Disidentai nesistengia atrodyti didvyriai

Vakar Prezidentas Valdas Adamkus įteikė ordinus žymiausiems kovotojams prieš sovietinę okupaciją. “Jūs buvote ta visuomenės dalis, kuri atsisakė asmeniškos ramybės ir išdrįso okupantui į akis pasakyti, kad jis - okupantas, šmeižikui - kad jis šmeižikas, kolaborantui - kad jis kolaborantas. Aukos už šį tiesos sakymą - paaukota sveikata, sulaužyti likimai, - sakė V.Adamkus disidentams, sukviestiems į Prezidentūrą. - Istorija įtvirtins tikrąją tiesą. Bet jau ir šiandien neginčijamai aišku, kad jūs - koneveikiami ir šmeižiami, persekiojami ir kankinami - išlikote tiesos kariais. Jūsų dėka Lietuva nebuvo bebalsė ir beveiksmė totalitarinio režimo siautėjimo metais”. Prezidentas pareiškė, kad lenkia galvą prieš kiekvieną kovotoją, ir pakvietė disidentus būti pavyzdžiais ir tautai, ir pačiam Prezidentui, kaip reikia tėvynę mylėti ir aukotis. (Nukelta į 2 p.) Lina Pečeliūnienė Atkelta iš 1 p. Prezidento dekretu už narsą, pasiaukojimą ir ištvermę, kovojant dėl Tautos laisvės bei ginant žmogaus teises okupuotoje Lietuvoje, rugpjūčio 23-iosios - Juodojo kaspino dienos proga Vyčio Kryžiaus ordinais apdovanoti šie asmenys: 2-ojo laipsnio ordinu: Jonas Boruta, Bronius Laurinavičius (po mirties), Felicija Nijolė Sadūnaitė, Juozas Zdebskis (po mirties); 3-iojo laipsnio ordinu: Petras Cidzikas, Robertas Grigas, Jonas Kauneckas, Vladas Lapienis, Alfonsas Svarinskas, Antanas Terleckas; 4-ojo laipsnio ordinu: Jadvyga Bieliauskienė, Vytautas Bogušis, Jonas Petkevičius, Jonas Protusevičius, Romualdas Ragaišis, Julius Sasnauskas, Jonas Volungevičius; 5-ojo laipsnio ordinu: Algirdas Masiulionis, Danutė Keršiūtė-Pečeliūnienė, Genovaitė Šakalienė, Andrius Tučkus. Išsilaisvinimo pradžia - 1987-ųjų mitingas Kalbėdami su žurnalistais disidentai nesistengė atrodyti didvyriai. Kai Nijolei Sadūnaitei priminėm, kad mitingą prie A. Mickevičiaus paminklo įprasta vadinti jos vardu, ji nesutiko su tokia garbe. “Vyrai jį organizavo, ne aš. Matyt, Antanas (Terleckas - red.) buvo pagrindinis. Bet kai man pasiūlė pasirašyti kvietimą - su didžiausiu malonumu sutikau. N.Sadūnaitė sakė, kad ji tik pirmoji pradėjo kalbėti tame mitinge: “Pamačiau, kad prisirinkę kagėbistai su mikrofonais šnekina senas močiutes, o jos nemoka paaiškinti, kas čia vyksta. Maniau, padarys tragikomediją, sakys, kad organziatoriai movė į krūmus, o kiti susirinkę nežino, ko atėję. Todėl ir pradėjau mitingą. Spontaniškai. Buvau nesiruošusi. Vyrai nenorėjo kalbėti. Mus visus prokuroras Bakučionis įspėjo, kad tų, kurie jau buvome teisti, vėl laukia kalejimas už tą mitingą. Vyrai turėjo šeimas, rizikavo. O aš pati viena, ką tik po išpažinties, galiu eiti ir į kalėjimą, maniau. Todėl ir pradėjau”. Antanas Terleckas pridūrė, kad kvietimą į mitingą pasirašė keturiese. “Mes buvom bedarbiai, mums niekas negrėsė. Natūralu, kad dirbantys nesirašė”, - aiškino A.Terleckas, manydamas, kad visi išdrįsę dalyvauti tame mitinge verti pagarbos. Petras Cidzikas, “Lietuvos aido” paklaustas apie bado streiką, kuris politiniams kaliniams išlaisvinti buvo surengtas prieš 10 metų, pataisė, kad jis ne badaudavo, o pasninkaudavo, kovodavo žmogaus vardan. “Manau, kad to pasninko akcijos buvo prasmingos, net pranoko mano lūkesčius, - sakė P.Cidzikas. - Ir tada, prieš dešimt metų, - juk būtent dėl mūsų akcijos visi politiniai kaliniai išvaduoti”. Mes ne tokios Lietuvos tikėjomės “Jokiu būdu nesitikėjom, kad vagys ateis į valdžią ir apvogs tautą, - aiškino A.Terleckas. - Tokių turtų, kokius kai kurie susikrovę, sąžiningu darbu tikrai negalėjo… Nesitikėjau, kad lietuvių tautoj bus tiek vagių ir jie pateks į valdžią”. A.Terleckas prisipažino tebesąs kovotojas prieš kiekvieną valdžią, nes išrenkamos tokios, kurių jis negerbiąs. Pridūrė, kad šiandien ypač trūksta patriotiškumo: “Apskaičiuota, kad tik 16-17 proc. jaunuolių gintų Lietuvą, jei kiltų konfliktas su “artimuoju užsieniu”. Daugelis galvoja tik apie savo kišenę. O kai kurie iš mūsų ponų dirba ir svetimos valstybės žvalgybai”. A.Terlecką papiktino nesenas Vyriausybės sprendimas reikalauti prekių dokumentų iš turgaus pardavėjų. Jo nuomone, toks žingsnis - sąmoningas tautos nuteikimas prieš kitus rinkimus. “Kažkieno valia viena partija šitaip perleis valdžią kitai - tikrai ne geresnei”. P.Cidzikas sielojosi, kad “demokratijos kaip nebuvo, taip nėr”. Jis paaiškino, kodėl labai mažai disidentų tarp valdžios atstovų: dar prieš 1990 metų rinkimus K.Saja pareiškęs, kad balotiruosis tik Sąjūdžio kandidatai. P.Cidziko nuomone, taip radikalesni dešinieji buvo nustumti už borto, o komunistus Sąjūdis rėmė. P.Cidzikas, kaip ir A.Terleckas, save tebevadina kovotoju, nes aplink blogai: “Jei pataikai ne ant agentūros, tai ant nomenklatūros”. Tik vieninteliu Prezidentu dabar džiaugiasi P.Cidzikas. Paklausta, kodėl nėjo į politiką, N.Sadūnaitė teigė: “Aš niekad nebuvau politike”. Tai KGB bandė jai įrodyt politiką. “Tuomet tai Kristaus politika, sakiau jiems - meilė ir pagalba kankiniams”. N.Sadūnaitė sakė, kad ir dabar ji padeda vargstantiems: gausioms šeimoms, našlėms, gatvių vaikams, slaugo ligonius. N.Sadūnaitę dabar labiausiai jaudina žiniasklaidos abejingumas moralei. “Jauno žmogaus dvasios naikinimas - baisiau negu karo ir raudonosios okupacijos smurtas. “Visokie šliogeriai tyčiojasi iš patriotiškumo ir prisistato filosofais. Vaikams tai autoritetas. Radijo šou išsityčioja iš kilniausių dalykų. Gink Dieve, ne tokios Lietuvos norėjau”, - sakė N.Sadūnaitė. Tačiau prisipažino esanti optimistė: paskutinis vis tiek bus Dievo žodis. Atgims ir teisingumas. Pasak N.Sadūnaitės, yra daug ir jaunų žmonių, kurie myli Dievą ir tėvynę. Nė viena kita tauta neturėjusi ir tiek šventųjų kankinių, kurie kentėjo be neapykantos. Tik, N.Sadūnaitės nuomone, būtų geriau, kad jaunimas ne purvu, o gėriu būtų maitinamas. Ypač reikia tokių renginių kaip Laisvės gynėjų šventė Ariogaloj. “Nesakyčiau, kad nusivyliau dabartine Lietuva, - sakė “Lietuvos aidui” kunigas Boruta. - Yra ir šviesesnių, ir tamsesnių pusių. Visada gyvenimas taip susideda: vienus sunkumus pakeičia kiti. Ir vėl reikia ir ištvermės, ir drąsos su blogiu kovoti”. Kunigas Alfonas Svarinskas buvo pasirengęs pasakyti karčius žodžius Prezidentui, kuris po iškilmingos ordinų įteikimo ceremonijos pakvietė kovotojus pasikalbėti prie pietų stalo. “Esu pasirašęs kalbą apie visą netvarką Lietuvoj, tik nežinau, kaip dabar elgtis. Kai duoda ordiną, visi užsičiaupia”, - juokavo A.Svarinskas. Jadvyga Bieliauskienė kategoriškai tvirtino, kad “eiti į valdžią gali tik tas, kuris pasiryžęs galvą atiduoti gindamas Lietuvos teises. O jei ne - prigąsdins ar nupirks”. Ji irgi buvo pasiryžusi tą pasakyti Prezidentui. Tebetampomi po teismus P.Cidzikui už mitingo organizavimą be leidimo teismas priteisė 500 litų. “Už nužudytųjų pagerbimą baudą man priteisė. Surinkau pinigus iš vargšų aukotojų ir nunešiau valdžiai. KGB rankose valdžia, jei šitaip elgiasi”, - aiškino P.Cidzikas. Jis teigia leidimo mitingui prašęs Vilniaus savivaldybę, bet jokio atsakymo negavęs. Monsinjorą A.Svarinską į teismą padavė socialistas iš Kretingos Kniukšta už įžeistą garbę ir orumą. Rugpjūčio 18 d. jau 7-tą kartą turėjo vykti teismas, bet Kniukšta nepasitiki Kretingos teismo objektyvumu, todėl byla vėl bus atiduota kitam teismui. Disidentai jautėsi atstumti A.Terleckas “Lietuvos aidui” yra sakęs, kad sulauks ordino… po mirties. Klausėme, ar dabar jis džiaugiasi. “Ačiū ponui Prezidentui. Man maloniau imti ordiną iš V.Adamkaus rankų negu iš A.Brazausko. Tačiau labai gaila, kad ordinai nuvertinti: daugelis kolaborantų juos gavo. Buvo ordinų lietus pasipylęs. Deja, negavo tie, kurie jo nusipelnė, kurie kovojo”. A.Terleckas sielojosi, kad ir dabar Prezidento pamiršta Leonora Sasnauskaitė. O ji aktyvi kovotoja buvo ir “45-ių memorandumą” pasirašė. O juk reikėjo drąsos 19-metei mergaitei. J.Boruta irgi pritarė, kad disidentai lig šiol jausdavosi tarsi nustumti. Tačiau jis pasidžiaugė, kad situacija keičiasi.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vokiečiai duoda atkirtį militaristinei propagandai Vakarų Vokietijoje

BONA, rugpjūčio 3 d. (TASS-ELTA). Bundestagui priėmus visuotinės karo prievolės įvedimo įstatymą, Vakarų Vokietijoje sustiprėjo protesto judėjimas prieš armijos sudarymą. Siekdami įveikti gyventojų antimilitaristines nuotaikas, Federatyvinės Respublikos kariniai valdžios organai išvystė plačią kampaniją jaunimo tarpe už stojimą į armiją. Jie panaudoja tam ne tik vyriausybės propagandos aparatą, bet ir spaudą, radiją, kiną bei televiziją. Militaristinei kampanijai vykdyti gynybos ministerijai iš valstybinio biudžeto paskirta apie 2 milijonus markių. Be to, bundestago nutarimu, numatoma išleisti 2 milijonus markių vadinamajam „darbui su visuomene gynybos srityje“. Kaip pažymima spaudoje, šiai Blanko vadovaujamos gynybos ministerijos plačiai propagandos ir verbavimo kampanijai griežtai priešinasi įvairūs Federatyvinės Respublikos gyventojų sluoksniai. Laikraščiai praneša, be kita ko, kad gyventojai energingai protestuoja, prieš karo ministerijos atstovų jaunimui daromus pranešimus ir prieš tai, kad VFR miestuose ir bendruomenėse demonstruojamas pagal Blanko ministerijos užduotį išleistas militaristinis filmas apie Vakarų Vokietijos armiją — „Pirmieji žingsniai“. Antai, Nidernbergo bendruomenės (Bavarija) gyventojai sutiko minėto filmo demonstravimui vadovavusį tos ministerijos atstovą protesto šūksmais. Jie pasipiktinę šaukė: „Iš pradžių duokite mūsų karių našlėms pakankamai duonos“. Dviejose kitose Bavarijos bendruomenėse — Grosvaldštadte ir Obernburge — gyventojai sužlugdė filmo „Pirmieji žingsniai“ demonstravimą. Antimilitaristiniai Vakarų Vokietijos gyventojų veiksmai vyko ir kituose šalies rajonuose. Kaip praneša laikraštis „Frajes Folk“, Hiulšeide (Šiaurės Reino — Vestfalijos žemė) jaunimo grupė energingai protestavo prieš filmo „Pirmieji žingsniai“ demonstravimą ir išvijo ten atvykusius Blanko ministerijos atstovus.


