėdyje vėl iškilo išvakarėse pradėta gvildenti KGB tema. Pasiginčiję, kada išklausyti B. Gajausko ataskaitą, kada atimti mandatus, t.y. svarstyti klausimą dėl deputatų K.Prunskienės ir V.Beriozovo mandatų patikrinimo, pagaliau suplanavo darbotvarkę. Tiesa, pastebėta, kad priiminėti įstatymus ir nutarimus neįmanoma, nes nėra kvorumo. Vienas iš deputatų paaiškino, kad taip dabar bus visą laiką, mat yra suinteresuotų vilkinti klausimą dėl deputatų mandatų patikrinimo. Deputatas A.Endriukaitis čia pat išdėstė įdomią versiją: kažin kaip Aukščiausioji Taryba reaguotų, sužinojusi, kad V.Landsbergis karo metais tarnavęs KGB daliniuose, po karo dirbęs vertėju KGB arba vėliau bendradarbiavęs su KGB ar buvęs agentu. Retorinis klausimas taip ir liko be atsakymo. Aukščiausiosios Tarybos pirmininko pavaduotojas Č.Stankevičius pasakė, kad reikėtų priimti protokolinį nutarimą ir paskelbti spaudoje deputatų, kurie be pateisinamos priežasties nedalyvauja posėdyje, pavardes. Deputatas K.Antanavičius perskaitė pareiškimą dėl naftos terminalo statybos. Vyriausybės ir AT nutarimą dėl statybos vietos jis pavadino avantiūristiniu ir kvietė pasipriešinti. Į tribūną atėjęs premjeras A.Abišala replikavo ir pasiūlė Mandatų bei etikos komisijai įvertinti tokį deputato pareiškimą bei atsakyti Vyriausybei, ar raginimas pasipriešinti jėga teisėtas. Po to premjeras pristatė pluoštą įstatymų projektų. Buvo išklausyta Vyriausybės ir Lietuvos banko informacija apie tai, kaip vykdomas AT nutarimas „Dėl valstybės paramos žemės ūkiui ir miškų ūkiui, nukentėjusiems nuo 1992 m. dėl sausros”. Besvarstant visus kitus darbotvarkės klausimus, atėjo ir pietų metas, o tądien deputatai buvo nutarę dirbti iki 13.30. Taigi Laikinosios komisijos Sovietų Sąjungos KGB veiklai tirti ataskaita ir vėl nebuvo išklausyta.


Prasidėjo Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos IV kongresas

KIJEVAS, rugpiūčio 16 d. (TASS-ELTA). Šįryt čia prasidėjo Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos (PDJF) IV kongresas. Kongreso posėdžiai vyksta Ukrainos TSR liaudies ūkio priešakinio patyrimo parodos teritorijoje. Į Kijevą atvyko daugiau kaip 500 delegatų, stebėtojų ir svečių iš daugelio šalių. Pirmą kartą kongrese dalyvauja 59 organizacijos, įstojusios į PDJF laikotarpiu po III kongreso. Pranešimą „Jaunimas, šiuolaikinis pasaulis ir PDJF uždaviniai“ padarė Pasaulinės demokratinio jaunimo federacijos prezidentas Bruno Berninis. Laikotarpiu, praėjusiu po trečiojo kongreso, sako Bruno Berninis, buvo daug įvykių, suvaidinusių svarbų vaidmenį viso pasaulio jaunimo ir tautų gyvenime. Per tuos ketverius metus PDJF ragino jaunimą susiburti prieš atominę grėsmę, stiprinti draugiškus ryšius ir ginti taiką. Pateikdamas daug pavyzdžių ir faktų, rodančių didelį darbą, kuri federacija dirba darbininkų ir kaimo jaunimo tarpe, pranešėjas nurodė, kad pastangos susitarti ir bendradarbiauti su visomis nacionalinėmis ir tarptautinėmis jaunimo organizacijomis ryškiausiai pasireiškė neseniai pasibaigusiu Maskvoje šeštuoju Pasauliniu jaunimo ir studentų festivaliu. Festivalis savo užmoju ir puikiais rezultatais, brolybės ir draugystės aplinkos dėka neturi sau lygių tarp mūsų laikų jaunimo renginių. Jis buvo naujas mūsų jaunosios kartos indėlis, kurios tikslas įveikti pasaulio suskilimą, sumažinti tarptautinį įtempimą, užtikrinti taikų tautų sambūvi. Nušviesdamas federacijai iškilusius uždavinius, Bruno Berninis pabrėžė, kad reikia giliau vystyti visų jaunimo organizacijų bendradarbiavimą. Tai padės, — pasakė jis, — greit išspręsti problemas, kurios jaudina jaunimą, ir jo indėlį į taikų žmonijos vystymąsi padaryti vertingesnį. Bruno Berninis pažymi, jog reikia išspręsti Europos problemas, kad būtų galima įveikti neigiamus esamus suskilimo padarinius ir pašalinti atominio ginklavimosi pavojų. Jis taip pat sustoja ties klausimais, jaudinančiais Afrikos ir Azijos šalių jaunimą, ypač ties šiomis problemomis: Suvienytųjų Nacijų Organizacija turi teisėtai pripažinti Kinijos Liaudies Respubliką, turi būti suvienyta Korėja, o taip pat Vietnamas: Taivanis, Goa ir Vakarų Irianas turi būti suvienyti su savo valstybėmis, turi būti išspręsti klausimai, susiję su Viduriniaisiais Rytais. Bruno Berninis pabrėžia pavojų, kurį sudaro taikai kolonializmas. Jis sako, kad PDJF yra už tautų apsisprendimo teisę ir už pagalbos teikimą lygybės pagrindu vardan šalių pažangos ir šiuolaikinio vystymosi. Geriausias būdas, kad bendradarbiavimas įgautų reikalingą pasaulinį pobūdį, galėtų būti visų tarptautinių jaunimo organizacijų susitarimas. PDJF ir ateityje, pareiškė Bruno Berninis, žengs visų nacionalinių ir tarptautinių organizacijų bendradarbiavimo keliu. Liesdamas federacijos santykius su SNO, Bruno Berninis pareiškė, kad federacija laiko savo veiklą indėliu į SNO Įstatų principų vykdymą ir į jos specializuotųjų įstaigų veiklą. Toliau Bruno Berninis sustojo ties naujųjų įstatų projektu. Po to jis pranešė, kad nuo trečiojo kongreso laikų PDJF eilės padidėjo penkiasdešimt devyniomis organizacijomis iš visų pasaulio vietų. Šiuo metu daugiau kaip du šimtai įvairių krypčių organizacijų, vienijančių savo eilėse aštuoniasdešimt penkis milijonus jaunuolių ir merginų iš devyniasdešimt septynių šalių, yra federacijos nariai. Dėl Bruno Berninio pranešimo prasidėjo diskusija.


