Klaipėdos konvencija ir jos priedai turi porą nuostatų, sudariusiu lyg pereinamąjį laikotarpį Klaipėdos Krašte. Pereinamąjį ta prasme, kad Lietuvos suvereniteto teisių vykdymas kai kuriais atžvilgiais tais nuostatais buvo tam tikram laikui apribotas. Čia pirmiausia tenka pažymėti Klaipėdos konvencijos 13 str., kurs paliuosuoja asmenis, įgijusius Klaipėdos teritorijos gyventojų pažymį, nuo tarnybos kariuomenėje ligi 1930 m. sausio mėn. 1 d. Toliau paminėtinas ta pačia prasme Konvencijos 1 priedo 31 str., leidžiąs ligi 1930 m. sausio mėn. 1 d. Klaipėdos teritorijos organams „imtis mokytojus svetimšalius, kiek tat jiems pasirodys reikalinga tinkamam teritorijos švietimo išlaikymui“. Abiejuose nuostatuose, sudarančiuose išimtiną padėtį pereinamajam laikotarpiui, to laikotarpio galas yra pažymėtas ta pačia data, būtent, 1930 m. sausio 1 d. Pradedant nuo šios datos Klaipėdos teritorijos gyventojams tarnyba kariuomenėje yra privaloma lygiomis su kitais Lietuvos Respublikos piliečiais, o svetimšaliai mokytojai gali būti kviečiami tik Lietuvos Vyriausybei sutikus. Tokiu būdu galima laikyti, kad nuo 1930 m. sausio mėn. 1 d. Paryžiaus konvencija yra numačiusi Klaipėdos Kraštui normališkus ryšius su Didžiąja Lietuva. Iš kitos pusės, ligi to laiko tarp Lietuvos ir Vokietijos yra pasirašyta visa eilė sutarčių, kurios sutvarkė kylančius abiejų kraštų santykiuose klausimus ryšy su suvereniteto Klaipėdos Krašte perėjimu Lietuvai. Užtenka čia paminėti Konvenciją dėl sienų, optacijos sutartį, sutartį dėl geležinkelių medžiagos perdavimo, konvenciją pasienio vandenims palaikyti ir tvarkyti, konvenciją dėl susisiekimo pasienio zonoje, sutartį dėl plaukiojimo vidaus vandens keliais, konvencijas dėl karių ir civilių pensininkų Krašte aprūpinimo, pagaliau sutartį dėl Evangelikų Bažnyčios Klaipėdos Krašte, — kad paaiškėtų, jog beveik svarbesniais valstybinio gyvenimo klausimais šiandien Klaipėdos Kr. padėtis yra sutvarkyta tarptautinėmis sutartimis. Be to, Lietuvos vyriausybė, išeidama iš geros kaimynystės sumetimų, neatsisako kalbėtis su savo vakarų kaimynu ir tokiais klausimais, kurie bendrai imant, negali būti oficialinių derybų objektu. Dėl to paskiausiu laiku vargiai beliko stambesnių reikalų, kurie liestų Klaipėdos Kraštą ir kurie abiejų vyriausybių nebūtų buvę apsvarstyti. Ir tenka tik su pasitenkinimu konstatuoti, kad visi tokie pasikalbėjimai parodė iš abiejų šalių norą laikytis prisiimtų tarptautiniu prievolių. Tuo tarpu Klaipėdoj nesiliauja „darbavęsi“ tam tikri gaivalai, kuriems nurodytieji argumentai nieko nesako. Jie nori būti, taip sakant, katalikiškesni už patį popiežių, ir varo Klaipėdos Krašte irridentos politiką, nejausdami, kad toji politika kenkia tiek Lietuvos tiek Vokietijos interesams ir yra naudinga tik jų priešams. Apimti neapykantos prieš visą, kas lietuviška, šie gaivalai mano patarnausią vokiečių tautai, jeigu sėsią neapykantą į lietuvių vokiečių santykius ir paversią Klaipėdos Kraštą iš tilto tarp Lietuvos ir Vokietijos vis augančia tarp šių kraštų bedugne. Deja, pirmaisiais po Klaipėdos prisidėjimo prie Lietuvos metais, dėl padėties neaiškumo, minėtiems gaivalams turint ryšių su tam tikromis rytprūsių organizacijomis, lengvai sekdavosi drumsti Klaipėdos Krašto politinę atmosferą. Prisidengdami provokiškais obalsiais, gąsdindami „Didžiosios Lietuvos letena“, jie dėjosi didžiausiais Klaipėdos Krašto autonomijos gynėjais prieš centro valdžios „pasikėsinimus“. Savo demagogijos dėka jie įsibrovė į aukštas vietas, iš kur jiems dar lengviau buvo varyti savo darbas. To darbo pasekmės buvo tos, kad Klaipėdos Krašte pasidarė reikalinga lietuvių kalbos teisių gynėju sąjunga. Tačiau suprantama, kad tokia paradoksalinė padėtis ilgai tęstis negalėjo. Sveikai galvoja piliečiai greit pamatė, kur juos veda neprašyti vadai. Šiandien įgarsėję „darbuotojai“ pradeda jaustis vis labiau ir labiau izoliuoti nuo plačių gyventojų sluoksnių, kuriems valstybinė nuovoka neleidžia remti avantiūrų politikos. Reikia manyti, kad netrukus ateis laikas, kada nebeturėdami ką veikti Klaipėdos Krašte, avantiūrų šalininkai visai su savo sėbrais iš to krašto išsikraustys. Tačiau, kol tai įvyks, jie dar parodys mums ne vieną savo triuką. Šiandien, kai piliečiai jau apsiprato su autonomija ir žino, kad autonomingas Kraštas nesudaro atskiros valstybės, visokie triukai net pačiame Klaipėdos Krašte seimely vis sunkiau sekasi. Patekę viešumon triukų sumanymai iš anksto išįra, ir juos galima pravesti tik „uždaromis durimis“. O tai savo keliu veda prie savotiškos įvykusių faktų politikos, kurią dabar labai lengva yra Klaipėdos autonomingų įstaigų darbe pastebėti. Tačiau tokia politika čia, kaip ir visur, rodo morališką jos įkvėpėjų silpnybę. Ji yra paskutinis etapas, pereinant Klaipėdos Krašto autonomijai į sveikas, valstybingumo vėžes.


Praėjusią savaitę Karaliaučiuje (Kaliningrade) lankėsi Rusijos gynybos ministras P.Gračiovas, kur jis, be kita ko, susitiko su asociacijos „Selma” prezidentu V.Laurinavičiumi bei viceprezidentu P.Ostasevičiumi. Kaip žinoma, asociacija „Selma”, pagal susitarimą su Rusija gyvenamuosius namus stato jos kariškiams, išvedamiems iš Baltijos šalių. Šis susitikimas įvyko P.Gračiovo iniciatyva. - Neseniai panašiu tikslu Lietuvoje viešėjo Rusijos Baltijos karinio jūrų laivyno vadas admirolas V.Jegorovas. Dabar ir gynybos ministras norėjo susipažinti, kaip šis projektas įgyvendinamas, pageidavo susitikti su tiesioginiais jo koordinatoriais, - papasakojo asociacijos „Selma” viceprezidentas Povilas Ostasevičius. - P.Gračiovas pakankamai skyrė mums dėmesio. Dalykiškai aptarėme svarbiausius projekto finansavimo, užsakymų, žaliavų tiekimo klausimus. Akcentavome, kad mūsų įmonės, vykdančios kontrakte numatytas užduotis, susiduria su energetikos išteklių - naftos, dujų - problema. Mums buvo pažadėta, jog į tai bus operatyviai atsižvelgta, gali būti, mūsų Respublikai palankiomis sąlygomis. Savo ruožtu užtikrinome, jog mes įsipareigojimus vykdysime nuosekliai. Jei viskas klostysis, kaip numatyta susitarimuose, manytume, šis projekto įgyvendinimas mūsų įmonėms būtų ekonomiškai naudingas ir perspektyvus. Ketinama pastatyti gyvenamąjį mikrorajoną su visa infrastruktūra. Jau tiesiamos komunikacijos. Darbų turėtų užtekti 3-4 metams, tad Lietuvos namų detalių gamybos, surinkimo, transportavimo, apdailos bei įrangos įmonės turės užsakymų. „Selmos” asociacijos prezidentas V.Laurinavičius dar šiais metais Maskvoje pratęs konsultacijas su ponu P.Gračiovu dėl abipusio bendradarbiavimo.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Draugai! Kaip į didelę ir džiaugsmingą šventę Maskvos darbo žmonės šiandien susirinko į mitingą, skirtą Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystei. Leiskite man, darbininkui-metalurgui mitingo dalyvių vardu, visų Maskvos darbo žmonių vardu karštai pasveikinti mūsų tarpe esančius brangius svečius: draugą Tito ir kitus Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos narius ir jų asmenyje - mums brangią brolišką Jugoslavijos liaudį (Plojimai). Brangusis draugas Tito! Brangūs bičiuliai! Mes nuoširdžiai džiaugiamės, kad jūs aplankėte mūsų šalį, apžiūrėjote daugelį mūsų Tėvynės miestų ir kaimų, arčiau susipažinote su tarybinių žmonių gyvenimu ir darbais. Mūsų liaudis, vadovaujama savo brangiosios Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės, kurių politika išreiškia giliausius tarybinių žmonių lūkesčius ir siekimus, tvirtai žengia pirmyn keliu į komunizmą, sėkmingai įgyvendina šeštojo penkmečio planą. Visai nedaug laiko praėjo po Komunistų partijos XX suvažiavimo. Bet mes jau matome, kaip įgyvendinami jo nutarimai, kupini rūpinimosi tarybine liaudimi. Vyriausybės nutarimas dėl darbo dienos sutrumpinimo švenčių ir poilsio dienų išvakarėse, mokesčio už mokslą panaikinimas, Valstybinių pensijų įstatymo projektas ir kiti pastaruoju metu priimti nutarimai reiškia mūsų partijos ir vyriausybės nuolatinį rūpinimąsi liaudies gyvenimo lygio, jos gerovės kėlimu. Visa tai džiugina tarybinius žmones, teikia mums naujų jėgų, įkvepia našiam darbui. 26 metus aš dirbu Maskvos gamykloje „Serp i Molot“ ir niekad dar nemačiau tokio galingo gamybinio pakilimo, su kokiu dirba mūsų kolektyvas po partijos XX suvažiavimo. Praeis nedaug laiko, ir mūsų šalis bus turtingiausia šalis pasaulyje. Mus taip pat karštai ir nuoširdžiai džiugina laimėjimai, kuriuos pasiekė Jugoslavijos liaudis, kurdama naują socialistinę Jugoslaviją. Mūsų tautų mintys ir lūkesčiai vieningi. Vieningi yra mūsų siekimai kovoje už tvirtą ir ilgalaikę taiką, už tautų draugystę. Tad tegul vis labiau stiprėja ir vystosi neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystė mūsų tautų labui ir laimei! Ji gausins mūsų laimėjimus plečiant ir stiprinant visų šalių darbo žmonių broliškus ryšius jų kovoje už tvirtą ir ilgalaikę taiką, už demokratiją, už socializmą. Brangusis draugas Tito, brangūs draugai! Perduokite mūsų, maskviečių, karštą brolišką sveikinimą Jugoslavijos liaudžiai, mūsų širdingus linkėjimus, kad ji pasiektų naujus laimėjimus socializmo statyboje. (Audringi plojimai). Tegul per amžius gyvuoja neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė! (Audringi plojimai). Didis visaliaudinis ačiū brangiajai Tarybinei vyriausybei, Komunistų partijos Centro Komitetui už jų rūpinimąsi tarybine liaudimi, už išmintinga lenininę užsienio politiką, kurios tikslas yra stiprinti taiką, stiprinti tautų draugystę! (Audringi plojimai). Po to žodis suteikiamas Maskvos valstybinio universiteto rektoriui akademikui I. G. Petrovskiui.


