SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija pasibaigė

TASS-o korespondentai L. Ponomariovas ir V. Petrusenko praneša: Paskutiniame plenariniame SNO Generalinės Asamblėjos posėdyje Afrikos ir Azijos šalių grupė pareikalavo, kad JAV delegacija atsiimtų Amerikos rezoliucijos dėl Angolos projektą. Pagal šį projektą buvo numatoma siųsti du generalinio sekretoriaus atstovus į Angolą ir Mozambiką „rinkti informacijos“ apie politines, ekonomines ir socialines sąlygas šiose teritorijose. Savo rezoliucija JAV ketino panaikinti visus Asamblėjos ir Saugumo Tarybos nutarimus, kuriuose buvo reikalaujama suteikti šioms teritorijoms nepriklausomybę. Supratęs, kad šis manevras atspėtas ir pasmerktas nesėkmei, JAV delegatas nereikalavo balsuoti savo rezoliucijos projekto. Asamblėja sveikino šią didelę pergalę, kurią laimėjo antikolonializmo jėgos, kovojančios prieš imperialistų kėslus. Sekantis dienotvarkės punktas buvo 1963 metų SNO biudžeto tvirtinimas ir šalių įnašų skalės tvirtinimas. Asamblėja priėmė rezoliucijas šiais Asamblėjos finansų komiteto pasiūlytais klausimais. Tarybų Sąjungos ir socialistinių šalių delegacijos balsavo prieš biudžetinę organizacijos sąmatą, pažymėdamos, kad sąmatos suma 93 milijonai 300 tūkstančių dolerių yra per didelė ir gali būti žymiai sumažinta, nepakenkiant normaliai SNO veiklai. TASS-o korespondentas V. Petrusenko praneša: gruodžio 21 d. naktį 5 minutės pirmos Generalinės Asamblėjos XVII sesija baigė savo darbą. Pasak SNO senbūvių, pirmą kartą sesija baigia darbą pirma laiko, nors… viena diena. Paskutinėmis savo veiklos valandomis Asamblėjos dalyviai beveik netikėtai ir labai išsamiai pareiškė savo nuomones vienu labai svarbių klausimų – dėl Jemeno respublikos pripažinimo. Įgaliojimų tikrinimo komiteto pranešime, pateiktame tvirtinti Asamblėjai, buvo rekomenduojama pripažinti Jemeno Arabų Respublikos pateiktus įgaliojimus. Jordanijos ir Saudo Arabijos atstovai mėgino ginčyti šios rekomendacijos teisingumą ir patetiškai kalbėjo kažką neaiškaus apie revoliucija nuverstos monarchinės vyriausybės „teisėtumą“. Šias pretenzijas griežtai atmetė didžioji Asamblėjos dauguma. Mes su pasitenkinimu pažymime, pareiškė Tarybų Sąjungos atstovas V. Zorinas, kad įgaliojimų komitetas patvirtino įgaliojimus, kuriuos pateikė naujoji Jemeno delegacija, šios draugiškos arabų šalies respublikinės vyriausybės atsiųsta į Asamblėją. Jemeno respubliką parėme JAR, Malio, Sirijos delegatai. Po to naujojo Jemeno atstovas El Ainis pareiškė, jog jam suteikta didžiulė garbė pirmajam kreiptis į Asamblėją Jemeno Arabų Respublikos vardu. Jis padėkojo visiems, kurie pripažino jo vyriausybę, tuo pačiu „suteikę pagalbą Jemeno liaudžiai“. Skirtingai nuo ankstesniojo feodalinio režimo, pabrėžė El Ainis, Jemene dabar sudaryta pažangi vyriausybė. Šios vyriausybės politika, pareiškė jis, bus siekiama neprisijungti prie blokų ir laikytis „pozityvaus neutralizmo“. Jemenas sieks gauti techninę SNO ir draugiškų šalių pagalbą su sąlyga, kad ji nebus sąlygojama politiniais motyvais. Mes žvelgiame į ateitį optimistiškai, baigė savo kalbą Jemeno respublikos atstovas, Asamblėjai karštai plojant. Po to įvairių šalių delegatai trumpai susumavo Asamblėjos XVII sesijos darbą, padėkojo Asamblėjos pirmininkui ir SNO generaliniam sekretoriui už jų nuveiktą darbą. Tarybų Sąjungos delegacija, pareiškė V. Zorinas, norėtų prijungti savo sveikinimus prie kitų delegacijų sveikinimų gerbiamajam Generalinės Asamblėjos pirmininkui, garbingam Pakistano atstovui ambasadoriui Zafrulai-chanui. Ši Generalinės Asamblėjos sesija, pažymėjo V. Zorinas, dirbo tokiu metu, kai vyko aštri tarptautinė krizė, kuri buvo sukėlusi pasauliui niokojančio termobranduolinio karo grėsmę. Šiomis sąlygomis juo svarbiau, kad SNO Generalinė Asamblėja, vadovaujama Jūsų, ponas pirmininke, ir remiama generalinio sekretoriaus U Tano, sugebėjo priimti eilę svarbių ir teigiamų nutarimų, stiprinančių taiką ir saugumą, padedančių kolonijų tautoms kovoti išsivadavimo kovą, patvirtinančių taikaus valstybių sambūvio ir jų lygiateisiško ekonominio bendradarbiavimo vystymo principus. Tarybų Sąjungos delegacija, pasakė baigdamas V. Zorinas, reiškia viltį, kad SNO padės stiprinti taiką ir tautų saugumą, sieks, kad būtų įgyvendinami kilnūs idealai, atsispindėję SNO Įstatuose, eilėje nutarimų, kuriuos priėmė ši Generalinės Asamblėjos XVII sesija. Zafrula-chanas padėkojo kalbėtojams. Jo nuomone, būdinga XVII sesijos ypatybė ta, jog buvo suprantama, kad silpnai išsivysčiusios šalys nebesutinka pasitenkinti nežymiais jų likimo palengvinimais, labdaringomis išmaldomis. Jos reikalauja, kad jų darbo ir pastangų kaina būtų stabilizuota tokiame lygyje, kuris suteiktų joms „teisingą pasaulio turtų dalį“. Zafrula-chanas pareiškė viltį, kad kai kurios šalys visiems laikams liausis eksploatavusios kitas šalis ir stos į tarptautinio bendradarbiavimo kelią. Po tylos ir susimąstymo minutės Generalinės Asamblėjos XVII sesija baigė savo darb


Kasablankos chartijos šalių politinio komiteto antroji sesija paskelbė „iškilmingą deklaraciją apie Alžyrą”, kurioje pabrėžiama, kad padėtis Alžyre ir ypač jo didžiuosiuose miestuose „reikalauja būti budriems ir mobilizuoti Afrikos tautas prieš nusikalstamus kolonijinių sluoksnių veiksmus”. Politinis komitetas įspėja dėl šiandien iškilusių Alžyrui pavojų, kurie, vykstant referendumui apsisprendimo klausimu arba jo rezultatų paskelbimo dieną, gali įgauti nepaprastai rimtą pobūdį”. Politinis komitetas, sakoma deklaracijoje, iškilmingai skelbia visiškai remiąs laikinąją Alžyro respublikos Vyriausybę ir jos kovą už tai, kad būtų įvykdyti Eviano susitarimai; prisiima įsipareigojimą teikti kuo didžiausią galimą pagalbą nepriklausomam Alžyrui atkuriant jo ekonomiką; ragina visas Afrikos valstybes pripažinti Alžyro nepriklausomybę, įsipareigoja reikalauti, kad nepriklausomas Alžyras būtų priimtas į SNO tuojau pat, kai bus paskelbti apsisprendimo referendumo rezultatai. Politinis komitetas, nurodoma deklaracijoje, panaudos visas galimas priemones teritoriniam Alžyro vientisumui užtikrinti. Deklaracijoje reikalaujama besąlygiškai vykdyti Eviano susitarimų nuostatus ir pabrėžiama, kad, jeigu Eviano susitarimai bus vykdomi nuoširdžiai ir lojaliai, nekils jokių svyravimų dėl greitų ir ryžtingų veiksmų prieš ultrakolonialistus”.


TASS-o koresp. V. Seliviorstovas praneša: Šiandien čia pasibaigė dvi dienas vykęs nacionalinis kongresas. Diskusijoje dalyvavę kalbėtojai iš abiejų Vokietijos valstybių — darbininkai, valstiečiai, mokslininkai, visuomenės veikėjai — visiškai pritarė nacionaliniam dokumentui „Istorinis VDR uždavinys ir Vokietijos ateitis”. Jie kalbėjo, kad vokiečių tauta siekia gyventi taikiai, neleisti sukelti naujo pasaulinio karo. Iš kongreso tribūnos nuskambėjo rūstūs žodžiai, smerkią agresyvią Bonos vyriausybės politiką. — Daugeliui VFR piliečių aišku, — pareiškė savo kalboje Vokietijos Komunistų partijos CK pirmasis sekretorius Maksas Reimanas, kad Adenaueris neilgai bebus kanclerio poste. Tačiau svarbu ne tik Adenaueris, o pirmiausia tai, kad būtų padarytas galas pavojingai jo politikai. Savo kalboje M. Reimanas pasakė, kad Vakarų Vokietijoje prie Julicho, dalyvaujant labai stambioms monopolijoms „IG Farben”, „Degusa” ir ,Simens”, pastatytas savo atominio ginklo gamybos centras. Ten jau dirba 1.300 specialistų, kurių dalis bendrai su bundesvero karininkais dalyvavo Prancūzijos vykdomuose atominiuose bandymuose Sacharoje. Šiuo nerimą keliančiu faktu, pabrėžė M. Reimanas, turi susidomėti tarptautinė visuomenė, ypač Vakarų Vokietijos darbininkų klasė ir darbo žmonės. Kongresas gavo tris tūkstančius sveikinimo telegramų ir laiškų iš VDR, VFR, Vakarų Berlyno ir iš eilės valstybių. Kongreso dalyviai su dideliu entuziazmu priėmė dokumentą „Istorinis VDR uždavinys ir Vokietijos ateitis”. Kongreso pabaigoje pasakė kalbą audringais plojimais sutiktas VVSP CK pirmasis sekretorius, VDR Valstybės tarybos pirmininkas V. Ulbrichtas. Jis atsakė į klausimus, darbo žmonių iškeltus svarstant nacionalinį dokumentą.


