Dokumentų šviesoje. Lenkų diplomatija, įrodinėdama savo teises į Želigovskio pagrobtą Vilniaus kraštą, paprastai neigia galiojimą tų mūsų 1920 m. liepos 12 d. sutarties su Rusija nuostatų, kurie liečia Lietuvos valstybės sienas. Šitą savo neigimą lenkai remia iš vienos pusės padarytais iš jų pusės pareiškimais tuo reikalu, o iš kitos pusės – 1918 m. rugpiūčio 29 d. liaudies komisarų tarybos dekretu, paskelbtu „Įstatymų ir dekretų rinkiny“ 1918 m. rugsėjo 9 d. Einant lenkų diplomatijos išvadžiojimais, minėtu dekretu sovietų vyriausybė esanti anuliavusi visus tarptautinio pobūdžio Rusijos valdymo titulus į teritorijas, įeinančias į lenkų respublikos 1772 m. sienas ir tokiu būdu taikos sutarties su Lietuva pasirašymo metu jau nebeturėjusi perleisti Lietuvai jokio juridinio titulo į kalbamas teritorijas. Tokį pareiškimą padarė ir Lenkijos užsienių reikalų ministeris p. Zaleskis derybų metu Karaliaučiuje. Todėl tenka įvertinti šituos lenkų diplomatijos išvadžiojinius pačių dokumentų šviesoje. Liaudies komisarų tarybos dekretas, kuriuo remiasi lenkai, šitaip skamba: „Visos sutartys ir aktai, sudaryti buv. Rusų imperijos vyriausybės su Prūsų karalijos ir Austro-Vengrijos imperijos vyriausybėmis, liečią Lenkijos padalinimus, dėl jų prieštaravimo tautų apsisprendimo dėsniui ir revoliucinei teisiškai sąmonei rusų tautos, pripažinusios lenkų tautai neginčijamą teisę būti savarankiška ir vieninga, – šiuo visam laikui panaikinami“. Ką reiškia šis dokumentas? Jeigu sutiktume su lenkų išvadžiojimais, tai išeitų, kad šiuo dokumentu liaudies komisarų taryba atstatė „Rzeczpospolitą“ 1772 m. sienose. Išeitų, kad jau 1918 m. rugpiūčio 29 d. Lenikijai perėjo juridiniai titulai į visas žemes „od morza, do morza“. Bet taip, matyt, ir patys lenkai negalvojo, nes vėliau nepasitenkino liaudies komisarų tarybo dekretu „dėl Lenkijos atstatymo“, o 1921 m. kovo 18 d. Rygoje pasirašė su sovietų vyriausybe taikos sutartį, kurioje tiksliai nustatė savo krašto sienas su Rusija. Kaip yra žinoma, tos sienos visai neatatinka 1772 m. Lenkijos sienas. Iš kitos pusės, tardamos su rusais klausimu, kurs einant lenkų aiškinimu, buvo išspręstas jau minėtu dekretu, lenkai patys pripažino, 1) kad sovietų vyriausybė ir 1920 m. turėjo juridinių titulų į teritorijas, įeinančias į lenkų respublikos 1772 m sienas ir 2) kad tie titulai minėtu dekretu nebuvo jai perleisti. Tačiau, nereikia būti juristu, kad būtų aišku, jog dekretas, kuriuo remiasi lenkai, nereiškia bet kokių teritorialinių klausimų sprendimo, o tuo labiau perleidimo Lenkijai suvereniteto į bet kokias teritorijas, o turi būti suprastas tik kaip sovietų vyriausybės atsisakymas nuo sutarčių, priešingų tautų apsisprendimo teisei. Lengva yra suprasti, kad patsai dekretas būtų prasižengęs su šia teise, jeigu jis turėtų lenkų jam teikiamos prasmės, nes tariamose 1772 m. sienose gyvena ne vieni lenkai ir, pav., lietuvių tautos nepriklausomybė. Tuo tarpu sovietų vyriausybės atsisakymas nuo sutarčių, liečiančių Lenkijos padalijimą, dar nesudarė juridinio statuto žemėms, kadaise buvusioms Lenkijos ribose. Tas statusas paaiškėjo tik pasirašius naujai susidariusioms buv. rusų imperijos griuvesiuose valstybėms taikos sutartis su sovietų Rusija, kaip tos imperijos įpėdinė, Tai lygiai yra taikoma tiek Lietuvai, tiek Lenkijai. Ir tolimesniame ginče dėl Vilniaus krašto priklausomybės pozityvės teisės atžvilgiu yra svarbi bendro Lietuvos ir Lenkijos kontragento – sovietų rusų vyriausybės pozicija. O šioji pozicija čia visai nedviprasmiškai yra pasireiškusi visoj eilėj dokumentų. Priminsime čia jų svarbiausius. Pirmiausiai Vilniaus kraštas buvo priskirtas Lietuvai, einant 1920 m. liepos 12 d. taikos sutartimi. Kada 1920 m. spalių 12 d. Rygoj buvo pasirašyta preliminarinė taikos sutartis tarp Lenkijos ir Rusijos ir toje sutarty pirmam straipsny buvo numatyta, kad klausimai, liečią ginčytinų tarp Lietuvos ir Lenkijos žemių priklausomybę, paliekami spręsti tarpusaviu Lietuvos ir Lenkijos susitarimu, sovietų vyriausybė 1921 m. sausio 30 d. notoje, įteiktoje mūsų atstovui p. Baltrušaičiui, pabrėžė, kad šioji sutartis tarp Rusijos ir Lenkijos „jokiu būdu nepanaikina lietuvių rusų liepos 12 d. sutarties ir nesumažina jos vertybės. – Kol klausimas, liečiąs nurodytų žemių priskyrimą, – buvo pareikšta toliau notoje, – nėra išspręstas sutartimi tarp Lietuvos ir Lenkijos šios pastarosios naudai, suverenė valdžia Vilniuje ir jo apskrity priklauso Lietuvai, kuriai šioji valdžia buvo perduota einant rusų lietuvių sutartimi“. Taigi, dar prieš Rygos sutarties pasirašymą Lietuvai buvo notifikuota prasmė nuostato, įrašyto šios sutarties III straipsnio antrame posme, kurs šitaip skamba: „Abi susitariančios šalys sutinka, kad kiek tarp esančių į vakarus nuo nurodytos šios sutarties II str. sienos teritorijų yra žemių, ginčytinų tarp Lenkijos ir Lietuvos, – klausimas dėl šių žemių priklausymo vienai arba kitai minėtų valstybių turės būti sprendžiamas išimtinai Lenkijos ir Lietuvos“. Kai dėl Lenkijos, tai pasirašydama po šituo nuostatu, Lenkijos vyriausybė pirmiausiai pripažino patį faktą, kad tarp Lenkijos ir Lietuvos yra ginčytinų žemių, o antrą vertus, ji tarptautinio pobūdžio aktu pasižadėjo ginčą dėl tų žemių spręsti susitarimu su Lietuva. Vėlesni sovietų vyriausybės pareiškimai, o ypač pasirašytas Maskvoje 1926 m. rugsėjo 28 d. nepuolimo paktas (žr. „Vyr. Žinių“ Nr. 241, eil. Nr. 1568) rodo, kad sovietų vyriausybė ginče dėl Vilniaus laikosi taikos sutarties su Lietuva nuostatų ir jokiu tarptautinio pobūdžio aktu nėra susilpninusi tų nuostatų galios. Taip pat ir Lietuva jokiu aktu nėra išsižadėjusi perėjusio jai teisėtu keliu suvereniteto į Vilniaus kraštą. O sykį taip, tai lenkų mėginimai nuneigti teritorialinių mūsu taikos sutarties su Rusija nuostatų galiojimą neturi jokio pagrindo.


Draugo N. Chruščiovo pranešimą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje apie dabartinę tarptautinę padėtį ir Tarybų Sąjungos užsienio politiką klausė per radiją visi kolūkiečiai. Iš aukštos Kremliaus tribūnos Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas išreiškė kiekvieno tarybinio žmogaus mintis ir lūkesčius: mums karas nereikalingas, mes už taiką, už visų žmonių gerovę ir laimę. Šiems šviesiems tikslams pasiekti žemdirbiai nesigaili jėgų ir kūrybinės energijos. Labiausiai mes rūpinamės stiprinti ir vystyti visuomeninį ūkį. Šiemet gavome po 405 centnerius pieno ir 56 centnerius mėsos šimtui hektarų naudmenų. Tai žymiai daugiau, negu pernai. Nors ir nepalanki buvo vasara, tačiau išauginome gražų grūdinių kultūrų derlių, paruošėme pakankamai stambiųjų pašarų. TSKP CK lapkričio Plenumo raginimu dabar ruošiame priemones 1963 metams. Ketiname smarkiai padidinti gyvulininkystės produktų gamybą. Toliau tobulinsime pasėlių struktūrą. Jau apsirūpinome vasarinių kultūrų sėkla. Sparčiai ruošiame techniką pavasario sėjai. Užtikriname brangią Tarybų vyriausybę ir komunistų partiją, kad dirbsime dar atkakliau, stiprindami Tėvynės, visos socialistinės stovyklos ekonomiką ir galyb


Revoliucinėse kovose užgrūdinta draugystė

Apie lietuvių ir latvių tautų revoliucinius ryšius ligi šiol mūsų spaudoje maža tebuvo rašoma. Įdomi medžiaga šiuo klausimu yra Latvijos Valstybinės leidyklos išleistoje knygoje, „Latvijos Komunistų partijos apybraižos“. Knygoje pasakojama apie revoliucinį judėjimą, apie darbininkų partijos gimimą ir grūdinimąsi. Latvijos Komunistų partijos istorija persisunkusi proletarinio internacionalizmo idėjomis. Ji ryškiai parodo, kaip sunkioje kovoje susikūrė kovinė latvių, rusų, lietuvių ir kitų mūsų šalies tautų sąjunga, kaip buvo kalama neišardoma latvių ir rusų tautų draugystė, kuri latvių tautos istorijoje vaidina lemiamą vaidmenį. 1898 metais išėjus latvių mėnesiniam žurnalui „Auseklis“, sąmoningi Vilniaus ir Kauno darbininkai lietuviai nusiuntė laišką Latvijos darbininkams. Propagandiniam-agitaciniam darbui darbininkų lietuvių tarpe dirbti prie Latvijos krašto socialdemokratijos Rygos komiteto 1906 metais buvo įkurti Rusų ir Lietuvių kultūros centrai. Jie vadovavo propagandiniam ir agitaciniam darbui partijos narių bei darbininkų rusų ir lietuvių tarpe jų gimtąja kalba. Kultūros centro veikla turėjo didelę reikšmę siekiant pakelti rusų ir lietuvių darbininkų sąmoningumą ir auklėti naujus partijos narius iš jų tarpo. Rusų ir Lietuvių kultūros centrų darbuotojai, drauge su Latvijos bolševikais, kovojo prieš menševikų mėginimus vyrauti Latvijos krašto socialdemokratijos organuose, o taip pat prieš likvidatorystės pasireiškimus jos eilėse. 1910 metais Lietuvių centras vienijo 120 partijos narių. Vienas iš jo vadovaujančių darbuotojų buvo anuomet S. Turlo. Siekdami palaužti kaimo darbininkus, stojusius prieš pernelyg didelį išnaudojimą, stambūs Latvijos žemvaldžiai įveždavo pigią darbo jėgą, ypač bernus, iš Lietuvos ir Baltarusijos. Centrinės žemės ūkio draugijos Latgalijoje turėjo specialius biurus žemės ūkio darbininkams verbuoti. Užverbuotieji darbininkai prekiniais vagonais buvo gabenami į Kurzemę ir Vidzemę ir pagal reikalą paskirstomi ūkiuose. Latvijos socialdemokratų partija ragino vietinius darbo žmones žiūrėti į užverbuotus lietuvius ir kitų tautų darbininkus draugiškai, o partijos narius įpareigodavo kelti jų klasinį sąmoningumą. Reakcijos metais Latvijos krašto socialdemokratija buvo žiauriai persekiojama. Daugelis šios organizacijos narių, gelbėdamiesi nuo persekiojimų, slapstėsi Lietuvoje ir čia, drauge su lietuviais, tebekovojo toliau. Knygoje pateikiama nemaža žinių apie lietuvių darbininkų laikraštį „Vilnis“, ėjusį Rygoje. Latvijos krašto socialdemokratija priėme taip pat nutarimą leisti nelegalų laikraštį lietuvių kalba, tačiau toks uždavinys jai buvo per sunkus, nes stigo literatūrinių jėgų ir materialinių lėšų. Lietuvių kalba nelegaliai išėjo tik vienas „Pirmyn“ laikraščio numeris. Didelį vaidmenį karo metais vaidino agitaciniai lapeliai. 1916 metais lietuvių kalba buvo išleisti keturi agitaciniai lapeliai. 1919 metais Latvijoje lietuvių kalba buvo leidžiamas laikraštis „Darbininkų kova“. Knyga parodo, kaip aršiose klasių kovose grūdinosi ir tvirtėjo lietuvių ir latvių tautų draugystė.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

PCHENJANAS, kovo 22 d. (TASS). Kaip praneša Pietų Korėjos agentūra Chabton Tchonsin, iš 1.406 Seulo gamyklų, fabrikų ir amatininkų dirbtuvių 1955 metais dirbo tiktai 452 įmonės (32 procentai). Likusios įmonės buvo uždarytos, pasak agentūros, dėl kapitalų, žaliavų ir elektros energijos trūkumo. Ypatingai smarkiai pramonės gamyba Seule sumažėjo pereitų metų gruodžio mėnesį, kai bendras miesto pramonės įmonėse dirbančių žmonių skaičius sumažėjo iki 22 procentų vidutinio metinio gamyboje dirbančių žmonių skaičiaus.