Valstybės Tarybos istoriografijos reikalu.

Dar neseniai baigėme iškilmes, skirtas praslinkusiam nuo mūsų valstybės atstatynio dešimtmečiui paminėti. Dešimtetis - nedidelis laikotarpis, sudarąs tautų gyvenime vos gerą gal akimirksnį. Atskirų betgi žmonių gyvenime dešimtmetis reiškia jau ištisą gyvenimo etapą. Toli nesiekiant, užteks paimti pavyzdžiui nors tą patį mūsų Valstybės atstatymą ir jo artimiausią kaltininkę - Valstybės Tarybą. Per tą dešimtmetį Valstybės Taryba ne tik kad nutarė Lietuvos Nepriklausomybę paskelbti, bet ji pradėjo tą Nepriklausomybę ir vykdyti. Pro mus toliau praeina kai keleidoskope: kovos už nepriklausomybę, seimų ir vyriausybių pastangos tvarkyti atsistačiusią valstybę, nelaimingos partijų kovos. Kiek galvų padėta kilniose nepriklausomybės kovose, kiek švento pasiryžimo ir kiek kartais nusivylimo teko nevienam iš mūsų pritirti per tą atmintiną mūsų gyvenimo laikotarpi!.. Vos dešimtmetis, betgi teskubo praslipkti nuo žinomo V. Tarybos nepriklausomybės akto, o jau pradedama, deja, pamiršti daug žinotinų dalykų apie tuos pirmus mūsų žygius, rūpesnius, pastangas ir kovas, kurios mus privedė pagalios prie mūsų nepriklausomybės. Pamirštame ir nebežinome daug dalykų, nes neturime dar rašytos tų laikų istorijos. Bet ir parašyti jį taip greit nebūtų galima. Reikia pirma surinkti visa tam reikalinga medžiaga: atsiminimai, dokumentai, anų laikų spaudos atsiliepimai, visa anų laikų literatūra, skirta mūsų klausimui, ir t. t. ir t. t. To viso nėra dar padaryta, bet parengiamasai darbas reikia kuo greičiausiai pradėti, nes ta pati medžiaga kas kartą nyksta: miršta žmonės, galėjusieji papasakoti nemaža žinotinų dalykų, silpsta mūsų pačių atmintis, žūva nevienas gal svarbus dokumentas. Tokių samprotavimų vedami, buvo, kaip jau kronika yra savo laiku trumpai paminėjusi, vasario 18 d. susirinkę pas Valstybės Prezidentą p. Antaną Smetoną, kaipo buvusi Valstybės Tarybos pirmininką, likusieji dar gyvi ir buvusieji tuo metu Kaune buv. Valstybės Tarybos nariai, vasario 16 d. akto dalyviai: S. Banaitis, M. Biržiška, K. Bizauskas, P. Dovydaitis, P. Klimas, kun. V. Mironas, kun. prel. K. Saulys, J. Šaulys, J. Smilgevičius ir J. Vailokaitis. Kiti negalėjo ateiti tai dėl vienių, tai dėl kitų priežasčių. Susirinkusieji nutarė. 1) Sutvarkyti Valstybės Tarybos archyvą ir jame surinkti visa, kas tik liečia Valstybės Tarybos susikūrimą ir jos darbuotę ligi Steigiamojo Seimo; 2) paskelbti visą, kuri jau gali būti skelbiama, Valstybės Tarybos archyvo medžiagą visuomenei; 3) pasirūpinti, kad visi V. Tarybos nariai surašytų savo autobiografijas ir savo atsiminimus ir kad visi tie dalykai būtų sukrauti T. Tarybos archyve. Visais čia paminėtais dalykais rūpintis susirinkusieji išrinko iš savo tarpo: M. Biržišką, P. Dovydaitį, P. Klimą ir J. Šaulį, sudaryti Vykdomąją Komisiją. Kai dėl buv. V. Tarybos narių autobiografijų ir atsiminimų, tai Vykdomajai Komisijai leista, susižinojus su autoriais, peskelbti visuomenei iš pateiktųjų rankraščių visa, ką jis ras galima skelbti jau šiuo momentu. Be to, Vykdomajai Komisijai pavesta pasirūpinti pirmon galvon V. Tarybos darbuotės kronika ir išsiuntinėti ją visiems buvusiems V. Tarybos nariams, kad šie, turėdami ją, galėtų lengviau atlikti savo darbą, rašydami atsiminimus. Galu gale Vykdomajai Komisijai pavesta sušaukti buv. V. Tarybos narių susirinkimą, kada ji ras tam reikalo. Vykdomoji Komisija iš savo pusės, buvo susirinkusi vasario 20 d. Išsirinko savo pirmininku J. Šaulį ir sekretorium P. Dovydaitį ir apsvarsčiusi visą eilę klausimų, komisija nutarė: 1) rinkti ir tvarkyti: a) visa, kas liečia Vilniaus grupę, vedusią akciją ligi Vilniaus Konferencijos, b) Vilniaus Konferencijos protokolus ir kitą, liečiančią ją, medžiagą, c) Valstybės Tarybos raštinius dokumentus: protokolus, susirašinėjmą ir k. d., d) Vilniaus, Kauno ir apskritai visą Lietuvos spaudą iš vokiečių okupacijos metų, e) svetimos spaudos atsiliepimus Lietuvos klausimu iš to pat laikotarpio; 2) pavesti parašyti P. Klimui Valstybės Tarybos kroniką; 3) dėl atsiminimų susižinoti su autoriais pavesti M. Biržiškai ir jam pavesti taip pat aprūpinti atsiminimu rašytojus V. Tarybos kronika ir kitokiomis informacijomis; 4) archyvo medžiagos ieškojimą ir tvarkymą pavesti P. Dovydaičiui; 5) lėšų reikalu, jei jų prireiktų betvarkant archyvą ar bevykdant išdėstytąją čia programą, pavesti rūpintis liekantiems vietoj M. Biržiškai ir P. Dovydaičiui. Kai dėl autobiografijų ir atsiminimų, Vykdomoji Komisija nutarė, kad juos turėtų parašyti visi vasario 16 d. akto dalyviai, likusieji gyvi, ir visi paskiau kooptuotieji V. Tarybos nariai. Komisija patarė taip pat tuo reikalu M. Biržiškai kreiptis ir į visus tuos, kurie galėtų suteikti žinotinų informacijų iš nurodyto ča laikotarpio ir tokiu būdu prisidėti prie visapusiškesnio V. Tarybos darbuotės ir anų laikų nušvietimo. Visais čia pažymėtais klausimais galima kreiptis arba į Vykdomosios Komisijos sekretorių: Pr. Dovydaitį, Lietuvos Universiteto prof. (Ukmergės plentas, 38b, Kaune), kuris veda visus V. Komisijos reikalus, arba, jei kas norėtų, ir kitus V. Komisijos narius, kurių yra tokie adresai. 1) narių: a) M. Biržiškos, Lietuvos Universiteto prof.: „Aušros“ gimnazijos rūmai Kaune, b) P. Klimo, pasiuntinio Prancūzijai: 14, place Malesherbes. - Paris XVII. 2) pirmininko J. Šaulio, pasiuntinio prie Šv. Sosto: via Valadier, 42. - Roma (33). Žinoma, nutarimai nutarimais, o gyvenimas gyvenimu. V. Komisijos nariai yra išblaškyti, negyvena vienoje vietoj, be to, jie yra apkrauti savo darbais, todėl pavestas jiems darbas, galima iš kalno numatyti, neis nei skubiai nei sklandžiai. Geriausia būtų, kad tokios archyvinės medžiagos rinkimui būtų sudarytas pas mus tam tikras atskiras organas arba, evantualiai, kad būtų atatinkamai pertvarkytas mūsų Valstybės Archyvas, kuriam tuomet galima būtų pavesti visos istorinės reikšmės archyvinės medžiagos rinkimą ir to rinkimo organizavimą. Sudaryti prie tokio archyvo specialinei komisijai galėtų būti pavesta skelbti visuomenės žiniai tam tikra jo svarbesnė medžiaga. Bet, nesant tokio organo nei tokio V. Archyvo sutvarkymo, reikia, žinoma, rūpintis atlikti darbą ir tomis pat jėgomis, kurios yra, ypač kad reikia neatidėliojant tai daryti, nes juo toliau bus tas darbas atidėliojamas, juo daugiau, kaip buvo jau sakyta, žus svarbios mums medžiagos. J. Šaulys.