Nelabai seniai vienas oratorių, kalbėjęs viename Paryžiaus klube, kur nagrinėjami įvairiausi klausimai, taip pabaigė savo kalbą apie bendrąją politiką: „XX amžius pamatys senųjų imperijų žlugimą ir atgimimą kitų valstybių, kaip, sakysime, Ukraina“. Šie žodžiai buvo pasakyti Rochechonartʼo klube gegužės 12 d. Jie būtų labai nustebinę klausytojus prieš 10 metų, kada net Ukrainos vardas Prancūzijoj buvo pamirštas. Tačiau tas vardas buvo žinomas XV amžiuje, jis randamas Agrippos dʼAubiqué veikale „Tragiques“, Voltaireʼas jį labai dažnai kartoja savo „Karolio XII istorijoje“, bet, Ukrainai susijungus su Rusija, jos vardas išnyksta. Ukraina pasidarė taip nežinoma, kad karo pabaigoj atsakingi Prancūzijos reikalų vedėjai net nežinojo, kurioj pasaulio daly ta 1917 m. kartu su Lietuva prisikėlusi šalis yra. Bet per 10 metų Prancūzija suprato, nežiūrint visokių Lenkijos šmeižtų ir propagandos, ukrainiečių judėjimo svarbą. Ukrainos klausimas pagimdė rimtų studijų ir ji pradedama skirti nuo Rusijos, su kuria tas kraštas taip ilgai buvo suplakamas. Bet nepakanka, kad tik mokslininkai, istorikai ir literatai pažintų tautą, reikia, kad ir plačioji publika įsigytų nors elementariškiausių žinių tuo klausimu. Tas procesas kaip tik dabar ir vyksta. „Revue de France“ balandžio 15 d., gegužės 1d. ir gegužės 19 d. numeriuose paskelbė labai įdomų raportą apie Sovietų Rusiją. Tų pačių įspūdžių autorius nėra nei mokslininkas nei politikos vyras*). Tai yra inžinierius ir komersantas, kurio dėmesys ypač buvo nukreiptas į naujosios kooperacijos formas. Jis neturi literatūrinių pretenzijų, rašo labai paprastai laiškų forma savo tėvams, visiškai nemanydamas daryti efektų savo stiliumi. Tie jo įspūdžiai dar ir tuo svarbūs, kad autorius moka rusiškai. Pažiūrėkime, ką jis sako apie ukrainiečių judėjimą. Visų pirma jis tą judėjimą pažymi pačiose išviršinėse gyvenimo formose, būtent, kalboje. Charkove jis pastebi beveik visas iškabas su ukrainiškais parašais. „Vadinasi, sako Méquet, ta „mova“, kaip sako rusai su tam tikra ironijos doze, nėra mitas. Ir ukrainiečių kalba labai skiriasi nuo rusų. Aš jaučiu, kad mažas susipažinimas su ta kalba man bus be galo naudingas“. Ta pastaba yra teisinga, bet reikia jį papildyti. Charkove dar galima susikalbėti rusiškai, bet Kijeve ukrainiečių kalbos mokėjimas yra būtinas. Kalba primena literatūrą, ir autorius tiesiogine žodžio prasme paskęsta atsiminimuose apie Gogolị, Taras Bulbą ir Ševčenko, kurio skausmingas veidas užtinkamas tiek miestuose, tiek sodžiuose. Bet štai politinis Ukrainos ir ukrainizacijos klausimas. „Aš susipažinau, savaime suprantama, paviršutiniai su Ukraina. Bet mano kontaktas su ta šalimi buvo pastovus. Aš pastebiu, kad viskas turi labai greit susiukrainti. Ar tu atsimeni tą istoriją, kurią deda į visokių niekniekių rinkinius visi, tiek baskai, tiek žydai, tiek suomiai? Joj kalbama, kaip įvairios tautos rašo disertacijas apie dramblį Anglas rašo straipsnį apie dramblio kaulo prekybą; vokietis plačią tezę apie bendrąsias dramblių giminės savybes; prancūzas novelę apie dramblių meilę; pagaliau lenkas rašo smarkų pampfletą apie dramblį ir lenkų kausimą. Tas dvi dienas aš daugiau nieko negirdėjau kalbant kaip tik apie ukrainiečių klausimą. Kalbama vienokia ar kitokia forma, kalbama kur reikia ir kur nereikia. Tos kalbos pasidarytų nuobodžios, jei nebūtų simpatiškos. Per revoliuciją tauta, apie kurią čia mes kalbam, padarė dvigubą smūgį: socialinį ir tautinį… Ukrainiečiai, bent tie, su kuriais aš kalbėjau, būtinai nori jei ne nepriklausomybės tai bent autonomijos … Jie žino, kad jų šalis yra turtinga: žemė derlinga, yra požeminių turtų. Nieko jiems netrūksta, kas sudaro didelę moderninę valstybę. Jų gyventojų tankumas panašus į Vakarų valstybių gyventojų tankumą, ir tatai jau juos padaro civilizuotais pagal Europos tipą. O paskum, paskum yra Ukrainos senosios kultūros prestižas, karžygiškų kovų atsiminimai: zaporogų prieš totorius ir lenkus“. Tai neblogai pastebėta ir, apskritai, Méquetʼo pastabos yra teisingos. Tačiau politiniai samprotavimai, aiškus dalykas, yra labiau ginčitini. Pastebėsime keletą klaidų. Kijevo Lavroj autorius rado viename ukrainiškų graviūrų skyriuje tikrą lenkų bajorą, grafą Potocki. Tai yra garsi svetimtaučių „kliukva“. Ne! Kijevo Lavros Potockis nėra lenkų grafas. Tai yra buvęs rusų generolas kilimo ukrainietis, patriotas, kuris, dar senajam režimui tebesant, Peterburge surinko tikrą graviūrų muziejų apie Ukrainą. Ukrainos Sovietų vyriausybė iš jo tą kolekciją, kurios vertė yra be galo didelė, nupirko, perkėlė į Kijevo dvarą, o senąjį Potockį paskyrė jos korservatoriumi ligi gyvos galvos. Tas Potockis be pavardės daugiau nieko bendro neturi su garsiąja Lenkijos grafų šeima. Dar ir daugiau panašių klaidų būtu galima rasti Méquetʼo rašinyje. Bet jos nesvarbios. Svarbiausioji tai, kad jis gerai suprato ukrainiečių judėjimo svarbą ir reikšmę. Prancūzuose tai yra retas dalykas ir todėl pastebėtinas.


Su didžiausiu entuziazmu tarybų liaudis sutiko istorinius TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakus dėl suteikimo draugui Stalinui Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo ir dėl jo apdovanojimo 2-ju Pergalės ordinu. Vakar Vyriausiajam visų TSRS ginkluotųjų pajėgų vadui draugui Stalinui buvo suteiktas aukščiausiasis mūsų šalies karinis laipsnis — Tarybų Sąjungos Generalisimus — už įžymius nuopelnus Tėvynei vadovaujant visoms valstybės ginkluotosioms pajėgoms karo metu. Dabar jau visi pripažįsta, kad tik Spalio socialistinės revoliucijos dėka, didžiausių socialistinių pertvarkynių dėka, Rusija šiame kare galėjo išstoti kaip svarbiausioji, lemiamoji jėga, sutriuškinusi ir sunaikinusi Vokietijos karinę mašiną. Dėkingoji žmonija nusilenkia tarybų liaudies didvyriškumui ir narsumui, liaudies, sudėjusios ant pergalės aukuro neapskaičiuojamas aukas, atlikusios kovoje prieš pikčiausiąjį laisvę mylinčiųjų tautų priešą pavyzdžio neturinčius žygius. Vienas vardas su pagarba ištariamas dabar visomis pasaulio kalbomis, vardas žmogaus, vadovavusio šiai nuostabiai, didvyriškumo kupinai milijonų tarybinių žmonių kovai. Tai vardas vado, nukreipusio tą galingą kūrybinį darbą, kuris per tris staliniškuosius penkmečius visiškai pertvarkė ir padarė nenugalimą mūsų šalį, vardas vado, sujungusio savyje išmintį ir drąsą, tikslų mokslinį apskaičiavimą ir begalinį narsumą, įkūnijusio savyje liaudies — didvyrio, liaudies — išvaduotojo bruožus. Šis vardas — STALINAS. Dar ilgai prieš paskutinį karą, prieš vokiškiesiems imperialistams užpuolus TSRS, draugas Stalinas numatė įvykių eigą. Jis ruošė mūsų liaudį tarybinei Tėvynei apginti, ugdė ir puoselėjo Raudonąją Armiją, vadovavo sukūrimui mūsų galingosios pramonės, davusios karo metu viską, kas buvo reikalinga priešui sutriuškinti. Jis nukreipė valstiečius kolektyvinių ūkių keliu, kuris išgelbėjo armiją ir šalį nuo bado, nuo žaliavos trūkumo. Ilgą laiką prieš karą Stalinas auklėjo tarybinius žmones pasiaukojančio tarnavimo Tėvynei dvasia, nesuardomos mūsų šalies tautų draugystės dvasia, auklėjo juose didvyriškumą ir bebaimiškumą, tvirtumą ir drąsą. Prieš keturius metus, sunkiausiomis mūsų Tėvynei dienomis, kada sužvėrėjusios vokiškųjų grobikų gaujos, apsiginklavusios didžiuliu karo technikos kiekiu, klastingai ir niekšiškai įsiveržė į tarybinę žemę, mirties pavojus pakibo ties mūsų Tėvyne, ties visomis laisvę mylinčiomis tautomis. Tomis grėsmingomis, rūsčiomis dienomis pasigirdo ramus, kupinas pasitikėjimo mūsų didvyriškosios liaudies didvyriškojo vado balsas. Draugas Stalinas, genialiai numatydamas įvykius, nurodė, kad įžūlus ir niekšiškas priešas, užpuolęs mūsų šventąją žemę, bus sutriuškintas. Jis nurodė visai liaudžiai kelią į pergalę, įkvėpė didžiausią pasitikėjimą mūsų teisaus reikalo triumfu. Jis ragino kiekvieną tarybinį žmogų įtempti visas pastangas vardan pergalės, pakėlė kovai su priešu milžiniškas mūsų socialistinės valstybės jėgas. Sunkiosiomis karo dienomis liaudies vadas ir mokytojas, genialusis strategas, pasiėmė visą karinio vadovavimo naštą. Aiškiai, išmintingai apibrėžė draugas Stalinas tarybų liaudies kovos prieš stiprų ir klastingą priešą programą. Jis genialiai atidengė šių laikų karo dėsnius, moksliškai įrodė mūsų pergalės galimumą. Draugas Stalinas nurodė, kad ne atsitiktiniai, laikiniai, o nuolat veikiantieji, lemiami veiksniai turi išspręsti nematytų kautynių pabaigą mūsų naudai. Didžiausias pasitikėjimas liaudimi, josios milžiniškomis kūrybinėmis jėgomis tarybinės santvarkos sąlygomis glūdėjo genialaus draugo Stalino plano genialios strategijos pagrinde. „Mūsų jėgos nesuskaičiuojamos. Suįžūlėjęs priešas turės netrukus tuo įsitikinti“, — pasakė draugas Stalinas savo istorinėje kalboje 1941 metų liepos mėn. 3 d. Raudonosios Armijos dvasia, liaudies dvasia — vienas iš lemiamųjų šių laikų karo veiksnių — draugo Stalino buvo pakeltas į nepaprastą aukštumą. Atidengęs karo pobūdį, pastatęs tarybiniams kariams aukštus, kilnius tikslus šiame teisingiausiame kare dėl mūsų laisvės ir nepriklausomybės, dėl didžiųjų Spalio socialistinės revoliucijos atsiekimų, draugas Stalinas įkvėpė liaudį nematytiems žygiams. Tarybiniai žmonės žinojo, dėl ko jie kovoja. Juos šaukė puikiems žygiams šlovingieji mūsų didžiųjų protėvių veiksmai, juos įkvėpė didžiojo Lenino vaizdas. Masiškiems didvyriškiems žygiams šaukė tarybinius žmones įkvepiantis draugo Stalino pavyzdys. Kautynių dėl Maskvos dienomis, sunkiausiomis mūsų Tėvynės gynimo dienomis, didžioji tarybinio karvedžio išmintis susiliejo su jo didvyriškumu, su nepaprastu jo narsumu. Narsumu ir drąsa, kurie remiasi gilia moksline padėties analize, pasižymėjo strateginis draugo Stalino planas, numatęs vokiečių armijų sutriuškinimą prie mūsų Tėvynės sostinės — Maskvos vartų. Čia, Maskvoje, visą laiką buvo Stalinas, apsuptas galingosios savo šlovingųjų bendražygių kohortos. Čia, prie Maskvos, išlaikė tada savo pirmąjį egzaminą išgarsėję Stalino mokyklos karvedžiai. Tarybinių žmonių didvyriškumas, Raudonosios Armijos didvyriškumas, mūsų karvedžio didvyriškumas stovėjo grobikų kelyje. Prie Maskvos įvyko pirmosios didžiosios kautynės, kuriose priešas turėjo savo pirmąjį stambiausią pralaimėjimą šiame kare. Su draugo Stalino vardu lūpose kovojo, pakėlė trūkumus, įveikė atrodžiusius neįveikiamais sunkumus tarybiniai žmonės fronte ir užnugaryje. Draugas Stalinas, Valstybinio Gynybos Komiteto pirmininkas, betarpiškai vadovavo visai pasiaukojančiai liaudies kovai. Tiktai tarybinėje šalyje, praėjusioj Lenino Stalino partijai vadovaujant didžiausią broliškųjų tautų kūrybinio darbo kelią, galėjo būti atlikti tokie darbo didvyriškumo stebuklai. Divizijų skaičius ir kokybė, armijos apsiginklavimas — veiksniai, nulėmę karo eigą ir pabaigą, — štai kam buvo pašvęstos draugo Stalino ir jo artimiausiųjų bendražygių pavyzdžio neturinčio organizuojamojo darbo dienos ir naktys. Krašto gilumoje ryžtingai, didžiuliu atkaklumu buvo kuriamos, kalamos gausios staliniškųjų karių divizijos. Tuo pačiu metu buvo kalami tobuliausi ir galingiausi ginklai. Konstruktoriai ir akademikai, inžinieriai ir technikai kūrė Raudonajai Armijai lėktuvus, tankus, pabūklus, automatus, gvardijos minosvaidžius. Jų kūrybai betarpiškai vadovavo draugas Stalinas, su kurio vardu yra glaudžiai susijęs didysis mūsų mokslo ir technikos minties suklestėjimas karo metais. Ir milijonai darbininkų dirbo be atodairos, įkvėpti didžiojo Stalino užduočių. Kasmet vis labiau augo ir stiprėjo didvyriškosios Raudonosios Armijos milžiniškoji jėga. Didysis karvedys draugas Stalinas išauklėjo plejadą puikiausių generolų ir maršalų, talentingų Stalino strateginių minčių, vyriausiojo kariuomenės vado užduočių vykdytojų. Organizaciniai armijos vadų gabumai — vienas iš lemiamųjų veiksmų kare. Ir didžiojo Tėvynės karo metraščiai kalba apie nuostabų mūsų armijos generolų ir karininkų kadrų suklestėjimą, kadrų, kautynių ugnyje praėjusių staliniškąją karo mokslo mokyklą. Draugas Stalinas tvirtai ir nenukrypstamai vedė mūsų šalį į pergalę, turėdamas galvoje visus įvairiausius veiksnius, nuo kurių priklauso kariaujančiųjų jėga. Stiprėjo ir plėtėsi tarptautiniai didžiosios tarybinės valstybės ryšiai su visomis demokratinėmis valstybėmis. Staliniškoji užsienio politika užtikrino nuolatinį antihitlerinės koalicijos stiprinimą, palaipsnę fašistinės Vokietijos izoliaciją. Nuo pirmųjų karo dienų draugo Stalino lūpomis mūsų šalis paskelbė savo kilniuosius tikslus kare. „Nuo šiol Europoje plevėsuos tautų laisvės ir taikos tautų tarpe vėliava“. Tai pasakė draugas Stalinas didžiąją džiaugsmingąją Pergalės dieną, susumuodamas mūsų istorinės kovos rezultatus. Didingi ir kilnūs tie žodžiai. Tarybų Sąjunga, draugui Stalinui vadovaujant, tapo taikos ir saugumo tvirtove, tautų laisvės, demokratijos ir progreso tvirtove. Pergalingoji Stalino strategija — didžiausias karo genijaus kūrinys. Ji remiasi moksliniu visuomeninės raidos įstatymų žinojimu, marksizmo leninizmo teorija. Ji remiasi visų geriausiųjų praeities karinės minties atsiekimų ir, pirmoj eilėj, įžymiųjų rusų karo meno pavyzdžių išstudijavimu. Ji aprėpia didžiuliuose frontuose ir giliajame užnugaryje, už šalies ribų, priešo stovykloje vykstančių reiškinių visumą. Ji atsižvelgia į visas liaudies jėgas ir gabumus, į visus jo galimumus socialistinės santvarkos sąlygomis. Draugas Stalinas yra šių laikų karo mokslo kūrėjas. Genialiu įžvalgumu jis davė gilų ir teisingą visų naujausios karo technikos sričių įvertinimą ir sukūrė Raudonosios Armijos taktiką tikslaus ir lankstaus visų kariuomenės rūšių bendradarbiavimo pagrindu. Karvediškajame draugo Stalino mene rado kūrybinį išsprendimą operacijų vedimo įtvirtintuose frontuose, pralaužimo su judriųjų dalių manevru operatyvinėje erdvėje suderinimo klausimai. Didžiojo Tėvynės karo eigoje įgyvendintos puikios savo užmačių originalumu ir maštabų didingumu operacijos priešo armijoms apsupti ir sunaikinti. Legendariniai didvyriškosios Raudonosios Armijos kariniai žygiai pralenkė įžymiausius praeities karinės šlovės pavyzdžius. Nuo Volgos krantų, triuškindami priešo jėgą ugnimi ir geležim, priėjo tarybiniai kariai iki Alpių papėdžių. Ir nuo amžinuoju sniegu apdengtų viršūnių žiūrėjo į stebuklinguosius milžinus, savo šaunumu pralenkusius tėvus ir protėvius, šlove apvainikuotasis rusų kariuomenės generalisimus A. V. Suvorovas. Tokių kautynių nežinojo karų metraščiai. Grandiozinės kautynės nematytu įnirtingumu išsivystė didžiuliame plote nuo šiaurinių ledų iki pietinių jūrų. Tarybiniai maršalai vadovavo frontams ir armijoms, atliko žygius, kiekvienas iš kurių pralenkia praėjusių amžių kampanijas. Ir maršalus vedė į pergales didysis tarybų liaudies vadas genialusis karvedys J. V. Stalinas. Tėvynė apvainikavo garbingais laurais savo pirmąjį ir šauniausiąjį karį ir suteikė jam aukščiausiąjį vardą — Tarybų Sąjungos Generalisimus. Šiuo aktu liaudis apvainikavo ypatingai įžymiuosius nuopelnus Tėvynei vadovaujant visomis valstybės ginkluotomis pajėgomis to, kuris privedė mus prie pergalės. Tarybų liaudies laimė yra tai, kad sunkiausių karinių bandymų dienomis visų ginkluotųjų TSRS pajėgų priešakyje, tarybinės valstybės priešakyje atsistojo didžiausias mintytojas, organizatorius, strategas, įkūnijęs savyje tarybų liaudies didvyriškumą. Didžiausiu pasitenkinimu sutiko mūsų liaudis suteikimą draugui Stalinui Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo, jo apdovanojimą 2 Pergalės ordinais. Tai liaudies valios išraiška. Garbė tautų vadui ir mokytojui, mūsų galingosios valstybės kūrėjui, genialiam socializmo šalies strategui —Tarybų Sąjungos Generalisimui J. V. Stalinui! Ilgiausių metų, sveikatos ir jėgų linki tarybų liaudis draugui Stalinui. Su juo, jam genialiai vadovaujant mes praėjome nematytojo karo audras. Su juo, jam išmintingai vadovaujant, tarybų liaudis atsieks naujus laimėjimus, toliau stiprins karinę ir ekonominę tarybinės valstybės galią, atsieks tolesnį mūsų Tėvynės suklestėjimą.