TARYBŲ Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo Direktyvos dėl šeštojo penkmečio plano TSRS liaudies ūkiui išvystyti 1956 - 1960 metais atskleidžia tarybinei liaudžiai didingus komunistinės visuomenės statybos akiračius. Suvažiavimo nubrėžtoje komunizmo statybos programoje išreikšti nauji tarybinio žmogaus kūrybinio genijaus laimėjimai, nesulaikomas veržimasis į tolesnį visų mūsų šalies liaudies ūkio šakų kėlimą. Kiekvienoje Direktyvų eilutėje, kiekviename teiginyje, kaip ir visuose partijos suvažiavimo darbuose, ryškiai atsispindi nepalaužiama Tarybų Sąjungos tautų draugystė, lenininės nacionalinės politikos principų galingumas. Vykdant partijos XX suvažiavimo nutarimus pasieks naują išsivystymo laipsnį Tarybų Lietuvos pramonė, kurios bendra produkcija padidės 1,8 karto. Drauge su respublikos energetinės bazės, mašinų gamybos, statybinių medžiagų, lengvosios ir maisto pramonės tolesniu išvystymu šeštajame penkmetyje bus įvykdyta tai, apie ką lietuvių tautos progresyvieji žmonės jau seniai svajojo - bus paleista į darbą galingiausia Pabaltijo Kauno hidroelektrinė prie Nemuno. Šeštajame penkmetyje bus pasiekti dideli laimėjimai, kaip visos Tarybų Sąjungos, taip ir mūsų respublikos žemės ūkio bei gyvulininkystės išvystyme, pakeliant dirvų derlingumą, didinant pašarų bazę, nusausinant šimtus tūkstančių ha žemės, vykdant platų kolūkių elektrifikavimą, sustiprinant MTS vaidmenį, įdiegiant priešakinę žemės ūkio techniką, stiprinant kolūkių kadrus ir t. t. Direktyvos atskleidžia naujas perspektyvas tarybinei kultūrai klestėti, tarybinės liaudies masių švietimui kelti. Iš esmės bus įgyvendintas visuotinis vidurinis mokslas miestuose ir kaimo vietovėse, padidintas specialistų paruošimas aukštosiose ir vidurinėse mokyklose, išplėsta neakivaizdinio ir vakarinio mokymo sistema, mokesčio už mokslą panaikinimas. Žymiai padidės kultūros ir meno įstaigų tinklas, knygų leidyba, bus išplėstas radijo ir televizijos įdiegimas, mokslo tiriamojo darbo suintensyvinimas visuomeninių mokslų srityse - visos tos priemonės pakels į dar aukštesnę pakopą socialistinę lietuvių tautos, kaip ir visų tarybinių tautų, kultūrą, veiksmingai prisidės prie kapitalizmo liekanų žmonių sąmonėje likvidavimo, prie socialistinės ideologijos įtvirtinimo. Tarybų Lietuvos mokslo, literatūros ir meno darbuotojai, inžinieriai ir technikai, mokytojai ir visa inteligentija, istorinių Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimų įkvėpti, vieningai stojo vykdyti suvažiavimo iškeltuosius uždavinius. O jie reikalauja iš mūsų su dar didesniu atsidėjimu dirbti visose liaudies ūkio ir kultūros srityse. Tarybų Lietuvos aukštąsias mokyklas per šeštąjį penkmetį baigs tūkstančiai naujų, išmokslintų specialistų. Akademinis jaunimas, studijuojantis mūsų respublikos aukštosiose mokyklose, gerai žino, kad jau galutinai nugrimzdę į praeities bedugnę tie laikai, kai besimokantieji jaunuoliai prieš akis turėjo niūrią perspektyvą - likti inteligentų-bedarbių padėtyje. Tarybinis gyvenimas, spartus mūsų liaudies ūkio ir kultūros vystymasis, partijos XX suvažiavimo nutarimų įgyvendinimas kiekvienoje gyvenimo srityje reikalauja kvalifikuotų specialistų: inžinierių, agronomų, matematikų, chemikų, fizikų, gydytojų, veterinorių, biologų, ekonomistų, filologų, istorikų ir kitų. Tų, kurie baigs šiame penkmetyje Tarybų Lietuvos aukštąsias mokyklas, laukia respublikos fabrikai, Kauno HES bei kitos statomos ir projektuojamos elektrinės, gausinga namų statyba, tarybiniai ūkiai ir kolūkiai, mokyklos, sanatorijos bei kitos gydymo įstaigos, mokslo ir kultūros įstaigos. Netenka abejoti, kad Tarybų Lietuvos jaunimas, baigiantis aukštąsias mokyklas šeštojo penkmečio metais, drauge su visais Tarybų Sąjungos jaunaisiais specialistais, drauge su visa tarybine liaudimi, Komunistų partijos vadovaujami, aktyviai įsijungs į mūsų liaudies ūkio ir kultūros išvystymo darbą ir atiduos visas savo jėgas, mokslo žinias ir nuolat augantį kūrybinį patyrimą Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimams - didingai komunizmo statybos programai įgyvendinti.


Anglų kolonizatoriai žvėriškai susidorojo su taikiais Jemeno gyventojais

NIUJORKAS, rugsėjo 6 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Damasko, Sirijos užsienio reikalų ministras Salachas Bitaras patvirtino spaudos pranešimus, kad Jemeno imamas Achmedas nusiuntė Sirijos vyriausybei telegramą, kurioje kaltina Anglijos karines oro pajėgas už tai, kad jos vykdė antskrydžius Jemene, Šukeiro rajone. Imamo telegramoje, pridūrė jis, sakoma, kad anglų lėktuvai naudojo napalmo ir chemines bombas, kurioms sprogus žmonėms pradeda tekėti kraujas iš nosies, ir jie miršta. Kaip pranešė spauda, imamas apkaltino anglus tuo, kad jie nuo rugsėjo 1 d. mėto į šį rajoną „bombas su nuodingomis dujomis”.


HITLERINIAI fašistai ir jų pakalikai — lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, žvėriškai neapkęsdami liaudies, siekė susidoroti su darbo žmonėmis. Neseniai respublikos gyventojai plačiai sužinojo apie fašistų įvykdytą kruviną tragedija Eišiškių rajono Šiandien pasakojame mūsų skaitytojams apie juoduosius fašistų budelių darbus Klaipėdos rajono Ablingos kaime. KUR šiandien tęsiasi „Kovo aštuntosios” kolūkio laukai, yra Ablingos kaimas. Jis gražiausias iš visų Ankopčio apylinkės kaimų: čia medžiais apaugusios gražios kalvos, puikus pušynėliai ir lankos. Bet žemdirbių gyvenimas buržuazinės Lietuvos metais buvo juodas ir sunkus: smėlingose dirvose mažai kas užaugdavo, ir žmonės nuo ankstyvo ryto iki nakties savo prakaitu laistė nederlingą smėlį. Tik noras gyventi ir viltis sulaukti geresnės ateities suteikdavo jiems jėgų… Su dideliu džiaugsmu Ablingos kaimo gyventojai sutiko 1940 metais Tarybų valdžios atkūrimą Lietuvoje. Jie vieningai dalyvavo rinkimuose ir su džiaugsmu balsavo už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, visomis jėgomis stiprino Tarybų valdžią respublikoje. BET neilgai teko Ablingos kaimo gyventojams džiaugtis nauju gyvenimu. 1941 m. užpuolus fašistams mūsų tėvynę, į Ablingos kaimo pusę pasipylė žmogžudžiai su atraitotomis rankovėmis ir „eses“ ženklais. Ten, kur dabar yra Žemgulių septynmetė mokykla, sustojo motociklininkų kuopa. Prie vieno motociklo, kurio priekaboje sėdėjo karininkas su esesininko ženklais, kareiviai atitempė vieną valstietį. Sužinoję reikiamą kryptį, vokiečiai nudulkėjo Andriejavo link. Jie nemažino greičio net pasukę į kaimo keliuką. Štai ir Ablingos kaimas. Hitlerininkai sustabdė motociklus. Stvėrė automatus, kulkosvaidžius ir apsupo kaimą. Jų turimais duomenimis, čia turėjo būti įsitvirtinęs Raudonosios Armijos dalinys. Tiesa, anksčiau jis čia buvo, bet jau prieš savaitę buvo persikėlęs kitur. Fašistai atidengė uraganišką ugnį. Jie šaudė į kiekvieną krūmą, į kiekvieną medį, bet nė vieno atsakomojo šūvio neišgirdo. Po poros valandų, įsitikinę, kad tarybinių karių nėra, jie įsibrovė į kaimą. Garsiai šūkaudami ir trepsėdami vinimis kaustytais batais, atsmaukę ant pakaušio šalmus ir pasiraitoję rankoves, esesininkai lakstė po kiemus, šaudydami vištas, gyvulius ir tempdami iš trobų į lauką vyrus. — Kur rusų kareiviai? — šūkalojo apsiputoję hitlerininkai. Kada jie išėjo? Tačiau visi ablingiečiai tylėjo. Fašisto karininko įsakymu, visus kaimo vyrus suvarė į daržinę. Moterys su vaikais ant rankų ėjo paskui vokiečius, maldaudamos, kad paleistų vyrus. Tačiau budeliai tik juokėsi, žiūrėdami į moterų ašaras. Staiga pasigirdo šūviai, ir visa eisena sustojo. Visų žvilgsniai nukrypo į šūvių pusę. Visiškai netoli žmonės pamatė prie namo pririštus du jaunuolius, į kuriuos šaudė apie penketas hitlerininkų. Tai buvo dvidešimties metų jaunuoliai aktyvistai Petras Šakinis ir Antanas Sausaris. Juos, nespėjusius pasislėpti, išdavė buržuazinis nacionalistas Bukys. Pas Sausarį vokiečiai rado pistoletą. Ir štai dabar juos sušaudė, o namą, prie kurio buvo pririšti, uždegė. Keturiasdešimt penki žmonės buvo suvaryti į daržinę. Visas kaimas tarytum išmirė. Girdėjosi tik girtų „pasaulio užkariautojų” balsai. Senutė Baltonienė pasiryžo prašyti kareivių, kad paleistų jos vyrą ir šešis vaikus. Štai ji priėjo prie vokiečių puskarininkio, kuris, atsisėdęs ant jau tuščios šovinių dėžės, grojo lūpine armonikėle. Atsiklaupusi ant kelių, sunėrusi rankas ir liedama ašaras, ji prašė pasigailėti jos vaikų. Didžiulės ašaros biro ant dulkėtų vokiečio batų. Jis lėtai pakėlė koją, aplaistytą moters ašaromis, stipriu spyriu pastūmė ją ir garsiai nusikeikė. IŠTISĄ naktį girtavo vokiečiai. Ir tik išaušus rytui, nutilo jų gargaliavimas, kuri pakeitė ginklų žvangėjimas. Vėl atsidarė daržinės durys. Keikdamiesi ir stumdydami šautuvų buožėmis, jie ėmė varyti žmones iš daržinės laukan. Ir vėl pasigirdo moterų ir vaikų verksmai. Vokiečiai išskyrė iš suimtųjų aštuonis vyrus šoviniams nešti. — Nenešime, vyrai! — šūktelėjo dvidešimt dvejų metų jaunuolis Domas Baltonis. — Nenešime, nenešime! — pritarė jam kiti. — Lai patys kraugeriai nešasi! Visa tai dar labiau įsiutino esesininkus, kurie dar žiauriau šautuvų buožėmis ėmė daužyti suimtuosius. Įsiutę hitlerininkai nuvarė žmones į netoliese esančią daubą. Visus juos sustatė į vieną eilę. Štai, išdidžiai pakėlęs galvą, stovi senasis Baltonis, kurio žilus plaukus taršo nuo Baltijos dvelkiąs vėjelis. Greta jo stovi vyriausias sūnus Domas su savo jauna žmona, sūnūs Boleslovas, Vladas, dukterys Barbora ir Stefanija. O štai greta ir Žebrauskas su savo žmona. Ant kairės rankos jis pasisodinęs dvejų metų sūnelį, dešiniąja ranka apkabinęs savo alpstančią žmoną, kurios glėbyje vos kelių mėnesių mergytė. Šalia motinos stovi kaimo gražuolė ir dainininkė aštuoniolikamete Paulina. Toliau Martinkienė su savo sūnumi Juozu ir jo žmona Ona. Atstatęs į priekį savo plačią krūtinę ir apkabinęs žmoną, stovi Srėbalius. Motinos rankose penkių mėnesių duktė Joana. Čia pat ir senasis Rimkus su sūnumis Antanu ir Stasiu. Fašistiniai budeliai suguldo visus kniubsčius. Pasigirsta pirmieji šūviai, paleisti į beginklius žmones. — Jėzau, Marija! — sušunka širdį veriančiu balsu jaunoji Domo Baltonio žmona. Ji truputi pakyla ant kelių ir, rankomis griebdama už krauju apsipylusios krūtinės, krinta ant vyro lavono. — Būkite prakeikti, budeliai! — šaukia gyvieji. Tačiau juos greitai nutildo žmogžudžių kulkos. Baigę šį „darbą”, hitlerininkai pasileido į kaimą ir ėmė padeginėti namus. O dauboje, kur neseniai stovėjo gyvi žmonės, beliko tik lavonai. Gyvi išliko tik penkių mėnesių amžiaus Joana Srėbaliūtė, kurios abu delnus drauge su motinos galva sutrupino žmogžudžių kulkos, ir senutė Martinkienė, kurios plaukai nuo tos valandos pasidarė baltesni už sniegą. Susirinkę gretimų kaimų žmonės, o taip pat ir likę gyvi nužudytųjų giminės palaidojo fašistinių budelių aukas. Klaipėdos rajono darbo žmonės niekada nepamirš žuvusių, kurie buvo pradėję kurti naują gyvenimą. Žodžiai, parašyti ant paminklo: „Čia ilsisi nekaltos karo aukos” ir po daugelio metų primins mūsų vaikams apie šiurpius fašistų darbus.


KAIRAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Informacijos valdybos generalinis direktorius Hatemas paskelbė, kad Egipto vyriausybė paskyrė generolą majorą Hasaną Abdel Latifą Gazos sektoriaus administraciniu gubernatorium. Egipto vyriausybė nutarė, kad Egipto administracija turi nedelsiant pradėti eiti savo pareigas Gazos sektoriuje.