Agresoriai nerimsta GRUODŽIO 22 d. vakare iš Port-Saldo išėjo paskutinės anglų ir prancūzų kariuomenės dalys. Agresija prieš Egiptą gėdingai pasibaigė, ir egiptiečių tauta turi teisę didžiuotis savo didžiąja pergale, kurią ji iškovojo, visų taikingų tautų aktyviai remiama. Tačiau tai, kad agresorių kariuomenė išvesta iš Egipto teritorijos, anaiptol nereiškia, kad anglų ir prancūzų imperialistai atsisakė savo grobikiškų planų Egipto ir kitų arabų šalių atžvilgiu. Kalbėdamasis su tarybiniais korespondentais, Egipto prezidentas Abdelis Naseras pasakė, kad kolonizatoriai ir ateityje sieks įgyvendinti savo agresyvius tikslus. Kaip tik todėl arabų visuomene stiprina savo budrumą ir savo vienybę naujų galimų agresyvių intrigų grėsmės akivaizdoje. Didžiuli egiptiečių tautos pasipiktinimą sukelia tas faktas, kad Izraelis, kuris buvo anglų ir prancūzų imperialistų įrankis sukeliant agresiją, nesirengia išvesti savo kariuomenės iš Egipto teritorijos - iš Gazos rajono. Užsienio spauda pagrįstai yra tos nuomonės, kad Vakarų valstybės vėl nori panaudoti Izraelį naujų konfliktų iniciatoriumi ir kurstytoju Artimuosiuose Rytuose. „Izraelio paskelbtas ketinimas neišelti iš Gazos rajono, - rašo Amerikos laikraštis „Niujork Uorld Telegram end San“, - gali sukelti grandininę reakciją. Be to, Izraelis užėmė Ir pavertė kariniu rajonu didelę dali demilitarizuotos zonos, kuri yra tarp Izraelio ir Sirijos, – tai taip pat gali sukelti komplikacijų“. Izraelio kurstytojišką vaidmenį rodo ir kitas faktas, kuri mini Egipto spauda. Izraelio kariuomenė trukdo žengti pirmyn SNO ginkluotosioms pajėgoms, kurios pagal Generalinės Asamblėjos nutarimą turi užimti Sinajaus pusiasalyje paliaubų liniją tarp Egipto ir Izraelio. Kaip pranešė Egipto laikraštis „Al-Achram“, Izraeliečiai suardė pusiasalyje daugiau kaip 900 kilometrų kelių ir užminavo juos. Izraelio kariuomenė gabena iš Sinajaus pusiasalio čia prisiplėštas žaliavas ir įvairias medžiagas. Laivus, kuriais gabenamos tos medžiagos, lydi ir saugoja anglų karo laivai. Daug Egipto turto išsivežė ir angliškieji-prancūziškieji grobikai. Egipto MENO agentūros korespondentas pranešė, kad, prieš išeidami iš Port-Saido, okupantai apvogė daugiau kaip tris tūkstančius miesto butų ir visuomeninių pastatų. Egipto vyriausybė teisingai reikalauja, kad Anglija, Prancūzija ir Izraelis kompensuotų nuostolius, kuriuos Egiptui padarė jų agresija. O tie nuostoliai labai dideli: vien Port-Saide agresoriai sugriovė apie 9 tūkstančius gyvenamųjų namų, daug visuomeninių pastatų ir įmonių. Okupantai labai smarkiai apgriovė Sueco kanalą ir jo įrenginius, apgadino uostus, aerodromus, fabrikus bei gamyklas ir t. t. Egipto delegacija Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pateikė Generalinei Asamblėjai apsvarstyti rezoliucijos projektą, kuriame reikalaujama, kad būtų visiškai kompensuotas agresorių padarytas Egipto valstybei nuostolis. Anglija ir Prancūzija padėjo nemažai pastangų, kad galėtų dalyvauti valant Sueco kanalą. Agresoriai, matyti, tikėjosi, kad, nusiuntus kanalo valyti savo kariuomenę, jiems pavyktų čia įsitvirtinti. Tačiau Egipto vyriausybė kategoriškai atmetė Anglijos ir Prancūzijos „pagalbą“. Kolonizatoriai neatsisako minties atgaivinti buvusi viešpatavimą Sueco kanale. Prisidengdami kanalo „internacionalizavimo“ vėliava, jie norėtų vėl pagrobti šią svarbią vandens arteriją ir gauti iš jos didžiulius pelnus. Bet egiptiečių tauta kitaip žiūri į šį klausimą. „Kai dėl Sueco problemos išsprendimo, - pareiškė Naseras, - mes sutinkame su tarptautiniu bendradarbiavimu, bet esame prieš bet kieno viešpatavimą, tame tarpe ir „tarptautinio valdymo“ priedanga. Tarptautinis valdymas ir kontrolė yra nauja kolonializmo forma - kolektyvinis kolonializmas“. Atsikračiusi nuo užsienio įsigalėjimo, egiptiečių tauta visomis jėgomis saugo savo laisvę ir nepriklausomybę, ir ji niekam neleis jai vėl uždėti kolonializmo jungą. Anglų kolonizatorių manevrai Kipro saloje ANGLIJOS buržuazinė spauda ilgą laiką uoliai reklamavo naują Kiprui paruoštą konstituciją. Konstitucijos projektas dar nebuvo baigtas ruošti, kai jau buvo reiškiamas įsitikinimas, kad tas dokumentas suvaidins „konstruktyvų“ vaidmenį stabilizuojant padėti Kipro saloje. Šiomis dienomis minėtas projektas, kurį paruošė anglų „ekspertas“ lordas Redklifas, buvo viešai paskelbtas. Jis sukėlė visai ne tokią reakciją, kokios tikėjosi Anglijos valdantieji sluoksniai. Graikijos delegacijos suvienytųjų Nacijų Organizacijoje apibūdino „konstituciją“ esant „nauja kolonijine chartija“. Kipro liaudis atsakė į anglų kolonizatorių „konstitucines priemones“ masinėmis protesto demonstracijomis ir streikais. Konstitucijos projektas numato sudaryti Kipro saloje vyriausybę ir įstatymų leidimo susirinkimą iš 30 renkamų ir 6 skiriamų deputatų. Tačiau tie organai visiškai nesavarankiški, nes saloje paliekama Anglijos gubernatoriaus valdžia. Gubernatoriui suteikta teisė kontroliuoti įstatymų leidimo susirinkimo veiklą, tvirtinti įstatymus ir atšaukti juos, šalinti ministrus ir t. t. Gubernatoriaus žinioje yra užsienio politikos ir gynybos klausimai, jis įsakinėja policijai, be jo vietiniai valdžios organai negali Imtis Jokių priemonių. Nesunku suprasti, kad tokio pobūdžio „konstitucijos“ tikslas, yra įamžinti Kipro saloje kolonijinį režimą, palikti salą Anglijos karine baze. Dar prieš pasirodant konstitucijos projektui Anglijos laikraštis „Taims“ rašė, kad konstitucija turi būti „plataus pačios salos gynybos ir aplamai Viduržemio jūros gynybos plano dalis“. Kitaip tariant, anglų kolonizatoriai laiko Kiprą kariniu placdarmu, atramos tašku agresyviems veiksmams Artimuosiuose Rytuose. Yra žinoma, kad iš Kipro salos anglų ir prancūzų agresoriai klastingai užpuolė Egiptą. Dabar kolonizatoriai vėl telkia saloje kariuomenę ir karinę techniką, siekdami nuolat grasinti Arabų Rytų tautoms. Graikijos vyriausybės pasiūlymu Kipro klausimas įtrauktas į SNO Generalinės Asamblėjos XI sesijos dienotvarkę. Kolonijinės valstybės yra labai susirūpinusios dėl būsimųjų debatų šiuo klausimu. Agentūros Junaited Pres korespondentas šiomis dienomis pranešė iš Vašingtono: „Čia bijoma, kad diskusijos Kipro klausimu metu, Afrikos ir Azijos blokas, komunistinio bloko remiamas, pareikalaus, kad bet koks šio klausimo sprendimas užtikrintų salos demilitarizavimą…“ Ilgus metus Kipro liaudis pasiaukojamai kovoja už apsisprendimo teisę. Ji nori kartą visiems laikams padaryti galą neapkenčiamam kolonijiniam viešpatavimui ir savarankiškai, savo nuožiūra nulemti savo likimą. Šią jos teisingą kovą remia visa pažangioji žmonija. Anglų kolonizatoriai atkakliai siekia pavaizduoti reikalą taip, tarytum Kipro saloje veiktų tiktai… „teroristų grupės“. Tačiau iš tikrųjų prieš kolonijinę priespaudą kovoja visa Kipro liaudis. Kaip tik ši aplinkybe privertė Anglijos gubernatorių saloje Hardingą prieš metus įvesti Kipre nepaprastąjį stovį, kuris tebėra iki šiol. Anglų baudžiamieji būriai užpuldinėja salos gyvenamąsias vietoves, vykdo gaudynes, suiminėja daug žmonių, uždaro Kipro patriotus į kalėjimus ir koncentracijos stovyklas. Neseniai Graikija pateikė Suvienytųjų Nacijų Organizacijai dokumentus apie anglų žvėriškumus Kipro saloje. Juose vaizduojamos balsios piktadarybės ir protestuojama prieš kolonizatorių savavaliavimą. Didvyriškai gindama savo apsisprendimo teisę, Kipro liaudis neabejoja, kad anksčiau arba vėliau jos teisinga kova bus laimėta.