Respublikinio valstiečių suvažiavimo išvakarėse

Visame mūsų krašte vyksta gausūs apskričių valstiečių atstovų susirinkimai. Tūkstančiai žemės ūkio darbininkų, bežemių, mažažemių ir vidutinių valstiečių, susirinkę drauge svarsto ir sprendžia didelius valstybinės reikšmės klausimus, renka delegatus į pirmąjį respublikinį suvažiavimą, įvykstantį Vilniuje kovo 27 d. Pirmą kartą po sunkaus hitlerinės okupacijos slogučio Lietuvos darbo valstietis laisvai atsikvėpė. Jis vėl pasijuto šeimininkas savo žemės, kurios niekas iš jo negali atimti, nei parduoti iš varžytynių. Jis pasijuto šeimininkas ir savo krašto, dėl kurio reikalų jis gali ir privalo tarti savo svarų žodį. Yra kas mūsų darbo valstiečiui, atvykus į susirinkimą, pasakyti, yra dėl ko pasitarti. Jo pirmas žodis — tai padėkos žodis išvaduotojams, kurie savo kraujo ir gyvybių kaina grąžino jam žmogaus teises, panaikino vokiškosios vergovės jungą, pašalino mirtiną pavojų, kuris grėsė visiems mūsų krašto gyventojams. Nebyliai to pavojaus liudininkai dar ir šiandien tebestūkso įvairiuose mūsų krašto kampeliuose. Tai Vilniaus Paneriai, tai Kauno fortai, tai Ukmergės Pivonija, tai Panevėžio Žalioji ir Pajuostė, tai daugybė kitų masinių kapinynų, kurie rodo, ką hitleriniai galvažudžiai rengė visai mūsų tautai. Penkis tūkstančius darbo valstiečių vokiškieji okupantai buvo išvarę iš savo ūkių vienoje tik Tauragės apskrityje ir apgyvendinę ten svieto perėjūnus vokiškuosius kolonistus. Dešimtys tūkstančių vokiškųjų kolonistų buvo apsigyvenę kitose Lietuvos vietose, išvarę iš ten mūsų valstiečius, išstūmę mūsų inteligentus, amatininkus, darbininkus. Daug tūkstančių mūsų krašto gyventojų vokiečiai yra išvarę į hitlerinę katorgą. Tiktai grįžusi į Lietuvą tarybų valdžia padarė galą šiai vokiečių vykdytai kolonizacijai, užkirto kelią mūsų krašto žmonių išvežimui į vokišką vergovę. Štai kodėl dabar vykstančiuose valstiečių susirinkimuose mūsų darbo valstiečių atstovai taip nuoširdžiai dėkoja tarybų valdžiai ir Raudonajai Armijai. Beveik keturis šimtus tūkstančių hektarų žemės, 1940—41 m. tarybų valdžios duotos bežemiams ir mažažemiams, vokiškieji okupantai ir buožės su dvarininkais buvo atėmę iš tarybinių naujakurių, o juos pačius sušaudę, išvežę į hitlerinę katorgą arba pavertę savo vergais. Grįžusi tarybų valdžia vėl sugrąžino žemę teisėtiems jos šeimininkams, o dabar padeda tarybiniams naujakuriams sėklomis, gyvuliais, piniginėmis paskolomis įsikurti. Štai kodėl naujakurys Sereika su dėkingumo ašaromis akyse Panevėžio apskrities valstiečių susirinkime kalbėjo: — Anksčiau buožė spaudė iš mūsų paskutinį prakaito ir kraujo lašą. Dabar Tarybų valdžia mums sugrąžino atimtą žemę ir mes džiaugiamės ja niekieno neišnaudojami. Už tai dėkui Raudonajai Armijai, dėkui visai tarybų valdžiai. Pagrindinis klausimas, kurį dabar svarsto darbo valstiečiai apskričių susirinkimuose ir kurį svarstys respublikiniame suvažiavimo — tai pavasario sėjos klausimas. Mūsų darbo valstiečiai puikiai supranta, kad geriausia padėka Raudonajai Armijai išvaduotojai už sugrąžintą žemę ir laisvę — bus rūpestingas pravedimas pavasario sėjos, išauginimas gausaus derliaus, kad gautais žemės ūkio produktais galima būtų geriau paremti triuškinančią vokiečius Raudonąją Armiją, atstatančius mūsų pramonę miestų darbininkus, kad galima būtų patiekti daugiau žaliavos atsikuriantiems mūsų šalies fabrikams. Kaip geriau atlikti pavasario sėjos darbus nelengvomis šio karo meto sąlygomis, kaip nugalėti pasitaikančius sunkumus — traukiamosios jėgos stoką, sėklų trūkumą smarkiau nuo okupantų vokiečių siautimo nukentėjusiuose ūkiuose kaip šiems nukentėjusiems padėti sėkla, inventorium, kaip prižiūrėti pasėlius, kad būtų išaugintas kuo geriausias derlius — tai vis klausimai, kurie dabar jaudina mūsų žemdirbius ir kurie laukia savo išsprendimo respublikiniame darbo valstiečių suvažiavime. Partija ir vyriausybė paskutiniame savo nutarime sėjos klausimu pabrėžė, kad „svarbiausiu darbo valstiečių, MTS, mašinų arklių nuomojimo punktų, žemės ūkio organų, partinių ir tarybinių organizacijų uždaviniu 1945 metais laiko visomis priemonėmis kelti derlių ir didinti grūdų bei kitų žemės ūkio produktų surinkimą“. Sėkmingai atlikti iškeltąjį uždavinį yra garbės reikalas visų mūsų darbo valstiečių visų mūsų partinių ir tarybinių organizacijų.


Gudų laukia tokis pat likimas, kaip ir ukrainiečius Lvove. Arkivyskupas Jalbrzykovskis pasmerkė gudus krikščionis demokratus. „Mysl Niepodlegla“ paskutiniame savo numery smarkiai puola dabartinę „kairiają“ lenkų valdžią už jos neva per palankią politiką tautinėms mažumoms. Laikraštis nurodo, kad jau 1921 m. lenkai gavę skaudžią pamoką, kai esant vidaus reikalų ministeriu dabartiniam Vilniaus vaivadai Raškevičiui, buvusios plačiai atidarytos į Lenkiją durys tautinių mažumų „gaujoms“ iš Rusijos. Mažumos už tą svetingumą netrukusios atsidėkoti lenkams Fedako pasikėsinimu nužudyti Pilsudskį ir kiek vėliau sudarydamos pagarsėjusį mažumų bloką, kuris buvo bepradedąs jau spręsti Lenkijos likimą (čia turima galvoj Narutavičiaus išrinkimą prezidentu), jei endekai nebūtų padarę galo tai politikai. Dabar Lenkijoj kartojąsis tas pats. Nuo 1926 m. ligi šių dienų vidaus reikalų ministeris „apdovanojęs“ Lenkijos pilietybe 600.000 žydų ir 1 milioną kitokių, kurių dauguma sudarę ukrainiečiai, gudai, rusai ir t. t. Ukrainiška dabartinės lenkų valdžios politika, pradėta Valuinės vaivados Josefskio kalbamomis apie nepriklausomos Ukrainos sukūrimą, baigėsi Lvovo įvykiais, kurie esą daugiau nukentėję lenkai negu ukrainiečiai. Panašiai būtų baigusis ir gudų politika. Čia „Mysl Niepodlegla“ atidengia įdomių dalykų apie paskutiniojo laiko lenkų gudišką politiką. Pasirodo gudiškos Poliesės vaivadai Bečkovičiui buvę duota tokios pat instrukcijos, kaip ir Jozefskiui, varyti gudišką politiką, proteguojant gudų gaivalą ir organizacijas. Kur tokia politika endekų nuomone būtų nuvedusi, atsakymą randame Vilniaus „Dziennikui“. „Dziennikas“ praneša, kad pereitos savaitės gale lygiagrečiai įvykę Vilniuje dviejų gudų organikacijų suvažiavimai: gudų švietimo būrelių (hurtkų) sąjungos ir gudų krikščionių demokratų. Pirmoji organizacija nesanti niekas kitas, kaip uždarytosios gudų „Hromados“ ekspozitura; ji turėjusi apie 1000 „hurtkų“, kurių veikėjais esą tie patys „Hromados“ veikėjai ir kuri turinti tokį pat tikslą kaip „Hromada“, būtent: bolševizuoti gudus. Negeresnė „Dzienniko“ nuomonė buvę ir kunigo Stankevičiaus vadovaujamieji „gudų krikščionys demokratai“: jie siekią tokių pat tikslų, tik savo reikalui išnaudoja gudų katalikų religingumą. Šie endekų spaudos puolimai neliko be vaisių. Pirmiausia prieš gudų krikščionis demokratus reagavo Vilniaus arkivyskupas Jalbrzykovskis. Gruodžio 10 d. š. m. jis išleido ganytojaus laišką į savo archidieceziją, kuriame paduoda visų žiniai, kad vadinamoji „gudų krikščionių demokratija“ yra perimta tikybinio indiferentizmo ir bolševizmo klaidom, ir savo programa, o taip pat ir savo laikraščiu „Bielaruskaja Krynica“, griauna katalikų tikybos pagrindus ir dėl to niekam katalikų negalima kalbamosios organizacijos remti ir jos spausdinio platinti; ši laišką paskelbti 16. XII. iš visų sakyklų. Šis laiškas gudų krikščionims demokratams suduos nemažesnį smūgį, kaip pereitais metais „Hromados“ uždarymas ir jos vadovų suėmimas.


U TANAS REKOMENDUOTAS Į SNO GENERALINIO SEKRETORIAUS POSTĄ

Šiandien įvykusiame posėdyje Saugumo Taryba vienbalsiai rekomendavo einantį SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Taną į Suvienytųjų Nacijų Organizacijos generalinio sekretoriaus postą laikotarpiui iki 1966 metų lapkričio 3 d. Dieniniame šios dienos posėdyje Generalinė Asamblėja apsvarstys šią Saugumo Tarybos rekomendacij


Agentūros JPI korespondentas praneša iš Katangos pietryčių pasienio, kad aplink Elizabetvilį tebevyksta susirėmimai tarp Čiombės žandarmerijos ir SNO kariuomenės. Remdamasis žiniomis, gautomis iš besitraukiančių Katangos žandarų, korespondentas praneša, kad SNO kariuomenės tankai apsupo koncerno „Junion minjer“ įmones. Samdiniai karininkai-europiečiai, vadovaują Čiombės armijai, toliau rašo korespondentas, dabar organizuoja katangiečius į skraidančius būrius, kurie važinėja privačiomis automašinomis ir vežiojasi minosvaidžius bei prieštankinius pabūklu


Anglijos spauda plačiai nušviečia TASS-o pareiškimą dėl provokacinių JAV veiksmų prieš Kubą, kuriais siekiama pakirsti taiką. „Tarybų Sąjunga ragina JAV sveikai protauti“, – rašo antraštėje laikraštis „Taims“. „Deili skeč“ atpasakoja pareiškimą su antrašte: „Chruščiovas įspėja Kenedį“. „Gardian“ pažymi, kad Tarybų Sąjungos pareiškime labai įtikinamai demaskuojamas JAV veiksmų agresyvumas. Amerikos politiką Kubos atžvilgiu laikraštis vadina „keverziska“. „Deili meil“ pabrėžia, kaip absurdiškai Amerikos Vyriausybė tvirtina, kad Kuba sudaranti karinę grėsmę Jungtinėms Valstijoms. Laikraštis ragina amerikiečius „nepamesti galvos“ ir nesigriebti jėgo


Š. m. rugsėjo mėn. 17 d. baltarusių tauta drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis atžymėjo baltarusių tautos susivienijimo vienoje tarybų valstybėje šešerių metų sukaktuves. Šita garbingoji sukaktis minėta didžiausios istorinės pergalės prieš vokiečių ir japonų imperialistus dienomis. Ir dabar prieš baltarusių tautą, besiremiančią didžiosios rusų tautos parama, atsiveria visapusiško ekonomikos ir kultūros suklestėjimo kelias, kelias į tolimesnę taiką ir visišką saugumą. Per savo daugelio amžių istoriją baltarusių tauta patyrė daug kančių ir vargo, bet ji išsaugojo savo kultūrą, kalbą, savo tautines ypatybes. Baltarusių tauta pagimdė tokius žymius veikėjus, kaip filosofą ir rašytoją Kirilą Turovskį, Georgijų Skoriną, Vasilijų Tiapinskį, Meletiejų Smotricki, Steponą Zizanijų, Semioną Polyckį, Efrosiniją Polockają, Boguševičių, Maksimą Bogdanovičių, Dunin-Marcinkevičių, Janką Kupalą. Visi jie savo veikla padėjo baltarusių tautai išsaugoti jos kultūrą, išplėsti ir pakelti ją, padėjo tautai užimti tinkamą vietą kitų slaviškųjų tautų tarpe. Visas baltarusių tautos gyvenimas neatjungiamai susietas su rusų tauta. Nuo Nemuno, viršutinio Dniepro, vakarų Dauguvos iki Bugo ir Pripetės tęsiasi miškingi Baltarusijos masyvai, kalvos ir lygumos. Baltarusijos respublika užima 225.000 kv. km teritoriją. Šioje teritorijoje formavosi su visomis savo tautinėmis ypatybėmis laisvę mylinti baltarusių tauta. Gardinas ir Brasta, Baranovičiai ir Nesvyžius, Pinskas ir Polockas, Mozyrius ir Gomelis, Minskas ir Logoiskas, Zaslavlis ir Naugardukas, Vitebskas ir Orša yra seniausi Baltarusijos kultūros centrai. Baltarusių tauta daugelio amžių kovoje su visokiais svetimais grobikais gynė savo nepriklausomybę, savo kultūrą, savo kalbą ir tik Spalio revoliucijos pasekmėje, vadovaujant Lenino — Stalino partijai, padedant didžiajai broliškai rusų tautai, pasiekė savo valstybingumo. 1939 metų rugsėjo mėn. didžiausiųjų įvykių reikšmė Baltarusijai glūdi tame, kad tų įvykių pasekmėje visa baltarusių tauta suvienyta į vieną valstybę. Suvienytoji Baltarusija įžengė į laimingąjį gyvenimą, pilną savo tautinės kultūros ir ekonomikos klestėjimo. Trumpu laiku tarybinė valdžia visiškai likvidavo nedarbą vakarinėse Baltarusijos srityse. Daugiau kaip 400.000 bedarbių gavo darbo. Valstiečiams buvo paskirta žemė, kurią jie dirbo, o bežemiams ir mažažemiams valstiečiams duota 439.000 ha ariamosios žemės, kuri anksčiau priklausė dvarininkams ir kolonizatoriams. Baltarusių kūrybingasis darbas buvo nutrauktas hitlerinės Vokietijos, kuri klastingai užpuolė Tarybų Sąjungą. Bet baltarusių tauta tikėjo, kad vokiečiams neilgai teks viešpatauti. Visoje Baltarusijos žemėje prasidėjo galingas partizanų judėjimas. Darbo žmonės, patyrę gyvenimo laisvės džiaugsmą tarybinėje valdžioje, nuo pirmųjų okupacijos dienų, drauge su visa baltarusių tauta, aktyviai kovojo prieš fašistinius grobikus. 1944 metų vasarą didvyriškoji Raudonoji Armija išvijo vokiečius iš Tarybų Baltarusijos žemių. Broliškoji sąjunga tarp Tarybų Sąjungos ir atgimusios Lenkijos tautų yra pačios istorijos skirta būti kertiniu akmeniu visų laisvę mylinčių ir lygiateisių slavų tautų sąjungoje. Baltarusija, kaip suvereninė valstybė, rado tarptautinį savo amžinų istoriškai susidariusių sienų pripažinimą. Pasiektoji istorinė tarybinės liaudies pergalė prieš fašistinę Vokietiją visiems laikams padarė galą amžinam vakarinės Baltarusijos darbo žmonių tautiniam ir socialiniam engimui. Bolševikų partijos vadovaujama baltarusių liaudis drauge su suvienytųjų į vieną šeimą vakarinės Baltarusijos sričių darbo žmonėmis pasiekė nemažų laimėjimų tolimesniame liaudies ūkio medžiaginės gerovės ir kultūros kėlime. Per metus laiko nuo išvadavimo iš vokiečių okupacijos vakarinėse Baltarusijos srityse atliktas didelis pramonės atstatymo darbas. Baltarusių liaudis su entuziazmu ėmėsi karo ir vokiečių okupacijos sugriautojo ūkio atstatymo ir, po didžiosios Stalino Konstitucijos vėliava, užtikrintai žengia į išteklingą ir laimingą gyvenimą, suvienyta drauge su kitomis TSRS tautomis, aplink pergalingąją Lenino-Stalino vėliavą. Baltarusių tauta buvo, yra ir bus ištikima savo giminystei su didžiąja rusų, ukrainiečių, o taip pat Pabaltijo tautomis, su visomis Tarybų Sąjungos tautomis. Šita broliškoji vienybė padėjo nusikratyti nepakenčiamojo vokiečių okupantų jungo. Dėkingumas ir didžioji meilė Baltarusijos išvaduotojai — didvyriškajai Raudonajai Armijai, didžiajai rusų tautai ir visoms tautoms, suteikusioms Baltarusijai brolišką pagalba, dėkingumas ir didžioji meilė vadui draugui Stalinui įkvepia Baltarusijos liaudį tolimesniems žygdarbiams savo socialistinės Tėvynės labui.