Pietūs pas Indonezijos Respublikos prezidentą Sukarną

Viešintis Maskvoje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo kvietimu Indonezijos Respublikos prezidentas Sukarno rugsėjo 10 d. surengė pietus. Per pietus buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. 1. Mikojanas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. I. Brežnevas, J. A. Furceva, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas P. P. Lobanovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai S. R. Rašidovas, Š. M. Arušanianas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius A. F. Gorkinas ir kiti oficialieji asmenys. Nuo Indonezijos per pietus buvo asmenys, lydintieji prezidentą Sukarną jo kelionės po TSRS metu. Per pietus prezidentas Sukarno ir K. J. Vorošilovas pasikeitė kalbomis. Pietūs praėjo širdingai.


Aiškėja, kad šachtoje netoli Kozlu miestelio žuvusiųjų yra daugiau. „Laisvosios Europos“ radijas vakar rytą pranešė, kad žuvo daugiau kaip 120 žmonių. Šis skaičius, deja, ne galutinis. Reuters teigia, kad bene didžiausia nelaimė šachtoje įvyko 1942 metais Kinijoje. Tada po sprogimo žuvo 1572 žmonės.


1967-1978 metais Čikagoje veikė vienintelė visame laisvame pasaulyje lietuviška televizijos stotis. Jos kūrėjas Čikagos lietuviams gerai žinomas žmogus Anatolijus Šlutas. Dabar jau trisdešimt metų jis veda Amerikos lietuvių radijo Čikagoje laidas. Užgavo tautinę ambiciją Vyresnio amžiaus Čikagos lietuvių moterys pajuokauja, kad sekmadienio rytus praleidžia lovoje su Šlutu. Mat kiekvieną sekmadienį 7 val. ryto Anatolijus Šlutas jau 30 metų transliuoja lietuvių radijo laidas. “Ta valanda gali pati išsilaikyti stebuklingu būdu. Jokio biznio iš to nėra”, - sako jis. Daugiausia dėmesio savo laidoje Šlutas skiria žinioms iš Lietuvos, kurias susirenka iš “Interneto”. Laidą leidžia vienas, daug padeda žmona. Turi ir keletą visuomeninių patarėjų. Kas antrą savaitę politinius komentarus pateikia dr. Algimantas Kabaila iš Australijos. Iš vietos lietuvių gyvenimo žinių beveik nėra, išskyrus nemokamus skelbimus ir organizuojamus renginius. Šlutas niekad neskaičiavo, kiek žmonių klausosi jo sekmadieninių radijo laidų. Tačiau žino, kad jo klausytojai yra daugiausia vyresnio amžiaus, nors ir naujai atvykusių sutinka, kurie prisipažįsta klausą lietuviško radijo. Prieš tris dešimtmečius Šlutas dvylika metų transliavo lietuvių televizijos laidas. 1962 m. Čikagoje savo televiziją pirmiausia įkūrė lenkai. Šlutą užgavo tautinė ambicija, kodėl lietuviai negali turėti savo? “ Nuėjau į kanalą, - prisimena jis,- susirinko direktoriai, klausia, ką sugebu, koks mano išsilavinimas. Sakau - neturiu absoliučiai jokio, bet jūs parodykit man bent vieną lietuvį, kuris turi didesnį. Taip dvylika su puse metų ir atpylėme”. Televizija nedavė jokio pelno, duonai Šlutas užsidirbdavo dalydamas reklaminius klipukus. Iš tos pačios lenkų studijos dabar transliuojamos ir lietuvių radijo laidos. Lietuvoje po 50 metų Iš Lietuvos Anatolijus Šlutas išvažiavo keturiolikos metų, Vokietijoje baigė gimnaziją, po to emigravo į Ameriką. Dabar Lietuvoje lankėsi pirmą kartą po 54 metų pertraukos. “12 metų televizijoje kiek sugebėjau variau antikomunistinę propagandą, todėl bijojau ir nė negalvojau važiuoti į Lietuvą, - pasakojo Šlutas.- Juolab kad iš tėvynės grįžę žmonės pasakojo, kaip čia visus seka KGB, viešbutyje per mikrofonus klausosi pokalbių. Maniau, kokiem velniam man sunkiai uždirbtus pinigus leisti, jei negalėsiu laisvai kojos žengti. Paskui Amerikoje buvo ekonominė krizė. Taip ir praėjo laikas”. Pirmas įspūdis Lietuvoje Šlutui buvęs ne koks. Pasakojo, kad leidžiantis lėktuvu pamatęs labai niūrų vaizdą - sulūžusios bakūžės, nualinta viskas. “Bet po to, sako, apsižiūrėjau - laukai dirbami, Vilnius restauruojamas, daug griuvėsių, bet griuvėsių daug ir Čikagoje, žmonės malonūs, kultūrinis gyvenimas - aukščiausio lygio,- kur nepasisuku ten susižaviu”. Važinėdamas po Lietuvą Šlutas labiausiai žavėjosi pienėm žydinčiais laukais, paskui baisiausiai sutriko, sužinojęs, kad pienės žydi tik nedirbamose žemėse. Čikagoje lietuvių daugėja Anot Šluto, vien Čikagos apylinkėse dabar gyvena apie 16 ar 20 tūkstančių naujai atvykusių lietuvių. Save laikantys politiniais pabėgėliais pokario išeiviai juos kiek iš aukšto vadina ekonominiais bėgliais. “Pradžioje jiems, aišku, yra labai sunku,- pasakojo Šlutas. - Vieni labai sunkiai duoną užsidirba, kiti jau prasiverčia. Vienas kitas ir namus nusipirko. Vyrukai daugiausia dirba prie statybų. Nemažai yra taksistų. Moterys, su labai mažom išimtim, prižiūri ligonius seneliukus, vaikus. Uždirba gerai - po 60-70 dolerių per dieną. Kai kurios dirba kaip kalėjime be poilsio dienų, užtat uždirba apie 500 dolerių per savaitę. Labai daug lietuvių gyvena nelegaliai”. Šlutas dabar pagrindines pajamas gauna vertėjaudamas teismuose. Darbo netrūksta, nes naujieji lietuvių emigrantai padaro nemažai nusikaltimų. Anot Šluto, daugiausia tai smulkios vagystės, girtavimas ir eismo pažeidimai. Per pusę metų buvusios 9 skyrybos. Skiriasi dažniausiai lietuvaitės, ištekėjusios už vietinių seneliukų, bet būna, kad skiriasi ir atvažiavusios poros. Kartais lietuviai vyrai muša žmonas, o buvo atvejis, kad ir žmona primušė lietuvį vyrą. Auksinės kiaulės ir barakudos Naujuosius lietuvių emigrantus pokario išeivija sutinka su panašiu nepasitikėjimu, su kokiu juos sutiko lietuvių senbuviai, vadinamieji “grynorkos”. “Atvykę iškart pajutome tarp savęs ir jų tam tikrą sieną,- sakė Šlutas,- toleravom viens kitą, bet niekad nebuvo jokios meilės tarp tų dviejų grupių. Beveik panašiai yra ir dabar. Naujai atvykusieji grupuojasi į savo kampelį, mes kažkaip skersai žiūrim į juos, negražiais žodžiais kartais pasikeičiam. Merginas, kurios vilioja mūsų vyrus, moterys vadina “barakudomis”, tos atsilygina “auksinėm kiaulėm”. Šiokia tokia įtampa yra. Išeivija keičiasi. Prieš penkerius metus į lietuvišką koncertą susirinkdavo beveik visi pažįstami, dabar kokių dviejų trečdalių veidų nebegali pažinti. Mes šiek tiek pykstam ant naujųjų, kad jie neužtektinai prisideda prie lietuviško gyvenimo. Klasikinis pavyzdys - 35 metus išsilaikiusi Čikagos lietuvių opera. Vargsta baisiausiai tas mūsų choras be jokio atlyginimo. Kviečia naujuosius, o jų pirmas klausimas - kiek mokėsit? Karitatyvinio darbo nematom. Bet tai ir logiška, jiems pirmiausia reikia įsikurti”.


Hamburgo laikraštyje „Di Velt” išspausdintas straipsnis, kurio autorius — žinomasis Vakarų Vokietijos žurnalistas G. Ševė susižavėjęs rašo apie gyvenamųjų namų statybos mastą Maskvoje. Maskvos pietvakariuose, rašo jis, auga nauji miesto kvartalai, kyla aukštyn 8—10 aukštų gyvenamieji namai. Kai kurie jų jau apgyvendinti. Ryškiai nušviestos parduotuvių vitrinos. Žurnalistas pažymi, jog tarybinė sostinė taip greitai keičia savo išvaizdą, jog tie pakitimai iš karto krinta į akis žmogui, kuris grįžo į Maskvą, 3—4 mėnesius joje nebuvęs. Tai, kas čia kuriama, yra ne tik fasadas, pabrėžia autorius. Tuo pradedamas taikus lenktyniavimas, į kurį Chruščiovas iškvietė amerikiečius.


Dar ir šiandien kai kuriuos Impulevičiaus nusikaltimus būtų dengęs paslapties šydas, jeigu ne dokumentai, kuriuos paliko hitlerininkai. Laiko dulkių nugulti, tačiau jie prabyla šiurpia baisių faktų kalba. Juose hitlerininkai suveda Impulevičiaus bataliono „veiklos” rezultatus. Štai keletas ištraukų iš tų vokiškų dokumentų, apibūdinančių Impulevičiaus bataliono piktadarybes: „14.10.41 m. du… ketvirtos kuopos būriai surengė žydų, komunistų ir Vokietijai priešingų elementų gaudynes Smilovičiuose (35 km į pietus nuo Minsko). Sunaikinta 1300 žmonių. Logoiske sušaudyti šeši partizanai ir 1 komunistas, Pleščenicuose — 52 žydai ir du partizanai. Dvi lietuvių apsaugos policijos kuopos organizavo gaudynes civilinių asmenų stovykloje Minske. Buvo likviduota 625 komunistai. — 18.10.41 buvo pasiųstos keturios komandos. Apsaugos policijos kuopa organizavo gaudynes areštuotųjų civilinių asmenų stovykloje Minske ir likvidavo 1150 komunistų. 21.10.41. Kelios kuopos iš apsaugos policijos buvo mestos į Koidanovą. Likviduota 1000 žydų ir komunistų”. Jie dargi grožėdavosi klaikiais žudynių vaizdais. Apie bataliono susidorojimą su Baltarusijos gyventojais leidinyje „Rytų savanoris” šio dalinio leitenantas Juodis su cinišku atvirumu rašė: „Tarp sugautųjų belaisvių buvo keletas ir maskviečių, matyti, desantininkų, kurių vienas, kaip vėliau paaiškėjo, buvo ir Lietuvoje. Na, žinoma, šis buvo atitinkamai pagerbtas: vietoje sušaudymo pakartas… Civiliniai gyventojai… susilaukė tokio pat likimo, kaip ir partizanai… Ši diena… ypač buvo mums laiminga, gal dėl to, kad šventėme savo metines ir atnešėme priešui žymių nuostolių: vien tik užmuštais 150, 16 belaisviais, ir didelį kiekį grobio. Pagaliau visa nurimo… Dabar mūsų vyrai atsiminė, kad jie visą dieną nieko nevalgė, nes neturėjo laiko. Na, ir prasidėjo čigonišku būdu vakarienės ruošimas: aplink visą kolhozą sužibo ugnelės ir pradėjo čirškinti kas kiaulės kulšį, kas avelės šlaunį, kas anties pagurklį — tai vis grobis iš partizanų…“ Ir jei prie to dar pridėsime daugelyje vietų kolhoze degančius nuo kovos pėdsakų namus, tai turėsime puikų reginį, kurio, gal būt, net pats Neronas pavydėtų…