Atidėtos vokiečių sovietų prekybos derybos.

Radio žiniomis iš Berlyno, vokiečių užsienių reikalų ministeris Stresemannas pranešė Sovietų Rusijos ambasadoriui Berlyne Krestinskiui, kad derybos dėl prekybos sutarties bus atidėtos, kol vyriausybė gaus paaiškinimų, dėl ko buvo suimti ir padėti į kalėjimą vokiečių inžinieriai Sovietų Rusijoj.


PARYŽIUS, III. 6. (TASS-ELTA). Prancūzijos vyriausybė nutarė nesiųsti savo atstovo į 18-kos valstybių nusiginklavimo komitetą, kuris susirinks kovo 14 d. Ženevoje. Apie tai praneša agentūra Frans pres, remdamasi oficialių sluoksnių pareiškimu.


Reichstagas priėmė antru skaitymu Youngo plano įstatymus 251 balsu prieš 174, 26 susilaikius, ir lenkų likvidacinę sutartį 224 balsais prieš 207,30 susilaikius. Centro sutikimas paskutiniu momentu priimti kompromisą dėl finansinės programos, kaip yra manoma, buvo išgautas, pačiam vokiečių prezidentui Hindenburgui padarius atitinkamų žygių. Kad vokiečių vyriausybė gaus nemažą daugumą per antrą Youngo plano įstatymų skaitymą, paaiškėjo anksti posėdy, kada centro partijos vadas pranešė, kad centras balsuos už įstatymus. Bavarijos liaudies partija nuo balsavimo susilaikė. Vyriausybė gavo mažiau balsų dėl likvidacinės sutarties su Lenkija todėl, kad tam tikras skaičius liaudies partijos atstovų balsavo su opozicija. Tuo pačiu žygiu reichstagas priėmė likvidacinį susitarimą su Anglija 254 balsais prieš 177, septyniems susilaikius, ir susitarimą su Amerika, taip pat reichsbanko ir valstybinių geležinkelių įstatymus. Padėtis yra žymiai palengvėjusi. Finansų ministeris Moldenhaueris pranešė, kad vyriausybė laikysis savo finansinės programos, kuri, federalinės tarybos aprobuota, bus pateikta reichstagui. Dabar dar vis neaišku, ar liaudies partija priims kompromisą, kurį jau kitos vokiečių koalicinės grupės priėmė. Jei liaudies partija priims kompromisą, tai pakeitimų kabinete nebus, jei ji atsisakys prisidėti prie kompromiso, kabinetas turės būti reorganizuotas vadinamosios Weimaro koalicijos pagrindu. Tada vyriausybę rems socialistai, centras, demokratai ir bavarų liaudies partija ir laiduos vyriausybei 255 balsus prieš kitų partijų 235. Berlynas. III. 12 (Elta). Šiandien reichstagas pradės trečiu skaitymu svarstyti Youngo planą. Debatų pradžioj kancleris Mülleris pasakys trumpą kalbą. Vokiečių liaudies partija pasitrauks iš vyriausybės? Berlynas, III. 11. (Elta). Laikraščių pranešimu, jei tarp socialdemokratų, centro, Bavarijos liaudies partijų ir demokratų dėl vakar Weimaro koalicijos partijų priimtos naujos finansų programos bus susitarta, tuomet vokiečių liaudies partijai turės būti pastatytas klausimas, ar ji ir toliau nepajudinamai laikysis savo partijos programos. Nežiūrint to, kad programoj 1931 metams yra numatytas mokesčių sumažinimas, manoma, jog vokiečių liaudies partija vargu sutiks tą programą priimti. Laikraščių žiniomis, liaudies partijos frakcijos tikslas esąs kuo greičiausiai išeiti iš vyriausybės koalicijos ir tuo būdu nuimti nuo savęs atsakomybę už dabar svarstomų svarbių Vokietijai problemų priėmimą. Vyriausybės sferose pareiškiama, kad liaudies partijai priklausanti ministeriai būsią palikti vyriausybėj, neatsižvelgiant liaudies partijos frakcijos abejojimų dėl dabartinės vyriausybės. Ar tas planas galės būti įvykdytas, visų pirma, pareina nuo pačių ministerių — užsienių reikalų ministerio Curtiaus ir finansų ministerio Moldenhauerio. „Germania“, rašydama apie bandymus susitarti su vokiečių liaudies partija, pareiškia, kad, sprendžiant iš ligšiolinės tos partijos pozicijos vilties susitarti yra labai maža. Laikraštis pažymi, kad partija, išspręsdama finansų programos klausimą, išspręs taip pat savo tolesnio priklausymo prie vyriausybės koalicijos klausimą.


Lenino miesto darbo žmonėms Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybai TSKP Leningrado miesto komitetui

TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas, TSR Sąjungos Ministrų Taryba, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Leningrado darbo žmones miesto įkūrimo 250-ųjų metinių proga. Prieš du su puse amžiaus Nevos pakrantėse buvo įkurtas miestas-tvirtovė, miestas-uostas, tapęs budriu svarbiausiųjų mūsų Tėvynės jūrų sienų saugotoju. Jame įsikūnijo genialus architektų meistriškumas, rusų tautos, pelniusios jam vieno iš gražiausių pasaulio miestų šlovę, darbo didybė. Tarybiniai žmonės didžiuojasi didvyriška Leningrado istorija, jo visų pripažintais nuopelnais vystant ir stiprinant mūsų valstybės galią. Į Leningrado metraštį įrašyti aiškus, niekada neblankstantieji proletariato revoliucinės kovos prieš carizmą ir buržuaziją puslapiai. Piterio darbininkai, kaip ir visa daugiatūkstantinė Rusijos proletariato šeima, aukštai iškėlė revoliucijos vėliavą. Leningradas – Didžiojo Spalio lopšys. Jame rinko ir telkė partijos ir revoliucijos jėgas visų darbo žmonių vadas ir mokytojas Vladimiras Iljičius Leninas. Čia nuaidėjo pirmasis „Auroros” šūvis į senąjį pasaulį, šūvis, kurio blykstelėjimas nušvietė žmonijai naujus kelius. Leningradas tapo žaizdru socialistinės revoliucijos, sugriovusios buržuazinės-dvarininkinės santvarkos citadelę. 