Kosovo krizė pasiekė kulminaciją. Dabar į ją įtraukti ne tik Kosovo albanai ir serbai, ne tik kaimyninės šalys, bet ir beveik visos tarptautinės organizacijos ir didžiausios pasaulio valstybės. Birželio 15 d. NATO surengė manevrus prie Albanijos ir Makedonijos sienų. Kitą dieną Maskvoje įvyko Jugoslavijos prezidento Slobodano Miloševičiaus ir Rusijos prezidento Boriso Jelcino derybos. Dabar Rusijos visuomenės informavimo priemonės kasdien kartoja, kad Kosovo krizę sureguliuoti gali tik bendrai dirbdamos dvi didžiosios valstybės: Rusija ir JAV. Naudos beieškant Pastarąjį kartą dabartinis Jugoslavijos prezidentas Maskvoje lankėsi 1995 m., kai dar buvo Serbijos prezidentas, o pirmasis jo vizitas įvyko 1991 m. spalį. Tada pasirašytas komunikatas taip ir nebuvo įvykdytas ir nesustabdė kruvino konflikto. Dabar Rusija vėl pateko į sudėtingą padėtį. Turėdama savo interesų Balkanuose Maskva negalėjo nepatarti Miloševičiui priimti kontaktinės grupės keliamus reikalavimus. Pagrindiniai reikalavimai buvo atnaujinti derybas su Kosovo albanų atstovais ir išvesti Jugoslavijos kariuomenę iš Kosovo teritorijos. Įvykdyti pirmąjį reikalavimą Miloševičius sutiko, įvykdyti antrąjį kategoriškai atsisakė. Bendrame Rusijos ir Jugoslavijos pareiškime pasakyta, kad kariuomenė gal bus išvesta, kai bus nutraukta teroristų veikla (turėta galvoje Kosovo išlaisvinimo armija). Belgradas taip pat pareiškė nevykdysiąs taikių gyventojų represijų ir leisiąs užsienio diplomatams, žurnalistams ir tarptautinių organizacijų atstovams apsilankyti Kosove. Tačiau tarptautinio tarpininkavimo ir galimo konstitucinio krizės sureguliavimo (t.y. Kosovo statuso) problemos, kaip rašo “Novoje vremia”, nebuvo paliestos. Arba apie tai neskelbta. Rusijos spaudoje buvo rašoma, kad Kremlius įtikinėjo Jugoslavijos prezidentą pasinaudoti paskutine galimybe išlaikyti šalies vientisumą ir truputį nusileisti. Tačiau susidaro įspūdis, kad šios derybos buvo “slavų valstybių”, t.y. vienos konfliktuojančios pusės sąjungininkių derybos. Kaip ir anksčiau, nelabai aišku, kokios naudos iš tokios “sąjungos” turės Rusija. Vienintelė nauda būtų didesnė Kremliaus įtakos zona, tačiau, turint omenyje Miloševičiaus, kaip politiko, nepastovumą, net apie ją Kremliui svajoti nepatariama. Deja, beveik visas Rusijos politikos elitas Serbiją įsivaizduoja kaip “istorinę sąjungininkę”. Kai vertinama dabartinė padėtis Kosove, pasak “Novoje vremia”, neretai vartojamas Belgrado teiginys, jog Kosovas – “serbų civilizacijos lopšys”. Kaltindami Rusijos vyriausybę, kad ši negrąžina mistinės “etninės skolos”, šios krypties atstovai atvirai siūlo leisti Miloševičiui įvesti Kosove tvarką policinėmis priemonėmis ir etniniais valymais. Šie politikai egoistiškai, nors ir be jokio pagrindo, tikisi, kad atsidėkodamas Miloševičius taps ištikimu Rusijos sąjungininku. Maskvoje vykusių derybų negalima laikyti politiniu laimėjimu, padėjusiu “likviduoti NATO karinio įsikišimo grėsmę”. Jei ne “NATO grėsmė”, Miloševičius vargu ar būtų atskridęs į Maskvą. Suvokdami tai, NATO šalių kariniai ir politiniai vadovai pareiškė, kad jie toliau rengsis karinei operacijai Kosove. Maskva gąsdina NATO, kad ginkluotas įsikišimas sprendžiant Kosovo problemą nežada NATO šalims nieko gero: jos bus įtrauktos į konfliktą, kurio padarinius sunku numatyti. Naujoje Kosovo valstybėje valdžia gali atitekti ekstremistams. Tokiu atveju neišvengiamas dviejų kaimyninių valstybių (Serbijos ir Kosovo), kurias valdo radikalūs nacionalistai, pripažįstantys tik principą “viena tauta - viena teritorija - viena valstybė”, susidūrimas nepadės siekti nei taikos, nei demokratijos Balkanuose. Balkanų pamoka (I) Koks galėtų būti vienas variantas? “Novoje vremia” siūlo tokį. Rusija ir NATO bendromis pastangomis spaudžia Jugoslavijos vadovybę bei Kosovo albanų vadovus ir taip neleidžia išplisti konfliktui, sudaro sąlygas konstruktyvioms deryboms, kurios baigiasi politiniu sureguliavimu. NATO galėtų vaidinti pikto policininko, jėga spaudžiančio derėtis, Rusija - gero policininko, suteikiančio protingo kompromiso galimybę, vaidmenį (kitaip nė būti negali - Rusija turi būti gera). Taika regione ir tarptautiniai principai būtų išsaugoti. Bendra nuolatinė Rusijos ir NATO taryba ateityje leistų derinti NATO šalių ir Maskvos politiką. Irako modelis Panaši padėtis pasaulyje susiklosto jau ne pirmą kartą. Taip buvo ir kilus Irako krizei, kai viena pusė buvo pasirengusi panaudoti karinę jėgą, o kita teigė, kad dar panaudotos ne visos taikios, diplomatinės priemonės. Esant tokiai padėčiai, teigia “Itogi”, “taikaus” sprendimo šalininkai stengiasi, kad kuo ilgiau būtų delsiama. Delsimas sulėtina tempą, mažėja įtampa, konflikte dalyvaujančios šalys ramiau apmąsto padėtį. Vasario mėnesį NATO koalicija sutelkė Persijos įlankoje dideles karines pajėgas - buvo rengiamasi nubausti Sadamą Huseiną. Tačiau Maskva pradėjo savo žaidimą. Ji pasiekė, kad į Bagdadą nuvažiuotų Jungtinių Tautų generalinis sekretorius Kofis Ananas, pasinaudojo Prancūzijos bei Kinijos interesais Irake ir sudarė su šiomis valstybėmis koaliciją Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje. Rezultatas žinomas: Maskva apgynė savo interesus Irake ir aplošė Vakarus. Kosovo atveju Kremlius pradžioje leido aistroms įsiliepsnoti, o paskui pasikvietė Miloševičių ir pasistengė suvaidinti didžiojo taikdario vaidmenį. “Balkanų pamoka (II)” “Novoje vremia” minimas scenarijus kol kas neįgyvendintas. NATO neatskleidė Rusijos gynybos ministrui Igoriui Sergejevui visų operacijos “Ryžtingas sakalas” smulkmenų. Sergejevas griežtai sukritikavo NATO nenuoširdumą. Rusijos vyriausiasis karinis atstovas prie NATO generolas Viktoras Zavarzinas buvo skubiai atšauktas iš Briuselio konsultacijoms. Maskvoje aukščiausi Rusijos generolai demonstratyviai atvyko į Jugoslavijos pasiuntinybėje surengtą priėmimą armijos dienos proga. Rusijos Valstybės Dūma vėl atidėjo START-2 sutarties ratifikavimą. Išdava: Rusijos politiniuose sluoksniuose sustiprėjo antiamerikinės nuotaikos, o JAV - susierzinimas dėl Rusijos politikos. Rusijos ir NATO nesutarimų priežastys akivaizdžios. Išmokusi Bosnijos pamoką, NATO stengiasi, kad Kosovo konfliktas neišplistų Balkanuose, kad į jį nebūtų įtraukta Albanija, Makedonija, o gal net Graikija ir Turkija. Jėgos ir pasirengimo panaudoti ją jau per pirmą etapą demonstravimas, Vakarų politikų nuomone, yra kaip tik tai, kas gali atšaldyti pernelyg įkaitusias regiono politikų galvas ir sustabdyti konflikto plėtrą. Rusija, atrodo, išmoko visai kitą pamoką. Per kelerius pastaruosius metus anksčiau pasyvi taikdarystė įgavo aktyvaus karinio kišimosi formą. Rusija, kaip skundžiasi Maskva, viena įvedinėjanti tvarką NVS (ji nieko daugiau į savo “įtakos sritį” nė nenori įsileisti), būgštauja, kad NATO taps tokia pat svarbiausia ir vienintele taikdare, reguliuojančia konfliktus Europoje. Todėl Maskvai rūpi ne vien ir net ne tiek Kosovas bei Jugoslavija, kur realūs Rusijos interesai ne tokie dideli. Rusija kalba apie Balkanus, o galvoja apie Kaukazą ir Kaspiją. Tikslas: išvengti precedento, kai Vakarai karinę jėgą panaudoja be Rusijos sutikimo. Vakarų ir Rusijos pozicijos taip skiriasi, kad daugeliui tie skirtumai atrodo neįveikiami. NATO atkakliai neįsileidžia Rusijos į kambarį, kuriame priimami sprendimai; tik juos priėmus apie tai pranešama Rusijai. Aišku, Maskvai tai nepatinka. Skeptikai Rusijoje, pranašavę, kad Pagrindinis aktas (Paryžiuje pasirašytas Rusijos ir NATO susitarimas) taps beverčiu popierėliu, gali jausti pasitenkinimą: argi mes nesakėme, kad viskas taip ir baigsis? O dar bus taip: po pirmosios NATO plėtros bangos pakils antroji, užlies Baltijos valstybes, Ukrainą… Po konfrontacijos dešimtmečių, be to, turint galvoje civilizacijų skirtumus, priešiškas požiūris į viską, ką daro Vakarai, Rusijoje yra beveik natūralus dalykas, ir lengva būti pesimistu. Praeities pamokos Po šaltojo karo epochos prasidėjęs ir dar pavadinimo neturintis laikotarpis kelia politikams vis naujų problemų. Be to, jos darosi vis sudėtingesnės. Pradžioje pasaulio bendruomenei buvo pasiūlyta įveikti Kuveito krizę. 1990 m. ją sukėlęs Sadamas Huseinas, matyt, negalėjo patikėti, kad strateginė Vakarų ir Rytų priešprieša, anot “Novoje vremia”, išnyko, teisingiau, susilpnėjo, todėl ir tapo savo didybės manijos auka. Thchatou - Kuveito problema po Berlyno sienos griuvimo ir demonstratyvaus SSRS bei JAV susitaikymo Maltoje nebuvo sudėtinga. Buvo agresorius, jo nekalta auka ir atitinkamos Jungtinių Tautų įstatų nuostatos. Tereikėjo, kad sutartinai balsuotų nuolatiniai Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos nariai. “Misterio Ne” (Gromykos) sovietinėje Užsienio reikalų ministerijoje nebebuvo, ir balsavimas baigėsi sėkmingai. Išdava: piktadarys buvo nubaustas, teisingumas atkurtas, o didžiosios valstybės pirmą kartą po Antrojo pasaulinio karo vėl susivienijo į koaliciją. Kito rato uždavinėlis buvo sudėtingesnis: teko spręsti problemas, atsirandančias byrant daugiatautėms federacijoms. Vienu atveju, kaip buvusioje Čekoslovakijoje, skyrybos vyko europietiškai, kitais, buvusioje Sovietų Sąjungoje, daugiausia eurazijietiškai. Buvusioje Jugoslavijoje skyrybos baigėsi karu. Vis dėlto visais atvejais konfliktai, tarp jų ir kruviniausias, Bosnijos, atsiėjo palyginti nebrangiai: dvi dešimtys naujų valstybių buvo oficialiai pripažintos kaip suverenūs tarptautinės teisės subjektai, o jų santykiai sureguliuoti vadovaujantis pripažintomis normomis. Net kai realiai tvarką įvesdavo NATO ir JAV, Rusijai buvo pateikiama tvirtinti Vakarų sprendimus, o paskui jiems pritardavo Saugumo Taryba. Čečėnija kaip nesantaikos obuolys Kosove padėtis gana sudėtinga ir nepalyginama su tuo, kas buvo Irako ir Kuveito atveju. Jeigu vadovausimės Jungtinių Tautų įstatais, turėsime pripažinti, kad Miloševičiaus baudžiamoji ekspedicija prieš Kosovo albanus nepažeidžia jokios šalies suvereniteto. Serbijos vadovas gina (tiesa, savotiškai) savo šalies konstitucinę tvarką ir teritorinį vientisumą nuo “neteisėtų banditiškų grupuočių” (priminsime, kad būtent šitaip buvo vadinami už Čečėnijos nepriklausomybę kovojusių čečėnų būriai) ir teroristų. Vadinasi, tai beveik toks pat vidaus reikalas, kaip Jelcino Kaukazo karas. Beveik toks pat, nes aukų, pabėgėlių ir sugriovimų daug daugiau buvo Čečėnijoje. Tautų apsisprendimo teisė, tautinių mažumų teisės? Jungtinių Tautų įstatuose apie tai beveik nekalbama, užtat mažumomis labai rūpinasi ESBO. Kai Rusijai reikia užsipulti, pavyzdžiui, Baltijos šalis, ji apeliuoja į ESBO. Kai ji skerdžia čečėnus - vadovaujasi Jungtinių Tautų įstatais: šalies teritorija yra nedaloma. Kodėl Vakarai tylėjo, kai Kremlius degino Grozną, ir kodėl susizgribo protestuoti dabar, kai Belgradas pradėjo daryti tvarką (net ne taip žiauriai kaip Rusija Čečėnijoje) Kosove? Kur tada buvo NATO, kad nemanevravo ir neplanavo jokių bombardavimų? Žinoma, dėl NATO galima būtų pasakyti trumpai ir aiškiai: tai veikiausiai būtų reiškę Trečiąjį pasaulinį karą. Tačiau kodėl neprotestavo Europos Taryba, kodėl nežadėjo imtis sankcijų, jeigu tuometinis Miloševičius (Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas) neišves savo kariuomenės iš teritorijos, kurią Rusija gynė kaip metropolijos dalį? Kodėl nebuvo kalbama apie federacijos centro atsakomybę už prievartą? Žinoma, Miloševičius - ne Jelcinas, jis nėra serbų demokratijos garantas ir net privilegijuotas Tarptautinio valiutos fondo klientas. Argi Miloševičius galėtų tikėtis iš Tarptautinio valiutos fondo penkiolikos milijardų dolerių? Miloševičius, ko gero, nė penkiolikos milijonų negautų. O Jelcinas veikiausiai gaus. Be to, Miloševičius neturi branduolinio mygtuko! Slobodanai, tu neteisus! Tad kaip pažaboti Miloševičių? “Novoje vremia” teigia, kad tik Jelcinas turi moralinę teisę pasakyti: “Slobodanai, tu neteisus! Ten, kur tu eini, aš jau buvau. Tu manai, kad nueisi į Kosovą? Ne, tu atsidursi Grozne, nes mėginti išsaugoti savo šalies teritorinį vientisumą tik pasitelkus armiją reiškia paversti autonomistus separatistais, o patriotus - teroristais (mudviejų atveju - islamo teroristais). Ir galų gale turėti ne “sutvarkytą” kraštą, o galutinai atsiskyrusią teritoriją, veikiausiai “nepriklausomą valstybę”. Pasiūlymas labai gražus. Gal net Maskvoje buvo mėginama įkalbėti Miloševičių elgtis ne taip, kaip kadaise elgėsi Jelcinas. Tik dabar kai nuo to vizito jau praėjo beveik mėnuo, galima daryti išvadą, kad Miloševičius nepaklausė. Kodė nepaklausė - irgi nesunku suprasti. Kadaise ir dabartiniam Rusijos prezidentui, kai jis buvo tik Maskvos obkomo pirmasis sekretorius, buvo pasakyta: “Borisai, tu neteisus! Taip tada sakė “vyresnysis draugas” Jegoras Ligačiovas. Dabar Jelcinas pats tapo pačiu vyriausi draugu. Bet kuris Kosovo problemos sprendimas nelabai patiks Rusijai. Jeigu Kosovas taps nepriklausoma valstybe, to dar atkakliau sieks Čečėnija. Jeigu Kosovo albanai negaus politinių teisių, t.y. nepasieks, kad Serbija virstų konfederacija, Kosovas gautų tokias pat teises. Rusija negalės reikalauti, kad, pavyzdžiui, Estijos šiaurėje gyvenantys rusai galėtų sukurti autonomiją.


Nutilo fronte šūviai. Nebegirdėti uraganiškų katiušų salvių ir liepsnojančiai sprogstančių ore sviedinių. Pro apgriautus Vokietijos miestuose namus praeina ištisos gurguolės žmonių, grįžtančių į tėvynę. Daugelis jų eina pėsti. Įdubusiomis iš bado akimis sėdi vaikai ant vežimų, o jų motinos, išvargintos sunkiųjų darbų stovyklose, žingsniuoja pėsčios. Tolimas kelias. Bet gimtojo krašto meilė galingesnė už viską. Žmonės būriuojasi Vokietijos vieškeliuose ir grįžta iš jos gilumos atgal. Raudonosios Armijos kariai nurodo jiems kryptį į nustatytus pasienyje perėmimo paskirstymo punktus, kur teikiama visokeriopa pagalba ir aprūpinami dokumentais. Pravažiuojame vieną perėmimo paskirstymo punktą. Erdviose buvusių kareivinių patalpose laisvai vaikščioja žmonės. Jau seniai nuo jų veidų nuslinko išgąsčio šešėlis. Jie linksmai šnekučiuojasi. Jaunų vyrų ir mergaičių būrelis klausosi sustojęs prie radijo garsintuvo žinių, dalinasi įspūdžiais, vėliau eina į erdvias patalpas arba į salę, kur dažnai rengiami koncertai ir šiaip pramogos. Perėmimo paskirstymo punkto viršininkas pulk. Kurpas parodo mums patalpas, kuriose yra įrengta ligoninė. Kai kurie iš grįžtančiųjų serga užkrečiamomis ligomis, kurias jie atsiveža iš Vokietijos. Tai daugiausia stovyklose bado iškankinti džiovininkai, sužeistieji ir kiti paliegėliai, kuriems vokiečių fabrikai iščiulpė paskutiniąsias jėgas. — Atvykusius pirmiausia siunčiame į dezinfekcijos kamerą ir pirtį, — aiškina pulk. Kurpas. — Po to — į bendrąjį skyrių, kur jiems dalinami konservai, duona ir kiti maisto produktai. Į punktą kasdien atvyksta apie 100 žmonių. Nuo kovo mėnesio punktą perėjo keli tūkstančiai. Tame tarpe su arkliais atvažiavo apie 1500 šeimų. Po dešimties dienų juos siunčiame į savo namus arba leidžiame apsigyventi tenai, kur jie patys pareiškia savo norą įsikurti. Daugelis vyksta į Klaipėdos kraštą. Per minėtą punktą pereina taip pat latviai ir baltarusiai. Visi jie aprūpinami maistu ir išsiunčiami į namus specialiai skirtais vagonais. Yra tokių, kurie, pasiekę savo tėviškę, punkto komendantui prisiunčia padėkos laiškus už tai, kad jiems tarybinių organų rūpesčiu pavyko laimingai pasiekti savo gimtinę. Užeiname į saulėtus kambarius. Jaunų vyrukų nudegę veidaj įgavo bronzinę spalvą, o akys žiba. Jie mielai kalbasi ir pasakoja apie savo pergyvenimus. Jaunas, žemo ūgio Klaipėdos laivų dirbtuvės šaltkalvis Žemaitaitis 1944 m. buvo drauge su kitais darbininkais nuvarytas į Gargždus apkasų kasti. Tai buvo dienos, kada lūžo hitlerininkų įtvirtinimai, o frontas ėjo šuoliais į vakarus. Darbininkai matė visą vokiečių beprasmišką pasipriešinimą. Jie bandė bėgti. Bet aštri vokiečio akis sekė. Kelius suėmė ir sušaudė. Žemaitaitį pasodino į Klaipėdos kalėjimą, kuriame jį nuteisė 5 metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Karaliaučius. Varteburgas. Visur pilni kalėjimai žmonių. Visų kalinių vienintelė viltis — Raudonoji Armija. Besitraukdami nuo tarybinės kariuomenės ugnies hitlerininkai varėsi su savimi ir kalinius. Traukiniai buvo pilni belaisvių. Saksonija. Valtheimo stovykloje — apie 12.000 žmonių. Stovykloje anglai, amerikiečiai, čekai, rusai ir kitų tautybių belaisviai. Čia ir pakliuvo Žemaitaitis. — Tai buvo palengva pūvančių žmonių miestas, — pasakoja jaunas vyryukas. — Daug kas sirgo džiova. Kaip rudens lapai krito jauni žali vyrukai. O vieton jų pro plačiai pravertus vartus vežė vis naujus belaisvius, naujas aukas. Krematoriumas degė visą parą, tarytum, milžiniškas aukuras. Sausai kosėdami belaisviai žiūrėjo bailiomis akimis į kylančius iš krematoriumo kamino dūmus. Silpnesniesiems hitlerininkai darydavo įtrėškimus, kad jie greičiau mirtų. — Ir štai, — pasakoja toliau Žemaitaitis, — atėjo gegužės 6 d. Palaiminta diena kilo iš rytų. Iš visų pusių girdėjome šūvius. Horizontas raudo pašvaistėmis. Tiršti ir juodi dūmai užgulė miestą. Mes pajutome, kad artėja mūsų išvadavimo valanda. Tą dieną dingo sargybiniai, ir po kelių valandų mes pamatėme žygiuojančias iš abiejų miesto pusių kariuomenes. Iš rytų pusės ėjo raudonarmiečiai, o iš vakarų — sąjungininkų kariuomenė. Privažiavo tankai ir išlaužė stovyklų vartus. Tada mes puolėme viens kitam į glėbį ir bučiavomės iš džiaugsmo. Kada mes atvykę į punktą pamatėme grįžtančius iš Vokietijos žmones ir su jais pasikalbėjome, mums atsivėrė baisus vaizdas: Vokietija — kraštas stovyklų, kuriose sėdėjo milijonai išbadėjusių žmonių. Kraštas, kur žmogus buvo vertinamas pigiau už gyvulį, nes gyvulį reikėjo užauginti, o žmogus vokiečiui nieko nekainavo: reikėjo tiktai kreiptis į karo komendantūrą arba į arbeitsamtą ir jisai gaudavo karo arba civilių belaisvių. Vokietis fašistas skaitė svetimtautį darbininką kaip gyvąjį inventorių. Maža to. Jisai stengėsi tokį darbininką palaužti moraliai. Kiekviename žingsnyje jis įrodinėjo savo rasinį pranašumą, skelbė, kad kitataučiai yra antraeiliai žmonės, kad jie privalo dirbti vien juodąjį darbą ir būti jam paklusnūs.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