Londone labai susidomėta TASS-o pareiškimu, kuris buvo padarytas TSRS vyriausybės vardu. Kai tik pareiškimas buvo paskelbtas, jo pagrindiniai teiginiai buvo transliuojami per radiją ir televiziją. Vakariniai laikraščiai, skubiai perlaužę savo pirmuosius puslapius, pranešė skaitytojams apie rimtą Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimą. „Ponas Chruščiovas sako Jungtinėms Amerikos Valstijoms: Šalin rankas nuo Kubos“ – su tokia antrašte per visą pirmą puslapį laikraštis „Ivning standard“ išspausdino ištraukas iš TASS-o pareiškimo. Jame įspėjama, rašo laikraštis, kad Kubos užpuolimas gali būti pasaulinio branduolinio karo pradžia. „Kreipimasis dėl Kubos. Karas – jeigu jūs užpulsite, įspėja Chruščiovas“, – praneša kitas vakarinis laikraštis „Ivning nius


Lenkų laikraščiai rašo, kad seimas būsiąs sušauktas spalių mėn. pabaigoj. Be biudžeto svarbiausiu jo darbu busiąs konstitucijos keitimo projekto svarstymas. Keitimo projektą patieksianti seimui svarstyti ne vyriausybė, bet valdžios blokas seime. Tas blokas jau turi 11 projektų. Jų tarpe Krokuvos universiteto prof. Javorskio projektą, parašytą fašistų ir korporatyvinėje dvasioje, laikomą šių dienų paskutiniausiuoju konstitucinės teisės mokslo žodžiu. Tarp kitų projektų pažymėtini viceministerio Caro ir teisininko Bukoveckio, kurie nori sutaikyti tvirtos valdžios principą su demokratybės principais. Manoma, kad šiedu projektai būsią sujungti į vieną ir patiekti seimui svarstyti. Galimas daiktas, kad seimui bus patiektas svarstyti ne visas projektas iš karto, bet dalimis: iš pradžios ,,valstybės viršininko“ kompetencijos, paskiau vykdomosios valdžios, seimo ir t. t. Yra davinių, kad naujuose projektuose numatoma ir kai kurių teritorialinio suskirstymo padalinimų. Valdžios bloko kai kuriuose laikraščiuose pasirodė straipsnių, įrodančių reikalingumą sudaryti 6 atskirų provincijų iš dabartinės lenkų teritorijos. Jų tarpe ir gudiškai lietuviška provincija su Vilnium kaip tos provincijos centru.


Pasibaigė kelias dienas trukęs 8 tūkstančių Pa-de-Kalė departamento nėrinių pramonės įmonių darbininkų streikas. Streikininkai reikalavo, kai būtų padidintas darbo užmokestis ir peržiūrėta pašalpų mokėjimo sistema. Kaip praneša laikraštis „Krua”, streikas pasibaigė darbininkų pergale: įmonininkai sutiko patenkinti jų reikalavimus.


Vakar Klaipėdos valstybinės pieno perdirbimo įmonės aikštelėje surengta naujausių Švedijos „Tetra Pak” ir „Alfa Leval” firmose gaminamų pieno technologinių linijų ir įrenginių, separatorių, pasterizatorių, „Tetrabrik” įpakavimo įrangos ir kitų priemonių paroda. Įmonė įsigijo keletą vakarietiškų karvių melžimo aparatų ir pieno šaldytuvų, kuriuos Klaipėdos krašto fermeriai galės nusipirkti lengvatinėmis sąlygomis.


Kviečia Ispaniją ir Braziliją grįžti T. S-gon.

Tautų Sąjungos taryba priėmė prezidento Urrutia pasiūlytą rezoliuciją, kuria širdingai kviečiamos Ispanija ir Brazilija aktingai dalyvauti tarybos darbuose ir šiuo galutinai nuo savo išstojimo atsisakyti. Taip pat pritarta raštui, kuris bus pasiųstas Madrido ir Rio de Janeiro vyriausybėms. Be to, bus kviečiama prisijungti prie Tautų Sąjungos ir Socta Rica.


Apie Hromados bylos inscenizatorius Gurčino užmušimą Vilniuj papildomai pranešama: Pasikėsintojas laukė Gurčino gatvėj ir šovė į jį kelis kartus. Pas užpuoliką buvo rastas revolveris ir 22 šoviniai. Gurčinas turėjęs Hromados byloj padaryti svarbų pranešimą. Jo užmušimas sujaudino visą teismą. Policijai duotas įsakymas griežtai kontroliuoti visus žmones, einančius į teismo salę. Bus kontroliuojami net žurnalistai. Ryšy su Gurčino užmušimu, Vilniuj padaryta suėmimų ir kratų. Suėmimai dar tęsiami.


Man yra tekę girdėti vieno gerai nusimanančio socialdemokratinės minties žmogaus nuomonė apie putšų vertybę. Jo žodžiais tariant, patys didieji socializmo vadai, Engels ir k., vienodai kovoję prieš putšus, arba darymą netvarkos, kad valstybė per nevalią priimtų kurią jai primetamą idėją. Viena, materialiu ginklu niekaip neįkalsi dvasinio dalyko, kol visuomenė nebus pakankamai išauklėta tam tikra kryptimi, socializmo, juoba komunizmo, jai neįskiepysi; putšų pastangos nėra nė viename atvejyje davusios laukiamų rezultatų. Antra, putšui sukelti pasinaudojama paprastai jaunais, nekritingais egzaltantais; jie pastūmėti į kurį ginkluotą darbą piga, bet nebepiga esti už juos morališkai atsakyti. Vadai patys į putšą neina: eina jų paklausę, ir keletas jų savo laisvę ar net galvas paguldo, o rezultate – tik sustiprina reakciją. Už betikslias aukas, žinoma, atsako ir tie, kurie ir patys terorą ir putšus kėlė, kitus įklampindami. Bakūnin. Į putšus daugiausia neprovokuojama jaunuomenė, juoba šviesioji jos dalis – studentija. Drąsos, idėjingumo, karšto kraujo daug, o šaltam, blaivam sumetimui nei vietos nei laiko neesti. Kas jausmais vaduojasi, esti labai simpatingas, bet neesti gudrus, o dažnai neteisingas ir kenksmingas, pats to nenorėdamas. Studentiją suvaldyti dėlto labai sunku; neįtikinsi argumentais to, ką jausmas yra pagavęs. Net mušamas jis darys savąją. Tai psichologinis pasireiškimas, o ne bloga valia. Dėlto ir gailima jaunuomenės, nors ji, minia eidama, daug nemalonumų pridaro. Vis dėlto tuo pasikliauti ji neturi teisės ir ginkluotų, kruvinų putšų ji turi vengti, nors labai rankos niežtėtų. Yra dar viena rūšis putšų, tiesa, nekruvina, vis dėlto nemažiau skaudi, bent doriškai. Tai gaivališkai, ūmiai pasireiškiąs studentijos teismas. Politikos žmogų, atsitinka kitur, pas mus, ačiū Dievui, dar nėra atsitikę, apdrapsto, jį ar jo butą, akmenimis langus išdaužo. Pasiteisinama, kai tai esti vadinamasis actus primo primi, ūmai nieko nepagalvojus; ir sunkiai nusikalstama, kai padaroma su premeditacija, laiku viską sugalvojus. Politikos žmonės atsakomi visuomenei, jokiu būdu – jaunuomenei, kuri ir nekompetentinga spręsti ir nesuinteresuota; jos uždaviniai kol kas labai specialūs – ruoštis į gyvenimą, o ne normuoti gyvenimas. Skaudžiau esti, kai taip pasielgiama su savo Almae Matris nariu, kuriuo aukštesniojo personalo žmogum. Profesoriauti – nuolatinis jo uždavinys; politikauti – tik atsitiktinas. Profesorius jis gali būti kuo geriausias, o politikas kuo niekingiausias. Bet abudu šiuodu savumu – viename asmenyje. Kuoneveikdamas už vieną, visai neteisingai nuskriaudi antrą. Paneigęs už vieną silpnybę, nustoji viso žmogaus labai vertingo. Kažin kuris Angelas dar apsaugoja mūsų universitetą nuo šios dėmės. Avertat Deus „samosūd“, Lynch ir kitokius barbariškus žmoniškos minkštaširdės mūsų studentijos „teismus“! Tokie atsitikimai universitetui esti neišdildoma negarbės dėmė, o universitetas turi būti šviesusis mūsų gyvenime taškas. Pagaliau, esti dar ir putšiukų. Čia parėkaujama, čia pašvilpiama, čia kaikas apverčiama ar kurie kiti „juokai“ padaroma. Jie, tie juokai, dažnai esti kaimiški; kai ten arklį ant gryčios lubų užtraukia ar duris akėčiomis užbarikaduoja, esti daug „juoko“, negryno džiaugsmo, ką nors įpykinus. Tokių poelgių doriškoji vertybė pareina nuo akstinų, paraginusių taip padaryti. Jei išdykavimas, tuščia fantazija, tai nieko. Bet esti abuojų „akstinų“, kai išdygsta iš asmeninių, nedorų, barbariškų ar spekuliantiškų, sumetimų, o vykintojais pasitelkiama neišmanėlis, be atogodos jaunimas. Antai, tinginys nemokša obskurantas nieko nedirba ir pyksta, kad kuris lektorius nesutinka pasirašyti jam diplomą; reikia tokiam iškirsti šposas. Na, draugai, „jūs“ taip padarykite! Tai biauru. Eina gandų vienas scenos veikėjas, sumanęs varžytis su kitu tos pat scenos veikėju, drįsęs ateiti į universitetą ar kur ten ir įkalbinėjęs iš patriotizmo (sic!) apšvilpti tą kitą. O kol nebuvo konkurencijos, siundytojo „patriotizmas“ tylėjo. Studentai nepasidavę pigiai panaudojami negražiam tikslui. Laimingi, netapę niekšybės dalyviai ir vykintojai. Mano išmanymu, studentija už tokį atentatą ant jų garbės turėtų padaryti rimtą garbės teismą ir pasikėsinusį savo gešeftėliui panaudoti grynąjį jaunimą paskelbti negarbingu. Draugai dairykimės iš kur vėjas pučia, kurlink rodo mūsų pačių nekaltos, asmeniškai nesuinteresuotos sąžinės fliugeris ir niekados nebūkime kitiems – fliugeriu.