Kovo 14 d. Maskvos darbo žmonės lydėjo į paskutinę kelionę Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Centro Komiteto pirmąjį sekretorių Boleslavą Bierutą. Tarybų Sąjungos sostinė gedi. Prie pastatų iškabintos raudonos vėliavos juodo krepo kraštais. Gedulu pažymėtas Sąjungų Namų fasadas. Čia Kolonų salėje pastatytas karstas su didžiojo lenkų tautos sūnaus palaikais. Išvakarėse pro šią salę, atsisveikindami su įžymiuoju tarptautinio komunistinio ir darbininkų judėjimo veikėju Boleslavu Bierutu, praėjo daugiau kaip šimtas tūkstančių sostinės darbo žmonių. Kolonų salėje skamba liūdna Šopeno gedulingojo maršo melodija. 10 valandą ryto į garbės sargybą prie Boleslavo Bieruto karsto stoja draugai N. A. Bulganinas, L. M. Kaganovičius, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, K. J. Vorošilovas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, A. B. Aristovas, N I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos ir Lenkijos vyriausybės delegacijos nariai J. Bermanas, J. Cirankevičius, F. Mazuras, E. Ochabas, A. Zavadskis, Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje V. Levikovskis, didžiosios kinų tautos atstovas maršalas Čžu De. Po to partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai kartu su draugais lenkais pakelia karstą su Boleslavo Bieruto kūnu, išneša į gatvę ir pastato specialiame autobuse, kuris vyksta į Centrinį aerodromą. Paskui karstą važiuoja Lenkijos delegacijos nariai, Lenkijos ambasados bendradarbiai, velionio giminės ir artimieji, Partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai, ministrai, Maskvos partinės organizacijos ir Maskvos Tarybos darbuotojai, generolai ir admirolai, profsąjunginių organizacijų atstovai. Ištisą koloną sudaro mašinos, kuriomis vežami vainikai, padėti prie velionio karsto. Visu keliu nuo Sąjungų Namų iki Centrinio aerodromo abipus Gorkio gatvės ir Leningrado plento, lydėdami gedulo procesiją, liūdėdami stovi darbo žmonės. Gedulo maršo garsams skambant, automobilių kortežas įvažiuoja į aerodromą. Stiebuose - TSRS ir Lenkijos Liaudies Respublikos valstybinės vėliavos. Apie dvidešimt tūkstančių maskviečių susirinko čia į gedulo mitingą, skirtą Boleslavui Bierutui atminti. Karstas su velionio kūnu pastatomas ant pakylos, aplink kurią sudėti vainikai. Griežtai lygiuodamasis, sustingsta karinis eskortas. Į tribūną pakyla Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai, Lenkijos delegacijos nariai. Maskvos darbo žmonių gedulo mitingą atidaro TSKP CK ir MMK sekretorė J. A. Furceva. Žodis suteikiamas TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkui, TSKP CK Prezidiumo nariui draugui N. A. Bulganinui. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto ir Tarybinės vyriausybės vardu, visos tarybinės liaudies vardu jis pareiškia gilią užuojautą Lenkijos Jungtinei Darbininkų partijai ir broliškajai lenkų tautai. - Tarybinei liaudžiai ir kitų šalių darbo žmonėms Boleslavas Bierutas žinomas kaip labai stambus tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, paskyręs tarnauti darbininkų klasei visą savo gyvenimą, - toliau kalba N. A. Bulganinas. - Boleslavas Bierutas buvo toks gabus ir įvairiapusis veikėjas, kad sunku rasti tinkamų žodžių jo dvasiniam veidui apibūdinti. Tačiau negalima nepažymėti jo svarbiausio bruožo. Aš turiu galvoje beribę draugo Bieruto ištikimybę marksizmui-leninizmui, o taip pat jo didį atsidavimą proletarinio internacionalizmo idėjai. N. A. Bulganinas kalba apie tai, kad Boleslavas Bierutas nenuilstamai ragindavo Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos narius ir visus Lenkijos darbo žmones stiprinti broliškąjį solidarumą su Tarybų Sąjungos tautomis, su didžiąja kinų tauta, su visomis liaudies demokratijos šalimis, su darbininkų klase ir broliškosiomis partijomis kapitalistinėse šalyse. Kartu jis buvo didis savo gimtosios Lenkijos patriotas. Liaudies Lenkijos darbo žmonės pasiekė didžiulius laimėjimus visose ūkinės ir kultūrinės statybos srityse. Neįkainojamas nuopelnas čia priklauso Boleslavui Bierutui — talentingajam socialistinės Lenkijos statybos organizatoriui. - Tarybinė liaudis, - toliau pasakė N. A. Bulganinas, – pažįsta Boleslavą Bierutą kaip ištikimą Tarybų Sąjungos bičiulį ir aktyvų kovotoją už Lenkijos Tarybų Sąjungos draugystę. Draugas Bierutas visuomet ir visur pabrėždavo Lenkijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystės būtinumą. Niekas ir niekados, nurodė jis vienoje savo kalbų, nepajudins tos draugystės, išmėgintos didžiųjų istorinių įvykių ugnyje, besiremiančios broliška savitarpio pagalba ir bendradarbiavimu. Apie liaudies Lenkijos draugystę su Tarybų Sąjunga draugas Bierutas kalbėjo ir savo paskutinėje kalboje Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavime. Draugo Bieruto asmenyje Lenkijos Jungtinė Darbininkų partija ir lenkų tauta neteko įžymaus kovos už socializmo statybą organizatoriaus, ištvermingo kovotojo, kuris pasiaukojančiai paskyrė visą savo gyvenimą tarnauti didžiajam komunizmo reikalui. Mes neabejojame, kad šiomis sunkiomis dienomis Lenkijos darbininkų klasė ir darbo žmonės dar glaudžiau susitelks apie savo išmėgintąjį vadovą - Lenkijos Jungtinę Darbininkų partiją ir apie savo Vyriausybę. Šviesus draugo Bieruto paveikslas gyvens darbo žmonių širdyse. Sudie, mūsų brangus bičiuli ir kovos drauge! Kalba TSKP Lenino rajono komiteto sekretorius S. Orlovas. Jis kalba apie šlovingąjį Boleslavo Bieruto gyvenimą, kuris yra pasiaukojamo tarnavimo liaudies interesams pavyzdys, apie jo nuolatinį rūpinimąsi lenkų tautos ir tarybinės liaudies sąjungos bei broliškos draugystės stiprinimu. - Būdamas Tarybų Sąjungoje, - pasakė Orlovas, – draugas Bierutas visuomet stengdavosi aplankyti gamyklas, fabrikus, statybas, kolūkius, domėdavosi tarybinių žmonių gyvenimu ir darbu. Maskviečiai gerai pažįsta Boleslavą Bierutą, jo įstabų gyvenimą, energingą veiklą, žino jo nuopelnus tėvynei kuriant naują laimingą gyvenimą. – Lenkdami savo galvas įžymiojo revoliucionieriaus palaikams - pareiškia S. Orlovas, - mes esame įsitikinę, kad lenkų tauta, vadovaujama Jungtinės Darbininkų partijos, pergalingai užbaigs socializmo statybą, už kurią kovojo ir kuriai atidavė savo gyvenimą draugas Boleslavas Bierutas. Apie nuoširdžią Maskvos darbininkų užuojautą Lenkijos darbo žmonėms, netekusiems draugo Bieruto asmenyje liepsningo kovotojo už darbininkų klasės reikalą, savo kalboje pasakė Maskvos-Riazanės geležinkelio Maskvos skirstomosios stoties depo vyresnysis mašinistas V. Blaženovas. - Man teko 1952 metais profsąjunginės delegacijos sudėtyje lankytis Lenkijos Liaudies Respublikoje, - sako V. Blaženovas. - Mes visur matėme didžiulį lenkų tautos kūrybinį darbą, jos karštą siekimą greičiau sukurti naują, socialistinę Lenkiją. Mes aplankėme daugelio miestų tekstilės pramonės įmonių, – buvome pas šachtininkus bei geležinkelininkus ir visur girdėjome karštus meilės žodžius draugui Bierutui, jautėme liaudies tikėjimą savo darbininkų partija. Aš girdėjau draugo Bieruto kalbas Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XIX ir XX suvažiavimuose. Jos buvo persunktos beribiu atsidavimu komunistinės statybos reikalui, tikėjimu liaudies jėgomis, neišardoma ir amžina draugyste su Tarybų Sąjunga. Mes, Tarybų Sąjungos darbo žmonės, ir toliau stiprinsime draugiškus ryšius mūsų tautų tarpe, petys į petį žengsime kartu į šviesią ateitį - komunizmą. Žodis suteikiamas Lenkijos Liaudies Respublikos Valstybės Tarybos Pirmininkui, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Politbiuro nariui A. Zavadskiui. – Didelį praradimą patyrė lenkų tauta ir mūsų partija - Lenkijos Jungtinė Darbininkų partija, – sako jis. – Visą savo gyvenimą, liepsningo revoliucionieriaus gyvenimą, draugas Boleslavas Bierutas paskyrė kovai už darbininkų klasės pergalę, už darbininkų bei valstiečių valdžią, o per pastaruosius dvylika metų – už liaudies demokratijos stiprinimą ir socialistine statybą Lenkijoje, už visos mūsų taikos, demokratijos ir socializmo stovyklos, su didžiąja broliškąja Tarybų Sąjunga priešakyje, sandraugos stiprinimą. Lenkų tautos atmintyje draugas Bierutas liks karšto patriotizmo, meilės savo tėvynei ir gilaus proletarinio internacionalizmo įsikūnijimas. Su draugo Bieruto vardu nenutrūkstamai susijęs visapusiškas išvystymas mūsų tautų širdingos brolybės ir bendradarbiavimo, kuriuos sutvirtino mūsų šalių revoliucionierių bendra pasiaukojanti kova per daugelį dešimtmečių. Ši brolybė atvėrė lenkų tautai kelią į laisvę ir nepriklausomybę. Ši brolybė yra tolesnio mūsų valstybių jėgos stiprėjimo laidas, tolesnio mūsų broliškųjų tautų klestėjimo laidas. A. Zavadskis baigia savo kalbą žodžiais apie tai, kad Lenkijos delegacija išsiveža į tėvynę karštus Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Maskvos darbo žmonių broliško solidarumo ir užuojautos jausmus. Tie jausmai dar labiau sutelks mūsų tautas ir vis labiau stiprins neįveikiamas socializmo jėgas. Mitingas baigtas. Orkestras atlieka Lenkijos Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybinius himnus. Karstas nuimamas nuo pakylos ir kartu su vainikais rūpestingai perkeliamas į lėktuvą. Paskutinės atsisveikinimo minutės. Mašina išvažiuoja į įsibėgėjimo taką. Tūkstančiai maskviečių nusiima kepures. 11 valandą 10 minučių lėktuvas pakyla į orą ir pasuka į Varšuvą. Į Varšuvą išvyko Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos ir Lenkijos vyriausybės atstovai draugai J. Bermanas, J. Cirankevičius, F. Mazuras, E. Ochabas ir A. Zavadskis, o taip pat Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje V. Levikovskis, Boleslavo Bieruto šeimos nariai ir artimieji.


Apie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės ir Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybės derybas ir Susitarimo sudarymą dėl tolesnio lenkų tautybės asmenų repatrijavimo iš TSR Sąjungos terminų ir tvarkos

Sutinkamai su Tarybų Sąjungos—Lenkijos 1956 metų lapkričio 18 d. Bendruoju Pareiškimu Maskvoje įvyko Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės ir Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybės Delegacijų derybos klausimais, susijusiais su tolesnio lenkų tautybės asmenų repatriavimo iš Tarybų Sąjungos terminais ir tvarka. Tarybų Sąjungos delegaciją sudarė: TSRS Vidaus reikalų ministras N. P. Dudorovas (delegacijos vadovas), TSRS URM IV Europos skyriaus vedėjas A. I. Gorčiakovas, TSRS URM Sutarčių teisės skyriaus vedėjo pavaduotojas P. D. Morozovas, TSRS VRM skyriaus viršininkas A. K Sirotinas, TSRS Generalinio Prokuroro pavaduotojas D. J. Salinas. Derybose dalyvavo Ukrainos TSR atstovas A. A. Mogila, Baltarusijos TSR atstovas M. J. Krištofovičius ir Lietuvos TSR atstovas I. Gaška. Lenkijos delegaciją sudarė: Lenkijos Liaudies Respublikos Vidaus reikalų ministras Vladislavas Vicha (delegacijos vadovas), LLR Vidaus reikalų ministro pavaduotojas Z. Šnekas, LLR URM Konsulinio skyriaus vedėjas L. Sibekas, LLR Vyriausybės Įgaliotinis repatrijavimo reikalams prie LLR Ambasados Maskvoje M. Popelis, LLR Ambasados Maskvoje Pirmasis sekretorius J. Banakas. Derybose taip pat dalyvavo Tarybų Sąjungos ir Lenkijos ekspertai. Po draugiškai ir visiško savitarpio supratimo dvasia vykusių derybų 1957 metų kovo 25 d. buvo pasirašytas Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės ir Lenkijos Liaudies Respublikos Vyriausybės Susitarimas dėl tolesnio lenkų tautybės asmenų repatrijavimo iš TSR Sąjungos terminų ir tvarkos. Susitarimas nustato, kad repatrijuotis turi teisę lenkų tautybės asmenys, kurie iki 1939 metų rugsėjo 17 d. buvo Lenkijos piliečiai. Repatrijavimas vyks iki 1958 metų gruodžio 31 d. Nuo Tarybų Sąjungos Susitarimą pasirašė TSRS Vidaus reikalų ministras N. P. Dudorovas, nuo Lenkijos — Lenkijos Liaudies Respublikos Vidaus reikalų ministras V. Vicha. Pasirašant Susitarimą dalyvavo — nuo Tarybų Sąjungos: TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis pavaduotojas N. S. Patoličevas, Tarybų Sąjungos delegacijos nariai, ekspertai ir TSRS Vidaus reikalų ministerijos atsakingieji bendradarbiai: nuo Lenkijos Liaudies Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius Maskvoje T. Gedė, Lenkijos delegacijos nariai ir ekspertai.


Agentūros Junaited Pres pranešimu, šiomis dienomis į Otavą „neoficialiam” vizitui atvyko VFR atominių klausimų ministras Balkė. Balkė pareiškė spaudos atstovams, kad jis atvyko siekdamas paruošti dirvą Vakarų Vokietijai pirkti 100 tonų Kanados urano. Kaip nurodo agentūra, Balkė šiuo metu veda derybas su kompanijos „Atomik Enerdži of Kanada” prezidentu, o taip pat su įvairių vyriausybinių organų oficialiais atstovais.


„Ar atlaikys vargšelė (Lietuva) savųjų kolaborantų puolimą, kuriame naudojama visa okupacijos metais sukaupta patirtis. (…) Spjaunate tiesiai į veidą, kagėbėšnikai, kapėesesininkai, skrepliais. (…) Teks atsakyti.


„Golos Rosiji” pranešimu, apie du šimtai Tadžikistano gyventojų žuvo, mėgindami persikelti per Amudarjos upę į kaimyninį Afganistaną. Pasak JTO atstovo, šiuo metu Afganistane yra daugiau kaip 100 tūkstančių pabėgėlių tadžikų. NVS jungtinių ginkluotųjų pajėgų vado pavaduotojas generolas B.Pjenkovas pasisakė už tai, kad į ginkluoto konflikto apimtą Tadžikistaną būtų kuo greičiau įvestos Sandraugos pajėgos taikai palaikyti. Generolo žodžiais, pajėgas sudarytų Kazachstano, Kyrgyzstano, Rusijos ir Uzbekistano kariškiai.