(Mūsų Rygos korespondento). Pereitą penktadienį pasibaigė paskutinė antrojo latvių seimo sesija. Greičiausia, kad vis dėlto seimas dar susirinks nepaprastai sesijai, nes vyriausybė nori skubiai išaiškinti likimą, sudarytosios sutarties su švedų degtukų trestų dėl Latvijos degtukų pramonės finansavimo ir užsienių paskolos užtraukimo. Be to, tiek dešinysis, tiek kairysis sparnai yra surinkę po 34 seimo atstovų parašus, reikalingus nepaprastai sesijai sušaukti. Tokiu būdu kiekviena pusė gali bet kuriuo momentu pareikalauti seimo sesijos. O tai seimo rinkimų išvakarėse labai svarbu, nes iššovus visus šovinius ir ištuštinus priešrinkiminį bagažą seimo tribūna gali vėl čemodanus pripildyti. Dabar gi visi seimo nariai išsiskirstė po savas rinkimų apygardas ir netrukus pradės mitingų sezoną. Nors oras šaltas, vis tik politinis barometras pranašauja karštą vasarą. Ir nenuostabu: spalių mėn. 6 ir 7 d. bus naujo seimo rinkimai. Margas buvo šio seimo gyvenimas! Kito ir negalima laukti iš įstaigos, kuri pasižymėjo tokiu margumu. Iš 100 seimo narių tarpo susidaro net 25 atskiros partijos, kurių dauguma teturi po 1 arba 2 atstovus. Tokiomis aplinkybėmis kalba apie patvarumą tegali būti svajonė. Per 3 seimo gyvavimo metus pasikeitė 4 vyriausybės. Kurjozas išėjo jau pačioj seimo kadencijos pradžioj, kada vieną vakarą prisistatė 2 vyriausybės! Kai nueitas tam tikras kelias, paprastai atsižvelgiama atgal. Kiekviena įstaiga, baigdama darbą, suveda balansą. Latvijos seimas socialiniu atžvilgiu yra pasiskirstęs į 4 grupes: dešiniųjų, ūkininkų, centro ir socialistų. Į jas atatinkamai galima įtraukti ir tautinės mažumos. Tačiau visa nelaimė ta, kad kai kurių grupių nariai, daugiausia 1 ar 2 atstovų partijos, patys nežino, ko jie nori. Todėl taip sunku buvo susidaryti pastovesnei vyriausybei. Visa visuma pereitas seimas nepasižymėjo dideliais darbais. Jo didžiausias rūpesnis buvo ekonominio gyvenimo stabilizavimas. Tą darbą pradėjo pačioj pradžioj dirbti ūkininkų grupė, remiama dešiniųjų ir centro. Jos didžiausias nuopelnas – užsienių prekybos milžiniško pasyvo išlyginimas. Tačiau drauge buvo nužengta per toli kredituojant savas įmones. To išdavoj visa eilė jų atsistojo bankruto akivaizdoj. Susidarė labai pavojinga ūkiška situacija, pakvipo lato žlugimo pavojus. Tada dalis centro grupių pasviro kairėn. Prie valdžios vairo atsistojo kairieji. Negalima neigti, kad šie žymia dalim prablaivino orą. Bet drauge su ūkišku veikimui prasidėjusi politinė akcija greit išskyrė socialdemokratų ir centro vedybas. Centras negalėjo ramiai žiūrėti, kaip socialdemokratai vykdė gyveniman savo programą. Vėl pereitų metų pabaigoj kilo vyriausybės krizis. Vyriausybės vadeles paėmė į savo rankas demokratinis centras, tačiau pirmąjį smuiką groja grupės, dešinesnės už centrą. Tokios yra šio seimo kadencijos metu buvusių vyriausybių veikimo linijos. Bet daug įdomesnės yra išvados, daromos iš baigiančio savo amžių seimo. Pirma ir pati svarbiausia išvada yra ta, kad taip, kaip ligšiol ilgai negali eiti. Visi jaučia, kad valstybės gyvenimas reikia stabilizuoti. Reikia sustiprinti centralinių organų valdžia. Bet kap tai padaryti? Kai mirė pirmasis valstybės prezidentas Čakstė, Seimas kelias savaites negalėjo susitarti dėl vietininko. Tada dešiniosios grupės nešė pasiūlyma pakeisti valstybės konstituciją, ta prasme, kad valstybės prezidentą rinktų pati tauta. Drauge turėjo būti praplėsti jo įgaliojimai. Nors pasiūlymas nesurinko tokiais atvejais reikalingos kvalifikuotos seimo daugumos, vis dėlto mintis apie konstitucijos pakeitimą yra gyva. Anksčiau ar vėliau ji vėl iškils. Buvo žmonių, kurie bandė ir kitokiomis priemonėmis pakeisti valstybės tvarką. Leit. Uolinto, vyr. leit. Ikšės (rimti ar nerimti, tai kitas klausimas!) pučai parodė ir kitokias tendencijas. Su Ikšės vardu surištas ir kariuomenės vado gen. Radzinio atsistatydinimas. Pagaliau. socialdemokratai turi savo išisą armiją (darbininkų sporto ir sargų organizaciją), kuri tam tikrais atvejais gali sudaryti militarinę atsparą jų partijai. Taip pat dešiniųjų organizacijos turi savo neva sporto draugijas. Visa tai rodo, kad valstybės viduj yra liguistų reiškinių, kurie gali atnešti netikėtumų. Reikia griežtų priemonių, kad būtų atnešta patvarumo. Tačiau norint eiti seimo keliu, susiduriama su jėgų susiskaldymu ir su pažiūrų priešingumais. Daugiau kaip trečdalį seimo kėdžių apsėdę socialdemokratai. Dešiniųjų gi pajėgos per silpnos, nes centro charaktery yra amžini svyravimai. Todėl tūpčiojama vietoj. Prieš išsiskirstydamas seimas priėmė vieną gana svarbų įstatymą. Buvo pakeistas rinkimų įstatymas ta prasme, kad mažosios partijos nebegalės taip lengvai patekti į seimą. Tokiu būdu gal kitas seimas jau nebebus taip margas. Tačiau niekas negali įtikinti, kad ši priemonė bus universalus vaistas, kuri galėtų išgydyti valstybę nuo visų ligų. Tai tiktai pusiaupriemonė, laikinas vaistas. Kitas svarbus momentas, pasireiškęs per antrąjį seima, yra rimtos konkurencijos atsiradimas pas socialdemokratus. Latvių socialdemokratai dar iš rusų caro laikų pasižymėjo revoliucingumu. Bet ilgainiui galvos ataušo. Darbininkų masės ima traukti žmonės, kurie žada daugiau. Aišku, kad rekordą pažadų atžvilgiu laiko kairesni už kairiuosius – komunistai. Nors ir nelegaliai, bet gi jie veikia. Profsąjungininkų“ vardu prisidengę, jie žada per būsimus seimo rinkimus išstatyti savo sarašą. Komunistų laimėjimai Vokietijoj rodo, kad masėms patinka tie, kurie daugiau žada. Šalia ,.profsąjungininkų“ eina neseniai atsiradę nepriklausomieji socialistai“, kurių tonas rodo, kad faktinai jie nuo kažko pareina. Tokie yra reiškiniai, pasireiškę pereito seimo metu. Suprantama, per rinkimus daugiausia svers, vadinamieji, kišeniaus interesai. Šituo atžvilgiu tenka pripažinti, kad kairiosios grupės, žadančios plačių reformų, turi gal ir daugiau šansų. Baigiant reikia pažymėti seimo veikimas užsienių politikoj. Nieko didesnio ir čia neatsiekta. Daugiausia gal padaryta ekonominių santykių su užsieniu tvarkymo srity. Čia pažymėtina socialdemokratų vyriausybės metu sudarytoji prekybos sutartis su Sov. Rusija. Grynos politikos srity pažymėtina vienas – atsipalaidavimas nuo Lenkijos įtakos.


(Diskusinis straipsnelis). Opozicijos spaudoj pasirodo ar paslėptų ar aiškiai pabrėžtų nusiskundimų, kad perilgai gyvenam be Seimo. Tuo tarpu liaudis yra visai kitokios nuomonės. Ji yra patenkinta, kad, pagaliau, nėra reikalo gaišinti laiką ir erzinti save bei kitus per rinkimus, po kurių vis tiek patenka į Seimą ne tie, kurie ten turėtų būti. Kodėl taip atsitinka, aiškinti nereikia: kandidatų sąrašų niekam nekontroliuojant, į Seimą daugumoj patenka žmonės, kurie nepajėgia ištesėti duotųjų rinkimams pažadų, o jų nedavę, nebūtų išrinkti. Priešrinkybinė agitacija išblaško rinkikų dėmesį, verčia tikėti tuo, kuo neverta tikėti, sužadina žemesniuosius instinktus, apdūmia akis ir apsvaigina širdis. Agitacija turi dar ir tokią neigiamą pusę: instinktyviškai nujausdami melą, liaudis kartais nepasiduoda agitacijai, bet, būdama politiškai neišauklėta ir nesubrendusi, nueina šunkeliais: jos balsus sužvejoja kiti. Kartą paklausus vieną bobelę – rinkikę, už ką ji mano balsuoti, teko išgirsti: ,,Už žydus“ balandėlį, už žydus; mūsiškiai visi už žydus: pabrangs kiaušiniai, atpigs karasinas“. Kad per rinkimus liaudis vadovautųsi tik valstybiniais sumetimais, tenka labai abejoti; dažniausiai lemiamos reikšmės turi praktiško pobūdžio sumetimai: tas kandidatas žada išrūpinti pigų miško gavimą, kitas – mokesnių sumažinimą, anas – prekių atpigimą; taigi už juos ir balsuojam. Tikrojo valstybingumo supratimas, patriotizmo jausmas, pasišventimas, savo reikalų bendram labui paaukojimas – visa ta agitatorių neimama galvon, ir liaudis šia kryptimi neauklėjama. Mūsu dabartinės valdžios žmonės yra, matyt, susirūpinę demokratinės tvarkos reformavimo klausimu. Todėl nesiskubinama su rinkimais į Seimą ir su referendumo pravedimu. Jei referendumas būtų pravestas paskubomis, nebūtų išvengta agitacijos, ypač kad kai kurių partijų žmonės, dėdamiesi liaudies bičiuliais, jau suskubo, rodos, viešai pasisakyti prieš referendumą. Liaudis vėl būtų apmulkinta, ir galimas daiktas, kad po referendumo išgirstume ne liaudies nuomonę, bet agitatorių ir partijų žmonių nuomonę. Labai sunku sudaryti tokias ideales referendumui sąlygas, kad galima būtų išgirsti tikrąją žmonių nuomonę, o ne nuomonės falsisikaciją. Šiaip ar taip, senąją tvarką tenka keisti. Laikraščiuose kalbama apie Valstybės Tarybą. „Lietuvos Žinių“ bendradarbiai, griežti saugotojai senosios demokratinės tvarkos, yra linkę lyginti būsimąją Tarybą su rusų „gosudarstviennyi soviet“, kuriame sėdėjo aukštieji valdininkai. Gal „Lietuvos Žinios“ turi šiuo klausimu kokių informacijų, tačiau mums, informacijų neturintiems, būsimoji Taryba atrodo kiek kitokia. Galima ją vaizduotis susidarius nors ir tokiu būdu: žemdirbių kraštą turėtų valdyti žemdirbių atstovai. Valsčius padalinamas į rajonus. Rajonų rinkimuose dalyvauja dori, darbštūs, gaspadoriški piliečiai vyresniojo amžiaus. Agitatorių nekvailinami, rajonų rinkikai aiškiai matys, kas yra jų tarpe geresnis: toks ir bus išrinktas į valsčiaus komitetą. Valsčiaus rinkimuose dalyvauja visi rajonų atstovai, kurie iš savo tarpo renka vieną atstovą į apskrities komitetą. Apskrities rinkimuose išrinktas atstovas įeina į Valstybės Tarybą. Tokiu būdu žemdirbiai turėtų Valstybės taryboje tiek atstovų, kiek yra apskričių. Kiti Valstybės Tarybos nariai būtų nuo miestų, mažumų ir t. t. Tokia Taryba atstotų Seimą ir aiškiai reikštų geresniųjų piliečių dalies valią. Vadinas, tektų tik kontroliuoti pagrindinius rinkimus, rajoninius: turėtų būti nustatyti reikalavimai, kuriems turėtų atsakyti rajoniniai rinkikai ir jų kandidatai į valsčiaus komitetus. Gali kam atrodyti, kad čia kalbama apie kokią idiliją. Tačiau, jei „Lietuvos Žinioms“ leidžiama lyginti būsimąją Tarybą, su „Gosudarstviennyj soviet“, nedraudžiama ir mums svajoti apie Platono respubliką.