1917 metų spalio mėnesį Smolnyje posėdžiavo istorinis Visos Rusijos darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų suvažiavimas, sudaręs pirmosios pasaulyje proletarinės diktatūros valstybės Tarybinę vyriausybę, kuriai vadovavo V. I. Leninas. Leningrado darbininkų žygdarbiai visam laikui įėjo į pasaulinio proletariato kovos už savo išsivadavimą istoriją. Pažymėdamas jų nuopelnus revoliucijai, didysis Leninas rašė: „Tarybų respublikos antrųjų metinių dieną pirmiausia reikia sveikinti Petrogrado darbininkus. Kaip revoliucinių darbininkų ir kareivių avangardas, kaip Rusijos ir viso pasaulio darbo žmonių masių avangardas, Petrogrado darbininkai pirmieji nuvertė buržuazijos valdžią ir iškėlė proletarinės revoliucijos vėliavą prieš kapitalizmą ir imperializmą”. Pilietinio karo ir užsienio intervencijos metais Leningrado darbininkai kartu su visa mūsų šalies darbo liaudimi bebaimiškai stojo Tarybų valdžios, socialistinės valstybės nepriklausomybės ginti, kovojo su badu ir suirute, rodė pareigos atlikimo, didžiausio didvyriškumo, neregėto pasaulyje revoliucinio entuziazmo ir pasiaukojimo pavyzdžius. Leningradas – tai miestas-revoliucionierius, miestas-karys, miestas-darbininkas. Leningradiečiai – priešakinis socialistinės visuomenės kūrėjų būrys. Čia ryškiai suliepsnojo socialistinio lenktyniavimo liepsna, apėmusi visą šalį. Būdamas industrializavimo arsenalas, Leningradas įnešė labai svarbų indėlį į socializmo materialinės techninės bazės sudarymą, į mūsų Tėvynės gynybinės galios stiprinimą. Nemirtingas leningradiečių žygdarbis grėsmingu Didžiojo Tėvynės karo metu. Nei žiaurūs bombardavimai iš oro, nei artilerijos apšaudymas, nei nuolatinė mirties grėsmė nepalaužė leningradiečių geležinės valios ir patriotinės dvasios. 900 dienų trukęs apgulto miesto gynimas – tai legendarinė narsumo ir didvyriškumo apysaka, kuri sukėlė amžininkų nusistebėjimą bei susižavėjimą ir visuomet liks būsimųjų kartų atmintyje. Leningradiečiai iki galo liko ištikimi Tėvynei. Miestas-didvyris, štai vardas, kurį su dėkingumu suteikė Leningradui tarybinė liaudis. Pokario laikotarpiu leningradiečiai toliau kelia ekonomiką ir kultūrą. Vykdydami istorinius Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimus, Leningrado darbo žmonės nuolat tobulina gamybą aukščiausiosios technikos pagrindu, gerina jos organizavimą, kovoja už nenukrypstamą darbo našumo kėlimą. Leningradas teisėtai laikomas techninės pažangos skleidėju, priešakinio gamybinio ir techninio patyrimo laboratorija. Čia leningradiečių rankomis kuriama nauja technika įvairiausioms liaudies ūkio šakoms, gimsta puikios gamybos novatorių iniciatyvos. Štai kodėl tarybinė liaudis teisėtai didžiuojasi Lenino miesto darbininkų klase! Šeštajame penkmetyje miesto pramonei yra iškilęs svarbus uždavinys – dar sparčiau žengti techninės pažangos keliu, dvigubai padidinti produkcijos gamybą. Pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimas atskleidžia naujus plačius horizontus vystant Leningrado ekonominį rajoną. Miesto istorija nenutrūkstamai susijusi su rusų nacionalinės kultūros ir mokslo augimu ir klestėjimu. Čia gyveno, kūrė savo neįkainojamus kūrinius Lomonosovas, Puškinas, Gogolis, Nekrasovas, Turgenevas, Saltykovas-Ščedrinas, Gorkis, Repinas, Surikovas, Glinka, Čaikovskis, Rimskis-Korsakovas, Mendelejevas, Pavlovas ir daugelis kitų rusų minties genijų. Leningradas buvo, yra ir bus vienas iš stambiausių priešakinės kultūros, mokslinės minties centrų, aukštųjų mokyklų, mokslinio tyrimo institutų, muziejų, teatrų, klubų ir bibliotekų miestas. Vienas iš mylimiausių tarybinės liaudies miestų, Lenino miestas kasmet gražėja ir tvarkosi. Miesto darbo žmonės, Leningrado partinė organizacija yra ištikimas Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės ramstis, šventai saugoja ir gausina savo šlovingąsias revoliucines ir darbo tradicijas. Ruošdamiesi sutikti Tarybų valdžios 40-ąsias metines, jie plačiai išvystė socialistinį lenktyniavimą šios įžymiosios datos garbei. Kartu su visa tarybine liaudimi leningradiečiai stiprina ekonominę mūsų Tėvynės galią, gina taiką visame pasaulyje, budriai stebi karo kurstytojų intrigas, stiprina Tarybų Sąjungos gynybinį pajėgumą. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas, TSRS Ministrų Taryba ir Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas reiškia tvirtą įsitikinimą, kad Leningrado darbo žmonės, pažymėdami savo miesto įkūrimo 250-ąsias metines, dės visas pastangas, kad būtų įvykdyti partijos XX suvažiavimo nutarimai. Karštai linkime šauniesiems leningradiečiams naujų laimėjimų didžiojoje visaliaudinėje kovoje už komunizmo pergalę!