Padėkime inteligentijai įsisąmoninti marksizmo-leninizmo mokslą

Pirmasis Tarybų Lietuvos inteligentų suvažiavimas, praėjęs aukštame politiniame lygyje, vaizdžiai parodė, kad mūsų inteligentija žengia tikruoju, tarybiniu keliu, skirdama savo jėgas tarnauti liaudžiai, lietuvių tautai, tarybinei Tėvynei. Lietuvos tarybinės inteligentijos atstovai aiškiai ir tvirtai pabrėžė savo pasiryžimą dar aktyviau įsijungti į didįjį krašto atstatymo darbą, vadovaujant komunistų partijai ir rūsčiais žodžiais pasmerkė tuos, kurie liguistu naivumu mėgina sustabdyti milžiniškais tempais besisukantį istorijos ratą. Tarybinė santvarka grąžino lietuvių tautai jos inteligentiją. Tarybinė santvarka Lietuvoje, atskleisdama mūsų kraštui didžius ekonominio ir kultūrinio klestėjimo galimumus, tuomi pačiu sudarė ir tinkamiausias prielaidas augti, tobulintis mūsų inteligentijai, kad jos vaisingas darbas eitų savojo krašto, tarybinės Tėvynės gerovės labui. Mūsų šalyje inteligentijai atitenka ypatingas vaidmuo. Valstybinio aparato kadrai susideda iš inteligentijos. Pas mus valstybė valdo visas liaudies ūkio šakas ir tvarko kultūrinį gyvenimą. Todėl kiekvienas valstybės darbuotojas, kiekvienas kultūros ar meno darbuotojas, norėdamas sąmoningai ir sėkmingai dirbti savo poste, turi tvirtai įsisąmoninti valstybės politiką, partijos ir vyriausybės statomus uždavinius šalyje, mūsų šalies santykius su užsieniu, o be to, tvirtai užvaldyti tarybinę pasaulėžiūrą, didžiuosius marksizmo - leninizmo principus. Šia linkme mūsų krašto inteligentijai tenka nemaža padirbėti. Negalima pamiršti, jog mūsu inteligentija yra išėjusi senąją mokyklą, kurioje viešpatavo antitarybinė, nacionalistinė ir reakcinė dvasia. Tos mokyklos poveikis inteligentijos pasaulėžiūrai yra neginčytinas, tuo labiau, kad galimumas nors tik susipažinti su marksizmo - leninizmo klasikiniais veikalais, su naujausiais tarybinio mokslo laimėjimais buržuaziniais laikais buvo tiesiog neįmanomas. Vokiškieji okupantai, norėdami nuslopinti gražius tarybinio gyvenimo daigus Lietuvoje, nežinojo ribų savo žvėriškai demagogijai. Jei negelbėjo rasistinė nacionalistinė žvėriška fašizmo propaganda, jei neatsiekė savo tikslo ciniški šmeižtai ir fantastiškiausi prasimanymai prieš tarybinę santvarką, Raudonąją Armiją, jei nepavykdavo kasdieninės hitlerinės propagandos nuodų įtrėškimai, tuomet buvo imamasi „realesnių“ priemonių – hitlerinė vergovė ar sudeginimas nužudytųjų lavonų ant laužo. Lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai pasiūlė savo paslaugas būti vokiškųjų „hitlerinių riterių“ ginklanešiais. Jie paklusniai pritaikindavo Lietuvoje banditiškiausią hitlerinę „ideologiją“, suteikdami jai „lietuvišką“ atspalvį, pridengtą įvairiais „patriotizmo“ šūkiais, kad lengviau paveiktų žmonių sąmonę ir nukreiptų ją ištikimumo buržuazijai linkme. Šiandien fašizmas merdi, bet jo pasėtų propagandos tvaikų likučiai dar nėra visiškai išsklaidyti iš žmonių sąmonės. Jie tūnoja ir toje mūsų inteligentijos dalyje, kuri daugiausia buvo nacionalistinės ir reakcinės propagandos veikiama buržuaziniais laikais. Kova prieš visokeriopą, buržuazinę įtaką, kova už tarybinį sąmoningumą visų gyventojų sluoksnių, o ypač darbo žmonių ir inteligentijos tarpe, kova už tarybinių žmonių ideologijos grynumą yra vienas svarbiųjų partijos organizacijų uždavinių. Tarybų Lietuvos inteligentija vis plačiau ir giliau supranta bolševikų partijos vadovaujantį vaidmenį krašto atstatyme, su pasiaukojimu vykdo vyriausybės nutarimus, plačiai dalyvauja visuomeniniame darbe. Inteligentija aktyviai dalyvauja mūsų krašto atstatyme, vokiškosios okupacijos padarinių likvidavime, duoda atkirtį lietuviškai vokiškųjų buržuazinių nacionalistų propagandai. Mūsų inteligentija yra kupina noro plačiai ir nuodugniai susipažinti su tarybinio mokslo didžiaisiais laimėjimais, suprasti tarybinės santvarkos pagrindus, apvaldyti pažangiausią mokslą – marksizmą - leninizmą. Nemaža inteligentų imasi savarankiškai studijuoti „VKP(b) istorijos trumpąjį kursą“, draugo Stalino knygą „Apie Tarybų Sąjungos didįjį Tėvynės karą“, noriai lanko paskaitas ir kursus, kad marksistinės leninistinės pasaulėžiūros įsisąmoninimas padėtų jų darbe. Partinių organizacijų, o visų pirma agitacijos ir propagandos skyrių uždavinys yra padėti mūsų inteligentijai pasiekti tarybinės ideologijos grynumą, vadovauti inteligentijos auklėjimui marksizmo - leninizmo dvasia. Čia visų pirma svarbu yra kiekvienu atskiru klausimu parūpinti jai atitinkamos literatūros, knygų, žurnalų, laikraščių ir pan. Šaukiami inteligentijos susirinkimai apskrityse (mokytojų, žemės ūkio specialistų ir t. t.), kuriuose kartu su profesiniais klausimais buvo atsakingų partijos darbuotojų nušviesti ir politiniai klausimai, davė gerų rezultatų. Skatintinas yra ir aktyvesnis inteligentijos dalyvavimas respublikinėje ir apskričių spaudoje. Nemažiau svarbu yra miesto ir kaimo inteligentijos dalyvavimas rengiant paskaitas tiek politinėmis, o ypačiai gamtos mokslų, technikos, agronomijos, istorijos, literatūros, meno temomis. Partinės organizacijos, suprasdamos, jog be aktyvaus inteligentijos dalyvavimo politiniame ir kultūriniame darbe neįmanomas sėkmingesnis ekonominis ir kultūrinis klausimų išsprendimas, turi visu rimtumu vadovauti darbui inteligentijos tarpe marksizmo - leninizmo idėjų propagavime, supažindinime su tarybinės santvarkos principais, tarybinės valstybės vidaus ir užsienio politika, TSRS istorija, tautų draugystės tarybinio mokslo ir kultūros laimėjimais. Partinių organizaciją darbas inteligentijos auklėjime marksizmo - leninizmo dvasia ir jos įtraukime į aktyvų visuomeninį bei partinį gyvenimą padės pačiai inteligentijai tobulintis ir brandinti savo jėgas, prisidės prie spartesnio mūsų krašto ekonominio ir kultūrinio gyvenimo atkutimo.


To pasaulio, kuris atsirado po šaltojo karo, jau nebėra. Jame gana ramiai gyvenome beveik dešimtmetį. Atrodė, kad taika ir gerovė yra neišvengiamos, kaip ir rinkos ekonomikos bei išsivysčiusių technologijų triumfas, o Amerikos ir Vakarų dominavimas - neabejotini. Tačiau Rusijos krizė gali būti pavojaus signalas globalizacijos amžiui, pranešantis apie pasaulį, kuris neatitinka Amerikos ir Vakarų interesų bei vertybių. Ši era baigėsi ten, kur ir prasidėjo - Maskvoje. Juk kaip tik Sovietų Sąjungos žlugimas, socializmo bankrotas ir Rytų Europos išsilaisvinimas pasaulį pasuko viena - demokratijos ir kapitalizmo ideologijos kryptimi. Rusija tapo pirmąja iš didžiųjų valstybių, kuri iš šio kelio pasuko - ten ekonomika buvo pavesta valstybės priežiūrai, be to, iškilo retrogradiška, susidedanti iš politikų ir verslininkų, oligarchija, panaši į Lotynų Amerikos oligarchiją. Vakaruose gerai pažįstama Boriso Jelcino figūra daugelį paskatino tikėti, kad Rusija “išlaikė egzaminą”. Iš tikrųjų dešimtojo dešimtmečio pradžios Rusija buvo visiškai kita šalis. Paskui provakarietiškas užsienio reikalų ministras Andrejus Kozyrevas užleido vietą senam komunistų “aparatčikui” Jevgenijui Primakovui, reformatorius Anatolijus Čiubaisas - oligarchui Viktorui Černomyrdinui. Prieš septynerius metus Rusijoje buvo kalbama apie būtinybę uždrausti komunistų partijos veiklą. Dabar ši partija valdo įstatymų leidybą. Liko tik pamėkliškas Jelcino asmuo. Komunistams Dūmoje stengiantis kiek įmanoma apriboti jo galias, katastrofiškai sumažėjus jo populiarumui ir dingus reformatoriškiems užmojams, jis vis dar lieka nominaliu vadovu. Belieka tikėtis, kad jis netaps maršalo Hindenburgo, senstančio Pirmojo pasaulinio karo herojaus, buvusiu valdžioje prieš Adolfo Hitlerio atėjimą, rusiškąja analogija. Kai Rusijos valdžia nutraukė savo užsienio skolos mokėjimą, vyriausybė pranešė, jog perims SBS-Agro, trečią pagal dydį šalies banką. Per dvi dienas 10 iš 15 didžiausių Rusijos bankų paskelbė apie savo planus susijungti arba pasiduoti valstybės kontrolei. Didieji Rusijos bankai yra jos ekonominės ir politinės sistemos šerdis. Jie skolina valstybei, finansuoja pramonines imperijas ir dalija pinigus privilegijuotiems asmenims. Sėkminga bankų sistemos nacionalizacija sutvirtins didžiojo Rusijos verslo ir politikų ryšius. Kas geriau galėtų parodyti šį ryšį negu Černomyrdinas - pusiau politikas, pusiau pramonininkas? Būdamas Rusijos premjeru ir pataikaudamas Dūmos komunistams, jis jau kalbėjo apie būtinybę kontroliuoti rinką, pramonės politiką ir naują Rusijos kryptį. Kitą dieną jis teigė priešingai, kad per daug nesunerimtų Tarptautinis valiutos fondas. Kai taip atsitiko, pasaulio biržos iš karto reagavo neigiamai. Viena vertus, tai stebina. Juk Rusija pasaulio finansų sistemoje reiškia palyginti nedaug. Jos ekonomika yra maždaug Olandijos dydžio. Paskolų, kurių gražinimą ji nutraukė, apimtis tikriausiai prilygtų vienos naujos “Interneto kompanijos vertei. Juk Japonija, antra pagal dydį valstybė pasaulio ekonomikoje, pastaruosius penkerius metus patyrė pastovų nuosmukį, tačiau dauguma Vakarų biržų tai ignoravo. Kodėl su Rusija yra kitaip? Priežastys yra ne ekonominės, bet politinės. Japonija yra išsivysčiusi pramonės šalis, galinti įveikti net dabartinį nuosmukį. O Rusijos posūkis į kapitalizmą ir demokratiją buvo kertinis naujos pasaulio tvarkos akmuo. (Rusia vis dar yra antra pagal dydį branduolinė šalis pasaulyje, apima tris žemynus, turi daug gamtos išteklių ir disponuoja veto teise JT Saugumo Taryboje). Jei Rusijos eksperimentas vesternizuoti šalį žlugs, panašios tendencijos gali pasikartoti kitose šalyse. Reaguodami į Azijos krizę, šalių nuo Venesuelos iki Indijos ir Malaizijos politikai pradėjo kalbėti apie tai, kad reikia lėtinti ar net sustabdyti ekonomines reformas. Jei šis “domino efektas“ tęsis, laiminga pabaiga, kurios tikėjosi Vakarai, gali ir neateiti. Užuot gyvenę pasaulyje, kuriame didėja gerovė ir stabilumas, o karas atrodo neįmanomas arba dar daugiau - nenaudingas, galime grįžti į tokį pasaulį, kuriame Vakarų šalys bus tarsi gerovės salos skurdo ir neramumų vandenyne. Tokia padėtis gali tenkinti kokius nors ekonominius, tačiau tik politinius principus. Pagaliau tik ne politinis stabilumas yra rinkos ekonomikos klestėjimo pagrindas.


Varšuvos ir Maskvos balsai dėl Lietuvos susitarimo su Latvija

Didžiųjų valstybių politika santykiuose su mažomis valstybėmis dažniausiai yra pagrįsta dėsniu: divide et impera. Todėl didžiosios valstybės paprastai nepalankiai sutinka mažųjų valstybių žygius, siekiančius konsoliduoti mažų valstybių politinę padėtį tarpusavio susitarimo keliu. Pabaltijo valstybių sąjungos idėja ir šios idėjos įgyvendinimo istorija čia gali būti bene gražiausiu pavyzdžiu. Jeigu geografiškai tolimos didžiosios valstybės, tokios kaip Anglija arba Prancūzija, Pabaltijo valstybėms susiartinti nekliudė, o kartais šį susiartinimą net tam tikrais politiniais sumetimais parėmė, tai artimesnieji Pabaltijo valstybių kaimynai nepraleido nė vienos progos, kad tuo arba kitu keliu sukeltų Pabaltijo valstybių tarpe nepasitikėjimo ir tuo būdu sukliūdytų jų glaudesnį bendradarbiavimą. Čia pirmoje eilėje tenka paminėti Lenkiją, kuri, siekdama hegemonijos Pabaltijyje, visą laiką varė skaldančią Pabaltijį politiką. Ne visai palankiai į Pabaltijo valstybių susiartinimą žiūrėjo ir Sovietų Rusija, kurios spaudoje tas susiartinimas buvo vertinamas, kaipo sudarymas nukreipto prieš SSSR bloko. Dėl to savaime yra suprantama, kad naujas etapas pradėtas Latvijos ministerių pirmininko ir užsienių reikalų ministerio p. Celminš apsilankymu Kaune ir eilės sutarčių tarp Lietuvos ir Latvijos pasirašymu, o taip pat prasidėjusiomis derybomis tarp Lietuvos ir Estijos dėl prekybos sutarties pasirašymo, negalėjo neatkreipti į save mūsų didesnių kaimynų dėmesio. Ir iš to, kaip Sovietų ir lenkų spauda komentuoja naują kryptį Lietuvos santykiuose su Latvija ir Estija, galima manyti, kas kam rūpi. Lenkų „Polska Zbrojna“ dedasi esanti labai patenkinta iš Lietuvos susiartinimo su Latvija. Girdi, nors Lietuvos oficiozas ir rašęs, kad Lietuvos santykiuose su Lenkija nėra jokių permainų, tačiau Lietuvos ir Latvijos, prekybos sutartis esąs realus faktas, rodąs, kad Lietuvos santykiuose su Lenkija įvyksią pagerėjimų, nes Lietuva, susiartindama su Lenkijos draugais, negalės jau būti taip griežta savo antilenkiškoje politikoje. „Galima tikėtis, — pareiškia „Polsk. Zbr.“, — kad Lietuvos susiartinimas su mūsų draugais leis mums ateity visai išbraukti Lietuvą iš mūsų priešų skaičiaus. Mūsų draugų draugai nekils prieš mus“. Nors „Pol. Zbr.“ yra kariškas laikraštis, tačiau jo išvadžiojimai dėl Lietuvos ir Latvijos santykių atitinka bendrą Lenkijos politikos liniją Lietuvos atžvilgiu. Lenkijos diplomatija ir spauda visur ieško Lietuvos santykių su Lenkija pagerėjimo žymių; jeigu nėra realių faktu, tai džiaugiasi išgalvotais faktais arba savotiškomis faktų interpretacijomis. Tačiau šį karta „Pol. Zbr.“ straipsny galima įžiūrėti ir tam tikrą provokaciją. Šioji provokacija yra, matyti, apskaičiuota, įvertinant tą įspūdi, kuri gali sudaryti Lietuvoje teigiamas lenkų spaudos balsas dėl Pabaltijo valstybių politikos konsolidacijos. Čia taikyta į tokį argumentavimą: jeigu lenkai sako, kad gerai, tai reiškia blogai. Vadinasi, jeigu „Pol. Zbr.“ reiškia džiaugsmo dėl Lietuvos ir Latvijos santykių pagerėjimo, tai reikia to pagerėjimo vengti. Ši kartą „Pol. Zbr.“ šūvis, matyti, bus patekęs pro šalį; jokio įspūdžio Lietuvoje jis nėra padaręs. Tačiau „Pol. Zbr.“ gali pasidžiaugti tuo įspūdžiu ir tais vaisiais, kurių ji savo straipsniu pasiekė Maskvoje. Sovietų oficiozas „Izvestija“, cituodamas lenkų laikraščio išvadžiojimus, pasidarė toli einančių išvadų. Būtent, „Izvestija“ tvirtina, kad susiartinimas tarp Lietuvos ir Latvijos yra įkvėpiamas iš Varšuvos ir kad Latvija čia varo ne Pabaltijo, o Lenkijos politiką. Tačiau tokia savo išvadą, be „Pol. Zbr.“ straipsnio, sovietų oficiozas paremia tik Latvijos dalyvavimu agrarinėse konferencijose, o bendrai imant, atvaizduoja Latviją, kaipo politinį Lenkijos įrankį, tik rišdamas Lenkijos politiką Pabaltyje su intervencijos planais, kurie paskiausiu laiku sovietų oficioze buvo gana plačiai gvildenami. Palikdami nuošaliai sovietų oficiozo išvadžiojimus dėl intervencijos prieš SSSR, mes turime pastebėti, kad jo išvada iš paskutinių Pabaltijo valstybių susiartinimo reiškinių yra vistik per daug jau drąsi. Dėl to, kaip „Pol. Zbr.“ provokacinis straipsnis nepadarė Lietuvoje jokio įspūdžio, taip ir „Izvestijų“ gązdinimai, kad Latvija yra Lenkijos politinis įrankis Pabaltyje, taip pat paliks be reikiamo įspūdžio. Tačiau kiekvienas minėtų laikraščių, nors ir savaip, bet siekia to pačio tiklo.