Dėl pasiruošimo Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių minėjimui

1957 metų lapkričio 7 d. sukanka 40 metų nuo Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, kuri pradėjo naują erą žmonijos istorijoje — kapitalizmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo erą. Spalio socialistinė revoliucija buvo įvykdyta vadovaujant Komunistų partijai su didžiuoju Leninu priešakyje. Nuvertusi dvarininkų ir kapitalistų valdžią, ji įvedė mūsų šalyje politinį darbininkų klasės viešpatavimą, proletariato diktatūrą, Tarybų valdžią — aukščiausią demokratijos formą, demokratiją plačiausioms liaudies masėms. Pirmą kartą istorijoje liaudis tapo savo šalies šeimininku: fabrikai, gamyklos ir geležinkeliai, žemė ir jos gelmės tapo darbo žmonių nuosavybe. Visos praeities revoliucijos vieną išnaudojimo formą pakeisdavo kita forma, vienos išnaudotojų klasės viešpatavimą pakeisdavo kita išnaudotojų klasė. Spalio revoliucija panaikino Tarybų Sąjungoje bet kurį žmogaus išnaudojimą kito žmogaus ir visas nacionalinio engimo bei nacionalinės nelygybės formas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija reiškė gilausią perversmą ekonomikoje, klasinėje visuomenės struktūroje, nacionaliniuose santykiuose, tautų politiniame ir kultūriniame gyvenime. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo pakibusios ties ja ekonominės ir nacionalinės katastrofos, nuo grėsmės, kad ją suskaldys ir pavergs imperialistiniai grobuonys. Ji išsprendė klausimą, kurį V. I. Leninas pavadino „dešimčių milijonų žmonių gyvybės ir mirties klausimu”, paskelbusi taiką ir nurodžiusi visoms tautoms išeitį iš kruvinų imperialistinių skerdynių. Ši didžioji liaudies revoliucija yra pavyzdys drąsiausios, labiausiai pasiaukojamos darbininkų ir valstiečių kovos prieš karą, už taiką tarp tautų. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo įvykdyta su visanugalinčia marksizmo-leninizmo vėliava. Ji kirto nepaprastai stiprų smūgi buržuazinei ideologijai, oportunizmo ir reformizmo darbininkų judėjimo viduje ideologijai, socialšovinizmui ir reakciniam nacionalizmui; ji įkūnijo didžiuosius proletarinio internacionalizmo principus, turėjo revoliucionuojantį poveikį darbo žmonių protams visose šalyse, pakėlė į naują pakopą pasaulinį darbininkų ir nacionalinį išsivadavimo judėjimą. Spalio socialistinė revoliucija atvėrė plačiausią erdvę Tarybų šalies gamybinėms jėgoms vystyti. Ji pakėlė sąmoningai istorinei kūrybai plačiausias liaudies mases, kurios parodė didvyriškumo stebuklus kovodamos prieš senos, atgyvenusios santvarkos jėgas, kurdamos naują, priešakinę visuomenę. Spalio socialistinė revoliucija išvadavo moteri, užtikrino jai visišką lygiateisiškumą politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėti jaunąją kartą, aukštai iškėlė moters-motinos orumą. Spalio revoliucija atvėrė visų Tarybų šalyje gyvenančių tautybių jaunimui platų kelią įsigyti žinių, gauti gamybinę kvalifikaciją, kūrybiškai dirbti, drąsiai vykdyti žygdarbius vardan tarybinės liaudies laimės ir šlovės, vardan komunizmo. Nelengvas dalykas buvo pastatyti socializmą atsilikusioje, agrarinėje šalyje, kurią buvo nuniokojęs karas ir kuri iš visų pusių buvo apsupta priešiškų kapitalistinių valstybių. Daug sunkumų ir kliūčių buvo statant socializmą. Bet didvyriškoji darbininkų klasė, darbo valstietija, priešakinė mūsų šalies inteligentija, įkvepiamos ir vadovaujamos lenininės Komunistų partijos, nepabūgo šių sunkumų ir kliūčių, sugebėjo juos įveikti rūsčioje kovoje prieš išnaudotojų klases, prieš menševikus, eserus, trockistus, bucharininkus, buržuazinius nacionalistus ir kitus socializmo priešus. Per nepaprastai trumpą istorinį laikotarpį tarybinė liaudis įvykdė socialistinį šalies industrializavimą, išsprendė vieną sunkiausių po valdžios paėmimo proletarinės revoliucijos uždavinių — žemės ūkio kolektyvizavimą, įvykdė kultūrinę revoliuciją, likvidavo išnaudotojų klases, sukūrė pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Visos šios pergalės iškovotos per 40 Tarybų valdžios gyvavimo metų, iš kurių ne mažiau kaip 18 metų užėmė pilietinis bei antrasis pasaulinis karai ir paskesni liaudies ūkio atkūrimo laikotarpiai. Pasaulinė istorinė tarybinės liaudies pergalė prieš fašizmą antrajame pasauliniame kare išgelbėjo ne tik Tarybų Sąjungos tautas, bet ir visą žmoniją iš fašistinio pavergimo grėsmės. Per šį karą tarybinė liaudis, politinė ir ekonominė socializmo sistema garbingai išlaikė visus išmėginimus, o Tarybų valstybė tapo dar stipresnė ir galingesnė. Visa tai rodo neišsenkamą socialistinės santvarkos gyvybinę jėgą. Vadovaujama Komunistų partijos, Tarybų Sąjunga pavirto galinga industrine pasaulio valstybe, priešakinės technikos ir mokslo šalimi. Iki 1957 metų TSRS pramonė palyginti su ikirevoliuciniu laikotarpiu išaugo daugiau kaip 30 kartų, o sunkioji industrija, visos socialistinės ekonomikos vystymosi pagrindas — daugiau kaip 50 kartų. Galingos sociaistinės industrijos — socialistinio ūkio pagrindo sukūrimas yra neprilygstamas didvyriškos darbininkų klasės, liaudies inteligentijos, visos tarybinės liaudies žygdarbis. Spalio socialistinė revoliucija ir žemės ūkio kolektyvizavimas reiškė giliausią žemės ūkio gamybos pagrindų, visos valstietijos gyvenimo ir buities pertvarkymą. Sėkmingai įgyvendinant pastaraisiais metais partijos numatytas priemones žemės ūkio gamybai smarkiai pakelti, vėl ir vėl pasireiškė milžiniška kolūkinės santvarkos jėga, stambaus, suvisuomeninto socialistinio žemės ūkio pranašumai. Žemės ūkio aprūpinimas priešakine technika, platus mokslo pasiekimų ir priešakinio patyrimo įdiegimas į kolūkių ir tarybinių ūkių gamybą, daugelio milijonų hektarų dirvonų ir plėšinių įsavinimas įgalino žymiai padidinti grūdų gamybą ir išvystyti gyvulininkystę. Visi šie ekonominiai laimėjimai, nepaprastai didelis mūsų šalies šuolis nuo atsilikusios, praeityje primityvios technikos prie pirmarūšės mašininės industrijos, prie milžiniškų hidroelektrinių, automatikos, telemechanikos, atominės energijos naudojimo įtikinamai rodo pasaulinius-istorinius socialistinės ūkio sistemos pranašumus. Spalio socialistinė revoliucija atvėrė plačiausią erdvę visų Tarybų Sąjungoje gyvenančių tautybių politiniam ir ekonominiam vystymuisi, jų valstybinio suverenumo sutvirtinimui ir kultūros — nacionalinės savo forma, socialistinės savo turiniu — klestėjimui. Didžioji tautų draugystė, vienybė ir savitarpio pagalba pakeitė jų ankstesnį susiskaidymą ir priešiškumą. Nugalėjo lenininė nacionalinė politika — visų tautų ir nacijų lygiateisiškumo, draugystės ir brolybės politika. Kovoje už socializmą tarybiniai žmonės — darbininkai, valstiečiai, inteligentija dvasiškai augo, kilo jų sąmoningumas, pilnutinai pasireiškė liaudies — didvyrio ir istorijos kūrėjo, naujo, socialistinio gyvenimo kūrėjo — galingos kūrybinės jėgos. Tarybų Sąjungoje pirmą kartą istorijoje padarytas galas nedarbui ir skurdui. Kylant darbo našumui, augant pramonės ir žemės ūkio gamybai, didėja nacionalinės pajamos, kyla miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygis. Šalyje, kurioje iki revoliucijos buvo 76 procentai neraštingų gyventojų (nuo 9 metų amžiaus ir vyresnių), visur įgyvendintas visuotinis septynmetis mokymas, pradėta pereiti prie visuotinio dešimtmečio mokymo. Visose sąjunginėse respublikose išaugo gausi liaudies inteligentija, tvirtai vystanti tarybinį mokslą, techniką, kultūrą. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir socialistinės santvarkos įsigalėjimas Tarybų šalyje turėjo lemiamą įtaką visam istoriniam vystymuisi. Europoje ir Azijoje išsiplėtė galingas proletarinis ir nacionalinis išsivadavimo judėjimas. Fašistinių jėgų sutriuškinimas antrajame pasauliniame kare, kuriame lemiamas nuopelnas priklauso Tarybų Sąjungai, dar labiau išplėtė revoliucinį proletarinį ir nacionalinį išsivadavimo judėjimą. Aktyviam politiniam gyvenimui prabudo šimtai milijonų žmonių Azijos ir Afrikos šalyse, kurios amžius kentė kolonijinio pavergimo jungą. Pergalingo nacionalinio išsivadavimo judėjimo dėka įgijo nepriklausomybę stambiausios Rytų valstybės, kurios dabar vaidina svarbų vaidmenį tarptautiniuose santykiuose, kovoje už taiką. Reikšmingiausias pasaulio istorijos įvykis po Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos buvo socialistinių revoliucijų pergalė Kinijoje ir eilėje Europos bei Azijos valstybių. Būdamos tautų didvyriškos kovos išdava, šios revoliucijos kartu rodo tebevykstantį pasaulinės kapitalistinės sistemos irimą, nenugalimą, veržlų visos žmonijos žengimą į socializmą. Pasaulinės kapitalizmo sistemos krizė, prasidėjusi nuo Spalio revoliucijos, vis labiau aštrėja ir gilėja. Nuo kapitalistinės sistemos atkritusios šalys kartu su Tarybų Sąjunga sudarė vieningą socialistinę stovyklą, kurios ekonominė, politinė ir idėjinė galia nuolat stiprėja, kas turi palankią įtaką visai pasaulinio vystymosi eigai. Didžioji socialistinių šalių sandrauga, kuri broliškais ryšiais jungia Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą, Kinijos Liaudies Respubliką, Albanijos Liaudies Respubliką, Bulgarijos Liaudies Respubliką, Čekoslovakijos Respubliką, Korėjos Liaudies Demokratinę Respubliką, Lenkijos Liaudies Respubliką, Mongolijos Liaudies Respubliką, Rumunijos Liaudies Respubliką, Vengrijos Liaudies Respubliką, Vietnamo Demokratinę Respubliką, Vokietijos Demokratinę Respubliką, tapo neįveikiama taikos ir tautų saugumo tvirtove. Nepaprastai dideli laimėjimai visose didžiosios socialistinių šalių sandraugos visuomeninio gyvenimo srityse kelia įnirtingą imperialistų pyktį. Per 40 naujos visuomeninės santvarkos gyvavimo metų tarptautinė reakcija mėgino šnipinėjimu ir diversijomis, kontrrevoliuciniais sąmokslais ir tiesioginėmis karinėmis avantiūromis sukliudyti pergalingą socialistinių šalių vystymąsi. Tačiau visi šie mėginimai subankrutavo, nes jokiomis gudrybėmis negalima sustabdyti naujos, socialistinės santvarkos įsigalėjimo pasaulinio-istorinio proceso. Tai akivaizdžiai rodo neseniai visiškai sužlugęs tarptautinės imperialistinės reakcijos mėginimas nuversti liaudies demokratinę santvarką Vengrijoje. Tai rodo ir kitos imperialistinių agresorių intrigos ir provokacijos, kuriomis siekiama paaštrinti tarptautinę padėtį. V. I. Leninas yra nurodęs, kad anksčiau ar vėliau į socializmą ateis visos šalys. Pabrėždamas būtinumą griežtai atsižvelgti į įvairių šalių nacionalinį savitumą ir specifiką, Leninas pažymėjo, kad pagrindiniai socialistinės revoliucijos vystymosi Tarybų Sąjungoje dėsningumai ir bruožai turi ne vietinę, ne atskirą nacionalinę, o tarptautinę reikšmę. Tokie bendri bruožai ir dėsningumai yra: proletariato diktatūra, tai yra Komunistų partijos vadovaujamos darbininkų klasės politinė valdžia; darbininkų klasės sąjunga su pagrindinėmis valstietijos masėmis ir visais kitais darbo žmonių sluoksniais: nacionalinės priespaudos likvidavimas ir tautų lygiateisiškumo bei broliškos draugystės nustatymas: kapitalistinės nuosavybės likvidavimas ir įvedimas socialistinės, visuomeninės nuosavybės pagrindinėms gamybos priemonėms, planingas industrijos, visos ekonomikos vystymas, kuriuo siekiama pastatyti socializmą ir komunizmą, kelti darbo žmonių gyvenimo lygį; laipsniškas žemės ūkio socialistinis pertvarkymas; socialistinės valstybės stiprinimas ir socializmo iškovojimų gynimas nuo išorinių ir vidaus klasinių priešų pasikėsinimo; atitinkamos šalies darbininkų klasės solidarumas su kitų šalių darbininkų klase (proletarinis internacionalizmas). Nepaisant viso Spalio revoliucijos savitumo, susijusio su istorinėmis Rusijos sąlygomis, ji nutiesė bendrą vieškelį, kuriuo žengia ir žengs į socializmą visų šalių proletarai. Per 40 metų Tarybų Sąjunga, vadovaudamasi lenininiu principu dėl taikaus sambūvio valstybių, turinčių skirtingas socialines sistemas, nenukrypstamai ir nuosekliai vykdo taikos politiką, draugystės ir savitarpiškai naudingų ekonominių bei kultūrinių ryšių su visomis šalimis vystymo politiką. Iš visų jėgų stengdamasi išsaugoti ir apginti taiką visame pasaulyje, tarybinė liaudis negali neatsižvelgti į agresyvių jėgų siekimus sukelti naują karą. Todėl reikia nenụilstamai rūpintis šalies gynybinio pajėgumo stiprinimu, didžiųjų Spalio socialistinės revoliucijos iškovojimų patikimu gynimu. Tarybinė liaudis įvykdė šlovingus istorinius žygius. Dabar socialistinės visuomenės darbo žmonėms yra iškilęs didingas uždavinys sudaryti komunizmo materialinę-techninę bazę, uždavinys per istoriškai trumpą laiką pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalizmo šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Nuolat tobulindama gamybą aukščiausios technikos ir geriausio jos organizavimo pagrindu, tarybinė liaudis nenuilstamai kovoja už darbo našumo kėlimą, už materialinių gėrybių gausumo sudarymą. Vystydama socialistinį demokratizmą, vis plačiau įtraukdama liaudies mases į kasdienį aktyvų dalyvavimą valstybės valdyme, vadovauti ūkinei ir kultūrinei statybai, vystydama mokslą ir kultūrą, vis aukščiau keldama tarybinių žmonių socialistinį sąmoningumą, socialistinė visuomenė tvirtai žengia į priekį, Komunistų partijos nubrėžtu keliu — į komunizmą. TSKP Centro Komitetas nutaria: 1. Išvystyti pasirengimą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms, kaip visaliaudinei šventei, turinčiai tarptautinę reikšmę, mobilizuojant milijoninių liaudies masių kūrybinį aktyvumą TSKP XX suvažiavimo istoriniams nutarimams sėkmingai įgyvendinti. 2. Paremti pramonės ir transporto darbininkų, inžinierių ir technikų, kolūkiečių ir MTS bei tarybinių ūkių darbuotojų iniciatyvą organizuoti ir plačiai vystyti visaliaudinį socialistinį lenktyniavimą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių garbei, skirtą toliau kelti socialistinę ekonomiką, pirma laiko įvykdyti šeštojo penkmečio antrųjų metų liaudies ūkio planą, žymiai padidinti žemės ūkio gamybą, plačiai įdiegti naują techniką į visas liaudies ūkio šakas ir kuo geriausiai išnaudoti socialistinės gamybos rezervus bei galimybes, pirma laiko įvykdyti gyvenamųjų namų statybos planus, siekti tarybinio mokslo ir TSRS tautų daugianacionalinės socialistinės kultūros suklestėjimo. 3. Ruošiantis Spalio metinių minėjimui spaudoje ir žodine propaganda nušviesti ypač svarbius pasiruošimo Spalio socialistinei revoliucijai ir jos įvykdymo laikotarpio politinius įvykius; reikia plačiai populiarinti didį organizuojantį ir pertvarkantį Komunistų partijos ir jos vado — V. I. Lenino vaidmenį. Gerindamos visą idėjinį-politinį darbą masėse, partinės organizacijos turi organizuoti darbą aiškinant Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pasaulinę-istorinę reikšmę, TSRS ir liaudies demokratijos šalių laimėjimus kovoje už socializmą, už taiką visame pasaulyje, aiškinant marksistinio-lenininio mokymo apie socialistinę revoliuciją ir proletariato diktatūrą reikšmę, Komunistų partijos ir socialistinės valstybės vaidmenį socializmo ir komunizmo statyboje, proletarinio internacionalizmo ir tarptautinio komunistinio bei darbininkų judėjimo vienybės reikšmę. 4. Įmonėse, kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, įstaigose ir aukštosiose mokyklose, rajonuose, miestuose ir srityse sudaryti Komisijas iš darbo žmonių ir visuomeninių organizacijų atstovų, skirtas pasiruošti Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms ir jas paminėti. 5. Rekomenduoti laikotarpiu nuo spalio 25 d. iki lapkričio 5 d. surengti įmonėse, kolūkiuose, įstaigose, mokyklose, karinėse dalyse iškilmingus darbo žmonių susirinkimus kartu su partinėmis, profsąjunginėmis, komjaunimo ir kitomis visuomeninėmis organizacijomis, pakviečiant Spalio revoliucijos ir pilietinio karo dalyvius. 6. Pasiūlyti Marksizmo-leninizmo institutui prie TSKP CK, Valstybinei politinės literatūros leidyklai ir TSRS Mokslų akademijos leidykiai užtikrinti, kad laiku būtų išleisti kūriniai, skirti Didžiajai Spalio socialistinei revoliucijai: V. I. Lenino veikalai, partinių dokumentų, Spalio ginkluotojo sukilimo dalyvių atsiminimų rinkiniai, populiarių brošiūrų serijos apie Spalio socialistinę revoliuciją, apie Tarybų socialistinę valstybę, apie Komunistų partijos organizatorinę veiklą socialistinėje revoliucijoje ir komunizmo statyboje, apie lenininę nacionalinę politiką, apie darbininkų klasės ir valstietijos sąjungą, apie socialistinio industrializavimo ir kolūkinės santvarkos pergalę, apie tarybinio mokslo ir kultūros vystymąsi ir kt. Pavesti Centrinei statistikos valdybai prie TSRS Ministrų Tarybos išleisti rinkinį „Tarybų valdžios laimėjimai per 40 metų skaičiais”. Grožinės literatūros leidyklos turi užtikrinti, kad būtų išleisti geriausi tarybinės grožinės literatūros kūriniai apie Spalio revoliuciją, pilietinį ir Didįj; Tėvynės karus bei tarybinės liaudies kovą už komunizmo pergalę. 7. Pavesti TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriui ir Marksizmo-leninizmo institutui prie TSKP CK paruošti ir paskelbti tezes „Dėl Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių”. 8. Pasiūlyti laikraščių ir visuomeninių-politinių žurnalų redakcijoms spausdinti teorinius ir propagandinius straipsnius apie Didžiosios Spalio socialistinės revoliucios 40-ąsias metines, o taip pat Spalio sukilimo dalyvių atsiminimus, istorines apybraižas ir apsakymus. 9. Rekomenduoti surengti TSRS Mokslų akademijos, sąjunginių respublikų Mokslų akademijų, Marksizmo-leninizmo instituto ir Visuomeninių mokslų akademijos prie TSKP CK mokslines sesijas, skirtas Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms. 10. Pasiūlyti TSRS Kultūros ministerijai: a) paruošti ir išleisti į ekranus kinofilmus istorinėmis, revoliucinėmis temomis ir dokumentinius filmus-apybraižas apie socialistinės statybos laimėjimus Tarybų Sąjungoje; b) surengti Visasąjunginį dramos ir muzikinių teatrų, ansamblių ir chorų festivalį parodant Maskvoje ir sąjunginių respublikų sostinėse geriausių kūrybinių kolektyvų pasiekimus; c) masiniu tiražu išleisti plakatus, albumus, geriausių paveikslų apie Leniną, apie Komunistų partiją, apie socialistinę statybą Tarybų Sąjungoje reprodukcijas, o taip pat fotoparodą „Tarybų valdžios keturiasdešimtmetis”; d) per radiją ir televiziją organizuoti sistemingas laidas, skirtas Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms. TSKP Centro Komitetas yra tvirtai įsitikinęs, kad Spalio 40-ųjų metinių minėjimas dar labiau sutelks visas mūsų šalies tautas apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, dar labiau sustiprins neišardomą darbininkų klasės ir kolūkinės valstietijos sąjungą, TSRS tautų draugystę, sustiprins mūsų liaudies internacionalinius ryšius su visų šalių darbo žmonėmis ir dar aukščiau pakels milijoninių darbo žmonių masių kūrybinę iniciatyvą bei aktyvumą kovoje už komunizmą.