U TANAS REKOMENDUOTAS Į SNO GENERALINIO SEKRETORIAUS POSTĄ

Šiandien įvykusiame posėdyje Saugumo Taryba vienbalsiai rekomendavo einantį SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Taną į Suvienytųjų Nacijų Organizacijos generalinio sekretoriaus postą laikotarpiui iki 1966 metų lapkričio 3 d. Dieniniame šios dienos posėdyje Generalinė Asamblėja apsvarstys šią Saugumo Tarybos rekomendacij


Tarybų Sąjungos – Kubos prekybinės derybos

Gruodžio 18 d. pasibaigė Kubos respublikos Vyriausybės prekybinės delegacijos ir Tarybų Sąjungos vyriausybės delegacijos derybų Kubos ir TSRS 1963 metų užsienio prekybos klausimais pirmasis etapas. Kubos vyriausybės delegacija yra Tarybų Sąjungoje nuo gruodžio 10 d.; jai vadovauja Jungtinių revoliucinių organizacijų Nacionalinės vadovybės narys ir Nacionalinio žemės reformos instituto prezidentas draugas Karlas Rafaelis Rodrigesas. Tarybų Sąjungos delegacijai vadovauja TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas draugas A. Mikojanas. Derybose buvo visiškai susitarta pagrindiniais Kubos ir TSRS 1963 metų užsienio prekybos klausimais, šios prekybos lygio klausimu, kredito, prekių transportavimo į Kubą ir iš Kubos ir kitais svarbiais klausimais. Abi delegacijos susitarė 1963 metais išplėsti prekybinius abiejų šalių santykius. Šis išplėtimas atspindi, kaip pasakė draugas N. Chruščiovas, nusistovėjusius Tarybų Sąjungos ir Kubos „lygiateisiškumu, suverenumo gerbimu ir ekonominiu bendradarbiavimu pagrįstos nuoširdžios draugystės santykius“. Šis išplėtimas įgalino Kubą įveikti ekonominę blokadą, kurią jai primetė Šiaurės Amerikos imperializmas, siekdamas nuslopinti socialistinę Kubos revoliuciją. Išsprendusios pagrindinius klausimus, abi delegacijos susitarė, kad vyks atitinkamų užsienio prekybos ministrų vadovaujamos derybos, siekiant apsvarstyti ir išspręsti konkrečius su prekyba susijusius klausimus. Patenkinamai baigęs savo misiją, JRO Nacionalinės vadovybės narys ir NŽRI prezidentas K. R. Rodrigesas grįžta į Kubą. Savo vizito metu K. R. Rodrigesas susitiko su TSRS Ministru Tarybos pirmininku N. Chruščiovu. Susitikimai buvo labai draugiški ir nuoširdūs. Taip pat jis susitiko ir kalbėjosi su A. Mikojanu, A. Kosyginu, S. Rašidovu, N. Patoličevu, A. Iškovu, G. Zelenka. Būdamas Maskvoje, Kubos vyriausybės prekybinės delegacijos vadovas Karlas Rafaelis Rodrigesas ir kiti delegacijos nariai buvo pakviesti į TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesiją ir turėjo galimybę išklausyti svarbų TSRS Ministrų Tarybos pirmininko N. Chruščiovo pranešimą apie užsienio politikos problemas. Aukščiausiosios Tarybos deputatai nuoširdžiai sutiko Kubos delegacij


JAV STIPRINA LOTYNŲ AMERIKOJE DIKTATORINIUS REŽIMUS

Laikraščio „Vašington Post end Taims Herald” pranešimu, atstovų rūmų narys Porteris griežtai kritikavo JAV karinę pagalbą Lotynų Amerikos diktatoriniams režimams. Jis pabrėžė, kad JAV savo oficialiuosiuose santykiuose remia diktatorinius režimus — Batistos režimą Kuboje, Truchiljo režimą Dominikos respublikoje ir kitus. „Mes toli peržengėmė moralės normų rėmus, siekdami patraukti savo pusėn tuos diktatorius”', — pareiškė Porteris. Pažymėjęs, kad JAV valstybės departamentas slepia informaciją apie karinius tiekimus tiems diktatoriams, o taip pat apie karinius susitarimus su Lotynų Amerikos šalimis, Porteris pasakė: Amerikos piliečiai nustebs, jeigu sužinos, kokio masto karinę pagalbą teikia Jungtinės Amerikos Valstybės.


Dolerio tarnai toliau tyčiojasi iš Gizengos

ANISETAS KAŠAMURA: „JEI PADĖTIS NEPASIKEIS, KONGUI GRESIA FAŠIZMAS“

RABATAS, V. 30. TASS-o korespondentas A. Vasiljevas praneša: Esąs Maroke Kongo parlamento deputatas, buvęs informacijos ir kultūros ministras Patrio Lumumbos vyriausybėje Anisetas Kašamura, kalbėdamasis su jūsų korespondentu apie parlamentinės neliečiamybės atėmimą iš nacionalinio išsivadavimo judėjimo lyderio, ištikimo Lumumbos pasekėjo Antuano Gizengos, pareiškė: Savavališkas Gizengos suėmimas yra Konge įsikūrusių finansinių grupių manevras. Jos siekia fiziškai sunaikinti visus pažangius elementus, galinčius padėti pagerinti kongiečių tautos padėti. Vadinamasis balsavimas Kongo parlamente prieš Gizengą buvo pasiektas tiesioginiu ir netiesioginiu spaudimu, įsikišus doleriui politinį Kongo gyvenimą. Kiek aš žinau, pasakė Kašamura, Gizengos sveikata labai bloga, nors oficialiuose pareiškimuose vis teigiama atvirkščiai. Bijau, kad blogas elgimasis su Gizenga gali sukelti tragiškų rezultatų. Gizengos apkaltinimas yra ginčytinas juridiniu ir moraliniu požiūriu. Kol fašistiniai elementai šeimininkauja Konge, kol SNO turės reikalą su asmenimis, kurie nesirūpina tikraisiais Kongo interesais, padėtis šalyje bus sunki, baigdamas pasakė Kašamura. Esant tokiai padėčiai. Konge gali įsitvirtinti fašizmas. TASS-o korespondentas A. Vasiljevas praneša: Esąs Maroke Kongo parlamento deputatas, buvęs informacijos ir kultūros ministras Patrio Lumumbos vyriausybėje Anisetas Kašamura, kalbėdamasis su jūsų korespondentu apie parlamentinės neliečiamybės atėmimą iš nacionalinio išsivadavimo judėjimo lyderio, ištikimo Lumumbos pasekėjo Antuano Gizengos, pareiškė: Savavališkas Gizengos suėmimas yra Konge įsikūrusių finansinių grupių manevras. Jos siekia fiziškai sunaikinti visus pažangius elementus, galinčius padėti pagerinti kongiečių tautos padėti. Vadinamasis balsavimas Kongo parlamente prieš Gizengą buvo pasiektas tiesioginiu ir netiesioginiu spaudimu, įsikišus doleriui politinį Kongo gyvenimą. Kiek aš žinau, pasakė Kašamura, Gizengos sveikata labai bloga, nors oficialiuose pareiškimuose vis teigiama atvirkščiai. Bijau, kad blogas elgimasis su Gizenga gali sukelti tragiškų rezultatų. Gizengos apkaltinimas yra ginčytinas juridiniu ir moraliniu požiūriu. Kol fašistiniai elementai šeimininkauja Konge, kol SNO turės reikalą su asmenimis, kurie nesirūpina tikraisiais Kongo interesais, padėtis šalyje bus sunki, baigdamas pasakė Kašamura. Esant tokiai padėčiai. Konge gali įsitvirtinti fašizmas.


Nacionalinio sukilimo Indijoje 100-osios metinės

Šiomis dienomis indų tauta pažymi 1857—59 metų nacionalinio sukilimo 100-ąsias metines ir nepriklausomos Indijos gyvavimo dešimtmetį. Švęsdama abi šias šlovingas datas, indų tauta susumuoja daugelį amžių trukusios kovos prieš svetimšalius pavergėjus rezultatus. 1857—59 metų nacionalinis sukilimas Indijoje buvo svarbus įvykis Indijos ir kitų Rytų šalių istorijoje. Jis reiškė naują stambų etapą Rytų engiamųjų tautų nacionalinio išsivadavimo judėjime. Didysis tarptautinio proletariato vadas K. Marksas, sukilimo amžininkas, ne kartą yra apibudinęs jį kaip nacionalinį ir laikė jį ištikimu revoliucijos Europoje sąjungininku. K Marksas pažymėdavo, kad anglų valdžios nuvertimas Indijoje būtų pažangus žingsnis Indijos vystymesi ir atitiktų jos nacionalinius interesus. 1857—59 metų sukilimas padarė galą gėdingai britų Ost-Indijos kompanijos valdžiai Indijoje. Jis parodė visam pasauliui liaudies įniršio jėgą ir anglų kolonijinio režimo netvirtumą Indijoje. Nepaisant to, kad sukilimas pasibaigė pralaimėjimu ir buvo paskandintas liaudies kraujyje, jis davė didžiulę naudą indų tautai. Tuo pavyzdžiu, kad sukilime dalyvavo plačiausios darbo žmonių masės ir visi kiti liaudies sluoksniai, indai įsitikino, kad reikia būti vieningiems kovojant prieš bendrąjį priešą — imperializmą. Į 1857 metų sukilimo pamokas buvo atsižvelgta tolesnėse indų tautos kautynėse prieš svetimšalius grobikus. Šiandien nepriklausomos Indijos respublikos ir Pakistano Islamo respublikos piliečiai su didžia padėka ir pagarba prisimena kovotojus už liaudies laimę — 1857—59 metų sukilimo dalyvius. Iki sukilimo pradžios visas feodalinės Indijos kunigaikštystes valdė britų Ost-Indijos kompanija. Angliškieji kolonizatoriai nenutraukė nežabotų plėšimų ir smurtavimo prieš kunigaikštysčių gyventojus. Nuo praėjusio amžiaus vidurio Anglijos kapitalistai dar labiau sustiprino indų tautos išnaudojimą, paversdami jos tėvynę žaliavų šaltinių ir savo prekių pardavimo rinka. Indijos rinkos užtvindymas išvystytos Anglijos pramonės prekėmis vedė į pražūtį Indijos liaudies amatus ir atėmė pragyvenimo lėšas didžiulei amatininkų armijai. Paspartėjo visų Indijos gyventojų nuskurdimo procesas. Angliškųjų kolonizatorių priespauda sukėlė didėjantį liaudies masių pasipiktinimą, kuris su ypatinga jėga pasireiškė 1857—1859 metų sukilimo laikotarpiu. Šis sukilimas, prasidėjęs 1857 metų gegužės mėnesi, nebuvo izoliuotas indų kareivių (sipajų) žygis. Jis buvo glaudžiai susijęs su daugybe indų tautos veiksmų įvairiuose šalies rajonuose, o taip pat pagal laiką sutapę su Kinijos ir Irano tautų antiimperialistiniais veiksmais. Betarpiška sukilimo priežastis buvo pasipiktinimas anglų karininkų nežmonišku elgesiu su sipajais. Riaušės sipajų tarpe vyko ir iki 1857—1859 metų sukilimo, bet šį sukilimą jau nuo pirmųjų dienų plačiai rėmė šiaurinės ir centrinės Indijos miestų ir kaimų gyventojai. Sukilime viena ar kita forma dalyvavo visi liaudies sluoksniai, nepriklausomai nuo religijos. Dvejus metus angliškieji kolonizatoriai negalėjo susidoroti su sukilėliais. Tik 1859 metais sutraukus į sukilimo rajonus kariuomenę iš kitų savo valdų, pasinaudojus vienų feodalų išdavikiškumu ir kitų nesikišimu, anglams pavyko nuslopinti sukilimą. Kolonizatoriai susidorojo su sukilėliais neregėtai žiauriai, nesigailėdami nei vaikų, nei moterų, nei senių. Daugelį Indijos miestų ir gyvenviečių, jų tarpe Delio ir Laknau miestus, apiplėšė Anglijos armijos kareiviai. „12 dienų ir naktų, — rašė F. Engelsas, — Laknau mieste buvo ne Britanijos armija, o nepažabojama, girta, grubi minia, virtusi plėšikų gaujomis…“ Pagrindinis sukilimo silpnumas buvo tai, kad sukilėliai neturėjo tikrai liaudinės vieningos vadovybės, vieningo veiksmų plano; pagrindinį silpnumą sudarė taip pat tai, kad Indija buvo feodališkai išsiskaidžiusi, ir tai įgalino anglus pavieniai susidoroti su kiekvienu atskiru sukilimo židiniu. Feodalinės sukilimo vadovybės nesugebėjimas įveikti daugelio feodalų priešiškumą ir nepasitikėjimą plačiu liaudies judėjimu taip pat silpnino sukilusiųjų jėgas. 1857—1859 metų nacionalinis sukilimas Indijoje turėjo daug svarbių padarinių tolesniam indų tautos likimui. Angliškieji kolonizatoriai griežtai pakeitė šalies pavergimo metodus. Valdžios perėjimas Indijoje iš Ost-Indijos kompanijos rankų į Britanijos karalystės rankas reiškė perėjimą prie labiau organizuoto šalies nacionalinių turtų plėšimo. Baimė, kad gali pasikartoti 1857—1859 metų įvykiai privertė kolonizatorius ieškoti atramos savo valdžiai vietinių feodalų tarpe. Grąžindami jiems tai, ką buvo atėmę, ir pasižadėdami saugoti feodalų turtą, anglai pasiekė, kad į jų pusę perėjo feodalų aukštuomenė. Anglai padarė ją atrama tolesnėse kautynėse prieš indų tautą. Nacionalinis išsivadavimo judėjimas Indijoje po 1857—1859 metų sukilimo įžengė į naują aukštesnę savo vystymosi pakopą. Jis sustiprino liaudies susivienijimą kovoje prieš bendrąjį priešą — imperializmą. Šiandien indai susumuoja nacionalinės kovos už savo tėvynės išvadavimą rezultatus. Pažymėdami didžią pergalę kovoje už nacionalinę nepriklausomybę, jie žino ir prisimena, kad ją paruošė didvyriškieji 1857—1859 metų sukilimo dalyviai. Indų tauta, pasiekusi nacionalinę nepriklausomybę, ir toliau kovoja su baisiu praeities palikimu — anglų viešpatavimo Indijoje vaisiais. Ištikima savo šlovingosioms tradicijoms, indų tauta žengia pirmyn pažangos, klestėjimo ir laimės keliu.