KREIPIMASIS Į LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMĄ IR VYRIAUSYBĘ

Nepriklausomybės atkūrimo pradžioje buvo dedama vilčių, jog vėl pakils tautinė kultūra, bus gerbiamos ir įtvirtinamos bendražmogiškosios vertybės. Nors ir buvo tam sąlygų, tačiau lūkesčiai išsipildė tiktai iš dalies. Pastaruoju metu įstatymiškai saugomos doros ir kultūros normos yra nuolatos ir labai stipriai pažeidžiamos. Iš mokyklų vis labiau išstumiamas svarbiausias dalykas - doros pagrindus gvildenąs mokslas - etika. Plinta alkoholinė, nikotininė ir kitokios manijos, didėja nusikalstamumas. Atgimstančioje Lietuvoje plačiai klesti mafija ir reketas, keroja veidmainystė, biurokratizmas bei karjerizmas. Jaunimo auklėjimas apverktinos būklės. Iškreiptoje dabartinėje demokratijoje, dažnai nusižengiant moralės normoms, viešai netrukdomas kelia galvą visuomenę skaldąs įvairiausių pavidalų fanatizmas. Visuomenę neigiamai veikia toli gražu garbingos politinių partijų rietenos. Nesveikos atsakingų valdininkų ambicijos užgožia atsakomybės jausmą ir pareigas tėvų bei protėvių žemei. Nestabdomos sparčiai plinta Vakarų civilizacijos piktžaizdės: pornografija, smurto ir iškrypimų propagavimas, azartiniai lošimai, iš kurių siekia pralobti savanaudžiai asmenys. Visa tai nesuderinama su sveikos demokratijos supratimu ir yra tapę normalios visuomenės ugdymo bei normalių gyvenimo sąlygų kūrimo stabdžiais. Mes manome, jei visam tam kuo greičiau nebus pasakytas pats griežčiausias „ne!”, lietuvių tauta nepajus džiaugsmo dėl seniai laukto nepriklausomybės atgavimo. Pagaliau ne netvarkos Lietuvoje siekdami žuvo dešimtys tūkstančių geriausių Lietuvos sūnų ir dukterų! Todėl kviečiame Lietuvos Seimo narius ir Vyriausybę būti kur kas principingesnius bei reiklesnius ir skirti kur kas daugiau dėmesio Doros ir Kultūros reikalui, jo plėtotei bei teisinei apsaugai. Doros ir kultūros sąjungos pirmininkas Algirdas Statkevičius, laikinai einantis Lietuvos politinių kalinių sąjungos pirmininko pareigas Adomas Lukoševičius, Vyskupo M. Valančiaus Blaivystės sąjūdžio tarybos prezidiumo pirmininkas Juozas Kančys, Vilniaus miesto baltų tikėjimo bendruomenės „Romuva” seniūnas Algimantas Jucevičius, Neprievartos centro atsakingoji sekretorė Lina Astra, Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos pirmininkas Arimantas Dumčius


Netoli Sarajevo patyrė katastrofą Italijos karinių oro pajėgų transporto lėktuvas. Gelbėtojai aptiko fiuzeliaže skylę bei nuolaužą, kuri galėtų būti žemė-oras raketos dalis. Jungtinių Tautų atstovai svarsto liudininko teigimą, kad lėktuvą numušė. Reuter teigia, kad visi keturi įgulos nariai žuvo. JT sustabdė krovinių tiekimą į Sarajevą lėktuvais, iki bus tiriama ši katastrofa. Keturi JAV kariniai sraigtasparniai, ieškoję lėktuvo likučių, buvo apšaudyti netoli katastrofos vietos.


ATOMINIAI BANDYMAI JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE TEBEVYKSTA

NIUJORKAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Agentūros Junaiteo Pres pranešimu, šiandien bandomajame poligone Nevados valstijoje JAV atliko šešioliktąjį iš eilės branduolinį sprogdinimą vasaros atominių bandymų serijoje.


Senojoje Rusijoje prieš revoliuciją viešpatavo dvarininkai ir kapitalistai. Valstybinė valdžia priklausė carui — „autokratui“. Vyriausybės organai, policija, žandarmerija, kariuomenė, teismai, kalėjimai buvo dvarininkų ir kapitalistų rankose. Jų rankose buvo taip pat mokykla ir bažnyčia, kaip priemonės masėms dvasiškai pavergti. Darbininkai ir valstiečiai buvo pavergtos, eksploatuojamos klasės. Jie buvo beteisiai. Jie buvo verčiami visą gyvenimą dirbti veltėdžiams — dvarininkams ir kapitalistams. Pirmoji rusų revoliucija įvyko 1905 metais. Tada pirmą kartą ir gimė Tarybos, kaip darbininkų sukilimo organai, kaip naujos, revoliucinės valdžios užuomazgos šalyje. Caro vyriausybei tada sunkiai pavyko įveikti revoliucinį judėjimą ir, kaip nuolaidą, teko sušaukti Valstybinę Dūmą — niekingą tautos atstovybės imitaciją. Caro autokratija liaudies revoliucijos buvo nuversta 1917 metų vasario mėnesį. Visoje šalyje kūrėsi Tarybos. Tačiau tada, 1917 metų pavasarį, valstybinę valdžią į savo rankas pavyko pagrobti buržuazijai. Buržuazinė vyriausybė pradėjo puolimą prieš revoliucinius darbininkus ir valstiečius. Bolševikų partija suorganizavo mases į kovą prieš kontrrevoliuciją, į kovą dėl darbininkų – valstiečių valdžios. 1917 metų spalio 25 (lapkričio 7) Petrograde bolševikų vadovaujami darbininkai ir kareiviai sukilo ir nuvertė buržuazinę vyriausybę. Tą pačią dieną Petrograde prasidėjo visos Rusijos Tarybų Suvažiavimas. Savo kreipimesi į liaudį jis pareiškė: „Remdamasis darbininkų, kareivių ir valstiečių milžiniškos daugumos valia, remdamasis įvykusiu Petrograde darbininkų ir įgulos pergalingu sukilimu, Suvažiavimas ima valdžią į savo rankas“. Taip Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pasekmėje valstybinė valdžia mūsų šalyje perėjo Taryboms, taip gimė Tarybų valstybė. Tarybos yra labiausiai masiška valstybinė organizacija, kuri jungia visus darbo žmones. Tarybas renka liaudis, slaptai balsuodama visuotinės, lygios, tiesioginės rinkimų teisės pagrindu. Tarybiniai piliečiai nežino jokių savo rinkiminių teisių apribojimų, o tuo tarpu buržuazinėse šalyse žymioms piliečių masėms iš darbininkų ir valstiečių tarpo rinkiminės teisės apribotos arba net visai atimtos. Mūsų šalyje lygią teisę rinkti ir būti išrinktais į visas Tarybas (nuo apylinkės Tarybos iki Aukščiausiosios Tarybos) turi visi abiejų lyčių piliečiai, neatsižvelgiant į tai, kokiai tautai ar rasei jie priklauso, kokio yra tikėjimo, kokį mokslą baigę, iš kokios klasės kilę, koks jų turtas, ką praeityje veikė, ar gyvena sėsliai, ar ne. Vienintelę ir visai suprantamą išimtį sudaro proto ligonys ir asmenys, kuriems teismo sprendimu atimtos rinkimų teisės. Tokios demokratiškiausios pasaulyje rinkimų sistemos pagrindu pas mus išrinktos visos Tarybos. Šios sistemos pagrindu tarybiniai piliečiai 1946 metų vasario mėnesio 10 dieną išrinks deputatus į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Toliausiose vietose, kiekviename mieste, rajone, srityje yra savo darbo žmonių deputatų Taryba. Vietinės Tarybos renka savo vykdomuosius komitetus, privalančius atsiskaityti prieš jas dėl visos savo veiklos, steigia savo skyrius, tvarkančius vietinio valstybinio valdymo sritis, kaip kad, pavyzdžiui: liaudies švietimo, sveikatos apsaugos, vietinės pramonės, prekybos, finansų, žemės ūkio, socialinio aprūpinimo ir kitus. Nedidelėse gyvenamosiose vietose vykdomąjį komitetą sudaro pirmininkas, jo pavaduotojas ir sekretorius. Vietinės Tarybos pačios sprendžia visus vietinio ūkinio ir kultūrinio politinio gyvenimo klausimus. Jos užtikrina valstybinės tvarkos palaikymą savo teritorijoje, įstatymų laikymąsi ir piliečių teisių gynimą, padeda stiprinti gynybinę šalies galią. Vietinės Tarybos turi savo pajamų šaltinius ir sudaro savo biudžetą (pajamų ir išlaidų sąmatą). Darbo žmonių deputatų Tarybos renka savo nuolatines komisijas, kurios praktiškai padeda Taryboms dirbti. Nuolatinės komisijos ir daugelis kitų prie Tarybų dirbančių organizacijų glaudžiai susieja jas su rinkikais, su gyventojais, įtraukia plačias darbo žmonių mases į valstybės valdymą. Tad Tarybos yra tikrai demokratinė valdžia, artimiausia ir brangiausia liaudies masėms. Tarybos — nauja valstybinė organizacija, kokios nebuvo ir nėra jokioje kitoje šalyje, kaip tik mūsų. Tarybos iš pagrindų skiriasi nuo valstybinių organizacijų kapitalistinėse šalyse. Ten konstitucijose dažnai kalbama apie demokratiją, o iš tikrųjų valstybinės valdžios organai pritaikyti tautų priespaudai, darbo žmonių eksploatavimui, kapitalistų ir dvarininkų reikalų gynimui. Tarybos, atvirkščiai, pasiekė visiško darbo žmonių išvadavimo nuo bet kokios priespaudos; Tarybos pašauktos darbo žmonių masių reikalams ginti ir tenkinti. Leninas dar 1919 metų pradžioje rašė, kad Tarybos tapo nuolatiniu ir vieninteliu visos valstybinės valdžios pagrindu mūsų šalyje. Darbo žmonių Tarybos sudaro Tarybų Sąjungos politinį pagrindą. Tarybų respublika Vietinės Tarybos, pagal mūsų Konstituciją, yra vietiniai valstybinės valdžios organai. Vietinė Taryba — tai narvelis, sudedamoji vieningos Tarybų valdžios dalis. Imkite bet kurią mūsų šalies respubliką, — ir jūs pamatysite, kad joje visos vietinės Tarybos sudaro vieną bendrą tautinę valstybinę organizaciją, kurioje kiekviena Taryba turi savo vietą, savo teises, savo įgaliojimus. Toks susivienijimas ir yra Tarybų Respublika. Visa mūsų didžioji Tarybų šalis yra tautinių Tarybų Respublikų susivienijimas į vieną bendrą daugiatautę Tarybų valstybę — Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą su TSRS Aukščiausiąja Taryba priešakyje. Tarybų valdžia yra darbo žmonių valdžia. Tai aiškiai pabrėžta Tarybų Sąjungos Konstitucijoje: „Visa valdžia TSRS-oje priklauso miesto ir kaimo darbo žmonėms darbo žmonių deputatų Tarybų asmenyje“. Tą pat sako ir visų tarybinių respublikų konstitucijos. Su visišku pagrindu ir pasididžiavimu tarybiniai piliečiai apie savo valstybę sako: — Mūsų valstybė — tai mes patys! Tarybų valstybė iš pagrindų skiriasi nuo visų kitų valstybių tuo, kad jos pagrindas yra masinė organizacija kaip tik tų klasių (darbininkų ir valstiečių), kurios kapitalistinėse šalyse pavergtos ir prispaustos eksploatacijos, o pas mus laisvos ir pačios valdo savo šalį.


Š. m. gruodžio mėn. 16 d. reicho užsienių reikalų ministeris p. Curcijus aplankė Karaliaučių. Šitą p. Curcijaus vizitą Rytprūsių spauda pažymėjo, kaipo svarbų politinį įvykį, nurodydama į tai, kad Vokietijos vyriausybė paskiausiu laiku pradėjo daugiau dėmesio kreipti į Dancigo koridorium atskirtus Rytprūsius. Toji aplinkybė, kad Rytprūsius aplankė reicho užsienių reikalų ministeris, Rytprūsių spaudai atrodo labai reikšminga. Po Versalės sutarties politinė ir ekonominė Rytprūsių padėtis esanti labai pablogėjusi. Šio krašto atgaivinimas esąs galimas tik panaikinus Versalės sutarties padarytą beprasmingą Vokietijos kūno skrodimą. Dėl to p. Curcijaus vizitą į Karaliaučių, o vėliau į Aukštąją Sileziją vokiečių spauda aiškina Vokietijos vyriausybės noru susipažinti su padėtimi vietoje, kad rytų sienų revizijos klausimą rimčiau galima būtų pastatyti. Turint galvoje tą kampaniją, kurią beveik visa vokiečių spauda varo paskiausiu laiku už Vokietijos rytų sienų reviziją, toks p. Curcijaus vizito į Rytprūsius tikslas atrodo visai galimas. Tai matyti ir iš pačio p. Curcijaus pareiškimų, padarytų spaudai. Pav., „Kön. Allg. Zt.“ Nr. 587 iš š. m. gruodžio mėn. 16 d. randame įdėtą p. Curcijaus pasveikinimą Rytprūsiams, raštu šiam laikraščiui įteiktą. Šiame pasveikinime p. Curcijus nurodo, kad jo apsilankymas Rytprūsiuose esąs ženklu, jog Reichas ir savo užsienio politikoje neužmirš Rytprūsių. Komentuodamas šitą p. Curcijaus pareiškimą, „Kön. Allg. Zt.“ pabrėžė, kad, po Reino sričių paliuosavimo, Vokietijai visa energija tenka griebtis Vokietijos rytų problemų sprendimo. Čia esąs vienas svarbiausiu, jeigu ne pats svarbiausias, vokiečių politikos uždavinys, kurį Vokietijai statąs gyvenamas momentas. Pasikalbėjimuose su vietos politikos vadais ir valdžios atstovais Karaliaučiuje, Rytprūsių spaudos žiniomis, p. Curcijus taip pat žadėjęs Rytprūsiams Reicho vyriausybės paramos. Apie kokią paramą čia buvo kalbėta, nesunku yra suprasti, turint galvoje visas politines apsilankymo aplinkybes ir spaudos aiškinimus. Suprantama, kad p. Curcijaus pasikalbėjimuose buvo paliesti ir Klaipėdos reikalai. Būdamas Karaliaučiuje, p. Curcijus, vokiečių spaudos žiniomis, priėmė Vokietijos pasiuntinį Lietuvai p. Morath bei Vokietijos generalinį konsulą Klaipėdoje p. Maenss ir išklausė jų pranešimų „apie derybas su Lietuva Klaipėdos krašto autonomijai užtikrinti“. Prieš tai, lapkričio mėn. 20 d., p. Curcijus darė pranešimą dėl užsienio politikos Reichstage. Čia jis taip pat išsitarė ir dėl santykių su Lietuva. Einant Volfo agentūros pranešimu, p. Curcijus yra pareiškęs Reichsrate, kad, po nevaisingų pastangų tiesioginiai susitarti su Lietuva, tekę kreiptis į Tautų Sąjungos Tarybą, kad apsaugojus vokiečių tautiečiams Klaipėdos krašte sutartimi suteiktą autonomiją nuo neleistinų laužymų. Ženevoje pavykę bent skubotus klausimus patenkinamai išspręsti. Tačiau Lietuvoje atsiradę srovių, kurios ne tik galinčios apsunkinti Ženevos susitarimo įgyvendinimą, bet dar daugiau paaštrinti padėtį Klaipėdos krašte. P. Curcijus galįs tik persergėti, kad panašioms srovėms nebūtų leista prasiveržti. „Mes norėtume, — pareiškė p. Curcijus, — ligšiolinius draugingus santykius su Lietuva išlaikyti ir ugdyti, ir esame tos nuomonės, kad ir Lietuvai tokie santykiai yra svarbūs”. P. Curcijus laukiąs, kad Lietuvos vyriausybė ir jos organai klaipėdiečiams jų autonomijos nesusiaurins. Lietuva galinti skaitytis su Vokietijos nusistatymu be jokios žalos bet kuriems teisėtiems savo interesams. Šituos pareiškimus Rytprūsių spauda komentavo, kaipo grasinimą Lietuvai iš Reicho vyriausybės pusės. Tačiau, apie kokius „autonomijos siaurinimus“ minėjo savo pareiškime p. Curcijus, vokiečių spauda konkrečiai nenurodė, ir mes negalime suprasti, ką turėjo galvoje Reicho užsienių reikalų ministeris, kada jis kalbėjo apie tuos „siaurinimus“. Jeigu čia buvo turėta galvoje tie priekaištai, kuriuos rugsėjo mėn. surašė savo skunde Klaipėdos krašto vokietininkai, tai dėl jų dar teks pasisakyti ir konkrečiau juos suformuluoti Ženevoje. Tačiau savaime yra aišku, kad Lietuvai nėra jokio išrokavimo gadinti draugingus santykius su Vokietija, ir jeigu jau kalbėti čia apie ginčą dėl Klaipėdos autonomijos, tai ne Lietuvos vyriausybė tą ginčą yra iškėlusi ir ne jos interese yra tą ginčą žūt būt palaikyti. Lietuva nė su vienu savo kaimynu nevengė ir nevengia visus kylančius nesusipratimus gražumu išspręsti. Tačiau, jeigu ji yra puolama, ji privalo gintis. To reikalauja iš jos valstybės ir tautos garbė ir prestižas. Dėl to ir p. Curcijaus aliūzijos ir įspėjimai dėl Klaipėdos autonomijos „siaurinimo“ čia nieku būdu padėties pakeisti negali. Lietuvos vyriausybė gerai žino uždėtas jai Klaipėdos konvencijos pareigas, ir visada yra pasiryžusi duoti, einant tos konvencijos 17 str., paaiškinimų dėl jos vykdymo. Tačiau, Lietuvos visuomenei, sekančiai vokiečių spaudos varomą akciją už Vokietijos rytų sienų reviziją, p. Curcijaus pareiškimai, ryšy su jo vizitu Karaliaučiuje, atsistoja dabar visai kitoje šviesoje. Čia mes negalime neįžiūrėti ryšio tarp Vokietijos vyriausybės skundo Tautų Sąjungos Tarybai ir tos krypties Vokietijos užsienio politikoje, kuri dabar Vokietijos rytų sienų reviziją statosi vienu aktualiausių uždavinių. Tas ryšys ypač krinta į akis, prisiminus, kad p. Curcijus priiminėjo atstovus Memellandbundo — organizacijas, kurios statute 2 § įrašytos vokiškumo palaikymas Klaipėdos Krašte.