TOKIO, rugsėjo 3 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Kiodo Cusin, šiandien į Tokio grįžo Japonijos delegacijos Tarybų Sąjungos – Japonijos derybose vadovas Japonijos užsienio reikalų ministras Sigemicu ir igaliotasis atstovas Macumoto. Pakeliui iš Londono, kur jis dalyvavo konferencijoje Sueco kanalo klausimu, Sigemicu aplankė Jungtines Valstybes ir ten tarėsi su Amerikos užsienio politikos vadovais.


Lietuvos pionierių festivalis atidarytas!

VILNIAUS geležinkelio stoties diktorius pranešė: – Traukinys Maskva – Vilnius atvyko į peroną… Kitų žodžių Vilniaus septynmetės mokyklos Nr. 37 moksleiviai nebegirdėjo, nes iš vagonų pradėjo lipti keleiviai. – Štai jie, štai, – džiaugsmingai sušuko geltonkasė pionierė, ir visi vaikai, gėlių puokštėm nešini, nuskubėjo pasitikti nekantriai laukiamų svečių. Draugiški pasisveikinimai, žydinčios gėlės, kaip mat, suartino tolimus svečius – maskviečius, atvykusius į I Lietuvos pionierių festivalį, su Vilniaus moksleiviais. Po kelių minučių, kaip seni bičiuliai, jie jau pasakojosi apie gyvenimą, mokymąsi, pionierių veiklą. Turi apie ką papasakoti vilniečiams Maskvos Spalio rajono vidurinės mokyklos Nr. 227 pionierius Saša Tieluchinas. Saša – mokslo pirmūnas, aktyvus visuomenininkas, labai gerai baigė VI klasę. Jis vadovauja III klasės pionierių būriui. Kiek daug įdomių dalykų nuveikė jo būrio pionieriai! III klasė buvo pripažinta tvarkingiausia visoje mokykloje. Būrio pionieriai dalyvavo „darbščiųjų rankųˮ, piešimo, siuvinėjimo būreliuose. „Darbščiųjų rankųˮ darbeliams vadovavo Saša. Klasė suruošė net savo darbelių parodą. O kaip iškilmingai buvo priimami vaikai į pionierių organizaciją! Šis svarbus įvykis buvo švenčiamas Tarybinės Armijos muziejuje. 9 geriausi trečios klasės mokiniai tą dieną tapo jaunaisiais leniniečiais. Visi trečiaklasiai perėjo į ketvirtą klasę. Kartu su Saša Tieluchinu į festivalį atvažiavo ir Saša Tvorogovas, ir Galia Rajeckaja – taip pat pionieriai-aktyvistai, mokslo pirmūnai. Su šiais moksleiviais atvyko komjaunimo Maskvos miesto komiteto mokyklų skyriaus vedėjo pavaduotoja Olia Malikova. Vilniečiai brangiems svečiams aprodė savo mokyklą, gamtininkų daržą, buvo drauge užkopę į Gedimino kalną, vaikščiojo Neries pakrante. Prisiminimui vilniečiai įteikė svečiams dovanėlių. Daug brangių svečių atvažiavo į festivalį iš Ukrainos, Latvijos, Estijos, Baltarusijos TSR, iš Leningrado, Kaliningrado. Jie buvo laukiami, priimami, kaip nuoširdžiausi bičiuliai. Pionierių iš broliškųjų respublikų atvykimas – didelis džiaugsmas Lietuvos jauniesiems leniniečiams. Orkestras groja maršą. Tūkstančiai jaunųjų leniniečių išsirikiuoja Lenino aikštėje. Trimitininkai skelbia: „Dėmesio! ˮ Vilniaus septynmetės mokyklos Nr. 21 VII klasės moksleivė pionierė Birutė Guiskytė išeina priešais išsirikiavusius draugus: – Festivalio dalyviai, raportui pasiruošk! Lygiuok! Ramiai! Birutė sako: Mes atvykom. Kaklaraiščių ugnys Šiandien sostinę – Vilnių užlies! Mes nuostabią draugystę išugdėm, Festivalį ji saule nušvies. Paskui ji raportuoja I respublikinio pionierių org. komiteto pirmininkui, kad pionieriai festivalio atidarymui pasiruošę. Lietuvos LKJS Centro Komiteto sekretorė drg. A. Zaksaitė sveikina festivalio dalyvius, skelbia festivalį atidarytą. Į stiebą kyla respublikinio pionierių festivalio vėliava. Į pionierius kreipiasi Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas drg. J. Paleckis. Jaunieji leniniečiai susijaudinę klausosi jo žodžių. Pionierių – svečių iš broliškųjų respublikų vardu festivalio dalyvius sveikino maskvietė pionierė Galia Rajeckaja. Orkestras groja himnus, plazda vėliavos. Uždegama festivalio aukuro ugnis. Iš pionierių rankų pakyla balandžiai – taikos ir draugystės simbolis. Būrys pionierių pribėga prie respublikos partijos ir vyriausybės vadovų drg. drg. A. Sniečkaus, M. Šumausko, J. Paleckio ir kitų, užriša pionierių kaklaraiščius, prisega festivalio ženklelius. Trimitai vėl skelbia „Dėmesio! ˮ Festivalio dalyviai – pionieriai duoda priesaiką. Pionieriai gėlėmis papuošia Lenino paminklą. Po to kolonos vėl išsirikiuoja. Grojant orkestrui, darnios pionierių gretos žygiuoja Stalino prospektu į „Spartakoˮ stadioną. „Spartakoˮ stadione – geriausi Vilniaus miesto pionieriai-sportininkai, atliko masinius pratimus. Festivalio dalyviams pasirodė geriausi respublikos gimnastai. Vyko futbolo, tinklinio, krepšinio rungtynės. Pionieriai važiavo dviračiais, bėgo maišuose, bėgo, šokdami per virvutę, traukė virvę. O vakare kalnų parke suliepsnojo festivalio laužas, skirtas Didžiojo Spalio 40-ųjų metinių garbei. Pionieriai susitiko su revoliucionieriais-pogrindininkais. Šiandien festivalis vyksta toliau.


SNO kariuomenė nekartos praeities klaidų0

Paimta Katangos sostinė; Protestas Anglijos vyriausybei

Leopoldvilyje paskelbta, kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas, kad SNO kariuomenė šiandien vėl pradėjo pulti iš Kamino karinės bazės ir užėmė Kamino miestą. Kartu ji užėmė du geležinkelio tiltus šiame rajone. SNO atstovas taip pat pranešė, kad SNO kariuomenės aviacija smogė Kolvezio aerodromui. Visi aerodromo įrenginiai, net ir angarai, sugriauti. Sunaikintas vienas Katangos karo lėktuvas. Dar kelis Katangos lėktuvus SNO kariuomenės aviacija numušė viršum Ngulės aerodrom


„Kiek pagrįsta ”streiko komiteto„ pozicija, (…) žurnalistams gana išsamiai paaiškino G.Vagnorius. (…) Toks žurnalistų elgesys - tai jau tiesioginis ir sąmoningas kenkimas ne Vyriausybei ir ne tik sau, o visiems Lietuvos žmonėms. (…) Tai daroma tuo metu, kai Lietuvai jau buvo ruošiamasi teikti paramą pagal programą G-24, kada jau buvo pasiruošęs padėti Tarptautinis valiutos fondas. … Kol kas, netekus žadėtos Vakarų ekonominės paramos, teks dar labiau pavargti visiems Lietuvos žmonėms,