Susitarimas pasirašytas, bet imperialistinio kišimosi grėsmė lieka

Šiandien čia, dalyvaujant diplomatiniam korpusui, tarptautinės komisijos nariams, spaudos atstovams, trys Laoso princai pasirašė bendrą susitarimą sudaryti laikinąją Laoso koalicinę vyriausybę, vadovaujamą princo Suvanos Fumos. Susitarime pažymima, kad vyriausybė savo veikloje vadovausis principais, įrašytais Ciuricho komunikate. Visi vyriausybės nutarimai svarbiausiais vidaus ir užsienio politikos klausimais, o taip pat kariniais klausimais bus priimami, jeigu trys pusės vienbalsiai jiems pritars. Birželio 14 d. princas Suvana Fuma išskris į Luanprabaną, kur praneš karaliui apie laikinosios Laoso koalicinės vyriausybės sudarymą ir išdėstys jos politinę platformą. Birželio 18 d. Luanprabane, karaliaus rezidencijoje, įvyks iškilminga ceremonija, kurios metu karalius patvirtins laikinąją koalicinę vyriausybę. Kaip pareiškė princas Suvana Fuma, naujoji vyriausybė pirmiausia sudarys vieningą Laoso delegacija pasirašyti Ženevos konferencijos nutarimams Laoso klausimu. Numatoma, kad delegacija galės išvykti į Ženevą birželio mėnesio pabaigoje arba liepos mėnesio pradžioje.


Keturių jaunųjų Pabaltės valstybių politinis, ekonominis ir kultūrinis bendradarbiavimas atrodo daugeliui šių kraštų politikos veikėjų politine būtenybe. Nemaža yra ir tolimesniuose kraštuose politikų, kurie šių jaunųjų valstybių išganymą mato jų glaudžiam susijungime. Ypač daug yra žmonių Skandinavuose, kuriems neatrodo tuščia svaonė, jei ateity Pabaltės ir Skandinavijos valstybės sudarytų politinę ir ekonominę sąjungą, jei Baltijos jūra virstų šių valstybių bendradarbiavimo įkvėpėja. Juk Pabaltės ir Skandinavijos valstybės turi ne tik bendrą Baltijos jūrą, – jos turi ir šiaip daug bendrų interesų. Pirmiausia, jos visos yra nedidelės valstybės, neturinčios ir negalinčios turėti jokių imperialistinių tikslų, bet turinčios bendrą uždavinį – jungtinėmis jėgomis gintis nuo galimo didžiųjų ar didesniųjų kraštų imperializmo. Tai rodos, visai realūs politikos samprotavimai, kurie eina ne tik iš šių valstybių geografinės padėties, bet kuriuos galima paremti ir praeities istorija. Suomija, arčiausiai susieidama su skandinavais, rodos, jau visai sistematingai eina tokios politikos keliu. Mums buvo visada žinomas suomių tautos draugiškumas Lietuvai, buvo žinomos ir suomių simpatijos Lietuvos politikai, kada ši politika yra vedama lietuvių teisių gynimo linkme, būtent, kai Lietuva reikalauja, kad jai būtų gražinta tikroji jos sostinė. Buvo laikai, kada mums tekdavo daugiau nusiskųsti artimesnių ų mūsų Pabaltės kaimynų varšuviška politikos orientacija. Estuose ir latviuose kurį laiką buvo paėmusi viršų nuomonė, kad rusams būtinai bus reikalingi Baltijos jūros uostai ir todėl jie būtinai pasistengs pagrobti pirmoj eilėj Estiją su Latvija, kai tik pasitaikys tinkamesnės apystovos. Lenkai, turėdami su rusais kariškų ginčų perspektyvas, taip pat latviuose ir estuose stengėsi sukelti nerimo dėl rusų pavojaus ir įsipiršti patys, kad jie gali tą pavojų atlaikyti. Už tai lenkai, žinoma, reikalavo ir tebereikalauja, kad Pabaltės valstybės savo politiką su rusais vestų, atsižvelgdamos į Lenkiją ir jos nurodymus, kad Lenkijoj jos matytų savo gelbėtojus, jei rusai ant jų nepriklausomybės pasikėsintų. Latviai ir estai dažnai nesuprasdavo, kad Lenkijai Dancigo koridoriaus į Baltijos jūrą, yra per maža, kad ji nori platesnio prie jūros priėjimo kitoj vietoj, būtent, per Lietuvą ir iš dalies per Latviją. Lietuvių kovoj už Vilnių jie dažnai norėdavo matyti tik tautiškų lietuvių ambicijų užsispyrimą, nejausdami, kad lenkai nesitenkins Vilniaus žemių valdymu, bet būtinai skverbsis pro Lietuvą ir Latviją prie Baltijos jūrų. Tuo tik ir galima išaiškinti estų ir latvių politikos prolenkiškumą. Bet paskutiniuoju laiku rodosi, kad šios dvi valstybės vis labiau ir labiau ima suprasti lenkų imperialistinius tikslus Pabaltėj ir ima ivertinti lietuvių nusistatymo didelę reikšmę Pabaltės ateičiai. Tiesa, dar negalima pasakyti, kad estai ir latviai jau būtų paėmę tokią užsienio politiką, kuri būtų palankesnė Lietuvai, negu Lenkijai. Bet laikas turės šių dviejų valstybių politiką pakreipti Lietuvos naudai. Kitas dalykas yra Suomija, praeity ir iki dabar reiškusi Lietuvai tiek daug simpatijų. Deja, paskutiniam T. S-gos tarybos posėdy Ženevoj is tarybos nario suomio Procope Lietuva patyrė nemalonų siurprizą. Jis drauge su kitais balsavo Lenkijos naudai ir Lietuvos nenaudai. Lietuvoj tas suomio pasielgimas sukėlė nemaža nusistebėjimo, iš dalies net pasipiktinimo. Juk, renkant Suomijos atstovą į T. S-gos tarybą, pernai buvo susitarta, kad jis, būdamas vienos Pabaltės valstybių atstovas, taryboj atstovaus ir gins visos Pabaltės interesus. Buvo numatyta, kad Pabaltės valstybės, eidamos iš vien, visada galės turėti T. S-gos taryboj savo atstovą. Net numatyta, kad toks atstovas bus renkamas iš kiekvienos valstybės iš eilės. Todėl ir p. Procope mūsų manymu T. S-goj atstovauja ne tik vieną Suomiją, – jis atstovauja visą Pabalte, t. y. dar Estiją, Latviją ir Lietuvą. Paskutiniįkartą Ženevoj tikrai keistai išėjo. Tas tarybos narys, dėl kurio Lietuva turi moralinio pagrindo tikėtis, kad jis ne tik Suomijos, bet iš dalies ir Lietuvos atstovas T. S-goj, balsavo ne už Lietuvos reikalus. Tegul p. Procope balsas ir nieko nebūtų nulėmęs, bet jis būtų parodęs tam tikrą Pabaltės valstybių solidarumą. Tai, be abejo būtų prisidėję prie Pabaltės valstybių tarpusavių ryšių sustiprinimo. Iš p. Procope balsavimo Ženevoj mes nenorim daryti gilesnių išvadų. Manom, kad jis pasidavė Ženevoj paskutinį kartą dominavusiai srovei ir nedrįso jai pasipriešinti. Bet koks interesas galėjo būti Suomijai, kai jos atstovas Ženevoj balsavo už tokį reikalą, nuo kurio pačiai Suomijai negali būti nei šilta, nei šaita, bet dėl kurio tam tikras disonansas įnešamas į Pabaltės valstybių tarpą, kurios tiek daug bendrų reikalų turi?


„Journal de Genéve“ apie mūsų santykius su lenkais.

Vienas palankiausių lenkams laikraščių „Journal de Genève“ 344 nr. įdėjo vedamąjį straipsnį apie lietuvių lenkų santykius. Čia paduodame jo vertimą. „Ar nori lenkai pabaigos ?“ „Lenkų lietuvių byla dar kartą stojo prieš tarybą tokiam pat padėjime, kokiam taryba ją paliko. Po paskutinės sesijos Karaliaučiuj įvyko derybos, ir jų rezultatai buvo menki. Pasirašyta pasienio susisiekimo konvencija, kuri apsiriboja esamos būklės konstatavimu; svarbesnis klausimas tranzito, geležinkelių, pašto, telegrafo susisiekimo, prekybinių santykių tarp abiejų kraštų ir t. t. nepadaryta ne vieno žingsnio priekin. Pagaliau, kas dėl politinių problemų, paprastai konstatuota, kad Lenkija ir Lietuva abi surištos Kelogo paktu. Tautų Sąjungai ši byla yra tikrai nemaloni. Korfu įvykio metu buvo pasakyta, kad Italija yra didelis kraštas, kad Tautų Sąjunga yra naujai susidariusi ir trapi. Praėjo daug laiko, ir Tautų Sąjunga atsistojo prieš mažiausią Europos valstybių. Jei taryba jaučiasi suparaližuota prieš p. Voldemarą, tai kuomet galima tikėtis matyti ją veikiant? Nėra sunkumo patirti, kas reikėtų daryti. Pažymėtina, kad šioj jau daugiau negu metus vilkinamoj byloj, dar nebuvo kreiptasi patarimų į techniškas sekretariato tarnybas, kurios, mes tai žinom, turi minčių dėl galimo šios bylos išsprendimo. Tarptautiniame gyvenime problemos jau būna pusiau išspręstos, jeigu joms nustatyta tinkama procedūra. Taryba šioj srity gali autoritetingai pasireikšti. Bet būtų visai nenaudinga priiminėti rezoliucijos, jeigu nebūtų nutarta priversti Lietuvą būtinai priimti jas. Tam neturinčios tiesioginio veikimo priemonių tarybos autoritetas yra per mažas. Tam reikėtų labai stiprių diplomatinių ir ekonominių spaudimų. Labai dažnai buvo bandoma pateisinti tarybos nuolatinių narių buvimas tuo, kad didžiausios valstybės gali patiekti Tautų Sąjungos dispozicijon jų politinę įtaką. Štai mes esame akivaizdoj atvejo, kur įtaka labai reikalinga. Ar ji vykdoma? Deja, yra daug priežasčių į ši klausimą atsakyti neigiamai. Pirmiausia reikia pripažinti, kad sėkmingas spaudimas Lietuvos atžvilgiu yra sunkus. Tai beveik neprieinamas mažas kraštas, neturįs nei finansinių nei ekonominių rūpesčių, gerai apsaugotas Sovietų kaimynyste, jei ne draugingumu. Be to, didžiosios valstybės neatsargiai ir lengvai nustojo vienintelio užstato, kurį jos turėjo lietuvių atžvilgiu: Klaipėdos. Kas rimčiau, kuomet reikia sužinoti, kas stos priešaky, visi šalinasi. Nereikia pasitikėti Vokietija, kuriuos politika šioj byloj yra viena neaiškiausių. Ji visados pasirengusi sustabdyti rimtą konfliktą, galintį blogai pasibaigti, bet ne galutinai pabaigti su pavojinga būkle. Kitos didžiosios valstybės dėl indeferentiškumo Lenkijos atžvilgiu, pagarbos Vokietijai ar baimės prieš Rusiją yra taip pat ištižusios. Bet yra ir artimesnių tiesioginai suinteresuotų valstybių: Latvija kenčia nuo nutraukimo susisiekimo su Liepojos uostu, ir visos Pabaltijo valstybės žino, kad Vilnius kuomet nors galės sukelti karą, kuriame Sovietai vaidins pirmą vaidmenį, o jos bus pirmosios aukos. Kas aiškiai pastebima šioj byloj, tai Lenkijos diplomatinis izoliavimas. Kur jos draugai? Kur jos sąjungininkai. Visi pripažįsta, kad Vilnius yra lenkų miestas ir kad yra svarbu užpildyti ši spraga Europos sienoj. Bet daugumos kraštų viešoji nuomonė negali užmiršti, kad lenkai paėmė Vilnių ginklų jėga ir priešingai Tautų Sąjungai. Šis atminimas naudingas lietuviams, kurie tarp kita ko ne nusipelnė jo, nes padarė taip Klaipėdoj. Tačiau lenkai apsiriktų, darydami Tautų Sąjungą atsakingą už jos nepasisekimą: jų padėtis nebūtų geresnė, jų izoliavimas nebūtų mažesnis, jeigu Tautų Sąjunga neegzistuotų. Reikia pripažinti, kad Lenkija šioj byloj parodė nepaprastą kantrumą. P. Zaleskis prie tarybos stalo prieš p. Voldemarą yra didžiausio ramumo atvaizdas. Kai kurie išveda, kad lenkai tikrumoj nenori greito ir galutinio