Pradėtas svarstyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. ,,Helvetiano“ pranešimu, gruodžio 12 d. priešpiet įvykusiam Tautų Sąjungos tarybos posėdy buvo pradėtas svartyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. Posėdžių salėj susirinko labai daug publikos. Prie posėdžių stalo užėmė vietą Lietuvos ministeris pirmininkas prof. Voldemaras. Tautų Sąjungos tarybos referentas Quinones de Leon paskaitė pranešimą, kurio pradžioj buvo paminėti ankstyvesni buvusio referento olandų užsienių reikalų ministerio Beelaerto van Blocklando pranešimai. Toliau buvo nurodyta į lapkričio mėn. Karaliaučiuj įvykusią lietuvių lenkų konferenciją. Trumpas esminis pranešimas išskiria šališkumą bet kuria prasme ir gale prašo abi puses patiekti Tautų Sąjungos tarybai papildomus pranešimus apie kalbamos konferencijos rezultatus. Po pranešimo sesijos pirmininkas Briandas suteikė žodį prof. Voldemarui. Plačiuos išvadžiojimuos prof. Voldemaras išdėstė žinomą Lietuvos nusistatymą vėl paminėdamas Želigovskio smurtą prieš Vilnių ir po to perėjo prie Quinones de Leon pranešimo. ,,Eltos“ specialinio korespondento pranešimu, vakar T. S-gos taryba po trumpo Quinones de Leon raporto, kuris mini lenkų patiektus dokumentus apie nepasirašymą paskutinio protokolo, prof Voldemaras, padėkojęs reporteriui ir prisiminęs Quinones de Leon rolę Želigovskio byloj, kiek apsistojo ties formalinės derybų pusės protokolo trūkumais. Be to padarė istorinę bylos apžvalgą ir šaukės teisingumo, nurodydamas į nebuvimą pas lenkus per derybas geros valios ir tinkamos dvasios. Lenkai laiko, apturėję atlaidus už tarptautinio ramaus gyvenimo drumstimą ir kad gali po priedanga derybų ruošti Lietuvai sląstus. Problemos raktas Varšuvoj, kur vis dar nepamiršta 1772 metų sienų ir nevykusiai naudojama rusų komisarų dekretai dėl ryšių panaikinimo ir teritorijų padalinimo aktų, pamirštant apsisprendimo teisę. Lenkai reikalauja dargi atlyginimo už Želigovskio žygius. Dabarties sąlygomis negalima byla galutinai išspręsti. Karaliaučiaus derybos lietė „res negociandi“, kuriuos davė apčiuopiamų rezultatų vietinių interesų ir bendros taikos atžvilgiu. Teisiniu atžvilgiu reikšmingas administratyvinės linijos nustatymas. Lenkai siekė į susisiekimo ir prekybos problemas įvelti politiką ir dabartinį status beati possedentes paversti galutiniu. Lietuva laikėsi Berno konvencijos dispozicijų ir statė klausimą taip, kad jos teisės į okupuotą teritoriją nebūtų įžeistos. Toliau prof. Voldemaras nurodė, kad taryba atlikusi didelį uždavinį taikai palaikyti. Derybos irgi davė teigiamų vaisių. Jos ir nenutrauktos ir bus vyriausybių tęsiamos. Zaleskis savo replikoj teisinosi, kad lenkai nereikalavę už želigovskiadą pinigų ir 1772 metų sienų reikalauja kai kurios partijos, o ne vyriausybė. Lenkija neteikianti reikšmės vietinio trafiko konvencijai ir Zaleskis prašė tarybą imtis priemonių prieš Lietuvą dėl vykdymo gruodžio 10 d. rezoliucijos. Šis Zaleskio prašymas daugely atstovų sukėlė šypsenas. Prof. Voldemaras atitaisė Zaleskio pareiškime padarytas paklaidas ir išrodė už ką tikrumoj lenkai reikalavo 7.000.000 dolerių. T. S. taryba pavedė Quinones de Leon paruošti raportą. Posėdis tęsėsi 4 val. Nuotaika gera.