Daug kartų buvo rašyta, kalbėta, įrodyta, kad tikybos nereikia painioti su politika, o politikos – su tikyba. Toks painiojimas yra lygiai nesveikas abiem dalykams: tikybai ir politikai. Tikyba ir politika priklauso visiškai skirtingų kategorijų. Tikyba – tai vidujinė, paslaptinga, mistiška žmogaus gyvenimo sritis. Ji glūdi žmogaus dvasios gelmėse. Tai šventykla, kurios tikintis žmogus nemėgsta rodyti kitiems, kurion nieko neleidžia, kur laiko sukrovęs savo brangiausius dvasios turtus. Politika visai kas kita. Politika apima labiausia išviršinį žmogaus gyvenimą. Politika – tai visumos, minios elementas. Bet svarbiausias skirtumas tas, kad tikybos esmę sudaro nežemiškos metofizinės gėrybės, o politikos esmę vėl sudaro grynai žemiškos ir grynai fiziškos gėrybės. Taigi, painioti du visai priešingų kategorijų dalykus ne tik yra neloginga, bet ir patiems dalykams kenksminga. Patekę į politikos purvus tikybos idealai susivalkioja, susipurvina, nustoja visos savo patraukiančios pajėgos ir dažnai tampa paniekos objektu. Iš kitos vėl pusės, politika, sumaišyti su tikyba, lieka fanatinga, įgyja dogmatinio nenuolaidumo ir nebenori pripažinti jokių kompromisų, nors, kaip žinia, išmintinga sveika politika privalo turėti tokį didelį kompromisingumą, kad kai kas net sako: politika tai kompromisas. Tikybos bei pasaulėžiūros turi savo metafizines tiesas, dogmas. Tokios tiesos kompromisų negali daryti, nes jos laikomos absoliutėmis, o absoliutės tiesos savo esme kompromisų nepripažįsta, nes kiekvienas, nors ir mažiausias, kompromisas jau užgauna absoliutės tiesos pačią esmę. Kadangi metafizinės tiesos bei dogmos turi principinę reikšmę ir yra aukštesnės tvarkos negu fiziniai bei žemiškieji dalykai, tai įtraukus metafizines dogmos politikos kovon, ta kova pamažu iš politinės virsta tikybine. O nieko nėra baisesnio ir valstybei pražūtingesnio, kaip tikybinės kovos. Paimkim kad ir mūsų pačių patyrimą. Juk sunku rasti dvi politines partijas, kurios taip maža turėtų esminių skirtumų savo užsienių, ekonominės ir socialės politikos programoje kaip mūsų krikščionys demokratai. O kaip tik tos dvi partijos beveik visą laiką vedė sunkiausią, atkakliausią kovą. Kodėl? Todėl, kad čia buvo kovojama ne dėl politinių, ekonominių, socialių klausimų, bet dėl tikybų, dėl pasaulėžiūrų. Politinėn kovon fatalingu būdu buvo įvestos metafizinės tiesos ir ta kova pamažu įgijo tikybinės kovos pobūdį. Dažnai sakoma, kad metafizinės tiesos čia buvo ne objektu, o tik įrankiu. Tikybinės, metafizinės tiesos čia buvo vartojamos pasiekti visai ne tikybiniams ir labai fiziniams tikslams. Jei taip tikrai būtų, tai turėtume dar liūdnesnį faktą, nes tokios kovos dalyvius tektų kaltinti didžiausiu veidmainiavimu. Mes čia to klausimo tirti nemanom. Bet faktas lieka faktu, kad minios buvo vedamos politinėn kovon nepolitikos, o tikybų bei pasaulėžiūrų obalsiais. Ką davė Lietuvai tos kovos – visiems žinoma. Ir vis tiek nepaisant to liūdno patyrimo, tų pražūtingų faktų, ir šiandien yra žmonių, kurie, norėtų politikos kovą varyti tikybos bei pasaulėžiūros obalsiais. Štai, kad ir „Ryto“ 58 numery kažkoks autorius (žinoma daktaras), taip rašo: ,,Katalikų reikalų ginimui valstybės aparate (kodėl būtinai aparate ? G.) turi susidaryti viena politinė katalikų partija.... Šitas pozicijas Lietuvos katalikai turi atlaikyti... arba gyvenimas paprašys pasitraukti. Susimąstykime ir stokime visi į darbą, kol nevėlu“. Taigi autorius kviečia „valstybės aparate“, vadinasi valdininkijoj, sukurti kuogreičiausiai vieną didelę katalikų partiją kažkokiam dideliam, katalikams gresiančiam pavojui atremti. Gaila, kad autorius nenurodė, iš kur tas pavojus katalikams gresia. Tur būt, iš kitatikių: žydų, evangelikų, pravaslavų... Bet mums nieko neteko girdėti apie bet kokį kitatikių ar kieno kito sąmokslą prieš katalikybę Lietuvoj. Tur būt, nei pats autorius tokiu sąmokslu netiki. Labai įdomu, kad autorius kviečia kurti tokią partiją valstybės aparate. Mūsų manymu, valstybei bus daug sveikiau, jeigu jos aparatas tarnaus tik valstybei, o ne kuriai nors vienai partijai ir jeigu valdininkai paliks kuo toliausiai nutolę nuo partijų. Trimituodamas pavojų katalikybei ir kviesdamas kurti didelę „katalikų partiją“ valstybės aparate“ autorius parodo, kas jam iš tikro rūpi. O jam rūpi ne amžinos dogmos ir absoliutės tiesos, ne dangaus gėrybės, bet labai žemiškas dalykas: ,,medžiaginė parama“ neva katalikų kultūriniam darbui“. Šiandien pas mus visi renka pinigus ,,kultūriniam darbui“. Tegu sau sveikas renka juos ir autorius. Pinigai – geras dalykas. Tinka ne tik kultūriniam, bet ir nekultūriniam darbui. Bet norint pasirinkti pinigų, kam bauginti piliečius nesamais katalikybei pavojais ? Kam šaukti visus katalikus kovon į  „pozicijas“, iš kurių niekas nemano katalikų išmesti. Kam norėti palengvinti šiam, palyginus vis tiek smulkiam, tikslui ir valstybės aparatas ? Gana jau tampyti katalikybės skraistę į visas puses, kad pridengus dažnai nieko bendro su katalikybe neturinčius tikslus. Kaip visose kultūringose valstybėse, taip ir pas mus viešpatauja sąžinės laisvė. Niekas negali būti persekiojamas dėl savo tikybinių pažiūrų bei pasaulėžiūros. O jau mažiausia toks pavojus gresia katalikams. Jeigu žydams, protestantams, pravoslavams pas mus niekas nekliudo laisvai išpažinti savo tikybą, tai jau mažiausia privalo to bijoti katalikai. O „viena politinė katalikų partija“, kuria autorius kviečia kurti, kad atlaikytų kažkokias esančias pavojuj „pozicijas“, yra ne tik nereikalinga, bet ir negalima. Katalikų yra demokratų ir nedemokratų, respublikonų ir monarchistų, lietuvių ir ne lietuvių, nekalbant jau apie didžiausius skirtumus katalikų pažiūrose į konstituciją, užsienių politiką, vidaus politiką, administraciją, žemės reformą, finansų politiką ir t. t. Katalikybė yra ne tam, kad kurti politines partijas bei rinkti pinigus, o tam, kad „ieškoti Dangaus Karalystės“. Tat liaukimės tampę katalikybę, it kokį skudurą, pridengti tikslams, kurie nieko bendro su ,,Dangaus Karalyste“ neturi.


Skaudus smūgis Lenkijos didybės manijai.

Varšuvos politiniuose sluoksniuose - didžiausias sujudimas. Ji sukėlė Prancūzijos užsienių reikalų ministerio Briando pareiškimas, kad pasitarimuose Reino evakuacijos klausimais dalyvaus tiktai Prancūzija, Anglija, Vokietija, Italija ir Belgija. Tuo tarpu Lenkija į tą skaičių neįtraukta. Išeina, kad Lenkijai nepripažįstama jokių teisių dalyvauti svarbaus Europos klausimo svarstyme, nors lenkų diplomatija buvo daugiau negu įsitikinusi, kad be Lenkijos čia neapsieis. Ne veltui juk prieš kelis mėnesius užsienių reikalų ministeris Zaleskis važinėjo į Prancūziją ir ten iškėlė klausimą apie evakuacijos surišimą su rytų sienų neliečiamybės pripažinimu iš Vokietijos pusės. Po šios kelionės lenkų spauda ir pats Zaleskis kalbėjo tokiu tonu, lyg visi Lenkijos norai esą išpildyti. Kai kur buvo girdimos net nuomonės, kad Zaleskis gavęs sutikimą padaryti spaudimą į Vokietiją, kad ir ji pripažintų Vilniaus klausimą baigtu. Briando pareiškimas Ženevoj apie Lenkijos neįtraukimą į suinteresuotų Reino evakuacijos klausimu valstybių skaičių padarė Varšuvoj įspūdį, lyg giedrią dieną būtų pradėjęs griausti griaustinis. Dar didesnę sensaciją padarė vyriausybės oficiozo „Glos Prawdy“ straipsnis, įdėtas kitą dieną po Briando pareiškimo. Mums jau yra žinomas lenkų laikraščių nesusivaldymas. Bet ligšiol buvo priprasta „stiprių“ išsireiškimų lenkų spaudoj laukti tiktai trijų valstybių adresu. Būtent, Lietuvos, Sovietų Rusijos ir dažnai Vokietijos adresu. Daugiausia, suprantama, tekdavo Lietuvai. Bet niekas negalėjo manyti, kad lenkų žurnalistai išdrįs pavartoti savo leksikoną tos valstybės adresu, kuriai Lenkija daugiausia turi būti dėkinga už visų lenkiškų užuogaidų rėmimą. „Glos Prawdy“ rašo tokiu tonu: „Briandas turi per daug trumpą atmintį. Aiškiname tai laikinu jo nesveikavimu, nes nenorime ieškoti kitų priežasčių tam, kad jis aplenkė Lenkiją minėdamas valstybes, kurios suinteresuotos Reino krašto reevakuavimu. Šiaip ar taip tenka gailėtis, kad Prancūzijos užsienių politikos vedėjas užmiršo, kad Lenkija ne mažiau, o gal ir daugiau suinteresuota, negu paminėtos valstybės klausimu, už kurio kulisų vienos valstybės diplomatija veda savotišką ir pavojingą lošimą“. Lenkijos didybės manijai tokia Briando „trumpa atmintim“ suduotas labai skaudus smūgis. Lenkija visada laikė save „Grossmacht'u“, turinčiu lygių teisių su Anglija, Prancūzija, Vokietija ir kt. Bet čia taip negailestingai užsisvajojusi Lenkija grąžinama realiam gyvenimui. Be reikalo „Gios Prawdy“ migdo save, kalbėdamas apie tai, kad jis neieškos kitų priežasčių Lenkijos užmiršimui. Tokių priežasčių yra ir jų netenka ilgai ieškoti. Jos pačios savaime aiškėja. Dalykas tas, kad ligšiol Lenkija tikėjosi, kad prieš Reino krašto evakuaciją Vokietija bus priversta pripažinti nekeičiamomis savo sienas su Lenkija. Bet Lenkijos neįtraukimas į suinteresuotų Reino klausimu valstybių skaičių rodo, kad Vokietijai tokia kaina savo kraštų išliuosavimui atrodė per brangi. Negana to. Taip pat Prancūzija, Anglija ir kitos didžiosios valstybės sutiko su tokia Vokietijos nuomone. Tuo būdu seka, kad ir visa Europa yra tos nuomonės, kad Lenkijos sienų niekas negali garantuoti. Nežiūrint milžiniškos lenkų propagandos Europai vis dėlto aiškėja, kokia nenaturali valstybė yra dabartinė Lenkija. Kaip savo laiku Austrija Vengrija buvo laikoma lopinių monarchija, nes joj kitataučiai turėjo daugumą, taip dabar Lenkija paveldėjo tą pavadinimą. Pripažinti svetimų žemių prisigrobusios Lenkijos sienas reikštų nepateisinamą garantavimą skolininko, kuris neturi jokio savo turto. Be abejojimo, to padaryti negalėjo ne Prancūzija, kuri, kaip visiems žinoma, yra išauklėjusi Lenkiją. To negali tiktai suprasti visą laiką laike save „Grossmacht'u“ lenkai. Todėl „Glos Prawdy“ paleido Prancūzijos adresu tuos žodelyčius, kurie ligšiol tekdavo tiktai Lietuvai ir kitai valstybei, kurios atvirai kovojo su Lenkijos groboniškomis užuogaidomis. Lenkų publicistai net ima kalbėti apie Prancūzijos išdavikiškumą, kuris priversiąs Lenkiją ieškoti naujos orientacijos. Ar Briando „trumpa atmintis“ tikrai turės didelių pasekmių, šiuo metu dar sunku pasakyti. Bet viena aišku, kad Lenkijos didybės manijai suduotas smarkus smūgis. Alienus.


Libano spauda apie pasitarimo kaire rezultatus

Libano laikraščiai teigiamai vertina šiomis dienomis pasibaigusio keturių Arabų valstybių vadovų pasitarimo Kaire rezultatus. Kaip pažymi laikraštis „As-Siasa“, keturių Arabų šalių komunikatas akivaizdžiai patvirtina jų pasiryžimą bendradarbiauti su visomis šalimis, remiantis suverenumo ir nacionalinių interesų gerbimu, vardan talkos stiprinimo. Liesdamas „Eizenhauerio doktriną“, laikraštis pareiškia, kad ši doktrina „išnyks, kaip nyksta tamsa prieš šviesą“. Kairo pasitarime, rašo „Telegraf“, Arabų valstybių vadovai pareiškė, kad jie remia neutralumo politiką ir atsisako dalyvauti užsienio paktuose. Laikraštis „Aš-Šark“ savo ruožtu nurodo: „Kairo komunikatas pasmerkė žlugti „Eizenhauerio doktriną“ dar jos neigyvendinus“.


Čekoslovakijos premjeras vėl pareiškė apgailestavimą dėl būsimo Čekijos ir Slovakijos padalijimo. Jis nurodė, kad dabar neįmanoma prikalbinti Slovakijos lyderius išsaugoti federaciją. Užsienio spauda pažymi, kad po šalies padalijimo V.Havelas gali užimti Čekijos prezidento postą.


TASS-o korespondentas G. Frimenas praneša: Jungtinėse Valstijose reakciniai sluoksniai ir jiems paklusni spauda mėgina nuslopinti amerikiečių tautos susidomėjimą pasauliniu kongresu už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, nutylėti visose šalyse prasidėjusi ruošimąsi jam. Pastarosiomis dienomis, laikraščiuose buvo išspausdinta milijonai žodžių apie kino artistes Elizabet Teilor meilės reikalus. Tačiau tie patys laikraščiai nepaskyrė nė vienos eilutės raginimams dalyvauti kongrese, nors ragino tokie žmonės, kaip lordas Raselas, Michailas Solochovas, Pablas Pikasas, Zanas Polis Sartras, Dmitrijus Šostakovičius, Lainus Polingas. Gal būt, tai perdedama. Amerikos spaudoje buvo paminėta apie kongresą. Tai buvo agentūros AP diplomatinio apžvalgininko Haitauerio pranešimas iš Vašingtono, kad valstybės departamentas nepritaria šiam kongresui ir mėgina paskatinti amerikiečius jame nedalyvauti. Ir vis dėlto tylėjimo sąmokslas žlunga. Iš kalbų ir laiškų amerikiečiai sužinojo apie ruošiamą kongresą. Apie trisdešimt Ramiojo vandenyno pakrantės gyventojų, jų tarpe žinomas advokatas Vinsentas Holinenas, kuris 1952 metais buvo pažangiosios partijos kandidatas į prezidento postą, jau pranešė ketiną dalyvauti kongrese. Galima visai neabejoti, kad prie jų prisijungs daug amerikiečių ir iš kitų šalies rajonų. Šiandien tylėjimo sąmokslą, sužlugdė komiteto kongresui ruošti pirmininko Džono Bernalo pasirašytas kreipimasis. Jį išspausdino laikraštis „Niujork taims” apmokėto skelbimo forma (matyti, kad Amerikos spaudoje skelbiamas žinias apie tokį svarbų įvykį, kaip pasaulinis kongresas už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, reikia dar apmokėti). Profesorius Bernalas savo kreipimesi į visus taikos šalininkus Jungtinėse Valstijose pažymi, kad nusiginklavimas — visuotinis, visiškas ir kontroliuojamas, taip pat sunaikinant branduolinį ginklą — yra skubiausiai išspręstinas mūsų laikų uždavinys”.