Rusijos parlamentas priėmė nutarimą dėl buvusios TSRS valstybės simbolių.Remiantis šiuo dokumentu, buvusios TSRS valstybės simboliai - herbas, vėliavos - paliekami ant Rusijoje esančių pastatų ir atstovybių užsienyje tik tuo atveju, jeigu yra meno objektai arba jų pakeitimas gali pakenkti pastatu


LDDP pirmininkas A.Brazauskas susitiko su Vengrijos socialistų partijos nacionalinio prezidiumo, šalies parlamento nariu Š. Tabaidžiu ir Lenkijos socialistų partijos vicepirmininku A.Bobryku. Pokalbių metu pasikeista nuomonėmis apie politinę ir ekonominę padėtį šalyse, partijų veiklą. Svečiai pasidalijo patirtimi organizuojant partijų darbą dabartinėmis sąlygomis, dalyvaujant parlamentinėje veikloje. Jie ypač domėjosi visuomenine-politine padėtimi Respublikoje artėjant rinkimams, LDDP pasirengimu jiems ir partijos galimybėmis. Sutarta plėsti tarpusavio bendradarbiavimą, keistis informacija bei delegacijomis.


Į Maskvą atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos Užsienio reikalų ministras Adamas Rapackis

Kovo 4 d. į Maskvą atvyko Lenkijos Liaudies Respublikos Užsienio reikalų ministras Adamas Rapackis ir jį lydintieji asmenys. Baltarusijos stotyje svečius sutiko TSRS Užsienio reikalų ministras A. A. Gromyko, Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Bobrovnikovas ir kiti oficialūs asmenys. Sutinkančiųjų tarpe buvo Lenkijos Liaudies Respublikos ambasadorius TSR Sąjungoje T. Gede ir ambasados bendradarbiai, eilės diplomatinių atstovybių vadovai, akredituoti TSR Sąjungoje, žurnalistai. Baltarusijos stotyje A. Rapackis padarė prie mikrofono trumpą pareiškimą.


Dar dėl Vokietijos skundo Tautų Sąjungai

Mūsų dienraščio skiltyse mes jau esame nagrinėję Vokietijos skundą Tautų Sąjungai dėl tariamų Klaipėdos konvencijos laužymų iš Lietuvos pusės, šio skundo turinio atžvilgiu. Taip pat esame įvertinę tas politines apystovas, kuriose šis skundas yra kilęs. Tačiau labai įdomi yra skundo įteikimo formalinė pusė. Taigi šiuo atžvilgiu tenka dar atskirai apie tą skundą pakalbėti. Kaip jau dabar yra paaiškėję, Vokietijos skundas Tautų Sąjungoje yra keliamas ne dėl tautinės vokiečių mažumos Klaipėdos krašte būklės, o dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų tariamo laužymo iš Lietuvos pusės Tokios rūšies skundai gali būti patiekti Tautų Sąjungos tarybai tiktai einant Klaipėdos konvencijos 17 str. šio straipsnio pirmas posmas taip skamba: „Aukštosios susitariančios šalys pareiškia, kad kiekvienas Tautų Sąjungos tarybos narys turės teisės atkreipti tarybos dėmesį dėl kiekvieno šios konvencijos nustatymų laužymo“. Iš cituoto Klaipėdos konvencijos nuostato matyt, kad Vokietija, kaipo Tautų Sąjungos tarybos narys, turi teisės „atkreipti tarybos dėmesį“ dėl kiekvieno Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Tačiau, kita vertus, iš to paties cituotojo Klaipėdos konvencijos 17 str. nuostato matyti, kad, patiekdama Tautų Sąjungos tarybai skundą, Vokietija pati turi konkrečiai suformuluoti tuos kaltinimus, kuriuos, einant sakyto straipsnio nuostatais, patiekia Tautų Sąjungos tarybai, kvalifikuodama juos kaipo Klaipėdos konvencijos nustatymų laužymą. Reikia pažymėti, kad procedūros klausimas, skundų Klaipėdos konvencijos 17 str. pagrindu patiekimo atžvilgiu, šiandien nebėra naujas. Dėl šios rūšies skundų Tautų Sąjungos tarybai pateikimo procedūros praeityje jau yra buvę diskusijų ir šioji procedūra pakankamai aiškiai yra nustatyta. Būtent, paskutinį kartą kalbamas klausimas buvo iškeltas 1926 m. ir, kaipo šio klausimo sprendimas, tų pačių metų rugsėjo mėn. 20 d. buvo priimtas Tautų Sąjungos juristų komiteto raportas, kurio pabaigoje yra pabrėžta, kad, įnešdamas klausimą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, tarybos narys turėtų precizuoti, „ar tikrai ir jeigu taip, tai kokiais atvejais jam rodosi, kad Klaipėdos konvencija buvo sulaužyta“. Tuo būdu, čia expressis verbis yra pasakyta, kad kiekvienas Tautų Sąjungos tarybos narys, norėdamas atkreipti Tarybos dėmesį dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, turi pats savo skundą suformuluoti ir tai ne bendrais posakiais, bet nurodydamas „kokiais atvejais jam rodosi, kad Klaipėdos konvencija buvo sulaužyta“. Žiniomis iš Ženevos, Vokietija šito procedūros reikalavimo nėra išpildžiusi ir nori iškelti Lietuvos vyriausybei bylą labai jau suprastintu būdu. Būtent, ji yra tik pridėjusi lydimąjį raštą prie kelių Klaipėdos krašto vokiečių anoniminio skundo. Savaime aišku, kad toks skundo patiekimas prasilenkia su mūsų aukščiau nurodytąja procedūra skundams teikti. Klaipėdos vokiečiai nėra įgalioti formuluoti skundus Tautų Sąjungos tarybai dėl Klaipėdos konvencijos laužymo. Tuos skundus gali patiekti tik Tautų Sąjungos tarybos nariai.


Prancūzų spauda apie franko stabilizavimą.

Radio žiniomis, prancūzų spuda gyvai komentuoja įvykusį franko stabilizavimą. Visa spauda pripažįsta šio įvykio didelę reikšmę ekonominiame Prancūzijos gyvenime ir sveikina radikalus, – pasak ,,Avenir“, „pasiryžusius padėti Poncaré pereiti paskutinį finansinio krašto atstatymo etapą“. ,,Matin“ laiko franko stabilizavimą istoriniu įvykiu, atidarančiu naują ekonominio gyvenimo erą. ,,Exclsior“ skeibia reformą geriausia, nes visos partijos su ja sutikusios. „Figaro“ rašo, kad stabilizavimas nėra darbo pabaiga, o tik nacionalinių vertybių realizavimo pradžia. Visa spauda kiritikuoja socialistus, kurie reikalavo priemonių frankui stabilizuoti, bet vengė vykdymo atsakomybės.


Kaip praneša agentūros Asošieited Pres korespondentas iš Kembridžo (Masačuzetso valstija), 500 Masačuzetso technologijos instituto studentų surengė protesto demonstraciją prieš tai, kad pakeltas mokestis už studentų bendrabučius ir už maitinimąsi juose. Korespondento pranešimupolicija suėmė 31 studentą. Jie apkaltinti maištu”. Šiandien suimtieji bus teisiami.


KABULAS, birželio 17 d. (TASS-ELTA). Kabulo radijo pranešimu, per neseniai įvykusį žemės drebėjimą Kamerdo upės slėnyje sugriauta dauguma kaimų, įvyko griūtys kalnuose, padaryti dideli materialiniai nuostoliai, yra aukų gyventojų tarpe. Kalnų griūtis užtvenkė Kamerdo upę, susidarė didelis ežeras. Ežere susikaupęs vanduo pralaužė užgriuvusią vietą ir nuplovė kelis kaimus, apsėmė laukus. Žuvo 112 ir sužeista 90 žmonių. Saigano slėnyje suardyti beveik visi keliai. Turimomis žiniomis, slėnyje visiškai sugriauta keletas kaimų, dauguma užtvankų ir kanalų, sunaikinti arimai, žuvo 160 ir sužeista apie 100 žmonių. Paskutinėmis žiniomis, stiprus požeminiai smūgiai dar tebejaučiami Kamerdo ir Saigano slėniuose ir kitur.


Per papildomuosius parlamento rinkimus Saintivese laimėjo liberalų kandidatė ponia Runeiman. Jos vyras taip pat yra žemųjų rūmų atstovas. Anglų parlamento istorijoj pirmą kartą atsitinka, kad vyras ir moteris turėtų vietas žemuosiuos rūmuos.


Nauji bundesvero raketiniai batalionai NATO kariuomenėje

Artimiausiu metu NATO vadovybė gaus dar keturis Vakarų Vokietijos bundesvero batalionus, apginkluotus „Nika-Herkulio“ tipo valdomaisiais sviediniais. Apie tai praneša DPA korespondentas, remdamasis „gerai informuotais Paryžiaus NATO sluoksniais“. Šie keturi nauji raketiniai batalionai prisijungs prie dviejų Vakarų Vokietijos raketinių batalionų, jau esančių NATO vadovybės žinioje. Šių keturių batalionų karininkai ir kareiviai specialiai apmokyti Jungtinėse Amerikos Valstijos