Balodis apie aktualiuosius klausimus. ,,Letos“ pranešimu, prieš išvažiuodamas į Ženevą Latvijos užsienių reikalų ministeris Balodis pasikalbėjime su spaudos atstovais palietė aktualiuosius užsienių politikos klausimus, ryšy su Tautų Sąjungos plenumu. Kalbėdamas apie nusiginklavimo, saugumo ir arbitražo klausimus, ministeris pabrėžė, kad Latvijos politika krypsianti į vadinamojo Ženevos protokolo pusę. Latvija remsianti Suomijos pasiūlymą suteikti Tautų Sąjungos finansinę paramą toms valstybėms, kurios prieš savo norą būtų įtrauktos į karą. Liesdamas Lietuvos Lenkijos ginčą, ministeris pareiškė, kad Latvija suinteresuota tiesioginiu ar, Tautų Sąjungos tarybai tarpininkaujant, atsiektu susitarimu ar aštrumų sušvelninimu. Latvijos susidomėjimas šiuo klausimu glaudžiai susijęs su laisvo susisiekimo ir tranzito užmezgimu. Dėl Lietuvos Lenkijos ginčo Latvija, kaip ir ligšiol, laikysiantis neitraliai, bet Latvijai esą svarbu, kad nesutarimai būtų likviduoti taikingu būdu. Balodis nurodė į Pabaltės valstybių bendradarbiavimo reikalingumą Ženevoj, kur turėtų susirinkti „Pabaltės valstybių kolegija“. Į ją įeitų Latvijos, Lietuvos, Estijos, Suomijos ir Lenkijos užsienių reikalų ministeriai su tikslu aptarti ir vykdyti visus tuos klausimus, kurie egzistuoja šių valstybių tarpe. Balodis turįs vilties aptarti su Lietuvos delegacija ir klausimą apie Lietuvos Latvijos ekonominių santykių ugdymą, kuris ligšiol neinas priekin. Latvijos ekonominiai sluoksniai ne kartą pabrėžę savo norą užmegsti su Lietuva glaudžius santykius, neišskiriant nė muitų unijos. Viltys ją sudaryti esančios labai mažos. Esąs sumanymas sudaryti platesnę tarifinę sutartį, bet ir čia susiduriama su kliūtimis. Vis dėlto ši sutartis turinti būti sudaryta iki kitų metų sausio 16 d., kada įsigalios Latvijos maksimaliniai muitai toms valstybėms, su kuriomis Latvija neturi prekybos sutarties. Liesdamas Kelogo paktą ministeris pabrėžė, kad jis neturįs pakenkti Latvijos Estijos politinės sąjungos sutarčiai. Vakar pas Latvijos ministerį pirmininką buvo sušauktas koalicijos partijų pasitarimas, kuriam nacionalinio bloko atstovai reikalavo griežtai kovoti su komunizmo pavojum ir daugiau rūpintis valstybės saugumu. Daug paskutiniųjų neramumų kaltininkų esą suimta, tačiau patys neramumų organizatoriai likę laisvi. Be to, nacionalinis blokas reikalauja per vieną savaitę išaiškinti Latvijos pasiuntinio Maskvoj Ozolo atšaukimo klausimą. Priešingu atveju blokas paskelbsiąs pasiuntinį kompromituojančią medžiagą.


Švedijos gamtos apsaugos draugija, pasitelkusi į pagalbą konsultacinę firmą, įrodinėja, kad rugsėjo mėnesį Barsebėko atominėje elektrinėje sustabdytų dviejų reaktorių nereikia paleisti iš viso. Ji teigia, kad Švedija gali visiškai patenkinti savo poreikius geriau panaudodama kitus 10 reaktorių ir šilumines elektrines, kūrenamas anglimis bei mazutu. „Sydkraft” firma, kuriai priklauso Barsebėko reaktoriai ir kuri dėl jų sustabdymo kas savaitę praranda po 25 milijonus kronų, kategoriškai nesutinka su tokia išvada.


Tam tikrų jėgų pradėta diskusija apie desovietizaciją naudinga bent tuo, kad padeda išsiaiškinti kai kuriuos visuomenei labai reikšmingus dalykus. Savo samprotavimus aš pradėsiu citata iš 1940 m. spalio 7 d. tarybiniams valdžios organams (CK, AT Prezidiumui, Komisarų tarybai) įteikto kun. Mykolo Krupavičiaus memorandumo: „Aš tikiu, gal tai paradoksas, kad visai galimas ir mūsų laikais katalikas komunistas, kaip buvo galimas daiktas Apaštalų laikais krikščionis komunistas, kaip kasdien gali būti absoliutiškais komunistais katalikų vienuolynai. Kiek laimėtų ir kaip džiaugtųsi Tarybų Lietuva, kad ranka į ranką jos dirvonų vagas verstų komunistai katalikai su komunistais materialistais. Padarykime, kad tai nebūtų svajonė, bet faktas (pabraukta autoriaus). Ne vienas paradoksas virto gyvenimo realybe. Tepavirsta ir šis paradoksas realiu gyvenimu. Ir kuo greičiau tai įvyks, juo bus geriau ir vienai, ir antrai pusei, o ypač mūsų bendrai tėvynei… Aišku tad, kad katalikai su komunistais turi plačią darbo dirvą. Ta dirva - tai ekonominė ir socialinė dirva. Tiesa, tai dar ne viskas, nes yra dar sritis, kur katalikai skiriasi nuo komunistų. Tai religijos sritis. Bet ar dėl to jie turėtų eiti kas sau, savais keliais?.. Prancūzų liaudies išmintis taip sako: „Vedę neklauskite, kas buvo prieš vestuves, bet žiūrėkite, kas bus po vestuvių“. Tiriant priešvestuvinį laiką gal atrasime kiekvieno nuodėmėlių, dėl kurių tektų rausti, o gal ir pačią šeimą suardyti ar bent užnuodyti jos gyvenimą. Nedarykime ir mes tos klaidos. Nesirauskime po praeitį ir normuokime savo santykius dabartimi ir ateitimi…“ Šis dokumentas išspausdintas stagnacijos laikais savilaidos būdu išleistoje a. a. kun. J. Šalčiaus knygoje apie kun. M. Krupavičių. Memorandumo tikslas buvo konkretus: rasti su nauja valdžia tam tikrą modus vivendi. Tada tai buvo iš tikro utopija, vėliau dėl suprantamų priežasčių tapusi nelabai patogia tiek autoriui, tiek jo aplinkai. Kaip ten bebūtų, Vakaruose išleistose (bent jau mano vartytose) M. Krupavičiui skirtose knygose to memorandumo neužtikau, nors, kaip kitados man pasakojo kun. J. Šalčius, jis jį ten išsiuntė, „įpakavęs“ kažkokio meno albumo nugarėlėje. Atvirai kalbant, ir man tada tas dokumentas atrodė toks, kad juo gal „girtis nederėtų“. Jo aiškus nepritaikomumas to meto realybėje užgožė, neleido pastebėti jame puikiai suformuluotų fundamentalių dalykų, nepaprastai reikšmingų ir aktualių šiuo metu, kai iš vienpartinės totalitarinės sistemos bandome patekti į demokratinę daugiapartinę. O dabar pagalvokime, kodėl žmonės dabar taip nenoriai stoja į partijas? Viena iš svarbiausių priežasčių, manau, yra ta, kad mažai kas tenori būti „partijos sūnumi“. Pirmą kartą šis pasakymas šokiravo, kai jį išgirdau laidojant J. Gagariną. Ši frazė buvo kartojama ir per visas kitas iškilmingas laidotuvių kalbas: pirmiausia ištikimas „partijos sūnus“, o po to tėvynės ir t. t. Dauguma žmonių vis dėlto nori būti pirmiausia savo motinos sūnūs. Šios frazės esmė, aišku, ne vien emocijos. Žodis „partija“, išvertus iš lotynų kalbos, reiškia „dalis“. Normali politinė partija yra tiek visuomenės, tiek žmogaus gyvenimo dalis. Pabandykime pakeisti tame sakinyje apie dirvonų vagas žodį „komunistai“ žodžiais „socialdemokratai“, „liberalai“, „krikščionys demokratai“. Perkelkime į dabarties kontekstą. Socialdemokratai - katalikai ir socialdemokratai - materialistai gal siūlytų tą „plačią darbo dirvą“ arti pasiskirsčius po 30 ha, liberalai - katalikai ir liberalai materialistai - po 500 ha, krikščionys demokratai - katalikai ir krikščionys demokratai materialistai (skamba keistokai, bet Europoje tai nėra konfesinė partija) - po 80 ha, o komunistai (dabar leiboristai) - arti visą tą dirvą bendrovėje. Pavadinimas čia iš tikro ne svarbiausias dalykas, bet man keista girdėti, kai tam tikri žmonės aiškina, kad LDDP - tai ta pati persidažiusi TSKP. Juk visiškai esmės nekeistų net tai, jeigu ši partija iki šiol vadintųsi TSKP. Kaip ji besivadintų, esmė yra tai, jog tai yra partija, „dalis“, o ne viską ir visur iki pasaulio pabaigos aprėpianti „bažnyčia“. Aišku, formaliai ji nebuvo paleista ir LDDP perima tam tikrą TSKP, kaip buvusios valstybės socialinio-politinio mechanizmo, atsakomybę. Bet tai visiškai nereiškia, jog ji perėmė ir tą pačią ideologiją. Kai matau žmones, nesugebančius visa tai atskirti, prisimenu tėčio pasakojimą apie seną lenkę, kuriai jis niekaip negalėjęs įrodyti, kad yra ne tik katalikas, bet ir lietuvis. Ji niekaip negalėjo suprasti, kaip galima būti kataliku nebūnant lenku… Pabaigoje pasiūlymas Parlamentui. Atidėkite į šalį tą desovietizacijos įstatymo projektą ir skirkite kokią savaitę čia minėto kun. M. Krupavičiaus memorandumo studijoms. Po to Jums tikrai bus kur kas lengviau susikalbėti. Paaukoję savaitę, po to sutaupysite dešimtis kartų daugiau laiko. Minėtą knygą turi Vilkaviškio vyskupijos kurijos biblioteka Marijampolėje. Esu tikras, jog Parlamentui tą knygą biblioteka paskolintų, nes taupyti deputatų laiką - visų mūsų šventa pareiga.