Hitlerinis lietuvių tautos išnaikinimo planas

Svarbiausiųjų vokiečių karinių, nusikaltėlių procesas Niurnberge, sukėlęs viso pasaulio tautų dėmesį ir vis didėjantį įtūžimą ir pasibaisėjimą fašistinių budelių įvykdytomis piktadarybėmis bei kruvinuoju sąmokslu prieš laisvę mylinčias tautas, kasdien atskleidžia vis naujus fašistinių plėšikų šiurpius darbus, žvėrišką klastą. Š. m. gruodžio mėn. 10 d. Tarptautinio Karinio Tribunolo posėdyje buvo paskelbtas hitlerininkų grobikiškas planas, tiesiog liečiantis Tarybinį Pabaltįjį ir kartu mūsų kraštą. Tai — žvėriškosios hitlerinės ideologijos stambaus kūrėjo ir vykdytojo Rozenbergo instrukcija reichskomisarui Pabaltijyje. Šiame niekšingumo dokumente vokiškasis išgama su visišku šaltumu buvo numatęs programą lietuvių tautai išnaikinti ir jos žemėms kolonizuoti. Jis siūlė suvokietinti Tarybinį Pabaltįjį, perkeliant į jį vokiečius ir iškraustant iš jo visus nevokiškus elementus. „Latvijoje reikia laukti stipresnio pasipriešinimo, ir dėl to turi būti numatytas gyventojų iškėlimas platesniu mastu. Reikia laukti, kad panaši padėtis susidarys ir Lietuvoje. Dėl to reikės ir čia griebtis žymios vokiečių imigracijos tam, kad būtų galima pravesti intensyvų vokietinimą“, — taip yra parašyta šioje instrukcijoje, ir toks lietuvių tautos likimas hitlerinių kolonizatorių buvo numatytas dar prieš jų klastingą mūsų taikios šalies užpuolimą. Ši hitlerinio vadeivos instrukcija buvo ne tik plėšikiškosios hitlerinių imperalistų politikos pasireiškimas — užgrobti svetimas žemes. Ne, jos šaknys buvo dar gilesnės. Tai buvo amžinųjų lietuvių tautos priešų — vokiškųjų grobikų nuolatinis siekimas kolonizacijos ir žudynių keliu visiškai išbraukti iš istorijos lietuvių tautą, taip kaip jie senovėje pasielgė su Rytų Prūsijos lietuviškosiomis giminėmis ir jų žemėmis. Ir štai kodėl po 1941 m. birželio mėn. 22 d. hitlerinių žudikų ir smurtininkų armijos nutryptu keliu į mūsų kraštą pradėjo plaukti vokiškųjų kolonistų gaujos, išstumiančios lietuvių valstiečius iš geriausiųjų ir derlingiausiųjų žemių. Po dvejų hitlerinės okupacijos metų vien tiktai Tauragės apskrityje įsikūrė 1027 kolonistų šeimos, užgrobusios 13.000 ha žemės, Vilkaviškio apskrityje — 1215 šeimos, pasiėmusios sau taip pat ne mažiau žemės, ir didelis skaičius vokiečių visose kitose apskrityse bei miestuose. Iš to aiškiausiai matosi, kad mūsų tauta netrukus būtų išgaravusi, kaip lašas nuo karšto akmens, kaip tai hitleriniai plėšikai savo laikraščiuose skelbė. Hitleriniai okupantai ir lietuvių tautos duobkasiai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai palaipsniui rengė laidotuves lietuvių tautai. Naikindami Tarybų Lietuvos piliečius, atiminėdami iš Lietuvos darbo valstiečių žemę ir apgyvendindami ją vokiškaisiais kolonistais, tremdami darbininkus į vokiškąją vergovę, išveždami iš mūsų krašto pramonės įrengimus, slopindami kultūrinį gyvenimą, uždarydami švietimo, mokslo ir kultūros įstaigas, — jie vykdė vokiškųjų imperialistų plėšikiškosios politikos programą. Šie tikslai išnaikinti lietuvių tautą paaiškina, kodėl hitlerinės išgamos bei jų kubiliūniški padėjėjai skleidė savo šmeižtus apie lietuvių tautos ateitį tarybinėje santvarkoje. Šiais gebelsinės propagandos triukais hitlerininkai ir jų batlaižiai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai — bandė pridengti savo grobikiškuosius planus — Tarybų Lietuvos kolonizavimą ir lietuvių tautos išnaikinimą. Raudonoji Armija išvadavo lietuvių tautą iš hitlerinės okupacijos jungo ir kartu su sąjungininkų armijomis visiškai sutriuškino hitlerinę Vokietiją. Fašistiniai karo nusikaltėliai — svetimųjų žemių grobikai ir kolonizatoriai atsistojo prieš tautų teismą. Tai nėra vien tiktai fašistinių pogromininkų teismas, tai yra visos fašistinės sistemos, visos žvėriškosios nacionalizmo ideologijos ir nacionalistų smurto politikos, padarytųjų niekšybių ir šiurpiausių nusikaltimų pasauliui atidengimas ir pasmerkimas. Lietuvių tauta, Raudonosios Armijos ir broliškųjų tarybinių tautų pagalbos dėka — visų pirma didžiosios rusų tautos dėka, — išsivadavusi iš hitlerinės okupacijos, dabar užgydo padarytąsias jai žaizdas ir žengia tarybiniu keliu į skaisčią ateitį. Ji dar aiškiau supranta, nuo ko ją išgelbėjo broliškosios tautos, tarybinė santvarka. Todėl dar ryžtingiau ji imsis visų priemonių kuo skubiau apsivalyti nuo fašistinio tvaiko liekanų — su šaknimis išrauti lietuviškai vokiškuosius nacionalistus ir jų pragaištingąją ideologiją. Iškilę aikštėn hitleriniai planai dar labiau sustiprins mūsų dėkingumo jausmą didžiajam mūsų vadui, mūsų išgelbėtojui draugui Stalinui, dar labiau įkvėps mus darbams tarybinei Tėvynei stiprinti.


Pralaimėję rinkimus, sąjūdininkai labai stengiasi vesti LDDP diskredituojančią propagandą užsienyje, jau pasigirsta jų balsų, kad užsienio paramą, skirtą Lietuvai, reikėtų perskirstyti kitoms šalims, „mažiau komunistinėms”. Vieną tokį propagandinį straipsnį ištisai spausdiname. Nuo 1988 iki 1990 m. aš buvau Vokietijoje. Vos tik mane paleido iš komunistinio lagerio, vėl buvau ištremtas iš Lietuvos. Vyskupų dr. Jozefo Štimplės ir dr. Antano Deksnio pagalbos dėka aš turėjau galimybę pailsėti kūnu ir dvasia laisvajame pasaulyje. Dabar, trumpai viešėdamas Bad Verishofene, skaičiau vokiečių spaudoje apie įvykius Lietuvoje. Deja, šios žinios buvo gana tendencingos. Už mus kalba imperialistinė Maskva. Ji stengiasi mus sukompromituoti ir galų gale sunaikinti mūsų nepriklausomybę. Po baisios penkiasdešimtmetės komunistinės okupacijos 1990 m. kovo 11 d. mes atkūrėme Lietuvos valstybingumą ir pradėjome naują mūsų tautos erą. 1990 m. galima buvo pasirinkti dvi politines jėgas. Tai - „tautinė” Komunistų partija ir Sąjūdžio judėjimas. Sąjūdyje buvo komunistų, tvirtinančių, kad jie visa širdimi nori tarnauti Lietuvai. Šis judėjimas, kurį palaikė didžioji dauguma, džiaugėsi, kad atėjo susitaikymo valanda. Niekas negalvojo nei apie kerštą, nei apie atpildą. Lietuvoje nebuvo persekiojami nei politinių bylų tardytojai, nei prokurorai, nei teisėjai. Lietuva buvo pasiryžusi visiems atleisti. Ir Sąjūdis iš 141 parlamento mandatų laimėjo 104. Šiuo metu Sąjūdžio idealams ištikimi liko tik 42 mandatų savininkai. Kiti buvo korumpuoti ir perėjo pas komunistus. Kad daugiau laimėtų ir suklaidintų visuomenę, komunistai pasidalijo į keturias partijas: į Demokratinę darbo partiją (buvusi komunistinė partija), socialdemokratus (marksistinė partija), liberalus ir Centro partiją. Visų vyriausybių ministrai buvo ir yra daugiausia buvę komunistai. Po trumpo šoko kairiosios jėgos atsitokėjo ir perėjo į puolimą. Prieš Parlamentą ir Vyriausybę jos išplėtojo propagandinę kampaniją. Be to, joms pavyko papirkti deputatus ir paralyžiuoti Parlamento darbą. 1990 metais Maskva paskelbė Lietuvai blokadą, 1991 m. sausio 13 d. armija užėmė televiziją, radiją ir kitus strategiškai svarbius pastatus, 16 žmonių žuvo, 600 su viršum buvo sužeisti. Prieš beginklius žmones buvo mesti tankai. Taip pat ir vėliau milicija žudė mūsų tarnautojus. Po nepavykusio pučo, užėmus KGB pastatą, buvo rasti nauji žmonių sąrašai, kuriuos norėta suimti ir likviduoti. Pučas nepavyko, bet Lietuvoje dar tebedislokuota 3 400 (? - Red.) tarybinių rusų kareivių. Apie 2000 KGB darbuotojų perėjo į pogrindį. Mūsų tarnybos kol kas nesugeba nustatyti slaptųjų KGB klausymosi stočių koordinačių. Kadangi komunistai negali mūsų daugiau uzurpuoti karinėmis priemonėmis, jie stengiasi tai daryti ekonomiškai. Ekonominė okupacija yra iš esmės baisesnė nei politinė. Komunistai perka fabrikus, kuria daugelį uždarųjų akcinių bendrovių. Per penkiasdešimt savo viešpatavimo metų vogdami jie sukaupė nemažą kapitalą. Todėl nėra ko stebėtis, kad jiems tam tikru mastu sekasi. Kariškiai per savo bazes įveža Lietuvon ginklų, išveža iš jos maisto produktus. Nomenklatūra visą laiką ekonomines reformas vertė niekais. Vien tik Šilalės rajone šiuo metu yra apie 4000 naujų ūkininkų. 64 procentai žemės buvo išdalyta. Kituose rajonuose gerokai mažiau. Tai paaiškintina tuo, kad Šilalėje rinkimus į savivaldybę laimėjo ne komunistai, o patriotai. Parlamento darbas buvo suparalyžiuotas. Kairieji sabotuoja visus patriotų siūlymus ir projektus. Televizija, radijas ir beveik visa spauda buvo komunistų rankose. Šios masinės informacijos priemonės taip pat vykdė propagandos kampaniją prieš Lietuvos Respubliką. Nieko kito daugiau nebeliko, kaip surengti naujus rinkimus. Norėta tik vieno - dešiniosios jėgos privalo pasiekti didesnę pergalę, kad Parlamentas galėtų dirbti. Deja, Maskva vėl pradėjo ekonominę blokadą, ir visa tai prieš rinkimus. Žaliavų tiekimas, ypač gamtinių dujų ir naftos, buvo nutrauktas. Už patiektus maisto produktus nebuvo sumokėta 11 milijardų rublių, o kitos Sandraugos respublikos sulaikė 60 milijardų rublių. Už naftą mes mokame užsienio valiuta ir didesnėmis kainomis nei Vakaruose. Mus pašėlusiai tebepuola tiek namuose, tiek užsienyje. Ekonominiai sunkumai, iškilę dėl pačių kaltės, panaudojami propagandiniams tikslams. Be pagrindo puolamas Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas Vytautas Landsbergis, jį apšaukia diktatoriumi ir valdžios maniaku. Per visus okupacijos metus mes vadovavomės viena gera taisykle: ką Maskva peikia ir puola, tas geras žmogus, o ką Maskva giria - tas blogas žmogus. Ši taisyklė mūsų niekad neapgavo. Vytautas Landsbergis yra geras žmogus, patriotas, nepalaužiamas ir nepaperkamas. Gavęs Norvegijos taikos premiją, jis visą sumą - 100 000 dolerių - pervedė į Lietuvos vaikų fondą. Šiais metais anksti pasireiškė žiemos požymiai, jau spalį. Temperatūra nukrito iki minus 8 laipsnių Celsijaus. Rytinėje Lietuvoje sniego danga siekė 30 centimetrų. Buvo sumažintos pensijos, kad tariamai galima būtų įveikti infliaciją. Kainos kilo, o atlyginimai buvo įšaldyti. Maskvos vykdoma blokada ir vietinių komunistų sabotažas neigiamai paveikė žmonių dvasią, ir taip jau okupacijos susilpnintą. Tauta neišlaikė sunkaus egzamino. Mes, lietuviai, ir mūsų draugai Lietuvoje pralaimėjo dar vieną mūšį. Bet mes neatsisakėme kovos už laisvę, šventąjį mūsų tautos dalyką. Mes gimėme laisvi ir norime būti laisvi. Per naujas kančias ir aukas mes įrodysime, kad esame verti būti laisvi.


Vadinamosios Padnestrės Respublikos prezidentas I. Smirnovas paskelbė ypatingąją padėtį Dubosaruose bei jo apylinkėse. Prieš tai Padnestrės gvardiečiai ir kazokai užpuolė Dubosarų policijos būstinę: trys žmonės žuvo, penki buvo sužeisti, keli policininkai pagrobti kaip įkaitai.


Apie kovo 8-osios tarptautinę moters dieną VKP (b) CK nutarimas

Tarptautinę Moters Dieną — 8-ją kovo Tarybų Sąjungos moterys šiais metais atžymi naujų didelių Raudonosios Armijos pergalių aplinkybėse. Tarybinė kariuomenė išvijo vokiškuosius pavergėjus iš mūsų žemės ir dabar triuškina priešą Vokietijos teritorijoje. Tarybinės moterys pasiaukojančiu savo darbu padeda Raudonajai Armijai atsiekti istorines pergales prieš vokiečių fašistinius grobikus. Garbingosios mūsų Tėvynės dukterys — darbininkės ir kolektyvinių ūkių valstietės, inžinierės ir technikės, agronomės ir zootechnikės, mokslo ir meno darbuotojos, gydytojos ir mokytojos, tarybinių įstaigų darbuotojos Didžiojo Tėvynės karo dienomis visas pajėgas ir žinias atiduoda priešo nugalėjimo reikalui. Tarybinės moterys, pakeitusios gamyboje savo vyrus, tėvus, sūnus ir brolius, darbe parodė savo pasirengimą ir sugebėjimą išmokti profesijų, kurios iš seno buvo laikomos vyriškomis, ir neša pagrindinį darbo sunkumą fabrikuose ir gamyklose, kolektyviniuose ir tarybiniuose ūkiuose. Tarybinės moterys — darbininkės yra didelė — mūsų socialistinės pramonės jėga. Kariniuose fabrikuose, elektros stotyse, naftos pramonėje, geležinkelių ir upių transporte moterys ir mergaitės rodo šaunumą ir didvyriškumą darbe, užtikrindamos Raudonajai Armijai vis didėjantį ginklų ir šaudmenų kiekį. Moterys — kolektyvinių ūkių valstietės yra pagrindinė jėga žemės ūkyje. Raudonoji Armija per visą laiką nejaučia maisto produktų trūkumo, ir čia yra milžiniškas mūsų šalies kolektyvinių ūkių valstiečių nuopelnas. Savo didvyrišku darbu milijonai moterų — kolektyvinių ūkių valstiečių padeda aprūpinti frontą ir užnugarį maistu, o pramonę žaliava. Išvaduotųjų nuo priešo rajonų moterys kasdien didina pagalbą savo išvaduotojai Raudonajai Armijai, pasiaukojančiai dirba atkuriant miestus ir kaimus, ūkius ir kultūrines įstaigas, vokiškųjų grobikų išgriautus. Tarybinės moterys — motinos išaugino šaunius karius, nuėjusius istorinį kovų kelią nuo Stalingrado prie prieigų į Berlyną. Tarybinė valstybė garbina moteris — motinas, išauklėjusias savo sūnus narsiais ir bebaimiais kariais. „Motinos — didvyrės“ vardo, „Motinos garbės“ ordino ir „Motinystės medalio“ įsteigimas dar aukščiau pakėlė TSRS garbingą motinos vaidmenį. Moterys — motinos auklėja augančiąją kartą atsidavimo Tėvynei ir meilės mokslui ir darbui dvasia. Dešimtys tūkstančių moterų paėmė auklėti vaikus, netekusius savo tėvų karo metu, ir apgaubė juos motinišku švelnumu. Neįvertinamą pagalbą tarybinė moteris teikia slaugydama sužeistus ir sveikstančius Raudonosios Armijos karius. Tūkstančiai moterų donorų duoda savo kraują fronto kovotojų gyvybėms išgelbėti. Tarybinės moterys garbingai vykdo savo pareigą Tėvynei, padeda stiprinti tarybinės valstybės karinę ir ekonominę galią. Jos pasirodė vertos savo tėvų ir sūnų, vyrų ir brolių, apgynusių gimtąją žemę nuo vokiečių fašistinių grobikų. Tėvynės karo frontuose daugelis tarybinių moterų su ginklu rankose didvyriškai kaunasi su priešu. Ryšininkų, snaiperių, zenitininku, lakūnų tarpe nemaža moterų — karinio meno meisterių. Sanitarės, medicinos seserys, gydytojos gelbsti sužeistųjų kovotojų ir karininkų gyvybes. Tūkstančiai moterų — fronto kovotojų apdovanotos ordinais ir medaliais. Geriausioms iš jų suteiktas aukštas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Darbo ir karinis tarybinės moters šaunumas, josios ištvermė, kovos dvasia, sugebėjimas narsiai įveikti visus karo sunkumus savo šaltinį turi karštame, tarybiniame patriotizme, giliame atsidavime ir ištikimybėje tarybinei Tėvynei. Tėvynės kare tarybinės moterys gina savo mieląją valdžią, suteikusią joms laisvę, visas politines teises, kūrybinio darbo ir laimingos motinystės galimumus. Vokiškieji barbarai norėjo atimti tarybinėms moterims laisvą gyvenimą, paversti jas nužemintomis ir paklusniomis vergėmis. Raudonoji Armija išgelbėjo Tarybų Sąjungos tautas nuo vokiečių fašistinės vergovės. Garbingos tarybinės patriotės petys į petį su savo vyrais, sūnumis ir broliais apgynė savo socialistinės Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Kruvinojo hitlerinio režimo dienos suskaitytos. Bet kelyje prie pilnos Raudonosios Armijos ir mūsų sąjungininkų armijų pergalės teks įveikti dar įnirtingą pasmerktojo priešo spyrimąsi. Iš tarybinių moterų, kaip ir iš visos tarybinės liaudies, reikalaujamas naujas visų jėgų įtempimas. VKP(b) CK įpareigoja visas partines organizacijas pravesti Tarptautinę Moterų Dieną — 8-ją kovo — kaipo masinę politinę kampaniją, nukreiptą į tolesnį Raudonosios Armijos galios sustiprinimą hitlerinei Vokietijai kuo greičiausiai ir galutinai sutriuškinti, į tarybinės valstybės karinės ir ekonominės galios sutvirtinimą. Partinės organizacijos privalo išaiškinti visoms dirbančioms moterims, kad galutiniam priešo sutriuškinimui kiekviena mūsų šalies moteris ir mergaitė, kaip ir visa tarybinė liaudis, turi dar atkakliau dirbti, diena iš dienos didindama šaudmenų ir aprangos frontui, maisto armijai ir šaliai, žaliavos pramonei gaminimą. Partinės, tarybinės, profsąjunginės ir komjaunimo organizacijos turi rodyti kasdieninį rūpestį dirbančiųjų moterų gamybiniu apmokymu ir politiniu auklėjimu, kelti pažangiąsias moteris į vadovaujantį darbą tarybinėse, ūkinėse ir visuomeninėse organizacijose. Būtinai reikia visokeriopai stiprinti dėmesį liaudies ūkyje užimtųjų moterų buities reikalams, apgaubti moteris — motinas nuolatiniu rūpestingumu. Moterys — darbininkės, inžinierės ir technikės! Duokite Raudonajai Armijai vis daugiau tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių, kulkosvaidžių, automatų, šaudmenų! Moterys — kolektyvinių ūkių valstietės, MTS ir tarybinių ūkių darbininkės, žemės ūkio specialistės! Atkakliu darbu užtikrinkite sėkmingą 1945 m. žemės ūkio darbų plano — svarbiausiojo karinio-ūkinio uždavinio vykdymą! Duokite frontui ir šaliai daugiau maisto ir žaliavos! Moterys — geležinkelietės! Pasiaukojančiu ir tiksliu darbu transporte padėkite Raudonajai Armijai pribaigti priešą! Moterys — mokslo ir kultūros darbuotojos, inžinierės, agronomės ir gydytojos, tarybinių, įstaigų darbuotojos! Ugdykite tarybinį mokslą, techniką ir kultūrą! Moterys — liaudies švietimo darbuotojos! Visas jėgas, žinias ir patyrimą atiduokite liaudies švietimo reikalui! Moterys — zenitininkės, snaiperės, lakūnės, ryšininkės! Atkakliai kelkite savo kovinį meistriškumą, negailestingai naikinkite vokiškuosius išgamas! Moterys — gydytojos, felčerės, medicinos seserys, sanitarės! Pasiaukojančiai kovokite dėl sužeistų, jų tarybinių karių gyvybės išgelbėjimo ir į rikiuotę sugrąžinimo! Tarybinės moterys ir mergaitės! Tobulai išmokite gamybinių specialybių, nenuilstamai kelkite darbo našumą! Mokykitės karo dalykų! Visas jėgas priešui sutriuškinti, liaudies ūkiui toliau kelti! Sveikiname laisvę mylinčiųjų tautų moteris, kovojančias prieš vokiškąjį imperializmą! Visos Suvienytųjų Nacijų pajėgos ir kovos galia galutiniam hitlerinės Vokietijos sutriuškinimui! Užtikrinsime pastovią taiką viso pasaulio tautų tarpe. Visasąjunginės Komunistų Partijos (bolševikų) Centro Komitetas sveikina visas dirbančiąsias Tarybų Sąjungos moteris Tarptautinę Moterų Dieną — 8-ją kovo — ir reiškia tvirtą įsitikinimą, kad tarybinės moterys naujais žygiais užnugaryje ir fronte priartins pilnos mūsų pergalės prieš priešą valandą.