LDDP pirmininko ALGIRDO BRAZAUSKO pasisakymas

Kovo 19-20 dienomis Vienoje vyko tarptautinė konferencija „Bendradarbiavimas vardan Europos ateities“, į kurią buvo pakviesti LSDP pirmininkas A. Sakalas ir LDDP pirmininkas A. Brazauskas. Forumo iniciatoriai - Austrijos ir Vokietijos socialdemokratai, Europarlamento nariai. Iš viso konferencijoje dalyvavo daugelio Europos valstybių socialdemokratinės orientacijos partijų atstovai. Tarp svečių buvo Čekijos ir Slovakijos federalinio susirinkimo pirmininkas A. Dubčekas, Austrijos federalinės vyriausybės vadovas H. Vranickis, Europos bendrijos vadovybės atstovai, ministrai, kiti įžymūs politikai. Buvo nagrinėjama keletas temų: demokratizacijos procesai, nacionalinių mažumų politika, ekonomikos reforma ir Rytų Europa, nedarbo socialinės pasekmės, Vakarų Europos pagalbos Rytams galimybės. Konferencijoje kalbėjo LDDP pirmininkas A. Brazauskas. Spausdiname šios kalbos santrauką. Šiaurės Europos valstybių - buvusių TSRS respublikų ekonominis potencialas yra gana aukštas. Dar ne taip seniai pagal bendro nacionalinio produkto gamybą vienam gyventojui Lietuva užėmė vietą ketvirtajame dešimtuke tarp viso pasaulio valstybių. Pastaraisiais metais mūsų pramonės gamybos lygis staiga nukrito, ir tai gali sukelti daugelį neigiamų reiškinių: nedarbą, skurdą, masinę emigraciją ir kt. Kokios viso to priežastys? Be abejo, ekonomika išgyvena sunkias dienas tiek dėl objektyvių, tiek ir dėl subjektyvių priežasčių. Nebesilaikoma prekybos sutarčių su buvusiais ekonominiais partneriais dabartinėmis nepriklausomomis valstybėmis. Jaučiami labai sunkūs senosios, centralizuoto skirstymo ir tiekimo sistemos padariniai. Sudėtingiau pervežti prekes ir produkciją per valstybines sienas, nes įsigalėjo muitų sistema, gana biurokratinė licencijų išdavimo tvarka. Panaikinus centralizuotą užsienio prekybos sistemą - pirmiausia turiu galvoje prekybą su Vakarų partneriais - atsirado tam tikras vakuumas, nes alternatyvinei sistemai nėra pakankamai tvirtų valiutinių išteklių. Bankų sistema taip pat kuriama valstybinės monopolizuotos bankų sistemos bazėje. Šiam darbui nėra ne tik reikiamų sąlygų, bet ir pakankamo patyrimo. Nevykdoma pinigų emisijos politika. Rublis pasiliko visiškai be jokios „globos“. Šalia objektyvių problemų norėčiau paminėti ir kai kurias subjektyvias priežastis, kurios yra gana specifinės vienai ar kitai valstybei. Jos priklauso nuo konkrečios šalies valstybinės sandaros, politinių jėgų pusiausvyros. Deja, dar pasitaiko, kai netgi ekonomikos įstatymai priimami vadovaujantis politiniais, ideologiniais motyvais. Pagrindinis tikslas - nors šiek tiek pagerinti žmonių gyvenimo sąlygas - tarsi užmirštamas. Neanalizuojamos ekonomikos reformos socialinės pasekmės. Taip jau atsitinka, kad paisoma tik tam tikros vienos gyventojų grupės interesų ir taip suskaldoma visuomenė. Demontavus senąją socialistinę ūkininkavimo sistemą, nesukurta alternatyva, nebuvo tausojami kvalifikuoti kadrai, jais pernelyg nepasitikima. Pasitaikydavo, kad žmones atleisdavo iš darbo vien tik dėl to, kad jie kažkada priklausė Komunistų partijai. Tenka kurti santykius su kaimyninėmis valstybėmis įvertinant daugybę veiksnių: ne per seniausias skriaudas, aneksiją, aukas, susikaupusi pyktį ir t. t. Visa tai, ką paminėjau ir ko nesuspėjau paminėti, gali būti naujų, neseniai nepriklausomybę atgavusių Rytų Europos valstybių atsilikimo ir net skurdo priežastis. Tai, be jokios abejonės, gali atsiliepti visos Europos bendrijos raidai. Šiandieninė konferencija, skirta bendradarbiavimui kuriant Europos ateitį, yra labai reikalinga, surengta kaip tik laiku. Ji parodo, kad socialdemokratinėms jėgoms pirmiausia rūpi visuomenės, kiekvieno jos nario interesai. Ką norėčiau pasiūlyti? Pirma, būtina garsiai ir atvirai skelbti, kas gero ir kas blogo yra mūsų valstybėse įstatymų leidimo, ekonomikos srityse, kaip vyksta visuomeniniai politiniai procesai, kaip kuriama demokratinė visuomenė. Antra, būtina išnaudoti visas įmanomas galimybes skatinti užsienio investicijas, diegti naujas technologijas. Trečia, sparčiau plėsti Rytų ir Vakarų Europos prekybinius santykius. Ketvirta, suteikti pagalbą rengiant aukštos kvalifikacijos specialistus Vakarų pramonės ir mokslo centruose. Penkta, plėtoti giminingų politinių partijų bendradarbiavimą.


ROMA, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraštis „Unita” – vakar visoje Italijoje įvyko 24 valandų streikas, kurį surengė darbininkai-metalistai. Jame dalyvavo daugiau kaip 90 procentų metalurgijos ir mašinų gamyklų darbininkų. Streikuojantieji reikalavo sutrumpinti darbo savaitę ir palikti ankstesnį darbo užmokestį. Streiką paskelbė profsąjunginės organizacijos, priklausančios Italijos Visuotinei darbo konfederacijai (IVDK), „ Italijos darbo žmonių profsąjungų konfederacijai” ir „ Italijos darbo sąjungai”. Kaip pažymi laikraštis „Unita”, labiausiai sutelktai streikas vyko Milane, Brešioje, Genujoje, Bolcane ir Venecijoje.


Tokia antrašte ,,Žydų Balse“ įdėtas jo vyr. redaktoriaus p. R. Rubinšteino ,,Laiškas iš Zenevos“. Kiek sutrumpintą šį laišką paduodame. ,,Pirmas nusivylimas jau atėjo. Lietuvių-lenkų ginčas dabartinėj Tautų Sąjungos Tarybos sesijoj jokios žymios vietos neužims, jis nebus degantis darbų punktas, bendrai nepritrauks tarybos narių ypatingo dėmesio. Tas jau šiandien beveik yra aišku, ir žurnalistai, profesionaliniai sensacijų bei aštrių monentų mėgėjai, yra sunkiai apvilti ir užgauti“. Šio apsireiškimo priežastį autorius šitaip paaiškina: „Sansacingai ir aštriai šį klausimą gali statyti tik lenkų delegacija, Lietuvių delegacija neturi jokio intereso šį ginčą paaštrinti. Bet kaip tik lenkų pusė šį kartą rodo pažymėtiną pasingumą. Ji nesiskubino ir neskubina. Prieš kelias dienas lenkų nota, kurią Suliakovskis atvežė Kaunan, reikalavo kuo greičiau atnaujinti derybas. Jau buvo norėta atvykti į Ženevą su aiškiais lietuvių lenkų susitikimo rezultatais. Bet po to, kai prof. Voldemaras, pasirėmęs tam tikromis formalybėmis, gudriai atsisakė nuo ,,ekspres“ - derybų, lenkų ūpas, matyt, atslūgo. Žymus lenkų žurnalistas, gerai orientuojąsis lenkų politikoj, man visai atvirai pasakė, kad reikia prisipažinti, jog Lietuvos ministeris pirmininkas turi didelį dialektikos talentą ir moka išnauduoti priešo klaidas savo nusistatymams ir savo interesams. Lenkai dabar nereikalauja greitųjų derybų rezultatų ir to negali reikalauti, nes su kuom gi galima ateiti į tarybą ir ko galima iš jos norėti? Kadangi dar nėra suvesta oficialinis Karaliaučiaus konferencijos ir komisijų posėdžių balansas, tai neturi reikšmės reikalauti iš tarybos, kad ji priimtų aiškią rezoliuciją šiuo klausimu, nes prof. Voldemaras labai teisingai atsakys, kad yra per anksti priimti nutarimus, kol derybos dar nėra pabaigtos. Tiesa, lenkai sako, kad vistiek iš derybų nieko neišeisią, kad prof. Voldemaras tyčia užtęsiąs bylą ir ieško visokių formalinių aiškinimu, tuo statydamas lazdas į taikos vežimo ratus... Bet formaliai vis dėlto negalima statyti klausimo iš esmės dabartinėj tarybos sesijoj. Ir tuo lietuvių pozicija yra stipri. Tai kas gi bus? Įvyks, kaip sako žinovai, ir kaip yra lengva numatyt, štai kas: lietuvių lenkų ginčų referentas, einant birželio mėn. tarybos nutarimu, laikys sausą, grynai istorinį pranešimą dėl klausimo padėties. Galimas daiktas, kad šia proga pakalbės dar prof. Voldemaras ir Zaleskis, kurie išdėstys savo vyriausybių nusistatymą. Bet taryba principinio nutarimo nepriims ir paves sekretoriatui padėti techninėmis priemonėmis tolimesnę lietuvių lenkų derybų eigą. (Musų spec. kor. pranešimas tai patvirtino. Red.). Degamos sensacijų medžiagos tokiu būdu nebus duota ir viskas praeis švariai ir ramiai... Jei ištikrųjų taip ir bus, tai vietos politikai tame mato prof. Voldemaro laimėjimą. Bendrai nurodoma į tai, kad bylą toliau bus užtęsiama dėl... referento! Dabartinėj Tautų Sąjungos Tarybos sesijoj atėjo eilė Olandijai išeiti iš tarybos ir perduoti savo vietą kitai valstybei. Ir kita valstybė bus Ispanija, kuri turi gauti patenkinimą už tai, kad ji susitaikė su Tautų Sąjunga: po jos žinomo demonstratyvinio išstojimo. Ji dabar atvyko atgal ir su ja pasielgiama kaip su glamonėjamu kūdikiu. Bet Olandijos atstovas Beelaerst van Blockland yra lietuvių lenku ginčo referentas. Jo vietoj referentu dabar bus paskirtas Ispanijos atstovas Kinones de Leon. Jis yra naujas žmogus, ir turės iš naujo studijuoti šia supainiotą bylą iš šimtų dokumentų ir sudėtingų aplinkybių. Tai yra mėnesių darbas. Ir šis nelauktas, beveik nė kieno nenumatytas apsireiškimas, vėl kris į lietuvių delegacijos svarstyklę jos naudai. Taip čia įvertinama tolimesnių derybų perspektyvas. Tautų Sąjungos kuluaruose aš šiandien pagavau žymų lenkų delegacijos narį, kuriam atvirai pastačiau klausimą: - Paskutinėj savo notoj prof. Voldemaras jums pranešė, kad jis esąs pasiruošęs Ženevoj susitikti su p. Zaleskiu ir nutarti apie lietuvių lenkų konferencijos laiką ir vietą. Taigi, ar negalėtumėt man pasakyti, ką jus manote į tai atsakyti? - Atsakyti? Nieko. Mes bendrai neturime ką atsakyti. Žmogus kimba prie mažmožių, prie tuščių formalybių, mėgina užtemdyti paprasto dalyko aiškią prasmę. Jis nori susitikti su p. Za


Maskvoje įvyko Tadžikistano premjero A. Adžanovo derybos su Rusijos premjeru V.Černomyrdinu ir kai kuriais ministrais. Pasak Tadžikistano atstovo, daugeliu klausimų buvo pasiektas tarpusavio supratimas. Jis sakė, kad yra gerų perspektyvų dėl tolesnio bendradarbiavimo. Premjeras tikisi, kad Rusija padės likviduoti duonos, žaliavų ir degalų trūkumą Tadžikistane.


TASS-o koresp. K. Orlova praneša: Šiandien visa Bulgarijos liaudis – ir mažas, ir didelis – iškilmingai pažymi savo nacionalinę šventę – laisvės dieną – 18-ąsias metines nuo tos dienos, kai šalis buvo išvaduota iš kapitalizmo ir fašizmo priespaudos. Su didžiuliu džiaugsmu Bulgarijos darbo žmonės sutiko N. Chruščiovo ir L. Brežnevo telegramą, kuria jie Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto, TSR Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, TSRS Ministrų Tarybos ir visos tarybinės liaudies vardu nuoširdžiai pasveikino broliškąją bulgarų tautą jos nacionalinės šventės proga. Šiemet savo nacionalinę šventę – rugsėjo 9-ąją – Bulgarijos liaudis sutinka ypač džiaugsmingai. 1962 metų lapkričio mėnesį įvyks Bulgarijos Komunistų partijos VIII suvažiavimas, kuris priims didingą Bulgarijos Liaudies Respublikos vystymo dvidešimtmečio planą. Tai bus programa užbaigti socializmo statybą šalyje ir laipsniškai pereiti į komunizmo statybą. Šventės iškilmės šiandien įvyko Sofijoje, istorinėje „Rugsėjo devintosios“ vardo aikštėje. Susirinkusieji šiltai sutiko pasirodžiusius Georgijaus Dimitrovo mauzoliejaus tribūnoje Bulgarijos Liaudies Respublikos vadovus, taip pat TSKP partinių darbuotojų delegacijos vadovą, TSKP CK Prezidiumo narį, TSKP CK Biuro Rusijos Federacijai pirmininko pirmąjį pavaduotoja A. Kirilenką. Paradas ir sostinės darbo žmonių demonstracija truko daugiau kaip tris valandas ir baigėsi ryškiu spalvingu bulgarų nacionaliniu šokiu „Choro“. Darbo žmonių šventinės demonstracijos įvyko ir kituose šalies miestuos


Santarvės angelai virš praeities laužo;Eksprezidento ir jo bendraminčių valdymo laikus prisiminus