Tokiu būdu galime padaryti išvadą, kad juo daugiau pramonės produkcijos tenka vienam gyventojui, tuo didesnis yra šalies ekonominis galingumas, ir, priešingai, juo mažiau tos produkcijos tenka vienam gyventojui, tuo ekonominis šalies ir jos pramonės galingumas mažesnis. 1939 metais partijos XVIII suvažiavimas ir iškėlė svarbiausią uždavinį - pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis pagal pramonės produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui, t. y. ekonominiu atžvilgiu. Netrukus po XVIII suvažiavimo Tarybų Sąjungai primestas sunkus karas šalies liaudies ūkiui padarė milžiniškus nuostolius ir laikinai nutraukė pagrindinio ekonominio uždavinio sprendimą. Dabar, kai Tarybų Sąjunga ne tik atkūrė liaudies ūkį, bet ir pažengė toli į priekį, vystydama jį, mes sprendžiame pagrindinį ekonominį uždavinį jau ne tomis sąlygomis, kokios buvo iki II pasaulinio karo. Padėtis dabar kitokia, palankesnė. 1955 metais mūsų šalyje buvo pagaminta elektros energijos, išlydyta ketaus ir plieno beveik tiek pat, kiek Anglijoje, Vakarų Vokietijoje ir Prancūzijoje kartu paėmus. Šiuo metu Tarybų Sąjungoje gaminama daug daugiau įvairių gamybinių įrenginių negu Anglijoje ir Vakarų Vokietijoje, akmens anglies - daugiau negu Anglijoje ir Prancūzijoje, cemento-daugiau negu bet kurioje Vakarų Europos valstybėje. Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė, keldamos uždavinį pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis ekonominiu atžvilgiu, suprantama, atsižvelgia ir į tai, kad pokariniu metu kitų šalių ekonomika taip pat nestovėjo vietoje. Pavyzdžiui, Jungtinėse Amerikos Valstybėse pramonės gamybos apimtis padidėjo maždaug dvigubai palyginti su ikikariniu lygiu. Išaugo gamyba ir kitose kapitalistinėse šalyse. O kaip mums žinoma, mašinų, elektros energijos, anglies, plieno, ketaus, cemento gamybos lygis vaidina lemiamą vaidmenį šalies ekonominiame vystymesi. Tačiau visa istorinio vystymosi eiga rodo neginčijamą socialistinės visuomenės pranašumą prieš kapitalistinę. Paimkime, pavyzdžiui, ekonominio vystymosi tempų problemą. Per paskutinius 26 metus vidutinis metinis pramonės produkcijos didėjimas sudarė Tarybų Sąjungoje - 12,3 procento, o Jungtinėse Amerikos Valstybėse - 3,3 procento. Jeigu sugretinsime 11 ikikarinių, 9 pokarinių metų, t. y. 20 metų normalų dviejų sistemų ekonomikos vystymąsi, tai susidarys dar ryškesnis vaizdas. Vidutinis metinis pramonės produkcijos didėjimas tais metais Tarybų Sąjungoje sudarė 18 procentų, o Jungtinėse Amerikos Valstybėse 2,8 procento. Per paskutinius 26 metus pramonės produkcijos apimtis kapitalistiniame pasaulyje padidėjo mažiau negu 2 kartus, o Tarybų Sąjungoje - daugiau negu 20 kartų. Tai reiškia, kad socialistinė ekonomika žengia pirmyn tempais, kurie 5-7 kartus viršija kapitalistinės ekonomikos vystymosi tempus. Toks spartus mūsų šalies ekonomikos vystymasis užtikrina nepaliaujamą socialistinės gamybos augimą. Suprantama, kad tuo pagrindu didėja taip pat pramonės produkcijos kiekis, tenkantis vienam gyventojui, o tai savo ruožtu vis labiau mažina skirtumą, esantį tarp mūsų šalies ir ekonominiu atžvilgiu labiausiai išsivysčiusių kapitalistinių valstybių. Pažiūrėkime, ką apie tai kalba skaičiai. 1929 metais Tarybų Sąjungoje vienam gyventojui teko 19 kartų mažiau elektros energijos negu Jungtinėse Amerikos Valstybėse, o 1954/55 metais jau tik 4 kartus mažiau. Per tą patį laiką skirtumas ketaus gamybos vienam gyventojui atžvilgiu sumažėjo daugiau negu 5 kartus, plieno - 6 kartus ir akmens anglies - daugiau negu 15 kartų. Dar didesniu mastu mes ekonominiu atžvilgiu priartėjom prie Anglijos. 1929 metais aukščiau minėtos produkcijos Tarybų Sąjungoje vienam gyventojui teko 5-9 kartus, o akmens anglies net 27 kartus mažiau negu Anglijoje. 1954/55 metais Tarybų Sąjungoje vienam gyventojui akmens anglies jau teko maždaug 2,5 karto, o likusios produkcijos tik 70-80 procentų mažiau negu Anglijoje. Savaime kyla klausimas: kokias mes turime sąlygas per palyginti trumpą laiką užtikrinti visišką liaudies ūkio ir gyventojų poreikių patenkinimą gamybos priemonėmis ir vartojimo reikmėmis, vadinasi, kokiu būdu mes galime pavyti ir pralenkti pačias turtingiausias kapitalistines šalis? Kad geriau būtų galima išaiškinti šį klausimą, panagrinėkime, pavyzdžiui, tik vieną gamybos šaką - elektros energijos gamybą. Elektros energijos gamybos srityje carinė Rusija buvo nepaprastai atsilikusi. 1913 metais visos šalies elektrinės davė apie 2 milijardus kilovatvalandžių elektros energijos. Tais pačiais metais Jungtinėse Amerikos Valstybėse buvo pagaminta 22 milijardai kilovatvalandžių elektros energijos. Elektros energijos gamybai padidinti nuo 22 milijardų iki 170 milijardų kilovatvalandžių Jungtinėms Amerikos Valstybėms prireikė 27 metų; jos tai vykdė nuo 1913 iki 1940 metų. Kaip buvo nurodyta partijos XX suvažiavime, Tarybų Sąjungai elektros energijos gamybai padidinti nuo 22 milijardų iki 170 milijardų kilovatvalandžių prireikė apie 14 metų, t. y. beveik dvigubai mažiau laiko negu Jungtinėms Amerikos Valstybėms. Be to, atsižvelgiant į mūsų šalies aprūpinimą energetiniais ištekliais, elektrotechnikos įrengimais ir pranašumu, kuris yra pasiektas atominės energijos pritaikyme taikos reikalams, galima drąsiai teigti, kad Tarybų Sąjunga turi visa, kas reikalinga energetikai išvystyti iki lygio, pralenkiančio Jungtines Amerikos Valstybes ir tuo labiau kitas išsivysčiusias ekonominiu atžvilgiu kapitalistines šalis. Augant gamybos priemonių gamybai, vis plačiau vystomos ir tos šakos, kurios betarpiškai patenkina augančius gyventojų poreikius. Šeštajame penkmetyje sparčiai besivystanti sunkioji industrija aprūpins visas lengvosios ir maisto pramonės įmones tobulomis mašinomis, įrengimais, naujausia aparatūra. Visų Žemės ūkio šakų pakilimas įgalins smarkiai padidinti tekstilės, odos‑avalynės, mėsos, pieno ir kitų lengvosios ir maisto pramonės šakų aprūpinimą visų rūšių žemės akto žaliava. Be to, šeštame penkmetyje bus plečiama dirbtinių ir sintetinių žaliavų, pavyzdžiui, pluošto, riebalinių rūgščių, odos, kailio ir kt. gamyba. Tokiu būdu daugelis lengvosios ir maisto pramonės šakų greta žemės ūkio žaliavos perdirbimo gaus daug sintetinės žaliavos plataus vartojimo prekėms gaminti. 1960 metais mūsų šalyje vienam gyventojui teks 50 metrų įvairių audinių, daugiau kaip 2 poros batų, 30 kg cukraus ir daug kitų įvairių asmeninio vartojimo reikmenų. Taigi, pagrindinio Tarybų Sąjungos ekonominio uždavinio išsprendimas numato sukurti mūsų šalyje plataus vartojimo prekių gausumą ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines valstybes taip pat pagal asmens vartojimo produkcijos gamybą vienam gyventojui. Sprendžiant svarbiausiąjį ekonominį Tarybų Sąjungos uždavinį, dideli ir atsakingi darbai bus vykdomi ir toliau vystant mūsų respublikos liaudies ūkį. Naujame penkmetyje elektros energijos išdirbis Tarybų Lietuvoje turės padidėti beveik dvigubai. Numatoma žymiai išplėsti mašinų gamybos pramonę, o taip pat visas maisto ir lengvosios pramonės šakas. Toks didžiulis gamybos išplėtimas, o taip pat visos eilės socialinių priemonių įgyvendinimas, visų pirma turi remtis smarkiu darbo našumo kilimu. Dar Marksas yra nurodęs, kad „laiko ekonomija lygiai kaip ir planingas darbo laiko paskirstymas įvairiose gamybos šakose lieka pirmuoju ekonominiu dėsniu, kolektyvinės gamybos pagrindu“. Mūsų šalyje darbo našumo augimas turi lemiamos reikšmės liaudies ūkio produkcijai padidinti ir gyventojų materialinei gerovei pakelti. Todėl partija ir dabar kelia visoms įmonėms, visiems ūkiniams darbuotojams uždavinį – pilniausiai panaudoti darbo našumo kėlimo rezervus, greičiau įdiegti gamybon naujausią techniką, įgyvendinti kompleksinį mechanizavimą, automatizavimą, sutvarkyti techninį normavimą. Kuriant produktų gausumą mūsų šalyje, labai svarbų vaidmenį taip pat vaidina kadrų paruošimas. Šioje srityje Tarybų Sąjunga jau pralenkė labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis. Šiuo metu mūsų šalies liaudies ūkyje dirba daugiau kaip 5,5 milijono specialistų, turinčių vidurinį ir aukštąjį mokslą. Apie 2 milijonai žmonių mokosi aukštosiose mokyklose. Naujajame penkmetyje numatoma paruošti 4 milijonus specialistų, t. y. beveik tiek pat, kiek jų buvo paruošta per 2 praėjusius penkmečius. Be to, bus parengti specialistai naujoms mokslo ir technikos šakoms, kaip automatika ir telemechanika, radiotechnika ir radiolokacija ir kt. Gyvenimo patyrimu remiasi mūsų įsitikinimas, kad taikiame ekonominiame dviejų sistemų lenktyniavime nugalės socializmas, kad pagrindinis Tarybų Sąjungos ekonominis uždavinys - pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui - bus išspręstas istoriškai trumpiausiu laiku.


Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentui draugui Josifui BROZ TITO

Ryšium su sunkia gaivaline nelaime – potvyniu, kuris ištiko Skoplės miestą ir eilę Makedonijos Liaudies Respublikos rajonų, prašau Jus, draugas Prezidente, perduoti nukentėjusių rajonų gyventojams nuoširdžią tarybinės liaudies, TSRS vyriausybės ir mano užuojaut


DELIS, kovo 27 d. (TASS). Indijos informacijų biuro pranešimu, kasmet visoje Indijoje balandžio mėnesį bus švenčiama geležinkelių savaitė. Šiais metais sukanka 100 metų nuo to laiko, kai buvo paleistas pirmasis Indijoje ir Azijoje traukinys. Pirmoji geležinkelių savaitė bus pažymima nuo balandžio 10 d. iki 16 d.


Bus daugiau pinigų - stiprės valstybės saugumas

“Prezidentas ne tik pritaria Valstybės saugumo departamento (VSD) reorganizavimui, bet ir jį skatina”, - sakė vakar žurnalistams VSD vadovas Mečys Laurinkus po susitikimo su Prezidentu Valdu Adamkum. Susitikimas vyko Prezidento iniciatyva. Pinigai saugumui - valstybės paslaptis? M.Laurinkus sakė, kad keičiasi VSD darbo prioritetai. Reorganizuojant skyriai ir padaliniai liks tie patys, “klasikiniai kaip ir visose valstybėse, tik sustiprės kontržvalgyba, žvalgybos analizė ir valstybės ekonominių pagrindų apsauga”. VSD jau turi parengęs savo darbo restruktūrizavimo iki 2001 metų projektą. Tad M.Laurinkus jau kitiems metams prašo padvigubinti VSD skirtas biudžeto lėšas. “Kad institucija galėtų dirbti rimtai ir solidžiai, kad būtų galima pritraukti daugiau kvalifikuotų žmonių.” Numatyta, kad iki 2001 metų saugumo darbuotojų skaičius padvigubėtų. Žurnalistų paklaustas, kiek dabar lėšų gauna iš biudžeto VSD, M.Laurinkus atsakė: “Čia jau yra tam tikra valstybės paslapties zona ir neturėčiau teisės to komentuoti”. Beje, viena iš VSD funkcijų - saugoti valstybės paslaptis. Tačiau VSD skiriamos lėšos nėra jokia paslaptis - biudžeto įstatyme įrašyta atskira eilute. Jurgis Jurgelis, anksčiau vadovavęs saugumui, nuolat pabrėždavo skaičius. Šiemet VSD skirta 20 mln. Lt, iš jų 9 mln. Lt - atlyginimams. O vien Vadovybės apsaugos departamentui - VRM padaliniui - skirta 24 mln. Lt. VRM Specialiųjų tyrimų tarnybos darbuotojų atlyginimai dvigubai didesni negu saugumiečių. Į Rusijos krizę reikia žiūrėti ramiai “Galiu tik pasakyti, kad Lietuvos Vyriausybės pozicija dėl Rusijos finansinės krizės - teisinga. Reikia į tą krizę žiūrėti solidžiai, ramiai, nedarant skubotų išvadų. Vaizdžiai tariant - nepanikuoti”, - sakė M.Laurinkus. Rusijos finansinė krizė buvo antroji tema, kurią V.Adamkus aptarė su M.Laurinkum. VSD vadovas pranešė Prezidentui, kad “šita situacija analizuojama”. Analizuoja ir saugumas, ir kitų valstybės institucijų analitikai. “Yra pakankamai pajėgų ir žmonių, kurie gali tai daryti”, - aiškino M.Laurinkus žurnalistams. Prezidento saugumas - ne VSD reikalas “Ar informavot Prezidentą, kas ir kokiu tikslu kuria gandus apie jo sveikatą?” - klausė M.Laurinkų “Lietuvos aidas”. M.Laurinkus atsakė, kad šitas klausimas nenagrinėtas, ir Prezidentas nesiteiravo. VSD, pasak M.Laurinkaus, šiuo klausimu nesidomi, nes turi strateginiu požiūriu valstybei žymiai svarbesnių darbų. “Čia žurnalistinės etikos klausimas ir Žurnalistų sąjungos tyrimo objektas”, - mano M.Laurinkus. VSD nesirūpina ir Prezidento saugumu. “Prezidentą saugo VRM vadovybės apsaugos departamentas, kuris turi visus įgaliojimus ir gali naudoti prevencines priemones”, - aiškino M.Laurinkus, nepamiršęs pridurti didelių pinigų, kuriuos biudžetas skiria vadovybės apsaugai.


(Diskusinis straipsnelis). Opozicijos spaudoj pasirodo ar paslėptų ar aiškiai pabrėžtų nusiskundimų, kad perilgai gyvenam be Seimo. Tuo tarpu liaudis yra visai kitokios nuomonės. Ji yra patenkinta, kad, pagaliau, nėra reikalo gaišinti laiką ir erzinti save bei kitus per rinkimus, po kurių vis tiek patenka į Seimą ne tie, kurie ten turėtų būti. Kodėl taip atsitinka, aiškinti nereikia: kandidatų sąrašų niekam nekontroliuojant, į Seimą daugumoj patenka žmonės, kurie nepajėgia ištesėti duotųjų rinkimams pažadų, o jų nedavę, nebūtų išrinkti. Priešrinkybinė agitacija išblaško rinkikų dėmesį, verčia tikėti tuo, kuo neverta tikėti, sužadina žemesniuosius instinktus, apdūmia akis ir apsvaigina širdis. Agitacija turi dar ir tokią neigiamą pusę: instinktyviškai nujausdami melą, liaudis kartais nepasiduoda agitacijai, bet, būdama politiškai neišauklėta ir nesubrendusi, nueina šunkeliais: jos balsus sužvejoja kiti. Kartą paklausus vieną bobelę – rinkikę, už ką ji mano balsuoti, teko išgirsti: ,,Už žydus“ balandėlį, už žydus; mūsiškiai visi už žydus: pabrangs kiaušiniai, atpigs karasinas“. Kad per rinkimus liaudis vadovautųsi tik valstybiniais sumetimais, tenka labai abejoti; dažniausiai lemiamos reikšmės turi praktiško pobūdžio sumetimai: tas kandidatas žada išrūpinti pigų miško gavimą, kitas – mokesnių sumažinimą, anas – prekių atpigimą; taigi už juos ir balsuojam. Tikrojo valstybingumo supratimas, patriotizmo jausmas, pasišventimas, savo reikalų bendram labui paaukojimas – visa ta agitatorių neimama galvon, ir liaudis šia kryptimi neauklėjama. Mūsu dabartinės valdžios žmonės yra, matyt, susirūpinę demokratinės tvarkos reformavimo klausimu. Todėl nesiskubinama su rinkimais į Seimą ir su referendumo pravedimu. Jei referendumas būtų pravestas paskubomis, nebūtų išvengta agitacijos, ypač kad kai kurių partijų žmonės, dėdamiesi liaudies bičiuliais, jau suskubo, rodos, viešai pasisakyti prieš referendumą. Liaudis vėl būtų apmulkinta, ir galimas daiktas, kad po referendumo išgirstume ne liaudies nuomonę, bet agitatorių ir partijų žmonių nuomonę. Labai sunku sudaryti tokias ideales referendumui sąlygas, kad galima būtų išgirsti tikrąją žmonių nuomonę, o ne nuomonės falsisikaciją. Šiaip ar taip, senąją tvarką tenka keisti. Laikraščiuose kalbama apie Valstybės Tarybą. „Lietuvos Žinių“ bendradarbiai, griežti saugotojai senosios demokratinės tvarkos, yra linkę lyginti būsimąją Tarybą su rusų „gosudarstviennyi soviet“, kuriame sėdėjo aukštieji valdininkai. Gal „Lietuvos Žinios“ turi šiuo klausimu kokių informacijų, tačiau mums, informacijų neturintiems, būsimoji Taryba atrodo kiek kitokia. Galima ją vaizduotis susidarius nors ir tokiu būdu: žemdirbių kraštą turėtų valdyti žemdirbių atstovai. Valsčius padalinamas į rajonus. Rajonų rinkimuose dalyvauja dori, darbštūs, gaspadoriški piliečiai vyresniojo amžiaus. Agitatorių nekvailinami, rajonų rinkikai aiškiai matys, kas yra jų tarpe geresnis: toks ir bus išrinktas į valsčiaus komitetą. Valsčiaus rinkimuose dalyvauja visi rajonų atstovai, kurie iš savo tarpo renka vieną atstovą į apskrities komitetą. Apskrities rinkimuose išrinktas atstovas įeina į Valstybės Tarybą. Tokiu būdu žemdirbiai turėtų Valstybės taryboje tiek atstovų, kiek yra apskričių. Kiti Valstybės Tarybos nariai būtų nuo miestų, mažumų ir t. t. Tokia Taryba atstotų Seimą ir aiškiai reikštų geresniųjų piliečių dalies valią. Vadinas, tektų tik kontroliuoti pagrindinius rinkimus, rajoninius: turėtų būti nustatyti reikalavimai, kuriems turėtų atsakyti rajoniniai rinkikai ir jų kandidatai į valsčiaus komitetus. Gali kam atrodyti, kad čia kalbama apie kokią idiliją. Tačiau, jei „Lietuvos Žinioms“ leidžiama lyginti būsimąją Tarybą, su „Gosudarstviennyj soviet“, nedraudžiama ir mums svajoti apie Platono respubliką.