Gardine įvyko protesto mitingas prieš valdžios ekonominę ir socialinę politiką. Jame dalyvavo apie penkis tūkstančius žmonių: apsnūdusios visuomenės ir totalitarinio režimo sąlygomis tai yra labai daug. Vis dėlto jį būtų galima vadinti vietinės reikšmės įvykiu, tačiau mitingo eiga ir jo vyksmas yra labai įdomūs, norint suprasti procesus, dabar vykstančius Baltarusijoje. Mitingo iniciatoriai buvo pusei Europos žinomo Gardino turgaus prekeivių profsąjunga, Demokratinė veteranų sąjunga bei kelios “oficialiosios” profsąjungos - autoagregatų gamyklos, audimo įmonių susivienijimo. Tarp padavusių paraišką mitingui rengti buvo ir troleibusų parko profsąjunga, tačiau jos vadovas paskutinę minutę savo parašą atsiėmė: administracija jį taip prispaudė, kad žmogus, būgštaudamas dėl savo tolesnio likimo, pasidavė. Tą dieną, kai turėjo įvykti mitingas, miesto valdžia leidimo nedavė. Tada mitingo rengėjai kreipėsi į teismą ir su jo pagalba leidimą gavo. Retas atvejis gudų teisminėje praktikoje. Vis dėlto numatytoji data jau praėjo, ir valdžia gavo progą pranešti, kad mitingo iš viso nebus. Kai kas patikėjo. Prekeivių profsąjungos vadovas Valerijus Levanevskis paprašė, kad dvi dienas prieš mitingą per turgaus radijo mazgą būtų skelbiama, jog toks renginys įvyks. Skelbimas buvo pakartotas tik du kartus - nežinia, ar valdžia “paspaudė” turgaus administraciją, ar ji pati pabūgo skelbti tokią žinią. Tą šeštadienį daugelis pirkėjų iš turgaus grįžo tuščiomis: apie septynis tūkstančius prekiautojų jau dvyliktą valandą nutraukė darbą, kad spėtų į mitingą. Tiesa, mitinguoti atėjo ne visi, tačiau vis vien įvyko savotiškas turgaus streikas. Mitingo rengėjai pasiuntė kvietimus miesto merui Anatolijui Paškevičiui, srities gubernatoriui Aleksandrui Dubko ir prezidentui Aleksandrui Lukašenkai. Prezidentui buvo priminta, kad mitingas įvyks toje pačioje vietoje, kur jis, dar būdamas kandidatas į prezidentus, gausiai susirinkusiems gardiniškiams žadėjo aukso kalnus. Kvietime taip pat buvo garantuota atlyginti prezidentui kelionės išlaidas - nupirkti geležinkelio bilietą minkštuoju vagonu į abi puses. Niekas iš kviestųjų, žinoma, nepasirodė. Mitingas prasidėjo be aukštų svečių. Buvo daug uždraustų tautinių vėliavų ir dar daugiau plakatų, kaip, pavyzdžiui, “Valstybę valdyti, tai ne kolūkio jaučių uodegas sukioti” ir citatų iš Lukašenkos kalbų. Reikia paaiškinti: Lukašenka nekalba baltarusiškai, tačiau nemoka ir rusiškai! Jis kalba kažkokiu vietiniu rytinių gudų dialektu, o jo dikcija yra, kaip čia pasakius, neišlavinta. Be to, būdamas impulsyvus žmogus, jis neretai pirma pasako, o paskui pagalvoja. Atidesniam klausytojui tai sukelia daug juoko. Štai vienas mitingo plakatas - citata: “Baltarusiai gyvens blogai. Bet neilgai. A. Lukašenka”. Jis iš tiesų taip pasakė turėdamas minty, kad blogas baltarusių gyvenimas greit baigsis, o paskui pagerės. Kas išėjo - patys matote. Beje, prezidentas pasakė gryną teisybę - vidutinė baltarusių gyvenimo trukmė nuolat mažėja. Mitinge kalbėję karo veteranas Leonidas Zakurdajevas, troleibuso vairuotojas Jurijus Nikiforenka, turgaus prekeivis Aleksandras Vasiljevas, profsąjungų vadovai Adolfas Zacepinas, Valerijus Levanevskis, buvęs srities gubernatorius, dabar bedarbis Semionas Domašas buvo vieningi - Baltarusija pateko į aklavietę. Vienbalsiai priimtoje rezoliucijoje mitingo dalyviai reikalauja, be fantastiškų dalykų, pavyzdžiui, jau nuo sausio 1 d. padidinti minimalų atlyginimą iki šimto dolerių (dabar jis - pusantro dolerio), ir konkrečių darbų. Pavyzdžiui, per pusę sumažinti išlaidas valdymo aparatui ir jėgos struktūroms, nes šiuo metu Baltarusija pirmauja Europoje pagal valdininkų ir milicininkų skaičių vidutiniškai vienam gyventojui. Reikalaujama viešai atsiskaityti, kam naudojami nebiudžetiniai prezidento ir jo administracijos fondai, nes, nepriklausomų ekspertų nuomone, nežinia kur, tai yra prezidento ir jo aplinkos žmonių sąskaitose, kasmet dingsta apie du milijardus dolerių. Pareikalauta, kad vienintelis Baltarusijos televizijos kanalas nustotų būti “vieno žmogaus teatru”, tiesioginį eterį gautų partijos, profsąjungos, visuomeniniai judėjimai. Paskutinis rezoliucijos punktas perspėjo: jeigu šie reikalavimai nebus įvykdyti, pasiliekama teisė imtis radikalesnių priemonių. Mitinge beveik nebuvo milicijos. - Gardino milicija gerai žino, kad demokratiniuose renginiuose niekada nebūna riaušių. Tad kam pareigūnus nuo darbo atitraukti? - paaiškino Valerijus Levanevskis. Užtat buvo daug “nematomo fronto karių”. Mitingo metu autoinspekcija neleido mašinoms įvažiuoti į skverą, kuriame vyko mitingas. Vis dėlto keturios mašinos įvažiavo, sukėlusios nuolatinių visokių mitingų ir piketų dalyvių šypsenas - jie gerai žino, kam tos mašinos priklauso, tie ketvirtojo modelio “žiguliai”… Minioje šmižinėjo nemažai persirengusių pareigūnų. Autoagregatų gamyklos profsąjungos komiteto pirmininkas Anatolijus Chacko tvirtina pastebėjęs, kad kai buvo balsuojama už rezoliuciją, rankas pakėlė ir persirengę milicininkai, ir saugumiečiai. Turbūt ir jiems iki gyvo kaulo įkyrėjo ta bala, kurioje atsidūrė visi, kartu ir “organai”. Vienas papulkininkis su širdgėla prisipažino, kad jo alga siekia vos du šimtus litų! “Trys dienos iki atlyginimo visi bėgioja po kabinetus ieškodami, kur pasiskolinti nors šimtą tūkstančių”, - niūriai sakė pareigūnas. Neapsieita be provokacijos. Kai mitingas baigėsi ir piliečiai ėmė skirstytis, priėjau išjungto mikrofono ėmė veržtis kažkokie žmonės, o kiti juos filmavo. Turbūt tie kadrai bus parodyti per oficialią televiziją. Tačiau mitingo rengėjai pareiškė viešą padėką milicijai ir KGB: niekas nebuvo suimtas ar primuštas kaip kituose miestuose, ypač Minske. Mitingas parodė, kad Gardine valdžiai nepavyko pasiekti to, ką ji, deja, sėkmingai daro kitose srityse ir sostinėje - supriešinti, supjudyti verslininkus ir “darbo liaudį”. Didžiausia Baltarusijos demokratinių jėgų bėda, kad ji iki šiol nerasdavo bendros kalbos su darbininkais. Baltarusių darbininkai yra labiausiai atsilikusi ir užguita visuomenės dalis. Jie abejingai, o kitąsyk net priešiškai žiūri į “inteligentus” bei “utėlėtas blusas”- verslininkus. Atrodo, jog jų požiūris ima keistis. Regis, padėjo Lenkijos, kuri iš Gardino ranka pasiekiama, “Solidarumo” pavyzdys. Valerijus Levanėvskis sakė, kad “Gardinas tampa Baltarusijos revoliucijos lopšiu”. Yra požymių, kad turgaus prekeivių vadovas teisus. Valdžia į mitingą nereagavo, jokio atsako nesulaukta. Užtat ėmė veikti kitos jėgos. Kitą savaitę po mitingo Rusijoje, Smolensko srityje, netoli Jarcevo miesto, nežinomi asmenys naktį sustabdė mikroautobusą, kuriuo į Maskvą pirkti prekių važiavo šeši Gardino verslininkai, juos apiplėšė ir visus nužudė, o mašiną užminavo. Tai sukėlė didžiulį gardiniškių pasipiktinimą ir dar labiau nepatraukli pasirodė sąjunga su Rusija. Žmonės nepatenkinti, kad Baltarusijos valdžia dėl to skaudaus įvykio nepareiškė protesto Rusijai, neįteikė notos, nepadarė jokio pareiškimo ir neužjautė žuvusiųjų artimųjų. Gudų vadinamoji “darbininkų klasė” vis dar sunkiai suvokia, ko iš tiesų nori “tie demokratai” ir “tie verslininkai”, tačiau šešių žmonių žūtis - jau aišku, jau suprantama. Baltarusijoje pastebimas pagrindinės, kitaip nepavadinsi, spaudos bumas. Visokiais būdais apeidamos drakoniškus spaudos įstatymo reikalavimus, demokratinės organizacijos leidžia daug kitąkart ir vienadienių laikraštukų, skirtų darbininkams. Rezultatas jau pastebimas. Rytinių Baltarusijos sričių masės vis dar gyvena išlaikytinių nuotaikomis - tegu Rusija duoda dujų ir naftos, tegu valdžia padidina atlyginimus ir randa darbo, o vakarinėse srityse reikalavimai jau radikalesni - tegu valdžia pasitraukia ir netrukdo, mes patys susikursime padoresnį gyvenimą.


INDONEZIJOS VEIKĖJAS APIE DALESO VIZITO Į INDONEZIJĄ TIKSLĄ

NIUJORKAS, kovo 15 d. (TASS). Liesdamas Daleso vizitą i Indoneziją, žymus politinis veikėjas musulmonų partijos „Partai Sarikat Islam Indonezija“ narys ir Indonezijos nacionalinio kongreso pirmininkas Arudžis Kartavinata pareiškė, agentūros Junaited Pres korespondento pranešimu, kad Jungtinės Valstybės ruošiasi primesti Tolimųjų Rytų šalims „karinės ekonomikos politiką“. Vienintelis būdas išvengti šio pavojaus, pasakė jis, - nenukrypstamai vykdyti nepriklausomą politiką Azijos ir Afrikos šalių Bandungo konferencijoje pasiekto bendradarbiavimo su Azijos ir Afrikos šalimis rėmuose. Arudžis Kartavinata pabrėžė, kad Indonezijos vyriausybė neturi leisti įgyvendinti Jungtinių Valstybių planų.