Buvusios VDR vadovas E. Honekeris iš Maskvos Botkino instituto ligoninės sugrįžo į Čilės pasiuntinybę, kurioje slapstosi nuo praėjusių metų pabaigos. Kaip pranešė Čilės užsienio reikalų ministras R. Silva, nustatyta, kad 79 metų E. Honekeris serga bendrąja arterioskleroze.


Lietuvių kultūrinis gyvenimas okupuotoj Lietuvoj.

Simano Daukanto mokytojų seminariją aplankė du garbinti Vilniaus lietuvių darbuotojai – Kun. Čibiras, uždarytos lietuvių mok. seminarijos Vilniuje direktorius, ir Kun. Raštutis, „Ryto“ draugijos valdybos narys. Svečiai, aplankę visus kursus atskirai, Seminarijos direktoriaus prašomi, malonėjo plačiau nušviesti kultūrinį lietuvių gyvenimą Vilniuje. Seminarijos mokytojams ir mokiniams suėjus į salę, gerbiamas Kun. Čibiras laikė paskaitą. Kiekvieno klausytojo veide matėsi pagarba ir užuojauta šiem brangiem svečiam, kurie tiek išvargo ir iškentėjo už lietuvių teises Vilniuje. Tačiau, gerbiamas prelegentas nė puse žodžio nesiskundė, neaimanavo. Matyt, kilnus darbas ir pasišventimas išstūmė iš jo širdies visas nuoskaudas ir vargus... Prelegentas palygino Vilniaus krašto ir nepriklausomos Lietuvos ekonominę būklę. Nes nuo ekonominės būklės priklauso ir krašto kultūrinis stovis. Pasirodo, Vilnijoj gyventojų gyvenama labai skurdžiai. Retas vilnietis gali leisti savo sūnus į mokslą. Bet čia ateina jiems į pagalbą labdarybės draugija, įkurta dar prieš didįjį karą. Ši draugija laiko bendrabutį, kuriame yra apie pusšešto šimto mokinių. Už bendrabutį moka tik turtingesnieji, bet daugumą bendrabučio gyventojų sudaro neturtingieji, kurie gyvena ir mokosi nemokamai. Apie šią draugiją susispietusi Vilniaus krašto lietuvių visuomenė. Draugija kreipiasi į Nepriklausomos Lietuvos ir užjūrio brolius amerikiečius, kurie savo aukomis padeda draugijai kultūriniam darbe. Vilniaus lietuvių gimnazija šiemet turi 15 klasių su 450 mokinių. Ligi šiol gimnazija lygių teisių neturėjo. Per paskutinius trejus metus į gimnazijos išleidžiamuosius egzaminus atleido tam tikra lenkų komisija. Prie tos komisijos išlaikę egzaminus mokiniai gaudavo abituriento teises. Šiais metais gimnazijai jau yra suteiktos pilnos teisės. Mokytojų Seminarija iki jos uždarymo dienos pasiliko beteisė. Teisių seminarijai nepripažindavo neva dėl to, būk per žemai stovįs mokslas. Į seminarijos išleidžiamuosius egzaminus lenkų valdžia nė komisijos neskirdavo. Tik pernai pirmą kart per egzaminus seminarijoj dalyvavo lenkų komisija. Iš 11 laikiusiųjų egzaminus išlaikė 10 mokinių. Šis faktas rodo, kad seminarija stovėjo tinkamoj aukštumoj. Uždarydami seminariją lenkai pasakė, kad uždaroma už priešvalstybinį veikimą, bet už kokį priešvalstybinį veikimą nenurodė. Mokslus einanti jaunuomenė gyvena gyvu gyvenimu. Turi savo kuopeles, pav., ,,Atžalos“ kuopelę su keliom sekcijom, paskutiniu laiku įsikūrė skautai. Universitete yra 40 lietuvių studentų. Keletas studentų yra jau IV kurse. Kaip matyt, Vilniaus lietuvių visuomenė praturtės naujais, aukštąjį mokslą baigusiais inteligentais, kurie padės savo pirmtakūnams dirbti tautiniai kultūrinį darbą. Dieve jiems padėk! Pirmiau, pasak prelegento, daugelis lietuvių pasimokę Vilniaus gimnazijoj, išvykdavo į Nepriklausomą Lietuvą. Šis reiškinys blogai atsiliepdavo į lietuvių tautinės minties ugdymą Vilniaus krašte. Deja, šis reiškinys jau pašalintas. Dabar mokyklą baigęs jaunuolis jaučia pareigą dirbti savo gimtajame krašte. Tarp kitko, prelegentas palietė ir sodžiaus jaunimo organizavimąsi. Su jaunimo organizacijom irgi sunkoka. Kiek buvo paduota prašymų įvairių draugijų įstatams patvirtinti. Bet, tik po ilgo ir nenuilstamo prašymo, neseniai lenkų valdžia patvirtino ,,Švento Kazimiero“ draugijos įstatus. Lenkai vietoj lietuviškų organizacijų steigia parapijose lenkiškas organizacijas. ,,Švento Kazimiero“ draugija dabar turi apie 150 skyrių. Jos iniciatorius kun. Raštutis. Sodžiui šviesti leidžiama „Kelias“ ir „Jaunimas“. Be to steigiami knygynai, rengiamos paskaitos ir k. Prelegentas pažymėjo, kad Lietuvos ,,emigrantai“, su savo leidiniais ir agitacijom įnešė skaldomos akcijos į kaimo jaunimą. Atsirado jiems kitas nesusipratęs lietuvis, kurs jų suviliotas stojo į ,,emigrantų“ legionus. Bet tokių buvo maža. Po paskaitos visa seminarija bendrai ir IV kursas atskirai su gerbiamais svečiais nusifotografavo.