Paminėjome Mindaugo karūnavimo - Lietuvos valstybės dieną

Vakar Vilniuje oficialiai paminėta Mindaugo karūnavimo - Valstybės diena. Po šv.Mišių Arkikatedroje, kurias aukojo Vilniaus arkivyskupas metropolitas Audrys Juozas Bačkis, Nepriklausomybės aikštėje prie Seimo rūmų buvo surengta spalvinga šventinė ceremonija. Jos metu pristatytos Lietuvos miestų ir miestelių vėliavos, apdovanoti keturiolikos gražiausių šalies sodybų šeimininkai. Aikštėje buvo išrikiuoti Garbės sargybos kuopos kariai su valstybės vėliavomis, taip pat Karaliaus Mindaugo šaulių rinktinės ir Karaliaus Mindaugo kolegijos nariai su savo vėliavomis. Ceremonijoje Nepriklausomybės aikštėje dalyvavo Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis, Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius, Seimo ir Vyriausybės nariai, Lietuvos miestų merai, Vilniuje akredituoti užsienio šalių diplomatai. Iš Nepriklausomybės aikštės šventinė eisena, lydima pučiamųjų orkestrų, Gedimino prospektu patraukė Prezidentūros link. Šalia jos esančioje S.Daukanto aikštėje buvo surengta valstybės vėliavos pakėlimo ceremonija. Prezidentas kvietė puoselėti pilietinę santarvę Susirinkusiuosius pasveikino Lietuvos vadovas Valdas Adamkus. “Mindaugo karūnavimą menanti Valstybės diena nūnai sutelkia mus kaip senos ir garbingos istorijos tautą. Esame istorijos sukurta bendruomenė. Esame istoriją kurianti bendruomenė”, - sakė V.Adamkus. Prezidentas priminė, kad daugiau kaip prieš septynis amžius Lietuva, priėmusi krikštą ir karūną, pasuko Vakarų civilizacijos keliu. “Ji pradėjo gyventi, remdamasi krikščioniškosios Europos idealais, principais ir vertybėmis”, - kalbėjo valstybės vadovas. Pasak V.Adamkaus, “senoji Lietuva šiandien iškyla kaip skirtingų tautybių bei tikybų darnaus sugyvenimo siekęs ir gebėjęs pasiekti kraštas”. “Dar 1563 metais, Vakarų Europoje vykstant religinėms kovoms, Vilniaus Seimas įteisino sąžinės laisvę, kaip Lietuvos visuomenės gyvenimo principą. Tuometinis Lietuvos Didysis kancleris Mikalojus Radvilas iškėlė minties laisvę ir religinę toleranciją kaip pamatinę šalies gyvenimo taisyklę. Lietuviška pakantumo dvasia stebino iš Vakarų atvykusius svečius”, - sakė Prezidentas. V.Adamkus pabrėžė, kad jau senaisiais amžiais valstybės idėja tapo neatskiriama nuo asmens laisvės. “Valstybės idėja ginta praėjusio amžiaus lietuvių sukilėlių, atkurtos Lietuvos savanorių, pokario partizanų krauju. Iškentėta tremtinių ir politinių kalinių. Brandinta pavergtoje Tėvynėje ir nuolat kelta išeivijoje. Valstybės idėja prieš aštuonerius metus mūsų pastangomis vėl tapo kūnu”, - teigė valstybės vadovas. Prezidentas ragino puoselėti pilietinę santarvę. “Lietuvos valstybė - piliečių kūrinys. Ją regiu kaip kiekvieno mūsų laisvės ir gerovės skleidimosi erdvę. Ją suprantu ir kviečiu kitus suprasti kaip piliečių santarą - atvirą ir solidarią bendriją. Politika tokiai bendrijai yra nebe intrigų menas, valdžios siekimo metodas, bet bendrų reikalų tvarkymas, tautos laisvės ir gerovės kūrimo būdas”, - kalbėjo V.Adamkus. Prezidentas apžiūrėjo garbės sargybos kuopą. Iš senovinių patrankų buvo iššautos trys salvės - Karaliui Mindaugui, Lietuvos žmonėms ir Lietuvos valstybei. Po valstybės vėliavos pakėlimo ceremonijos šventinių renginių organizatoriai pakvietė žmones į šalia esančią Katedros aikštę, kur įvyko Operos ir baleto teatro koncertas. Šventės proga įteikti apdovanojimai Prezidentas Valdas Adamkus vakar Valstybės dienos proga įteikė aukštus apdovanojimus didelei grupei Lietuvos ir užsienio valstybių piliečių, nusipelniusių Lietuvai, jos ūkiui, kultūrai, mokslui ir švietimui. Įvairiais ordinais ir medaliais apdovanota daugiau kaip aštuonios dešimtys asmenų. Prezidentūros Baltojoje salėje vykusios ceremonijos metu V.Adamkus pabrėžė, kad apdovanojamieji žmonės nusipelnė garsindami Lietuvą ir padėjo kelti jos politinį, ūkinį ir kultūrinį gyvenimą. “Laimėjimai, kurie garsina Lietuvą, žmonės, kurie jai nusipelnė ir kurie jai padėjo, yra turtas, kurį turime puoselėti”, - sakė Prezidentas. Buvusiam rezistencinio pogrindžio ryšininkui, dabar gyvenančiam Jungtinėse Amerikos Valstijose Mykolui Naujokaičiui įteiktas Vyčio Kryžiaus 3-ojo laipsnio ordinas. Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 2-ojo laipsnio ordinai įteikti Kauno arkivyskupui metropolitui Sigitui Tamkevičiui, buvusiam žinomam boksininkui, dabar Kūno kultūros instituto dvikovinių sporto šakų katedros docentui Algirdui Šocikui, akcinės bendrovės “Achema” prezidentui ir bendrovės valdybos pirmininkui, Pramonininkų konfederacijos prezidentui Bronislovui Lubiui, JAV lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkei Reginai Narušienei. Toks pat apdovanojimas paskirtas ir “Laisvosios Europos” radijo direktoriaus pavaduotojui, buvusiam JAV Valstybės departamento pareigūnui Baltijos šalims Polui Goublui (Paul Goble). Ordinas jam bus įteiktas vėliau. Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu apdovanoti Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas, PLB atstovas Lietuvoje Gabrielius Žemkalnis, Telšių vyskupas Antanas Vaičius, Vilkaviškio parapijos klebonas Vytautas Gustaitis, ilgametė partizanų globėja Ona Činčikaitė, Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus vyresnysis muziejininkas, pogrindinės spaustuvės įkūrėjas Vytautas Andziulis. DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinai Prezidento dekretu taip pat paskirti Kalifornijos universiteto profesoriui, atkurto Vytauto Didžiojo universiteto pirmajam rektoriui, Pasaulio lietuvių mokslo ir kūrybos simpoziumų organizatoriui Algirdui Avižieniui, JAV lietuvių bendruomenės valdybos socialinių reikalų tarybos pirmininkei Birutei Jasaitienei, gydytojui, lietuvių išeivijos veikėjui Petrui Kisieliui, gydytojui, Lietuvių fondo įkūrėjui, lietuvių išeivijos veikėjui Antanui Razmai, Čikagos Ilinojaus Masonų medicinos centro direktoriui Rimgaudui Nemickui. Kadangi jie negalėjo dalyvauti apdovanojimų įteikimo ceremonijoje, ordinai bus įteikti vėliau. Tarp apdovanotųjų Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinu yra Lietuvių kalbos instituto mokslo tarybos pirmininkas Vytautas Ambrazas, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto mokslo tarybos pirmininkas Vytautas Kubilius, operos solistas Jevgenijus Vasilevskis. Tarp pagerbtų Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinu yra dirigentė, pianistė ir pedagogė Margarita Dvarionaitė, operos solistas Vincentas Kuprys, Klaipėdos dramos teatro aktorius Vytautas Paukštė, rašytojas Kazimieras Saja, dailininkas Šarūnas Sauka, Seimo narys, rašytojas Vytautas Cinauskas, Priešgaisrinės apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Vilniaus miesto sukarintos priešgaisrinės apsaugos dalinio viršininkas Danielius Bučinskas. Didelei grupei visuomenės ir kultūros veikėjų įteikti Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo ir 2-ojo laipsnių medaliai, pasižymėjusiems aviacijoje - Dariaus ir Girėno medaliai. Be to, įteikti Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiai keliems asmenims, kurie, rizikuodami savo gyvybe, išgelbėjo patekusius į nelaimę žmones.


Rusija atkakliai neigia, kad padeda Iranui kurti raketą, galinčią nugabenti branduolinį užtaisą iki Izraelio. Tačiau tikėti tuo, mano “Wall Street Journal”, nėra jokio pagrindo. Pavyzdžiui, Rusija pardavė Iranui 22 t specialių plieno lydinių, JAV pareigūnų nuomone, skirtų gaminti naujų Irano raketų kuro bakus. Amerikos pareigūnai pranešė Rusijos vyriausybei, kad šį krovinį rengiamasi iš Maskvos išsiųsti į Iraną, rusai nesustabdė jo. Kovo 26 d. sunkvežimį Irano pasienyje sulaikė Azerbaidžano muitininkai. Tada rusai pareiškė neturėję informacijos, leidžiančios sulaikyti krovinį. Tas faktas - tik sistemos dalis. 1996 m. vasario mėnesį JAV viceprezidentas Albertas Goras pareikalavo, kad Maskva paaiškintų nerimą keliančius pranešimus, esą Rusija padeda Iranui vykdytijo raketinę programą. Tuometinis premjeras Viktoras Černomyrdinas pažadėjo duoti atsakymą. Keturis mėnesius jis tylėjo, o paskui pranešė, kad Goro jam pateikta informacija buvo pernelyg nekonkreti. Izraelio ir JAV žvalgybos teigia, kad Rusijos pagalba Irako raketinėms programoms suaktyvėjo ir tapo slapta. “Kiekvieną kartą, kai Goras pateikdavo Černomyrdinui naują informaciją apie raketines programas, rusai mėgindavo sužinoti, iš kur gauta ta informacija, ir nuslopinti jos šaltinius”, - sakė vienas iš Izraelio gynybos ministerijos vadovų generolas Davidas Irvis. Kompanijos, kurių pavadinimus nustato izraeliečiai, dingsta, vietoj jų atsiranda naujos, turinčios užmaskuoti Maskvos ir Teherano bendradarbiavimą. Nuostabu, kad kai kurios kompanijos, padedančios iraniečiams kurti naujas raketas, gauna subsidijas iš JAV mokesčių mokėtojų lėšų. Senatoriai Trentas Lotas (respublikonas, Misisipės valstija) ir Džozefas Libermanas (demokratas, Konektikuto valstija) pateikė įstatymo projektą, reikalaujantį bausti užsienio kompanijas ir vyriausybes, perduodančias Iranui raketinę technologiją. Įstatymas draustų kompanijoms, padedančioms Iranui vykdyti savo raketinę programą, ir vyriausybėms, nesiimančioms priemonių prieštokias kompanijas, dalyvauti programose, finansuojamose Amerikos vyriausybės, ir pirkti naujausią amerikietišką technologiją. “Toks įstatymas būtinas, nes Klintono administracija ne viską padarė, kad būtų išvengta grėsmės, kurią kelia Irano raketų kūrimas”, - pareiškė Lotas. Šio įstatymų projekto bendraautoriais tapo 82 senatoriai. Rusijos elgesys netinka šaliai, kurią Amerikos administracijai patinka vadinti savo partnere stiprinant taiką. Užuot neleidusi iraniečiams bendrauti su mokslininkais, kurie specializuojasi balistinių raketų kūrimo srityje, ir mokslo tyrimo institutais bei raketų gamyklomis, Rusijos vyriausybė paprasčiausiai stengiasi geriau užmaskuoti tokius ryšius. O garsių rusų mokslininkų delegacijos tebevažiuoja į Iraną padėti projektuoti ir gaminti naujausias raketas, galinčias nuskristi 800 mylių. Vienas iš rusų mokslininkų kelionės punktų – bandymų poligonas dykumoje į rytus nuo Teherano. Čia rusai padėjo iraniečiams išbandyti raketos variklį, sukurtą pagal rusų projektą. Izraelio žvalgybos atstovas pranešė Knesetui, kad Iranas beveik pasigamino raketos “Šachab-3” variklį, ir kitais metais šios raketos bus pradėtos gaminti. Tai kels grėsmę ne tik Izraeliui, bet ir kitoms JAV sąjungininkėms, pavyzdžiui, Turkijai, taip pat Saudo Arabijoje dislokuotiems Amerikos kareiviams. Rusijos ir Irano ryšiai prieštarauja Amerikos nacionaliniams interesams. Ir vis dėlto aukšti Klintono administracijos pareigūnai, pradedant valstybės sekretorės pirmuoju pavaduotoju Stroubu Talbotu, ne kartą pateisino blogą Rusijos elgesį. O Rusijos vyriausybė padarė išvadą, kad Vašingtonas nelabai piktinasi, jog Maskva perduoda Teheranui raketinę technologiją.


Užvakar Trakuose (anoj pusėj demarkacijos linijos) pilsudskininkai sušaukė mitingą prieš rinkimus agituoti, kad visi balsuotų už jų sąrašą Nr. 1. Į susirinkimą atėjo špitolninkų suorganizuotų „krikščionių“ moterų būrys, kuris kėlė triukšmą ir trukdė mitingą. Iš to kilo peštynės, kurių metu įsimaišė policija ir gavo pavartoti ginklą. Rezultate iš „krikščionių“ pusės viena moteris nušauta, kelios sužeistos ir keliolika asmenų suimta.


Šių metų paruošų kampanijai mūsų respublikoje užbaigti gruodžio mėnuo yra lemiamas mėnuo. Visoje eilėje apskričių dirbama labai rimtai, kad šis garbingas ir atsakingas uždavinys būtų įvykdytas. Biržų, Telšių, Kėdainių apskrityse didinami pristatymų tempai, skubama atlikti pareigą valstybei. Nemažesnis jėgų įtempimas, savo aktyvo mobilizavimas, ryžtingas paruošų reikalo išsprendimas reikalingas tose apskrityse, kurios iki šiol su paruošomis atsilikusios, kur skola valstybei yra nemaža. Viena iš pagrindinių priežasčių, kodėl paruošos daugelyje atsilikusių apskričių neįgauna reikiamo persilaužimo, yra masinis buožių sabotažas, prieš kurį nepastatomas reikiamas bolševikiškas budrumas ir energija. LKP(b) CK VIII-sis plenumas savo nutarime apie paruošų atsilikimo priežastis pažymi, kad didžiosios apskričių dalies Lietuvos KP(b) apskričių komitetai, apskričių vykdomieji komitetai, valsčių vykdomieji komitetai ir valsčių partorgai nesugebėjo laiku demaskuoti ir užkirsti kelio buožių sabotažui, pasireiškusiam jų naudojamų žemės sklypų slėpimu nuo apdėjimo prievolėmis, žemės rūšies nužeminimu ir derliaus iškūlimo sulaikymu, siekiant pakirsti grūdų pristatymus valstybei. Buožių akiplėšiškumas, nesiskaitant su tarybiniais įstatymais, daugelyje vietų yra tiesiog įžūlus. Štai, Rokiškio apskr., Pandelio valsčiaus buožė Mažuolis Romas, vokiečių okupacijos metu dirbo valsčiuje ir grasindavo mažažemiams valstiečiams, kad tuos, kurie neisią dirbti jo žemės, jis išvešiąs Vokietijon. Dabar jis atsisako gabenti valstybei grūdus. Patikrinus jo ūkį, rasta po iškultais šiaudais paslėpti nekulti javai. Buožės priešinasi vykdyti privalomuosius pristatymus įvairiausiais būdais, įvairiausiomis priemonėmis, pradedant nuo atviro atsisakymo iki klastingo verkšlenimo, net suklastojimų. Pavyzdžiui, į Alytaus paruošų kontorą tarnautojais įsiskverbė keli buožių giminaičiai, kurie išdavinėjo buožėms netikrus kvitus, esą šie jau atliko prievoles. Kaip taisyklė, okupacijos metu daugumas buožių turėjo glaudžius ryšius su vokiečiais, o dabar priešvalstybinę akciją palaiko kartu su kruvinaisiais mūsų tautos išdavikais — buržuaziniais nacionalistais. Jau ne vieną kartą buvo iškelta aikštėn, kad, nužudę nekaltus tarybinius piliečius, nacionalistiniai žmogžudžiai suranda pastogę ir gauna maisto pas buožes. Pavyzdžiui, toks Ukmergės aps., Giedraičių valsčiaus buožė Masiukas ne tik pilnai neatsilygino už 1944 m., bet nei vieno grūdo nepristatė ir už 1945 m., o savo sodybą pavertė nuolatine banditų užeiga. Kai kuriose vietose buožės prasiskverbė net į žemutinio tarybinio aparato vadovaujančias vietas. Čia jie visai dezorganizavo ir sustabdė apylinkės ar valsčiaus paruošų eigą, kaip tai buvo Utenoje ir kitur. Reikia padaryti galą taikstymuisi su buožėmis. Jie turi besąlygiškai paklusti tarybiniams įstatymams, turi įvykdyti visas jiems įstatymo uždėtas prievolių normas. LKP(b) CK VIII-sis plenumas savo nutarime nurodo: „Praktikuoti brigadų, susidedančių iš vadovaujančių partinių, tarybinių, žemės ūkio paruošų organų darbuotojų, privalomųjų pristatymų agentų, teismo ir prokuratūros darbuotojų, siuntimą į atsiliekančius valsčius bei apylinkes. Įpareigoti brigadas kartu su masiniu aiškinamuoju darbu ryžtingai taikyti vietoje grūdų paruošų sabotažininkams įstatymų numatytas priemones“. Paruošų įstatymas yra vienas iš lemiamų veiksnių atkurti mūsų krašto ūkį. Kas nenori prisidėti prie karo sunaikinto tėvynės ūkio atstatymo, tą privalo pamokyti įstatymo numatytos priemonės. Apskrities partinės ir tarybinės organizacijos, šiuo metu vykdydamos paruošų darbą, turi visu bolševikišku atkaklumu šalinti kliūtis, kurios atsistoja valstybinio paruošų plano atlikimo kelyje. Buožių sabotažas — vienas didžiausių paruošų įvykdymo stabdžių. Šį sabotažą mes ir turime ryžtingai palaužti, kaip tai nurodo tarybiniai įstatymai.