Mūsų šiaurės kaimynų – latvių, estų ir suomių – valstybiniam gyvenime pastebimi reiškiniai, kurie verti platesnio susipažinimo. Latvijos seimas baigia savo dienas dar šią savaitę norima baigti svarstyti visi skubieji įstatymų projektai ir po to laikyti šią paskutinę sesiją baigta. Tačiau opozicija, pirmon galvon socialdemokratai, prieš naujus rinkimus ruošiasi įteikti vyriausybei kelias naujas interpeliacijas, kurios sesiją gali užtęsti. Paskutiniuoju metu Latvijos vidaus gyvenime vyksta įdomus reiškinys. Ligi šiol darbininkų judėjimui vadovavo vieni socialdemokratai, kurie seime turėjo trečdalį vietų. Greta jų egzistuoja dar dešinieji socialdemokratai, vadinamieji mažumiečiai, tačiau ši grupė pamažu tirpsta. Dabar pas socialdemokratus atsirado pavojingi konkurentai iš kairės. Rygoj gan seniai veikia ,,profsąjungininkai“, kurie, kaip niekas neabejoja, faktinai atstovauja Maskvos internacionalui. Tačiau ligšiol jie kažkaip nerodė didesnio veiklumo. Seimo rinkimų išvakarėse „profsąjungininkai“ pradeda aktyvėti. Jų spauda pakeltu tonu šaukia apie fašizmo pavojų: platinami atsišaukimai, kviečiantieji į mitingus, kur „bus teisiami sunkiųjų darbu kalėjimu fašizmo vadai“ (čia seka dešiniųjų vadų pavardės). Pagaliau, profesininkai nutarę seimo rinkimuose išstatyti atskirą sarašą. Bet to maža. Prieš porą mėnesių įsisteigė nauja „nepriklausomų sacialistų“ partija, kuri taip pat karesnė kaip socialdemokratai. „Nepriklausomieji“ savo arkliuku pasirinko kovą prieš išdavikus socialdemokratus“. Tokiu būdu socialdemokratams per būsimus seimo rinkimus teks atlaikyti kovą prieš kairiuosius „draugus“, kurie šiokio tokio pritarimo masėse turi. Tai reiškia, kad Latvijoj darbininkai ima labiau revoliucinėti, kas, atsiminus Maskvos artumą, gali turėti fatališkų pasėkų. Konkurencijos pavojus privertė socialdemokratus drauge su dešiniaisiais balsuoti už rinkimų įstatymo pakeitimą, nukreiptą prieš mažąsias partijas. Estija gyvena praeities likvidavimo laikotarpį. Kaip ir kitose naujose valstybėse, ir Estijoje buvo išleista žemės reforma, kuri susmulkino dvarus, priklausiusius daugiausia vokiečiams. Estai, lygiai kaip ir latviai, laikėsi pažiūros, kad už nusavintą žemę atlyginimo neturi būti mokama. Išimtis tiek vienoj, tiek antroj valstybėj daroma su svetimšaliais, kuriems už jų žemę mokama. Kaip jau sakyta, Estijoj žemės reforma daugiausia palietė dvarininkus vokiečius. Todėl jie turėjo iš žemės reformos didelių materialių nuostolių. Paaiškėjus, kad atlyginimas mokamas tiktai svetimšaliams, didžiuma estų dvarininkų vokiečių perėjo Vokietijos pilietybėn ir ėmė reikalauti atlyginimo kaipo svetimšaliai. Prieš metus Vokietijos vyriausybė įteikė estų vyriausybei memorandumą, reikalaudama atlyginti 120 dvarininkų, Vokietijos piliečių. Bet paskui paaiškėjo, kad tik tai 4 jų dar 1919 m. buvo Vokietijos piliečiai. Likusieji paėmė Vokietijos pilietybę vėliau. Dabar visas ginčas eina dėl to, ką laikyti svetimšaliais. Tuo reikalu šiomis dienomis tarp Estijos vyriausybės ir dvarininkų įgaliotinių prasidėjo derybos. Reikia pasakyti, kad dėl dvarininkų akcijos Estijos Vokietijos santykiai yra gan įtempti. Didelę sensaciją Estijoj sukėlė teismo rūmų (antros instancijos) sprendimas savo laiku pagarsėjusio pasiuntinio Maskvoj Birko byloj. Kaip žinoma, apygardos teismas Birką valstybės išdavimu išteisino, bet nutarė pašalinti iš tarnybos už nevykdymą vyriausybės įsakymų, kuriais jis buvo kviečiamas atgal į Estiją. Birkas padavė apeliacijos skundą, tikėdamasis visiško išteisinimo. Bet išėjo atvirkščiai. Teismo rūmai pripažino, kad iš esmės Birkas turįs būti pripažintas valstybės išdavimu. Motyvuotam sprendime pasakyta, kad Birkas pats nenorėjęs grįžti į Estiją, niekas jo nevertęs skelbti Estiją kompromituojančių žinių „Izviestija“, kuo pasinaudojo Sovietų organai. Už visą tai Birkas turįs būti nuteistas sunkiųjų darbų kalėjimu, bet išteisinamas dėl formalinių motyvų, sulig pasenusiais rusų įstatymais. Tuo būdu buvęs estų užsienių reikalų ministeris ir nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris moraliniai pripažintas valstybės išdaviku. Šį pirmadienį iš Helsinkio išplaukė atgal į Oslo Norvegijos karalius, kurs padarė revizitą Suomijos valstybės prezidentui. Prieš dvi savaites tuo pat tikslu Suomiją lankė Švedijos karalius. Senų, aukštos kultūros valstybių galvų atsilankymas rodo, kad Suomijos tarptautinė padėtis vis stiprėja. Tai rodo ir faktas, kad Vengrija perkėlė savo pasiuntinybės rezidenciją iš Talino į Helsinkį. Vengrija, kaip žinoma, siekia Trianono sutarties revizijos. Šiuo klausimu Suomijai, kaipo Tautų Sąjungos tarybos nariui irgi tenka tarti savo žodis. Todėl darosi suprantamas vengrų nusistatymas siekti artimesnio kontakto su Suomiją. Drauge negalima nepastebėti kitas reiškinys. Būtent, vis didesnis Suomijos orientavimasis į Skandinaviją. Suomiai šiuo tarpu nuo Pabaltės valstybių yra nutolę daugiau, negu bet kada. Suomija sąmoningai siekia susiliejimo su Skandinavija.


POKALBIS APIE JAV PAGALBĄ LIETUVAI; Vakar Lietuvos žurnalistų sąjungoje įvyko Tarptautinės plėtros agentūros (Agency for International Development /AID/) Europos ir Artimujų Rytų regionui valdytojos Korolos Adelman spaudos konferencija.

Tarptautinė plėtros agentūra (AID) - JAV vyriausybinė organizacija - kasmet suteikia 7,2 milijardo JAV dolerių humanitarinę pagalbą daugiau kaip 80-čiai šalių. K. Adelman, organizacijoje dirbanti daugiau kaip dešimt metų, koordinuoja JAV užsienio pagalbos programas Centrinei ir Rytų Europai, Artimiesiems Rytams ir Kambodžai. JAV ambasadorius Lietuvoje Derilas Džonsonas, taip pat dalyvavęs spaudos konferencijoje, painformavo apie vyriausybės planuojamą pagalbą Lietuvai kitais finansiniais metais.


Parlamentas pritaria Poincaré projektui. Radio žiniomis, Poincaré darė parlamente didelį pranešimą franko stabilizavimo klausimu. Jis pareiškė, esą reikalinga vesti unionistinė politika. Vyriausybės gali keistis, bet tie patys metodai turi pasilikti. Jis esąs įsitikinęs, kad prancūzų parlamentas didžiausia dauguma priims franko stabilizavimo projektą ir kad dabartinė Prancūzijos vyriausybė greitu laiku nubalsuos 1928 metams biudžetą. Toliau Poincaré priminė padarytą finansinį monetinį atstatymą, pažymėdamas, kad frankui stabilizuoti visai nereikalinga užsienio pagalba. Jo nuomone, jis paruošęs visas techniškas sąlygas legaliai stabilizacijai. Baigdamas jis prašė parlamentą realizuoti stabilizavimą. 3/4 nacionalinės unijos atstovų Poincaré kalbą palydėjo ilgais plojimais. Radio žiniomis, prancūzų dešiniosios partijos karštai pritarė ministerio pirmininko ir finansų ministerio Poincaré pasakytai atstovų rūmuos kalbai dėl franko stabilizavimo. Socialistai ir radikalų dalis tą kalbą sutiko rezervuotai, nes, jų nuomone, proponuojamos sutartys su emisijos banku būsiančios žalingos prancūzų valstybei.


Galutiniais, bet neoficialiniais daviniais, naujam lenkų seime vyriausybės blokas turės 128 vietas, socialistai – 63, „Wyzwolenie“ – 36, ūkininkų partija – 25, komunistai – 27, mažumų blokas – 56, tautiškas katalikiškas blokas – 37, „Piasto“ ir krikščionių – 34 ir likusias įvairios kitos grupės. „Rzeczpospolita“ rašo, kad nuosaikieji dešinieji naujam seime turės 80 atstovų, tuo tarpu kai pereitam turėjo 230. Jei prie jų sprendžiamais atvejais seime prisidėtų ir konservatoriai, kurie ėjo vyriausybės bloke, tai dešinieji tesudarytų tik 120 balsų. Aiškių kairiųjų balsų bus 150, o mažumų iki 100. „Rzeczpospolita“ nuomone, nuolatinės daugumos seime nebus. Ji formuosiantis nuo įvykio iki įvykio.


Litvinovo nusiginklavimo planai aštriai kritikuojami.

Anglų delegatas Tautų Sąjungos paruošiamos nusiginklavimo komisijos konferencijoj lordas Cushendunas per savo kalbą pažymėjo, kad visos valstybės gali priimti Sovietų Rusijos projekto pirmą – visuotinio nusiginklavimo principą, nes jis esąs idealas. Cushendune nuomone, niekas nepasisakys neigiamai prieš tą idealinį pasiūlymą, nes visų vyriausias uždavinys yra visuotinis nusiginklavimas. Tačiau tuo pat laiku lordas Cushendunas mano, kad tai esą neįvykdoma ir jis labai norėtų, kad Sovietų Rusijos delegatas Litvinovas parodytų, kaip galima būtų tai padaryti. Kai dėl Didžiosios Britanijos, tai ji esanti palanki visuotinio nusiginklavimo planams, bet prieš vykdysiant juos, dar reikia išspręsti visa eilė kitų klausimų. Tai yra priežastis, dėl ko anglai patarė diskutuoti rusų planą, ir tuo būdu ištraukti iš jo, kas būtų naudinga nusiginklavimo komisijai. Toliau Cushendunas pastebėjo, kad Sovietų Rusija savo 63 straipsnių projekte nė vieną kartą nepripažino Tautų Sąjungos. Ji siūlanti spręsti visus ginčus ne Tautų Sąjungos taryboj, bet nuolatinėj tarptautinėj kontrolės komisijoj. Tai būtų visiškai nauja įstaiga, kurios anglai negalėtų pripažinti. Kreipdamasis į Litvinova Cushendunas pasakė, kad esančios dvi taikos rūšys, lygiai kaip ir dvi karo rūšys. Esąs tarptautinis karas ir civilinis karas. Civilinis karas esąs baisesnis, negu tarptautinis. Ar Sovietų Rusija iš tikrųjų mananti pakeisti savo politiką? Ar ji dabar esanti nusistačiusi prieš civilinius ir tarptautinius karus ir ateity nesikišianti į kitų valstybių vidaus reikalus? Jei Sovietų Rusija nepadarysianti tų pakeitimų, tai ji pati turinti pripažinti, kad jos nusistatymas būtų didžiausia kliūtis visiems nusiginklavimo planams.


Naujas branduolinis sprogdinimas atmosferoje

Vakar Jungtinės Valstijos įvykdė naują branduolinį sprogdinimą atmosferoje Kalėdų salos rajone. Gynybos ministerija ir atominės energijos komisija pranešė, kad branduolinis įtaisas buvo išmestas iš lėktuvo. Tai — 22 sprogdinimas iš dabartinės Amerikos branduolinių bandymų serijos atmosferoje.


Sekmadienio rytą netoli Suchumio Abchazijos formuotės pradėjo smarkų Gruzijos pajėgų apšaudymą. Pasak radijo „Svoboda”, abchaziečiai rengėsi pulti ir prie Aukštutinės Ešeros kaimo. Gruzijos karinė vadovybė pranešė iš Suchumio, kad atsakomoji jos artilerijos ugnis puolimą sužlugdė.


Su didžiuliu susidomėjimu skaitėme N. Chruščiovo pranešimą apie TSRS vyriausybės užsienio politiką. Šis pranešimas įpareigoja mus visais galimais būdais plėsti taikius kultūrinio bendradarbiavimo ryšius. Susikaupę, nuleidę galvas, mūsų svečiai iš užsienio pagerbia Kauno IX forto, Panerių, Pirčiupio kankinius. Sužinoję, kad Vilniuje antrojo pasaulinio karo metais vokiškieji okupantai išžudė daugiau kaip 100.000 žmonių, kurių tarpe buvo nemaža ir prancūzų, viešėję pas mus Prancūzijos profsąjungų veikėjai su ašaromis akyse kalbėjo: „Ir jūsų, ir mūsų tautos svarbiausias šio meto uždavinys – taikos išsaugojimas. Mūsų brolių ir tautiečių kaulai, palaidoti Panerių kalvose, įpareigoja mus nepagailėti jėgų kovai prieš pašėlusius karo kurstytojus, prieš fašistus, kurie ne kartą skandino kraujuose, ir mūsų šalies sostinę – Paryžių“. Lankydamiesi Vilniaus miesto seniausioje dalyje, buvusioje Vokiečių gatvėje, kur karo griuvėsių vietoje kyla erdvūs pastatai, Kanados turistai Repšiai kalbėjo: – Kanados žemėje nei pirmojo, nei antrojo pasaulinio karo metais nenukrito nė viena bomba, mes negalime įsivaizduoti viso karo siaubo. Grižę namo, mes paaiškinsime pažįstamiems, kodėl tarybiniai žmonės taip ryžtingai kovoja už taiką, už tautų draugystę. Tas pačias mintis – taikos, gerų santykių troškimą – atneša ir aplankiusių mūsų respubliką bičiulių laiškai. Draugai iš JAV mums parašė, kokia panika buvo kilusi šalyje krizės Karibų jūros rajone dienomis. Jie pritaria taikingai Tarybų Sąjungos politikai, ryžtingiems Tarybinės vyriausybės žingsniams, siekiant užkirsti kelią karo grėsme


Dolerio tarnai toliau tyčiojasi iš Gizengos

ANISETAS KAŠAMURA: „JEI PADĖTIS NEPASIKEIS, KONGUI GRESIA FAŠIZMAS“

RABATAS, V. 30. TASS-o korespondentas A. Vasiljevas praneša: Esąs Maroke Kongo parlamento deputatas, buvęs informacijos ir kultūros ministras Patrio Lumumbos vyriausybėje Anisetas Kašamura, kalbėdamasis su jūsų korespondentu apie parlamentinės neliečiamybės atėmimą iš nacionalinio išsivadavimo judėjimo lyderio, ištikimo Lumumbos pasekėjo Antuano Gizengos, pareiškė: Savavališkas Gizengos suėmimas yra Konge įsikūrusių finansinių grupių manevras. Jos siekia fiziškai sunaikinti visus pažangius elementus, galinčius padėti pagerinti kongiečių tautos padėti. Vadinamasis balsavimas Kongo parlamente prieš Gizengą buvo pasiektas tiesioginiu ir netiesioginiu spaudimu, įsikišus doleriui politinį Kongo gyvenimą. Kiek aš žinau, pasakė Kašamura, Gizengos sveikata labai bloga, nors oficialiuose pareiškimuose vis teigiama atvirkščiai. Bijau, kad blogas elgimasis su Gizenga gali sukelti tragiškų rezultatų. Gizengos apkaltinimas yra ginčytinas juridiniu ir moraliniu požiūriu. Kol fašistiniai elementai šeimininkauja Konge, kol SNO turės reikalą su asmenimis, kurie nesirūpina tikraisiais Kongo interesais, padėtis šalyje bus sunki, baigdamas pasakė Kašamura. Esant tokiai padėčiai. Konge gali įsitvirtinti fašizmas. TASS-o korespondentas A. Vasiljevas praneša: Esąs Maroke Kongo parlamento deputatas, buvęs informacijos ir kultūros ministras Patrio Lumumbos vyriausybėje Anisetas Kašamura, kalbėdamasis su jūsų korespondentu apie parlamentinės neliečiamybės atėmimą iš nacionalinio išsivadavimo judėjimo lyderio, ištikimo Lumumbos pasekėjo Antuano Gizengos, pareiškė: Savavališkas Gizengos suėmimas yra Konge įsikūrusių finansinių grupių manevras. Jos siekia fiziškai sunaikinti visus pažangius elementus, galinčius padėti pagerinti kongiečių tautos padėti. Vadinamasis balsavimas Kongo parlamente prieš Gizengą buvo pasiektas tiesioginiu ir netiesioginiu spaudimu, įsikišus doleriui politinį Kongo gyvenimą. Kiek aš žinau, pasakė Kašamura, Gizengos sveikata labai bloga, nors oficialiuose pareiškimuose vis teigiama atvirkščiai. Bijau, kad blogas elgimasis su Gizenga gali sukelti tragiškų rezultatų. Gizengos apkaltinimas yra ginčytinas juridiniu ir moraliniu požiūriu. Kol fašistiniai elementai šeimininkauja Konge, kol SNO turės reikalą su asmenimis, kurie nesirūpina tikraisiais Kongo interesais, padėtis šalyje bus sunki, baigdamas pasakė Kašamura. Esant tokiai padėčiai. Konge gali įsitvirtinti fašizmas.