JFLR Prezidentas Josipas Broz Tito aplankė V. I. Lenino ir J. V. Stalino Mauzoliejų

Birželio 4 d. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas Josipas Broz Tito ir ji lydintieji asmenys aplankė V. I. Lenino ir J. V. Stalino Mauzoliejų ir padėjo vainiką. Ant vainiko kaspino parašyta: “Vladimirui Iljičiui Lendnui. Josipas Broz-Tito“. J. Broz Tito lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, armijos generolas A. I. Antonovas, JFLR Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius, TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas, VPSCT sekretorius P. N. Korobova, Maskvos Kremliaus komendantas generolas leitenantas A. J. Vedeninas, Užsienio reikalų ministerijos atsakingieji bendradarbiai. Kartu su Prezidentu Josipu Broz‑Tito Mauzoliejų aplankė JFLR Ambasados TSR Sąjungoje bendradarbiai, didelė grupė Tarybų Sąjungos ir užsienio žurnalistų. Keli tūkstančiai maskviečių, susirinkusių Raudonojoje aikštėje, karštais plojimais sveikino Josipa Broz-Tito.


Lenkija priims Lietuvos pasiūlymą dėl derybų. Lenkų telegramų agentūros „Pato“ radio pranešimu, prieš išvažiuodamas į Ženevą lenkų užsienių reikalų ministeris Zaleskis davė pasikalbėjimą laikraščių atstovams. Jis kalbėjo apie paskutinę lietuvių notą ir lenkų vyriausybės nuomonę bei atsakymą į ją. Zaleskis pareiškė, kad lenkų vyriausybė dar nesutiko, bet, be abejojimo sutiksianti su lietuvių notos pasiūlymu pradėti derybas. „Nežiūrint nemandagaus lietuvių notos tono, joj vis dėlto esama konkrečių pasiūlymų, o tai jau didelis žingsnis pirmyn“. Lenkai atsakysią Lietuvių notą tik po Zaleskio sugrįžimo iš Ženevos. Lenkų atsakyme bus pasiūlyta dar pagreitinti derybų terminas. Kai dėl derybų vietos, tai šis klausimas lenkų vyriausybei nevaidina taip didelio vaidmens, kaip lietuvių vyriausybei. Dėl p. Voldemaro padaryto priekaišto, paliečiančio ištremtų iš Vilniaus krašto 12 asmenų sugrąžinimą, lenkų valdžia jau sausio mėn. davusi parėdymą savo konsulatams bei pasienio punktams praleisti juos atgal į kraštą, apie ką buvę pranešta lietuvių vyriausybei per pasiuntinį Rygoj. Taip pat, esą, p. Voldemaras turėtų žinoti apie tai, kad telegrafo, telefono, geležinkelių ir t. t. susisiekimas esąs reguliuojamas atatinkamų tarptautinių sutarčių. Kai dėl p. Voldemaro reikalavimų, kad derybose dalyvautų T. S. atstovas, tai to dalyvavimo reikalingumą ar naudingumą parodysiančios pačios derybos. Tuo tarpu dar tos derybos neprasidėjusios. Toliau Zaleskis pareiškė, kad Lenkija šioj Tautų Sąjungos tarybos sesijoj nekelsianti lietuvių lenkų santykių klausimo. Bet tai nepašalina galimumo, kad lietuvių lenkų klausimo referentas olandų atstovas Bloklandas padarysiąs pranešimą apie lietuvių lenkų santykių vystymąsi. E.


Šiandien sukanka dešimt metų nuo tos dienos, kai didvyriškai mirė įžymusis lenkų tautos sūnus generolas K. Sverčevskis. Šalies darbo žmonės pažymi šią datą. Metinių išvakarėse Varšuvoje įvyko iškilmingas gedulo posėdis, skirtas generolui Sverčevskiui atminti. Posėdyje dalyvavo LJDP pirmasis sekretorius V. Gomulka, Lenkijos Liaudies Respublikos Valstybės Tarybos pirmininkas A. Zavadskis, LJDP CK Politinio biuro ir sekretoriato nariai, vyriausybės ir Valstybės tarybos nariai, seimo deputatai, visuomenės atstovai. Posėdį atidarė A. Zavadskis, kuris pasakė: Generolo Sverčevskio atminimas mūsų tautai visuomet bus internacionalizmo, lenkų tautos ir tarybinės liaudies draugystės įkūnijimas, ištikimybės socializmui įkūnijimas. Pranešimą apie K. Sverčevskio gyvenimą ir veiklą padarė nacionalinės gynybos ministras divizijos generolas M. Spychalskis. Varšuvoje atidengtas generolo K. Sverčevskio biustas, o taip pat padėti vainikai prie jo kapo.


Amerikos spauda nepaprastai domisi Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimu, kad provokacijos, kurių dabar griebiasi JAV vyriausybė, gali įstumti pasaulį į visuotinio pasaulinio karo, kuriame bus naudojamas termobranduolinis ginklas, katastrofą. Laikraščiai spausdina apžvalgininkų komentarus ir vedamuosius straipsnius, susijusius su iš Maskvos gautais Amerikos informacijų agentūrų pranešimais apie TASS-o pareiškimą. Iš laikraščių komentarų matyti, kad Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimas privertė kai kuriuos blaivesnius JAV valstybės veikėjus faktiškai pripažinti, kad bauginimo ir šantažo politika nepagrįsta. Straipsnyje „Tarybos pareiškia, kad jeigu Jungtinės Valstijos užpuls Kubą, tatai reikš karą“ laikraštis „Niujork taims“ praneša, kad JAV senato demokratų frakcijos pirmininkas Hubertas Hemfris kritikavo raginimus įsiveržti į Kubą. Senatorius ragino ryžtingai atremti „pagyrūniškus neatsakingus žmones“, kurie kalba kongreso salėse, norėdami įsigyti politinio kapitalo būsimiesiems rinkimams. Tarybų Sąjungos pareiškimas paveikė kaip šaltas dušas pernelyg karštus agresijos prieš Kubą šalininkus. „Bet kuris įsiveržimas į Kubą, – šiandien vedamajame straipsnyje pripažįsta „Niujork taims“, – ir bet kuri jūrų blokada dabar yra susiję su didesne rizika, negu kada nors“. Tačiau matyti ir kita linija Tarybų Sąjungos pareiškimo atžvilgiu. Jai davė toną valstybės sekretorius Dinas Raskas, kuris, prašomas pakomentuoti Tarybų Sąjungos įspėjimą, atsakė, kad JAV „elgsis taip, kaip joms atrodys reikalinga“. Antrindamas D. Raskui, „Niujork herald tribiun“ redakciniame straipsnyje neranda nieko geresnio, kaip pasakyti: „Mes dėsimės nieko negirdį ir toliau darysime tai, kas reikia…“ Tačiau už šių šaunių žodžių slypi sumišimas. Laikraščiai priversti pripažinti, kad Tarybų Sąjungos pareiškimas oficialųjį Vašingtoną užklupo staiga. Kaip praneša Amerikos informacijų agentūros, Baltuosiuose rūmuose ir valstybės departamente TASS-o pareiškimas kruopščiai nagrinėjamas. Uoliems Kubos revoliucijos pasmaugimo šalininkams tenka susimąstyti apie tuos padarinius, kuriuos gali sukelti jų beprotiški agresyvūs veiksmai prieš laisvę mylinčią Kubos liaud


Artinasi Stalino Konstitucijos diena. Tą dieną lietuvių tauta drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis minės taikos sąlygose po pergalingo karo prieš hitlerinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją, rengdamasi naujiems rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Mūsų krašto tarybiniai žmonės su nepaprastu atidumu gilinasi į Tarybinės valstybės Pagrindinį Įstatymą – Stalino Konstituciją. Joje randa surašytus didžiuosius socialistinės demokratijos principus – pažangiausios visame pasaulyje demokratijos principus. Konstitucijoje tarybiniai žmonės mato visą tai, kas yra pasiekta ir iškovota mūsų šalyje. Stalino Konstitucijos straipsniai duoda išsamų ir aiškų atsakymą, kur glūdi mūsų šalies galia, kodėl jinai istorinėse grumtynėse įveikė plėšikiškiausius pasaulinius agresorius, kodėl tarybiniai žmonės pajėgs per trumpą laiką užgydyti karo padarytąsias žaizdas ir mūsų šalis kaip pažangos švyturys šviečia visoms laisvę mylinčioms pasaulio tautoms. Tarybų Lietuvos darbo žmonės dar neužmiršo liūdnos praeities smetoninio režimo laikų, kai darbo žmonių teisės buvo visokeriopais būdais siaurinamos, apkarpomos ir mindžiojamos. Buržuazinių laikų konstitucijoje atspindėdavo tiktai stambių piniguočių ir žemvaldžių „šventosios nuosavybės“ neliečiamybė. Ne liaudies reikalų, ne visos tautos gerovei, bet egoistiniams, siauriems klasiniams valdančiųjų buržuaziniams interesams ginti bei apsaugoti buvo skirta buržuazinė smetoninio režimo konstitucija. Laisvė buržuazijai, baudžiamojo statuto straipsniai liaudžiai, biznis vertelgoms, nedarbas dirbantiesiems, „centrukai“ ir „namukai“ įvairiems „pareigūnams“, lazda ar prieglauda senatvėje darbo žmogui. Tokia tai buvo smetoninė konstitucija, buržuazinė konstitucija. Tarybinės valstybės Konstitucijoje yra įkūnyti brangiausi visos žmonijos idealai, pažymėti tie didingi darbo žmonių laimėjimai, kurie buvo pasiekti per ilgus metus sunkios ir atkaklios kovos. Tarybinėje Konstitucijoje kiekvienas mūsų šalies pilietis mato savo teises, savo gyvenimą, savo laimę. Rūsčiomis Tėvynės karo dienomis tarybiniai žmonės tiek fronte, tiek užnugaryje pakėlė didžiausius sunkumus, parodė nepaprastus žygdarbius, nes gynė tai, kas yra brangiausia: Tėvynės laisvę, darbo žmonių valdžią, pažangiausią visuomeninę santvarką, tarybinę, socialistinę demokratiją. Stalino Konstitucija aukso raidėmis žėrėjo Tėvynės karo dienomis. Plėšikiški agresoriai buvo sumušti, nes Tarybų Sąjunga yra socialistinė darbininkų ir valstiečių valstybė. Socialistinė santvarka užtikrino visišką ir galutinę pergalę prieš priešą. Mūsų šalyje piliečiai neskirstomi pagal rasę, tautybe, kilmę ar turtą, ir tai mūsų tautų draugystei suteikė tokią jėgą, kuri įveikdavo visas tvirtoves, nugalėjo didžiausias kliūtis ir sunkumus. Iškovojusi pergalę didžiajame Tėvynės kare, tarybinė liaudis su nepaprastu pasitikėjimu savo jėgomis ir pakilia nuotaika imasi milžiniškų atstatomųjų darbų. Socialistinė ūkio sistema, užtikrinusi mums pergalę fronte, tuo labiau užtikrins ir tolesnį greitą visos šalies liaudies ūkio šakų atkutimą, bei tolesnį darbo žmonių medžiaginės gerovės ir kultūrinio lygio pakėlimą. Visuomenė be klasių, be žmogaus išnaudojimo iš kito žmogaus pusės, kur visos tautos turi lygias teises, o gyventojai naudojasi demokratiškiausiomis pilietinėmis teisėmis, patys kuo masiškiausiai dalyvauja savos valstybės valdyme – tokia visuomenė turi prieš save puikiausias tolesnio suklestėjimo galimybes ir perspektyvas. Ir nenuostabu, jog šiandien Stalino Konstitucijos dienos išvakarėse Tarybų Lietuvos dirbantieji drauge su kitomis broliškomis tautomis, giliau įsisavinę Tarybinės valstybės Pagrindinio įstatymo principus, įgauna veiksmingą paskatinimą dirbti dar našiau, geriau ir daugiau, stipriau įsiprasmina liaudies nugalėtojos pareigas. Partinių organizacijų pareiga yra kuo plačiausiems darbo žmonių sluoksniams įsąmoninti didžiuosius Konstitucijos principus. Konstitucijos pažinimas yra būtina sąlyga, kad piliečiai, turintieji teisę dalyvauti aukščiausiosios valstybinės valdžios rinkimuose, sąmoningai ir su pakilia nuotaika išrinktų geriausius liaudies atstovus stovėti mūsų tarybinės valstybės tolesnio suklestėjimo sargyboje. Komunistų partijos vadovavimo dėka tarybinė liaudis Tėvynės karo dienomis apgynė didžiuosius Stalino Konstitucijos principus. Bolševikų partija ir Didysis Stalinas atvedė tarybinę liaudį prie pergalės. Stalino Konstitucijos dieną lietuvių tauta pasitiks naujomis kūrybingo darbo sutelktinėmis pastangomis visose liaudies ūkio ir kultūros srityse. Stalino Konstitucija suteikė Lietuvai tikrąją nepriklausomybę ir valstybingumą, suvienijo visas lietuviškąsias žemes po viena laisvės vėliava, užtikrina visiems jos piliečiams ramų ir prasmingą gyvenimą. Darnioje broliškųjų tarybinių tautų šeimoje lietuvių tauta su Stalino Konstitucijos vėliava žengs didžiuoju pergalės keliu į šviesią komunizmo ateitį.