Krizės Karibų jūros rajone įveikimas – žymi taikos politikos pergalė

Draugai deputatai! Visi atsimena įtemptas spalio mėnesio dienas, kai žmonija susirūpinusi klausėsi žinių, gaunamų iš Karibų jūros rajono. Tomis dienomis pasaulis buvo priėjęs termobranduolinės katastrofos slenkstį. Kodėl kilo ši krizė? Kaip ji vystėsi? Kokias išvadas reikia iš jos padaryti? Šiuos klausimus reikia nuodugniai išanalizuoti, ir tai padės taikingosioms jėgoms geriau suprasti susidariusią padėtį ir nubrėžti savo uždavinius kovoje už tai, kad taika ateityje būtų išsaugota ir sustiprinta. Bet, prieš pradėdamas tatai analizuoti, norėčiau priminti, kaip vystėsi Kubos revoliucija ir kaip klostėsi Tarybų Sąjungos ir Kubos savitarpio santykia


Kalbėdamas apie Tarybų Sąjungos karinių, ekonominių ir politinių pasisekimų šaltinius Tėvynės karo metais, draugas Molotovas savo pranešime apie Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 28-ias metines su dideliu pasitenkinimu pažymėjo tarybinės inteligentijos nuopelnus liaudžiai — Tėvynei: „Mes susidorojome su fronto ir užnugario uždaviniais karo metu taip pat dėl to, kad ir tarybinė inteligentija įvykdė savo pareigą Tėvynei. Karas vaizdingai parodė, kuo tapo inteligentija tarybinės valdžios metais. Jau negirdėti kalbų apie senąją ir naująją inteligentiją. Šią problemą pašalino pats gyvenimas. Didžioje daugumoje inteligentija sąžiningai ir sėkmingai vykdo aukštas savo pareigas organizuojant ūkinį darbą, auklėjant naujus specialistų kadrus, saugojant sveikatą ir keliant kultūrinį gyventojų lygį. Su dideliu pasitenkinimu mes galime dabar pasakyti, kad tarybinė inteligentija verta savosios liaudies ir ištikimai tarnauja savo Tėvynei“. Toks aukštas tarybinės inteligentijos nuopelnų įvertinimas liudija apie tai, kad ji visiškai pateisino savo liaudies, tarybų vyriausybės ir bolševikų partijos viltis. Tarybų valstybė tolydžio auga ir stiprėja. Tarybinės santvarkos, kaip naujos politinės santvarkos, pagrindas yra darbo žmonių masių dalyvavimas valstybės valdyme. Be šio liaudies masių politinio aktyvumo negalėtų būti nė kalbos apie bet kokius tarybų valdžios pasisekimus. Tarybinės santvarkos prigimtis yra tokia, kad ji tampa juo tvirtesnė, juo aktyviau ir gausiau dalyvauja dirbantieji valstybės valdyme. Tarybų valstybėje inteligentija, „kaip priešakinė ir kultūringiausia dalis, susiliejo su savo liaudimi, pakeldama tuo pačiu moralinę politinę tarybinės visuomenės vienybę į dar aukštesnį laipsnį“ (Molotovas). Tuo būdu tarybų valstybėje inteligentijai priklauso ypatingas nuopelnas organizuojant visą visuomeninį liaudies gyvenimą. Didelis ir garbingas inteligentijos vaidmuo mūsų šalyje išplaukia iš to fakto, kad tarybų valstybė, kaip naujo tipo valstybė, sprendžia tokius uždavinius, kurie buvo svetimi senojo tipo valstybei, būtent politinio liaudies auklėjimo uždavinius. Tarybų valstybėje, kur visą ūkinį gyvenimą nusako ir nukreipia valstybinis liaudies ūkio planas, siekiąs visuomeninio turto padidėjimo, nuolatinio materialinio ir kultūrinio darbo žmonių lygio pakėlimo bei ekonominės ir karinės TSRS galios sustiprinimo, inteligentija užima ypatingą vietą. „Nei viena valstybė, — pabrėžiama VKP(b) CK nutarime „Apie partinės propagandos pastatymą ryšiumi su „VKP(b) istorijos trumpojo kurso“ išleidimu“, — negalėjo ir negali apsieiti be savo inteligentijos, tuo labiau negali apsieiti be savo inteligentijos darbininkų ir valstiečių socialistinė valstybė… Ypatingą reikšmę turi inteligentija tokioje šalyje, kaip mūsų, kur valstybė vadovauja visoms ūkio ir kultūros šakoms ir kur kiekvienas valstybės darbuotojas, kad sąmoningai ir sėkmingai vykdytų savo darbą, turi suprasti valstybės politiką, josios uždavinius šalies viduje ir už jos ribų“. Josios veikla nukreipta į visiškai kitokių uždavinių sprendimą, negu buržuazinėje visuomenėje. Ji tarnauja ne buržuazijai, bet darbininkams ir valstiečiams. Tokiu būdu, tik tarybinė santvarka įgalino inteligentiją vaidinti istoriškai progresyvų vaidmenį. Ką gi mes vadiname mūsų šalyje inteligentais? Tame pačiame VKP(b) CK nutarime sakoma: „Visi mūsų kadrai sudaro milžinišką tarybinės inteligentijos armiją. Tarybinė inteligentija visomis savo šaknimis surišta su darbininkų klase ir valstietija. Tai yra visiškai nauja inteligentija, į kurią panašios nėra nei vienoje pasaulio šalyje“. Į socialistinės statybos mūsų šalyje istorijos puslapius įrašyti tūkstančiai tarybinių inteligentų vardų. Stambiausius fabrikus ir gamyklas, kuriuos pastatė darbininkų klasė stalininių penkmečių metais, suprojektavo tarybiniai inteligentai. Puikius ginklus, kuriuos mūsų šalis teikė Raudonajai Armijai Didžiojo Tėvynės karo metais, sukonstravo tarybiniai inteligentai. Kino filmai, kurie jaudina savo realumu ir gilia gyvenimiška teisybe ir kuriuos susižavėjęs žiūri visas civilizuotas pasaulis — sukurti tarybinių inteligentų. Tarybinių mokslininkų moksliniai atradimai atveria naujus akiračius pasauliniam mokslui ir technikai. ΙΙΙ. Draugas Molotovas paragino tarybinius žmones „kaip galima greičiau išspręsti neatidėtinus uždavinius dėl tų tarybinių teritorijų, kurios laikinai buvo priešo armijų okupuotos“. Tarybų Lietuvos liaudies ūkiui ir kultūros įstaigoms padaryti didžiuliai nuostoliai, siekią kelioliką milijardų rublių. Per praeitąjį laiką daug padaryta karo žaizdoms užgydyti. Bet tai yra tik maža dalis to, kas liko padaryti. Prieš respubliką iškyla uždavinys — visiškai atstatyti fabrikus ir gamyklas, mašinų-traktorių stotis ir tarybinius ūkius, ligonines ir mokyklas, gyvenamus butus ir kultūros švietimo įstaigas. Ryšium su tuo lietuviškajai inteligentijai tenka išspręsti garbingą uždavinį: išspręsti klausimą, kaip geriau, teisingiau organizuoti darbą pramonėje, žemės ūkyje, transporte, visose mūsų įstaigose, kad tarybinio žmogaus darbo našumas ir kokybė duotų geriausių rezultatų. Bolševikų partija visuomet teikė didžiausią reikšmę rūpesčiui darbo žmonių medžiaginiais – buitiniais reikalais, laikydama tai būtina sėkmingo socialistinės statybos uždavinių išsprendimo sąlyga. Tai reikalauja organizuoto ir suderinto viso valstybinio aparato grandžių nuo viršaus iki apačios darbo, kad konservatyvūs arba priešiški elementai negalėtų kenkti respublikos ūkinio, ekonominio ir kultūrinio atgimimo programai. Tarybinė liaudis padėjo didžiausias aukas, kad nugalėtų fašizmą. Tarybų Lietuvos darbo žmonės su ypatingu entuziazmu sutiko šiuos draugo Molotovo žadžius. Tarybų Lietuva nuo pat pirmųjų dienų pradėjo gauti paramą iš Sąjunginės Vyriausybės ir broliškųjų respublikų pusės. Toji parama dar didės: broliškos tarybinės respublikos padės lietuvių tautai per trumpiausią laiką užgydyti hitlerinių pogromininkų padarytas gilias žaizdas — to laidas yra mūsų šalies tautų lenininė – stalininė draugystė. Žymi tarybinės Lietuvos inteligentijos dalis aktyviai dalyvauja ekonominiame ir kultūriniame respublikos atgimime, gyvena viena mintimi su visa lieuvių tauta. Politinis lietuvių tautos inteligentijos aktyvumas stiprina valstybinį aparatą, kelia jo autoritetą. Vokiškosios okupacijos metu Lietuvos inteligentija veiksmais įrodė, kad ji yra stipriausiais saitais surišta su savo tauta, ryžtingai pasipriešinusia hitlerinės valdžios užmačioms, nukreiptoms į ekonominį ir fizinį lietuvių tautos sužlugdymą. Okupantų mėginimas priversti Lietuvos universitetų profesorius tapti fašistinės plėšikiškos ideologijos skelbėjais sutiko atvirą pasipriešinimą. Didžiulė dauguma Lietuvos mokslininkų ir šiaip inteligentijos atstovų pasiliko ištikima savo tautai, savo tėvynei. Okupantus išvijus, prieš Lietuvos inteligentiją atsivėrė nauji horizontai, nauji neaprėpiami kūrybinio darbo savo tautos labui galimumai. Pažangioji inteligentijos dalis jau pasireiškė, kaip aktyvi liaudies valdžios rėmėja ir nusipelnė visos liaudies pagarbą ir meilę. Apie tai liudija ir tas faktas, kad jau šiais metais 44 lietuviškosios inteligentijos atstovams — įvairių mokslo, literatūros, meno sričių darbuotojams — buvo suteikti garbės vardai. Taip, nusipelniusio mokslo darbuotojo vardas buvo suteiktas trylikai mokslininkų, tiek pat meno darbuotojų gavo nusipelniusio meno darbuotojo vardą, penkiems mokytojams buvo suteiktas nusipelniusio respublikos mokytojo vardas ir t. t. Tai rodo, kad tėvynė aukštai vertina savo inteligentijos nuopelnus. Pereidama į taikios statybos laikotarpį, tarybinė liaudis rengiasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Su didžiausiu pasitenkinimu galima pažymėti, kad lietuviškoji inteligentija aktyviai įsijungė į rinkiminę kampaniją. Geriausiems josios atstovams — nusipelniusiam respublikos mokytojui Bubinui, nusipelniusiam mokslo darbuotojui prof. Kairiūkščiui ir kitiems Tarybų Lietuvos darbo žmonės suteikė didžiausią pasitikėjimą — iškėlė juos į respublikinę rinkiminę komisiją rinkimams į TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybą. Iš Tarybų Lietuvos inteligentijos tarybinė liaudis laukia, kad ji visas savo jėgas ir savo patyrimą skirs didžiajam istoriniam reikalui — socialistinei statybai respublikoje. Šaukdami į naują darbo pakilimą skamba draugo Molotovo žodžiai: „dar niekuomet prieš mus nebuvo atsiskleidusios tokio masto perspektyvos socialistinės statybos srityje ir tokios Tarybų Sąjungos jėgų suklestėjimo galimybės“.


Jordanijos valdžia uždarė Jordanijos ambasadą Egipte

KAIRAS, birželio 18 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, Jordanijos laikinasis reikalų patikėtinis Egipte informavo Egipto užsienio reikalų ministeriją, kad Jordanijos vyriausybė nutarė uždaryti savo ambasadą Kaire. Vakar vakare Jordanijos ambasada buvo uždaryta. Pranešama, kad pagrindiniams ambasados darbuotojams duotas nurodymas grįžti į Amaną. Laikraščiai pažymi, kad, kaip pareiškė Jordanijos užsienio reikalų ministras, ambasados Kaire uždarymas nereiškia, jog nutraukti Jordanijos ir Egipto diplomatiniai santykiai.


Šiandien čia 10 valandą 30 minučių ryto didžiausiose miesto patalpose — Kairo universiteto konferencijų salėje — buvo iškilmingai atidaryta Azijos ir Afrikos šalių solidarumo konferencija. Atidarant konferenciją dalyvavo Egipto vyriausybės nariai, Nacionalinio susirinkimo deputatai, užsienio ambasadų ir diplomatinių misijų vadovai bei nariai, Egipto profsąjungų ir visuomenės organizacijų atstovai plačiųjų Kairo visuomenės sluoksnių atstovai — iš viso apie 3 tūkstančius svečių. Dalyvauja tarptautinių organizacijų ir įvairių pasaulio šalių stebėtojai. Jų tarpe — Pasaulinės Taikos Tarybos vicepirmininkas Džeimsas Endikotas, Jugoslavijos, Anglijos, Italijos, Vokietijos Demokratinės Respublikos, Vengrijos atstovai. Konferencijos darbą nušviečia daugiau kaip 100 pagrindinių informacijos agentūrų, daugelio pasaulio šalių didžiausių laikraščių.


PRANCŪZIJOS VYRIAUSYBĖS IŠLAIDOS KARUI ALŽYRE

PARYŽIUS, rugsėjo 13 d. (TASS). Oficialiame pranešime SNO Ekonominei komisijai buvo pranešta, kad iš Prancūzijos biudžeto karui Alžyre per metus išleidžiama 700 milijardų frankų, „Ekspres“ savaitraščio pranešimu, Prancūzijos finansų ministerijos atstovai patvirtino šio pranešimo teisingumą.


Šiandien Orane kariškai apsivilkusių oasininkų būrys pagrobė iš Alžyro banko 2.125 milijonus senųjų frankų, praneša iš Orano agentūros Frans pres korespondentas. Nutraukę banko telefono ryšius, oasininkai, grasindami ginklu, įsakė atiduoti jiems visa, kas buvo seifuose. Čia oficialiai paskelbta, kad vakar Alžyro ir Orano miestuose buvo įsteigti specialūs karo tribunolai, kurie teis teroristinių aktų kaltininkus ir viešosios tvarkos pažeidėjus.