Mintis “sudeginti praeitį” nuskambėjo Algirdo Brazausko prezidentinės karjeros pradžioje. Pasaulis ir net mes patys aiktelėjom nuo tokio netikėto posūkio, kai iškovoję Lietuvos laisvę politikai atsidūrė šešėlyje, o LKP, gelbėdama savo kailį, persikrikštijo ir nespėjusi, gal ir nenorėjusi atsiprašyti tautos už siaubingas praeities piktadarybes, vėl atsidūrė politinės, ekonominės ir propagandinės valdžios viršūnėje. Algirdas Brazauskas, geisdamas, be valdžios, dar ir meilės bei pagarbos, nutarė su nedėkinga praeitimi greitai ir visiems laikams susidoroti. Deginant tokį neįprastą kurą, kilo neįprasti dūmai, sklandė neįprastos plėnys, liko neįprasti nuodėguliai ir anglys. Juk laisvė, pareikalavusi net kruvinų aukų, lyg ir nieko konkretaus nedavė, tik daug rūpesčių ir nepatogumų, nes reikėjo viską spręsti savo galva, rizikuoti. Kas tikėjosi, kad virš laisvės dar kažkas turi būti, o ten jau nieko neberadę, ėmė niekinti ir pačią laisvę, buvo pasiryžę už septynis grašius vėl ją parduoti. Nemalonūs pasidarė ir tie politikai, išlaužę didžiulę sovietų imperijos sieną, sukėlę tokį neįprastą skersvėjį. Tada ir griebtasi nuodėgulių ir anglių: tepta ir velniais paišyta visus, kurie nebenorėjo tikėti melu ir apgaule, kurie sugebėjo įžvelgti, beje, tolimą tautos laimę. Tų paišų storiausias sluoksnis teko Vytautui Landsbergiui, kaip atkakliausiam darbininkui. Pažvelgus į Algirdo Brazausko prezidentavimą, atrodo, lyg eita per prastai suartą dirvą. Kas gi išdygo toje karjeristinėje dirvoje? Kažkaip ir nepamatėm nieko, išskyrus piktžoles. Užtat ant šmeižto ir melo, viliojančių pažadų plytų buvo sulipdyta LDDP valdžios piramidė. Tai buvo, anot Algirdo Brazausko, specialistų piramidė. Iš specialistų žmonės daug tikėjosi. Pirmiausia gero, pasiturinčio gyvenimo, nes laisvė jau pasiekta. Tai tikrai nieko smerktino. Visi norime būti sveiki, turtingi, laimingi. Susidarė situacija, verta Karlo Marxo plunksnos apie specializacijos reikšmę, tik šį kartą ne gamyboje, o politikoje: vieni specializuojasi, kaip laisvę iškovoti, o kiti specializuojasi laimę pažadėti… Daug kas patikėjo, kad tuoj bus, Adolfui Šleževičiui raliuojant, pagautas laimės briedis, nuo kurio ragų pabirs tiek pinigų ir kitokių gėrybių, kiek kas norės… Premjeras lyg Kašpirovskis negailėjo hipnotinių pažadų, tik reikią vytis tą briedį dar šiltomis pėdomis. Tačiau briedžio nepagavom, o LDDP autoritetas sukiužo. Iš kur toks keistas noras - sudeginti praeitį? Net mūsų himnas iš jos ragina semtis stiprybės ir išminties. Kas gi mes būtume šiandien be savo praeities? Žinoma, toks noras gali kilti, kai praeitis negarbinga, kai veikėjas ar jų grupė nori atrodyti geresni negu iš tiesų yra ir buvo. Kas gi buvo pasauliui komunizmas? Tai siaubingiausia politinė sistema, nusinešusi šimtą milijonų žmonių gyvybių (tiek smurtinių mirčių suskaičiuoja mokslininkai). O kas suskaičiuos kančias kitų, likusių gyvų? Gal Lietuvoje komunizmas buvo maloni išimtis? Gal čia nebuvo žudoma, kankinama, gąsdinama, meluojama, šmeižiama? Gal lietuviai nebuvo grūdami į gulagus, kalėjimus, gal nebuvo uždaromi į “psichines ligonines”, gal nebuvo švirkščiamos jiems arkliškos aminazino dozės, stipriausią vyrą per savaitę pasmerkiančios myriop? Gal lietuviškas komunistinis elitas to nežinojo? Gal kaip nors tam priešinosi? Deja, jie buvo uolūs Maskvos valios vykdytojai. KGB, ta paslaptinga, visur esančioji ranka, irgi uoliai darbavosi, kad valdžios viršūnėje būtų vienintelė LKP! LKP CK sekretorius. Kad pasiektum tokias aukštumas, - aišku kaip dieną, - bus surinkti visi galimi duomenys iki pat prosenelių. O kokie yra ryšiai tarp CK sekretoriaus ar nario ir KGB? CK vadovavo Lietuvos KGB organizacijai. KGB nebuvo kvailių gauja, o gerai išmokyta ir dosniai finansuojama etatinių darbuotojų grupė, todėl viską iš esmės atlikdavo profesionaliai. Ji turėjo gausybę verbuojamų agentų - kiek didesnėje žmonių bendrijoje bent po du. Tokia sekimo sistema Rusijoje jau turi senas tradicijas, o tikro tobulumo pasiekė sovietiniais laikais. Iš esmės tai ir buvo tos sistemos egzistavimo stuburkaulis. Kad Algirdas Brazauskas jaučia silpnybę taip gerai veikusiai grandžiai, rodo labai vangus liudijimas tragiškų Sausio įvykių byloje. Niekur neteko nei skaityti, nei išgirsti, kad eksprezidentas būtų neigiamai atsiliepęs apie KGB. Priešingai, jis viską padarė ir, matyt, darys, kad vieno iš uoliųjų KGB darbuotojų atžala taptų Lietuvos Prezidentu! Ir nebeaišku, ką labiau A.Brazauskas norėtų sudeginti: ar savo praeitį, ar mūsų atmintį? Nors ir baisi buvo sovietinė priespauda, bet širdyje ruseno viltis ir kažkokia, gal nereali, laisvos Lietuvos vizija, kiekvieno vis kitokia. Mano vizijoje svarbiausias buvo įsitikinimas, kad SSRS anksčiau ar vėliau žlugs, nes skelbiami gražūs šūkiai yra tik užuolaida, slepianti baisius, kruvinus darbus, o pati sistema laikosi melo, baimės ir jėgos struktūrų dėka. Bet nesitikėjau, kad mažytė Lietuva apvers tokį grandiozinį karinio, politinio, ekonominio režimo vežimą visiškai nauju būdu: žibuoklė prieš giljotiną - beginkliai žmonės prieš tankus! Dabar rodos, kad kitaip ir būti negalėjo. Laikas buvo kaip tik tas ir žmonės kaip tik tie ir tokie. Siena, baisiojo tautų kalėjimo siena, griuvo, papūtė gaivūs laisvės vėjai. Dabar jau reikėjo tas vizijas paversti realiu gyvenimu. Reikėjo skubiai sulydyti gyvybingą lydinį, tiksliai ir greitai įteisinti nepriklausomybę pagal tarptautinės teisės normas. Prasidėjo nematomos, bet lemtingos konstitucinės lenktynės. Lietuva keliomis valandomis anksčiau perkirto liniją… Už jos Laisvė! Atkurtos svarbiausios jungtys su praeitimi ir ateitimi. Dėl nuomonių nesutapimo bei tolesnio skaidymosi ir politinės kovos susidarė dvi didelės priešpriešos, vadinamosios A.Brazausko ir V.Landsbergio linijos. Vienoje pusėje - buvusi nomenklatūra, turinti didžiulį finansinį, vadovavimo, kadrų, ryšių potencialą, kitoje - užsispyrusių idealistų būrys. A.Brazauskas, gerai žinodamas karinį imperijos pajėgumą, nematomą, bet gausų KGB darbuotojų bei jų agentų tinklą ir realistiškai viską įvertinęs, visai neprojektavo nepriklausomos Lietuvos. Jo vizijoje buvo tik ekonominis nepriklausomumas nuo Maskvos. Net ir mūsų sienas turinti saugoti sovietinė armija! Iš tiesų tai visiškas laisvės nustūmimas į tolimus laikus. O ekonominis savarankiškumas be politinio yra tik fikcija. Net turint politinę nepriklausomybę labai sunku, kaip parodė vėlesni įvykiai, išlaikyti ekonominį savarankiškumą. Vytauto Landsbergio vizija - visiškas politinis ir ekonominis nepriklausomumas dabar ir ateityje, tai be priekaištų apiforminant pagal tarptautinės teisės normas. Tai su puikiais pagalbininkais atliko nepaprastai greitai ir nuostabiai tiksliai. Įvykusiame lūžyje galima įžvelgti du svarbius požymius: a) tautinį išsivadavimą iš priespaudos; b) rinkos reguliuojamų ekonominių santykių atkūrimą. Tačiau dar turėjo įvykti ir tebevyksta moralinis lūžis kiekviename iš mūsų. Dar nežinojome, bet jautėme, kad kažkas gali įvykti, nes nei ekonominė, nei politinė blokada dėl įvairių priežasčių nebuvo totalinė ir joje žiojėjo dideli plyšiai. Aišku, kad planai, kaip išrauti dar neįsitvirtinusį laisvės želmenį, buvo kuriami Maskvoje. Tikriausiai jų buvo suplanuota labai daug, bet visi negalėjo būti įvykdyti, nes planuotojams reikėjo sekti ir prisitaikyti prie žaibiškai besikeičiančių situacijų. Artėjome prie kruvinųjų Sausio įvykių. Maskva norėjo kuo mažesnėmis, kuo geriau užmaskuotomis jėgomis ir aplinkybėmis įgyvendinti savo baisias užmačias, nes padėjėjų atsirado ir iš mūsų pačių. Ir tada K.Prunskienė nevykusiu laiku ir neatsižvelgdama į susidariusią padėtį pradėjo ekonominę “šoko terapiją”, smarkiai pakeldama maisto produktų kainas. “Penktoji kolona” pajudėjo Seimo link. “Gintarinė ledi” parodė, kaip nesusigaudo tarp ekonominių sprendimų ir jų politinių padarinių. Laimei, buvo politikų, žaibiškai sustabdžiusių beprasidedančią griūtį. Toks aukščiausio rango vadovės politinis vištakumas prilygsta išdavystei. Visame kontekste šie klausimai iki šiol nėra labai aiškūs ir vargu ar kada išaiškės. Mane labiau domina lyg ir nutylimas A.Brazausko vaidmuo būtent šiuo laikotarpiu. Juk jis stovėjo arčiausiai politinio-ekonominio K.Prunskienės katilo ir tikrai turėjo žinoti, kas ten verdama, kas ir kada bus patiekiama. Būsimasis Prezidentas parodė tokį pat politinį neįžvalgumą; maža to - niekada kaip džentelmenas nepasidalijo moteriškus pečius užgriuvusia nesėkme. Košę virė abu, o išsrėbti turėjo viena. Kaip vertinti LDDP pasirodymą Lietuvos politinėje arenoje? Tą Trojos arklį, ant kurio 1990 metų gruodį įjojo Algirdas Brazauskas? Užuot kokius penkerius metus savanoriškai politikoje papasninkavę, išpažinę savo klaidas, paklydimus, savikritiškai save įvertinę ir paprašę atleidimo, jie tuoj griebėsi savo įprasto ir tobulai įvaldyto ginklo: melo ir šmeižto. Naudodamiesi sunkia ekonomikos padėtimi, tiesiog nedorai ėmė vėl veržtis į valdžią. Ir ką gi, prityrusiems propagandistams per trumpą laiką pavyko įtikinti didesnę Lietuvos pusę, kad dėl visų sunkumų kalti V.Landsbergis ir G. Vagnorius, kad jie sugriovė kolūkius, nudraskė fermų stogus ir t.t. Melas veikė puikiai - pastatyta valdžios piramidė. Tik rezultatai apverktini. Įvairiausiais būdais išgrobstyta daugiau negu septyni milijardai litų. Tai daugiau negu visa skola užsienio bankams šiuo metu. To neužteko: iš užsienio bankų buvo imamos milijardinės paskolos ir, galima sakyti, metamos į balą - buvo remiami ne besikuriantys ūkininkai, o smunkančios, nykstančios bendrovės. Užtat kaip tik jos ir buvo dosniausios rinkiminių biuletenių tiekėjos į LDDP urnas. Dar kadencijos pradžioje Algirdas Brazauskas, sustabdęs savo partiškumą, pasiskelbę būsiąs visų Prezidentu. Gražu. Tik tai irgi netiesa. Dar gerokai prieš naujus rinkimus ėmė aiškinti, kad “seniams” reikią pasitraukti, kad reikią naujų, jaunų politikų. Kas gi tie naujieji? Ogi, pasirodo, KGB aukšto karininko atžala! Tokiais tikrai daug žmonių nepasitiki. Ką gi, išeidamas Algirdas Brazauskas gal netrinktelėjo durimis, bet kliūstelėjo aliejaus į ugnį, nors tai jokiu būdu neprisideda prie dabar taip madingos ir peršamos santarvės idėjos. Kaip absurdo teatre tas santarvės angelas ir įteikiamas eksprezidentui. Tebus tas angelas avansu už tą išpažintį sau, kurią žadėjo atlikti. Kodėl tik sau? Derėtų tą išpažintį, bet savikritiškai ir atvirai, atlikti prieš visą tautą. Algirdo Brazausko prezidentavimo laikotarpis primena ėjimą per patrešusį tiltą, kai šen ar ten gali įkišti ir nusilaužti koją arba dar blogiau - su visais lentgaliais nugarmėti į vargo ir nevilties bedugnę. O juk pagrindiniai atraminiai stulpai - laisvė (politinė, ekonominė, sąžinės), Konstitucija, demokratija - jau buvo stipriai sukalti. Kažkodėl ant stiprių pamatų surentėme tokią trešeną. Gal pritrūko kantrybės, gal išminties, gal intuicijos, o gal visko kartu. Bet niekada ne vėlu mokytis iš klaidų. Tik reikia drąsos savo klaidoms pripažinti. Povilas Gylys, viena iš LDDP didžuvių, 1998 m. balandžio 3 d. per Lietuvos radiją prisipažino beturįs pusdevinto tūkstančio narių, dar tiek pat esą, bet nesiskelbią - bijo. O ko? Sudarius grafiką, LDDP jau tilptų mažame ekrane: aštuoniasdešimt devintaisiais - 210 tūkstančių, devyniasdešimtaisiais - 80 tūkstančių (pakeitė kepuraites), dabar yra, kiek ponas Gylys sako. Bet dar yra chameleoniškomis spalvomis pasidabinusių, po visokiom iškabom iškabėlėm susispeitusių. O kas trukdo ir jiems visa širdimi įsijungti į tikrai laimingos ir klestinčios Lietuvos kūrimą? Pažiūrėkime, kur darda vežimas. Devyniasdešimt trečiaisiais - milijonas trys šimtai tūkstančių balsavo už Algirdą Brazauską, devyniasdešimt aštuntaisiais - apie devynis šimtus tūkstančių už Artūrą Paulauską. Dar po penkerių metų, manau, ši kreivė kris dar sparčiau, ir vakarėlio “Karolinoje” vargu bau bereikės. Nebent atsisveikinimui!


Radio pranešimu iš Berlyno, buvusio vokiečių kaizerio Wilhelmo sesers princesės Viktorijos vyras Zubkovas šaukiamas tieson. Gyvenanti Bratislavoj moteris pranešė, kad ji esanti Zubkovo sesuo ir kad jis anksčiau esąs vedęs rusę, kuri dar tebegyvenanti.