Charkey (Žukauskas) ir Heeney prieš Tunney.

Radio pranešimu, per suruoštas sunkaus svorio bokso rungtynes New Yorke australietis boksininkas Tom Heeney nugalėjo amerikietį Jack Delaney. Rungtynės tęsėsi 15 raundų ir beveik kiekvienam raunde Heeney laimėjo punktais. Visi bokso ekspertai pripažino, kad Delaney rungėsi labai blogai ir dėl to jis nebegalįs turėti vilties rungtis su Tunney dėl pasaulinio čempionato. Dabar kandidatais rungtynėms su pasauliniu čempionu lieka Jack Sharkey (Žukauskas) ir Tom Heeney. Galimas dalykas, kad Sharkey dar kartą rungsis su Heeney ir kas laimės tas rungtynes, tam teks rungtis su Tunney.


„Vilniaus Rytojus“. Okupuotosios Lietuvos lietuviška spauda buvo ligšiol išsisklaidžiusi. Vilniuj ėjo ligšiol keli lietuviški savaitraščiai, kurie ir laikėsi tos pat tautiškos 1inijos, tačiau, kaipo atskiri leidiniai, konkuravo tarp savęs. Tas buvo žalinga, nes tuo būdu Okupuotosios Lietuvos lietuviai neturėjo vieno bendro spaudos centro, kurs galėtų paimti vadovybę į savo rankas. Dabar, tas netobulumas yra šalinamas, nes nuo š. m. gruodžio 1 d. Vilniuj pradėjo eiti naujas savaitraštis – „Vilniaus Rytojus“, kurs, kaip matyt iš administracijos pranešimo, pavaduosiąs ligšiol ėjusius leidinius: .,Kelia“, „Vilniaus Aidą“ ir „Dirvą“. Savo pirmam numery iš š. m. gruodžio 1 d. „Vilniaus Rytojus“ apie savo uždavinius rašo: „Pradėdami leisti „Vilniaus Rytojų“ mes juntame, kad visų šio krašto lietuvių akys nukreiptos mus ir pas visus veržiasi klausimas: – Kas jūs tokie? Į tą klausimą vienu žodžiu atsakyti sunku. Mūsu tauta ilgus šimtmečius vilko sunkų svetimųjų jungą. Gana tik atsiminus baudžiavos laikai. Juk tuomet mes praradome savo tautos diduomenę, viršūnes, kuri dingo svetimųjų tautų gelmėse, – liko mums tik tautos branduolis – kaimietis. Baudžiavos laikotarpis baigėsi 1863-64 m. maištu, ir šiokią tokią ekonominę laisvę visa Lietuva laimėjo. Bet prasidėjo gal dar didesnė rusų carų priespauda. Tuomet tai tapo surakintos lietuvio lūpos, – buvo uždrausta spauda. Prasidėjo smarki kova. Neišgąsdino lietuvio nei kalėjimai, nei katorga, nei Sibiras. Po ilgų kovų buvo laimėta politinė laisvė. Dėja, Rytų Lietuva tuo atžvilgiu yra nuskriausta… Ilgų metų vergija įspaudė savotišką antspaudą, o ypač vietos lietuviui. Tos vergijos pasėkomis, mūsų nuomone, galima išaiškinti ir tai, kad lietuvis lengva širdimi išsižada savo gimtojo kampelio, savo gimtosios žemelės ir keliauja svetur ieškodamas gardesnės duonelės. Taip prieš karą plaukė Amerikon, vyko į tolimus Rusijos miestus. Tiesa, kad perkama prekė, kad jis sociališkai yra lygus, arba, tiksliau, kad jis gali patapti su kitais lygus – Amerikoje naikina patį socialinį darbo ir kapitalo klausimą. Darbininkai, kad ir iš mūsų krašto nuvažavę į Ameriką ir ten kelis metus pagyvenę, ją susiriesdami giria ir gina. O tai yra labai geras dalykas: darbininkas nekeikia tos šalies, tos valstybės, kurioje jis gyvena ir dirba; jis nekelia prieš tos valstybės, kurioje jis gali patapti kapitalistu, vyriausybę jokios revoliucijos. Vadinasi, darbininkas nėra valstybės ir jos vyriausybės priešas, o prietelis. Tai jau labai gerai. Anglijoje kova tarp darbo ir kapitalo valstybės ir valdžios beveik visai neliečia. Ten kova tarp darbo ir kapitalo tik eina lyg kad už valstybės sienų. Ten valstybė ir jos vyriausybė yra ne kovos dalyvė, o iš šalies stovįs žiūrovas. Valstybės vyriausybė, tas pasyvus kovos žiūrovas tol palieka pasyvus, kol turi vilties, kad vis dėlto galų gale dvi tarp savęs bekovojančios pusės ims kada nors ir susitars. Kai jau tokios vilties nebėr, tada pasyvus žiūrovas – valstybė – pasidaro dviejų bekovojančių pusių tarpininkas. Tada ji stengiasi, tarpininkaudama, abi besipešančias šalis sutaikyti. Vadinasi, Anglijoje socialinė kova tarp darbo ir kapitalo yra, bet ten ji valstybę maža teliečia: ten ji eina valstybėje, bet ir už valstybės. Vokietijoje socialinis darbo – kapitalo klausimas yra kur kas painesnis. Čia į kovą, kuri eina tarp darbo ir kapitalo, yra įmaišyta pati valstybė. O tas jau yra blogiau. Blogiau dėl to, kad Vokietijoje, esant valstybei įmaišytai į darbo – kapitalo kovą, valstybės pa


Prieš šešetą metų, 1939 m. rugsėjo mėnesį, broliškoji baltarusių tauta pergyveno džiugią savo istorijoje dieną — visų savo žemių susijungimą į vieną Baltarusijos tarybinę respubliką. Ilgus metus kentę tautinę priespaudą, savųjų ir svetimųjų išnaudotojų jungą, pagaliau visos Baltarusijos darbo žmonės atsikratė to jungo ir tautinės tarybinės respublikos rėmuose ėmė kurti savo šviesią ateitį. Šio istorinio laimėjimo baltarusių tauta pasiekė tik būdama Tarybų Sąjungos respublikų Šeimos narys, tik tarybinių tautų draugystės dėka. Vienas žymiausių veiksnių, nuo kurių priklauso didžiosios mūsų šalies, visų joje gyvenančių tautų, laisvė ir nepriklausomybė, yra Tarybų šalies tautų draugystė. Tai draugystei pagrindus padėjo Didžioji Spalio socialistinė revoliucija, išvadavusi visas carų Rusijos tautas ir sudariusi palankias sąlygas jų ekonominiam, politiniam ir kultūriniam išsivystymui socialistiniais pagrindais. 1917 m. lapkričio 15 d. su Lenino ir Stalino parašais išspausdintoji Rusijos tautų teisių deklaracija paskelbė visišką Rusijos tautų lygybę, suteikė joms teisę laisvai apsispręsti iki atsiskyrimo ir savarankiškos valstybės sudarymo, panaikino visas tautines pirmenybes ir teisių apribojimus, leido Rusijos teritorijoj gyvenančioms tautinėms mažumoms ir grupėms laisvai vystytis. Didžią Lenino Stalino tautinės politikos kūrybinę jėgą tarybinės tautos ypač pajuto taikios socialistinės statybos metais. Visa eilė seniau carų Rusijos pavergtų tautų, kaip turkmėnai, kirgizai, uzbekai, o taip pat ir ukrainiečiai bei baltarusiai atgimė, išvystė su broliškosios rusų tautos pagalba savo kraštų ekonomiką, pakėlė ligi tol nematyto lygio savo kultūrą, tautinę pagal formą, socialistinę pagal turinį. Visi tie tarybinių tautų pasiekti laimėjimai gavo savo atspindį ir buvo užtvirtinti 1936 metais priimtoje Stalino Konstitucijoje. Argi nuostabu, kad atėjus sunkiam išbandymo laikotarpiui, kada kėsino į tarybinių tautų laimėjimus ir panorėjo jas pavergti, — visos Tarybų Sąjungos tautos vieningai pakilo ginti savo laisvės ir nepriklausomybės. Didvyriškosios Raudonosios Armijos eilėse greta ruso, ukrainiečio, baltarusio, kovėsi kazachai, gruzinai, armėnai, latviai, lietuviai ir daugelio kitų tautų sūnūs, o į kovą, juos vedė taip pat įvairiausių mūsų šalies tautų sūnūs — vadai. Tolimame užnugaryje daugelio tarybinių tautų darbo žmonės triūste triūsė, nepaisė jokių darbo sunkumų. Tarybinių darbo žmonių žygdarbių, atliktų fronte ir užnugaryje, šaltinis buvo ir tebėra karštas ir gaivinantis tarybinis patriotizmas, kuris darniai jungia nacionalines tautų tradicijas ir bendrus gyvybinius visą Tarybų Sąjungos darbo žmonių interesus. To karšto ir gaivinančio patriotizmo skatinami tarybiniai kariai fronte, o darbo žmonės užnugaryje nugalėjo didžiausius sunkumus, palaužė milžinišką hitlerinės karinės mašinos jėgą ir sutriuškino vokiškuosius fašistinius grobikus. „Mūsų šalyje įsigalėjusi visų rasių ir tautų lygiateisiškumo ideologija: tautų draugystės ideologija visiškai nugalėjo hitlerininkų žvėriškojo nacionalizmo ir rasinės neapykantos ideologiją“ (Stalinas). Didžiulę tarybinių tautų draugystės reikšmę puikiai patyrė ir lietuvių tauta. Jau 1940-41 m. broliškųjų tarybinių tautų paramos dėka mūsų krašte prasidėjo plati pramonės įmonių statyba, buvo sukurta žemės ūkio mechanizacijos bazė — mašinų traktorių stotys, kilo gyvas kultūrinis sąjūdis. Iš broliškų tarybinių tautų, iš jų didvyriškosios Raudonosios Armijos laukė lietuvių tauta savo išvadavimo iš hitlerinės vergovės ir neapsivylė. Netrukus sueis metai, kai iš mūsų krašto buvo galutinai išvyti vokiškieji okupantai. Per tą laiką mes atlikome nemažą atkuriamąjį darbą: sukūrėme tarybinį aparatą, paleidome į darbą šimtus įmonių, sėkmingai baigiame pirmuosius žemės ūkio darbų metus. Artimiausiais metais, pirmojo pokarinio penkmečio metais, mes rengiamės ne tik pabaigti visus atstatymo darbus, bet ir padaryti didelį žingsnį į priekį, bevystant savo krašto ūkį ir kultūrą. Ir šių laimėjimų mes nebūtume turėję, jei ne broliškųjų tarybinių tautų ir, visų pirma, rusų tautos nesavanaudiška parama kadrais, mašinomis, žaliavomis, prekėmis ir t. t. Lietuvių tauta, iš savo pačios patyrimo pamačiusi tarybinių tautų draugystės reikšmę, ima vis labiau ją vertinti ir branginti. Ir kaip tik dėl to prieš šią tautų draugystę piestu stoja lietuvių tautos priešai — lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Šios draugystės įsigalėjime jie mato savo įtakos žlugimą, kaip išnaudotojų klasių atstovai, netenka vilties susigrąžinti sau buvusią privilegijuotą fabrikantų, dvarininkų ir buožių padėtį. Plačiosios mūsų krašto darbo žmonių masės negrįžtamai pasuko tarybiniu keliu, socializmo statybos keliu, lietuvių tautinės kultūros — socialistinės savo turiniu, ir tautinės savo forma — keliu, ir jokie apdaužytų išnaudotojų klasių likučių siautėjimai jų iš to kelio neiškreips. „Draugystė tarp TSRS tautų, — sako draugas Stalinas, — yra didis ir rimtas laimėjimas. Nes kol ši draugystė yra, mūsų šalies tautos bus laisvos ir nenugalimos. Niekas nebaisus mums, nei vidaus, nei užsienio priešai, kol ši draugystė gyvuoja ir klesti“. Tegyvuoja tad stalininė mūsų šalies tautų draugystė — tvirtas ir nenugalimas visų mūsų laisvės ir nepriklausomybės laidas!


PARYŽIUS, rugsėjo 20 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Paryžiaus radijas, paskutinę minutę gautas pranešimas, kad trys Vakarų valstybės nutarė atidėti nuo 10 dienų iki 2 savaičių laikui vadinamosios Sueco kanalo naudotojų asociacijos įsteigimą. Šis nutarimas motyvuojamas noru suteikti „vyriausybėms, kurios dar svyruoja, galimybę išstudijuoti paskutinius joms Londone pateiktus pasiūlymus“.


TASSo spec. koresp. A. Kislovas praneša: Kovo 17-tą ir 18-tą 18 valstybių nusiginklavimo komitetas neposėdžiavo. Prie Nacijų rūmų beveik nematyti fotokorespondentų ir kino operatorių, kurie visomis šiomis dienomis nekantriai laukdavo pasirodant nusiginklavimo derybose dalyvaujančių delegacijų. Vertindami pirmųjų 18 valstybių komiteto darbo dienų rezultatus, daugelis politinių apžvalgininkų pažymi, kad Tarybų Sąjungos pasiūlytas tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo planas – tai rimtas ir įtikinamas dokumentas. Jis sukėlė visuotinį susidomėjimą, ir jį stačiai atmesti kaip „propagandą“ neįmanoma. Vakarų ekspertai karštligiškai dirba, mėgindami rasti bent kokį nors jiems priimtiną atsakymą į šį planą. Jie ypač susirūpinę dėl to, kad Tarybų Sąjungos planas, kuris atveria realią galimybę išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, padarė, netgi buržuazinės spaudos pripažinimu, žymiai palankesnį įspūdį pasitarime dalyvaujančių neutralių šalių atstovams, negu Amerikos pasiūlymai, išdėstyti JAV valstybės sekretoriaus Rasko kalboje. Tai aiškiai patvirtina, vietinės spaudos nuomone, Brazilijos užsienio reikalų ministro de Santjago kalba aštuoniolikos komiteto posėdyje. Brazilijos užsienio reikalų ministras, nurodo, komentuodamas aštuoniolikos komiteto darbą, laikraštis „Tribiun de Lozan“, „stojo už Tarybų Sąjungos pasiūlymą“. „Žurnal de Ženev“ taip pat pabrėžia, kad vakarykštę de Santjago kalbą galima laikyti įrodymu, kad jis remia Tarybų Sąjungos planą. Vietos žurnalistai pabrėžia, kad Vakarų valstybės turi, pagaliau, paklausyti sveiko proto balso ir, atmetusios savo ydingą pažiūrą į nusiginklavimo derybas, dalykiškai pradėti ruošti tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Pagrindas tam yra. Reikia tik Vakarų valstybių noro.