Jungtinėse Amerikos Valstybėse siautėja rasistai

NIUJORKAS, rugsėjo 5 d. (TASS-ELTA). Amerikos spauda tebepranešinėja apie rasistų siautėjimą eilėje pietinių valstijų – Techase, Tenesio, Kentukio – miestų. Tuose miestuose rasistų gaujos, dažnai su ginklu rankose, terorizuoja gyventojus negrus, mėginančius pasinaudoti jiems suteikta JAV aukščiausiojo teismo sprendimu formalia teise leisti savo vaikus į mokyklas. Aukščiausiasis teismas dar 1954 metų gegužės 17 d. paskelbė prieštaraujančią konstitucijai rasinę segregaciją (priverstinį negrų neleidimą) mokyklose, kurios išlaikomos mokesčių mokėtojų lėšomis. Nepaisant to, penkiose pietinėse Valstijose – Misisipyje, Alabamoje, Floridoje, Džordžijoje ir Pietų Karolinoje – iki šiol praktikuojama griežta rasinė segregacija, ir, be to, negrų vaikams, paprastai, skiriamos blogesnės mokyklinės patalpos ir jiems mokyti išleidžiama žymiai mažiau lėšų negu baltiesiems moksleiviams. Tokia pati padėtis faktiškai yra ir Virginijos, Luizianos bei Šiaurės Karolinos valstijose. Čia keletas negrų priimta į koledžus; tačiau ne vienas moksleivis negras neįleistas į pradines arba vidurinės mokyklas. Švietimo klausimų pietų valdybos duomenimis, pietinėse valstijose 2 milijonai negrų vaikų tebesimoko segreguotose „juodosiose“ mokyklose. Kadangi kai kuriuose Pietų rajonuose federaliniai teismai, remdamiesi aukščiausiojo teismo sprendimu, priėmė nutarimus panaikinti segregaciją mokyklose, negrai mėgino užregistruoti savo vaikus bendram mokymuisi municipalinėse mokyklose. Šiems mėginimams įnirtingai pasipriešino rasistų organizacijos, tokios, kaip „baltųjų piliečių tarybos“. Itin aštrų pobūdį įgavo įvykiai Klintono mieste (Tenesio valstija), kuriame gyvena 4 tūkstančiai žmonių. Kai vietos mokykloje užsiregistravo mokytis 12 negrų vaikų, rasistinės „baltųjų piliečių tarybos“ atstovas kažkoks Karteris ėmėsi organizuoti rasistines riaušes. Rasistų minios – iki tūkstančio žmonių – terorizavo gyventojus negrus. Tenesio valstijos gubernatoriui Klementui teko nusiųsti į Klintoną 700 nacionalinės gvardijos kareivių su dešimčia tankų. Šios grupės vadas generolas majoras Henris paskelbė Klintonui apsiausties padėti. Uždrausta rinktis gatvėse, sakyti viešas kalbas ir sustabdyti mašinas miesto komercinėje dalyje. „Šio miesto centru eina didelė automagistralė, - praneša agentūros Asošieited Pres korespondentas, ir daug negrų-turistų buvo demonstrantų (t. y. rasistų. - Red.) sustabdyti ir sumušti“. „Karinės automašinos, aprūpintos radijo įtaisais, patruliuoja Klintono negrų kvartalą Follhildą, - praneša agentūra Junaited Pres. - Tankai užėmė pozicijas kryžkelėje maždaug už dviejų mylių nuo Klintono. Trijose kitose plento kryžkelėse apžiūrimi pravažiuojantieji automobiliai“. Kaip praneša laikraštis „Niujork Taims“, rasistinės riaušės taip pat kilo gretimame Oliver‑Springso mieste. Pasak laikraščio „Niujork Taims“, 250 baltųjų rasistų terorizavo negrus Oliver‑Springse, surengdami du sprogimus negrų rajone. Kaip praneša agentūros Asošielted Pres korespondentas, mieste įvyko ginkluoti rasistų užpuolimai prieš negrus. Į miestą nusiųstas nacionalinių gvardiečių būrys – 80 žmonių ir 8 tankai. Nacionalines gvardijos atstovo pareiškimu, praneša korespondentas, rasistų minios ruošiasi užpulti miesto negrų kvartalą. Agentūros Asošieited Pres pranešimu, Alvarado mieste, už 12 mylių į pietvakarius nuo Mensfildo, rasistai, mėgindami bauginti negrus, pakabino negrus vaizduojančias 6 baidykles ir sudegino kryžių (pažymėdami, kad, organizuojant rasistų riaušes, dalyvauja Ku-kluks-klanas). Po šių dienų įvykių Mensfildo mieste valstijos gubernatorius Siversas nusiuntė į šį miestą policijos būrį. Kaip praneša agentūra Asošieited Pres, šiam būriui vadovaujantis policijos kapitonas Krauderis pareiškė, kad visi negrai, kurie pamėgins užregistruoti savo vaikus mokyklose baltiesiems, bus tuojau pat perkelti į kitus mokyklinius rajonus „saugumo sumetimais“. Agentūros Junaited Pres korespondentas praneša iš Mensfildo, kad 400 įniršusių baltųjų rasistų grasina pakarti negrus, jeigu jie užregistruos savo vaikus mokytis mokyklose. Kaip matyti iš spaudos pranešimų, antirasistinės organizacijos – „nacionalinės asociacijos spalvotųjų gyventojų pažangai remti“ atstovų mėginimai apginti teismuose negrų interesus neduoda rezultatų. Šios asociacijos sekretorius Rojus Uilkinsas pareiškė, kad rasistiniai incidentai, panašūs į tuos, kurie įvyko Techaso ir Tenesio valstijose, gali kenkti demokratų partijai prezidento rinkimuose (šiose valstijose rinkėjai iš tradicijos remdavo rinkimuose demokratų partiją). Laikraštis „Niujork Post“, vidaus klausimais, paprastai, užimantis antirasistinę poziciją, komentuodamas įvykius šalies pietuose, rašo redakciniame straipsnyje: „Moralinė krizė, kurią sukėlė Amerikoje chuliganaujančios baltųjų rasistų gaujos, yra ne mažiau gili, kaip iššūkis, kuri metė Vokietijai nacistiniai chuliganai, gatvių riaušių iniciatoriai 30-ųjų metų pradžioje…“


Agentūros Junaited pres interneišnl korespondentas iš Vandenbergo aviacijos bazės (Kalifornijos valstija) praneša, kad birželio 27 d. Jungtinės Valstijos paleido į poliarinę orbitą dar vieną slaptą palydovą. Karinės aviacijos pajėgos nenurodė palydovo tipo ir nepranešė, ar jis išėjo į orbitą.