Žymiųjų Pracūzijos juristų nuomonė apie Ambasadorių Konferencijos sprendimą Vilniaus klausimu.

Šių metų gegužės 1 d. mūsų pasiuntinys Paryžiuje p. P. Klimas yra atsikreipęs į garsius prancūzų juristus, kad jie išdėstytų savo nuomonę apie Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimą dėl Lietuvos ir Lenkijos sienų. Kaip žinome, tas nutarimas, Didžiųjų Santarvės valstybių padarytas, norėjo atiduoti Vilnių ir jo teritoriją Lenkijai. Lietuvos vyriausybė nepaliovė protestavusi prieš tą neteisėtą sprendimą, bet Lenkija juo rėmėsi ir remiasi, norėdama tuo būdu pamatuoti Vilniaus klausimo išrišimą savo naudai. Tas sprendimas užsieniuose viešojoj opinijoj laikomas dažnai tokiu aktu, kur kalbąs ne mūsų naudai. Lenkų propaganda mėgino net tą aktą pridengti Tautų Sąjungos, vadinasi, beveik viso pasaulio valstybių autoritetu. Tokiose apystovose žymiųjų, kaip tik Prancūzijos internacionalinės teisės specialistų nuomonė įgyja be galo svarbios reikšmės. Iš anksto turime pasakyti, kad ta nuomonė nuneigia Ambasadorių Konferencijos nutarimo vertę, atmeta jo privalomumą Lietuvai, atranda jį neteisėtu ir neteisingu! Tuo būdu savo pasauliniu autoritetu tie internacionalinės teisės žinovai paremia Lietuvos vyriausybės ir visos lietuvių tautos nusistatymą. Minėtų žinovų tarpe mes matome tokį autoritetą kaip Paryžiaus universiteto profesorių A. de Lapradelle, buvusį prancūzų užsienių reikalų ministerijos juriskonsultą, Internacionalinės Teisės Instituto narį ir buvusį vicepirmininką. Prof. A. de Lapradelle yra garsus savo daugybe veikalų, savo vadovavimu visai eilei internacionalinės teisės leidinių ir pasižymi savo nepaprasta juridine precizija ir maestrišku dalykų dėstymu. Antras autoritetas yra įžymus taip pat Paryžiaus universiteto profesorius Louis Le Fur, minėto instituto narys, ypatingai pasižymįs savo moraliniu skaidrumu internacionalinių santykių tvarkyme ir ginąs teisingumą teisės principe. Trečias juristas yra buvęs Petrogrado universiteto profesorius ir Rusijos užsienių reikalų ministerijos juridinio departamento direktorius A. Mandelstam, to pat instituto narys, dabar nuolatos gyvenąs Paryžiuje ir nukovojęs pasaulinės internacionalinės teisės srityje vieną iš pirmųjų vietų savo veikalais, ypatingai paskutiniuoju - apie Tautų Sąjungos jurisprudenciją. Tų juristų nuomonės neseniai yra atspausdintos Paryžiuje knygoje pavadintoje: ,,Consultations de MM. A. de Lapradelle, Louis Le Fur et André N. Mandelstam concernant la force obligatoire pour la Lithuanie de la decision de la Conférence des Ambassacours du 15 mars 1923“. Į mūsų pasiuntinio p. P. Klimo motyvuotai pastatytą tiems juristams klausimą: ,,Ar yra Lietuvos vyriausybė, teisės ir teisingumo atžvilgiu, surišta Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimu dėl sienų tarp Lenkijos ir Lietuvos, taip ar ne?“ - prof. Le Fur savo konsultacijos išvadoje aiškiai atsako: „Reikia atsakyti be jokių svyravimų: ne, nei pozityvės teisės nei teisingumo atžvilgiu - Lietuva nėra surišta Ambasadorių Konferencijos sprendimu. Tą patą pasako prof. Mandelstamas. Lygiai ryškus yra ir prof. A. de Lapradelle atsakymas, kurs savo baigiamam sakiny išsitaria: ,,Tiek teisės, tiek teisingumo atžvilgiu 1923 metų kovo 15 dienos nutarimas neturi bazės ir todėl yra be vertės“. Mes turime ypatingai džiaugtis, kad šitokį įvertinimą viešai davė pirmieji Prancūzijos juristai, nes lenkų propaganda daugiausia Prancūzijoje tengėsi aptemdinti ir iškraipyti Lietuvos teises ir nusistatymus. Šiandien brancūzų juristų asmenyje mes gauname tuo būdu dvigubos paramos, kuri savo pasauliniu autoritetu ir neužineresuota dvasia iškelia aikštėn Lietuvos protesto teisėtumą Vilniaus byloje. Laikydama tat pirmaeilės reikšmės dalyku, mes stengsimės, jei ne visą tekstą paduoti savo skaitytojams, tai bent žymiausias dalis.


„Stabdymo priemonės“ ar karingumo demonstravimas?

LONDONAS, III. 6. (TASS-ELTA). Vakar bendruomenių rūmuose prasidėjo dviejų dienų diskusija gynybos klausimais. Diskusiją atidarė gynybos ministras Votkinsonas. Savo kalboje jis daugiausia gynė vyriausybės politiką gynybos klausimais. Votkinsonas vėl pakartojo nuvalkiotus argumentus už Vakarų valstybių branduolinio ginklavimosi varžybas. Jis tvirtino, kad taika iki šiol buvusi išsaugota tik todėl, kad JAV ir Anglija turėjo branduolines „stabdymo priemones“. Jis pabrėžė, kad Anglija ir toliau įneš „žymų indėlį“ į Vakarų turimas „stabdymo priemones“. Votkinsonas pareiškė, kad Anglijos kariuomenė daugiau nebebus išmėtyta po įvairius pasaulio rajonus, o bus sutelkta trijose pagrindinėse bazėse – Anglijoje, Adene ir Singapūre. Ministras taip pat davė suprasti, kad Anglija „tiria“ galimybę dislokuoti aviacijos bazes nedidelėse salose, kur, anot jo, „nebus daugelio politinių problemų“. Svarbiausias leiboristų partijos kalbėtojas gynybos klausimais Patrikas GordonasVokeris pateikė nepasitikėjimo vyriausybe rezoliuciją dėl jos politikos gynybos srityje. Rezoliucijoje sakoma, kad rūmai „netiki, jog kursas, išdėstytas 1962 metų pareiškime dėl gynybos, efektyviai užtikrins Anglijos gynybą“. Gordono-Vokerio kalba buvo pilna prieštaravimų, kurie būdingi leiboristų partijos dešiniosios vadovybės pozicijai. Iš vienos pusės jis griežtai kritikavo vyriausybės politiką, ypač bergždžias Anglijos pastangas likti „savarankiška“ branduoline valstybe, bet, antra vertus, jis reikalavo didesnio Anglijos indėlio į NATO ir konkrečiai protestavo prieš galimą anglų kariuomenės Vakarų Vokietijoje sumažinimą. Gordonas-Vokeris pasakė, kad požeminis Anglijos branduolinio ginklo bandymas Nevadoje buvo klaida. Leiboristų partija, pabrėžia kalbėtojas, griežtai priešinga branduoliniams bandymams atmosferoje. Jis pasakė, kad nereikėjo priimti tokio nutarimo iki galutinių Ženevos derybų rezultatų.


Buvęs Hitlerio generolas paskirtas į aukščiausiąjį Vakarų Vokietijos armijos postą

Bonoje oficialiai paskelbta, kad nuo š. m. kovo 1 d. generolas Hoizingeris VFR gynybos ministerijoje užims ginkluotųjų pajėgų skyriaus viršininko postą. Hoizingeriui bus pavaldus visų trijų Vakarų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų rūšių – sausumos kariuomenės, karinių oro pajėgų ir karinio jūrų laivyno - vadai. Kartu Hoizingeris lieka karo tarybos patariamojo organo prie gynybos ministro - pirmininko poste. Kaip ginkluotųjų pajėgų skyriaus viršininkas, Hoizingeris, pasak laikraščių, faktiškai jau dabar tampa „bundesvero generaliniu inspektorium“, t. y. aukščiausiuoju karininku Vakarų Vokietijos armijoje.


Įsiteikdamas hitlerininkams, Impulevičius žudyti vykdavo visur, kur tik pastarieji pašaukdavo. Budeliai siautėjo vis smarkiau ir smarkiau. Minskas ir Borisovas, Sluckas ir Dzeržinskas, Kleckas ir Nesvyžius, Rudenskas ir Smilovičiai — tai vis vietos, kuriose Impulevičius su savo gauja atėmė gyvybę tūkstančiams Baltarusijos gyventojų. „1941 metų rudenį, būnant Minske, du kartus važiavau su kuopa šaudyti žydų, — pasakoja žudikas Kemzūra. — Važiavome į Koidanovą ir Slucką. Koidanove buvo įsakyta eiti po butus ir rinkti žydus. Apie tai aš pranešiau būrių vadams, ir jie vykdė šią operaciją”. Slucke Impulevičiaus vadovaujamas batalionas nužudė apie penkis tūkstančius taikių gyventojų. „Prieš šaudymą žmonės buvo nurengti iki baltinių, — aiškina Kemzūra. Po to grupėmis, duobės vokiečių kareiviai atvarė grupę, maždaug 15—20 žmonių, vyrų ir moterų. Atvyko taip pat Impulevičius ir Lechteleris. Po to aš savo kareiviams pasakiau, kad vykdytų uždavinj, t.y. pradėtų šaudymą. Kareiviai suvarė tą grupę žmonių į duobę. Kadangi šie duobėn lipti savo noru nenorėjo, tai kareiviai mušė šautuvų buožėmis ir sustūmė į duobę. Duobėje jie buvo stati ir stovėjo veidu į kareivius. Tokiu būdu buvo sušaudytos dar dvi grupės žmonių. Tada mano kuopą pakeitė pirmosios kuopos kareiviai”. Impulevičiaus budeliai nužudė taip pat tūkstančius tarybinių karo belaisvių. „Penketas kilometrų už Minsko, — parodė bataliono kareivis, — kažkokiame poligone buvo laikomi tarybiniai karo belaisviai. Sušaudymas turėjo būti atliktas už kokių 500 metrų nuo stovyklos. Tą dieną sušaudė 100 —120 žmonių. Sekančią dieną antroji kuopa vėl išvyko šaudyti. Grįžę kareiviai papasakojo, jog sušaudė 8—9 tūkstančius tarybinių belaisvių”.


Sprogimas viršum Džonstono salos verčia susimąstyti

Amerikos visuomenės nerimas, dėl Jungtinių Valstijų branduolinių bandymų 'Ramiajame vandenyne dideliame aukštyje tebedidėja, ypač po pranešimų, kad buvo sunaikintas ore viršum Džonstono salos branduolinis ginklas dėl raketos-nešėjos elektroninės sistemos sutrikimų. Atominės energijos komisija mėgino išsklaidyti šio incidento sukeltą susirūpinimą. Ji paskelbė pareiškimą, kad, jos nuomone, termobranduolinio įtaiso skeveldros „nesukels pavojingo radioaktyvumo lygio vandenyno vandenyse ir nesudarys grėsmės žmonių gyvybei”. Tačiau, kaip praneša iš Vašingtono laikraščio „Niujork post” korespondentas, komisija nepaneigia tokios galimybės. Matyti, sakoma korespondencijoje radioaktyvios užtaiso skeveldros nukrito į vandenyną ir kurį laiką skleis kenksmingus spindulius. „Žmonija turi rimtai apsvarstyti sprogimo viršum Džonstono salos pamokas”, — baigia „Niujork post”. Net „Niujork taims”, kuris beveik visada remia Jungtinių Valstijų užsienio ir karinę politiką, kritikuoja JAV, kad jos ruošia termobranduolinius sprogdinimus dideliame aukštyje, nepaisydamos žymių mokslininkų protesto daugelyje šalių, taip pat ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Pažymėjęs, kad, tų mokslininkų nuomone, sprogimai dideliame aukštyje gali iš esmės pakeisti Žemę supantį radiacijos ruožą ir neleisti žmonijai gauti svarbios informacijos apie Žemę supančią kosminę erdvę, „Niujork taims” pareiškia, kad Jungtinės Valstijos pasielgs neteisingai, jeigu toliau vykdys bandymus, nesikonsultuodamos su kitomis šalimis.


Savaitraštis „Frans nuvel” išspausdino Ispanijos Komunistų partijos generalinio sekretoriaus Santjago Kariljo straipsnį apie „naują padėtį Ispanijoje”. Beveik du mėnesius, rašo S. Kariljas, streikavo didvyriški Asturijos kalnakasiai, kuriais pasekė praktiškai visi Ispanijos kalnakasiai, Biskajos ir Gipuskoa metalurgijos pramonės darbo žmonės. Barselonos tekstilės bei metalurgijos pramonės darbo žmonės ir kalnakasiai, taip pat 24 Ispanijos provincijų įvairių profesijų darbo žmonės. Tai buvo vienas iš įžymiausių — jeigu ne įžymiausias — streikas šalies darbininkų judėjimo istorijoje. Šių streikų pobūdis buvo, be abejo, ekonominis ir kartu politinis. Pirmas reikalavimas buvo reikalavimas nustatyti priimtiną darbo užmokesti. Tačiau darbo žmonės kartu reikalavo pripažinti panaikintą 1939 metais teise streikuoti ir profsąjunginio judejimo laisvę. Pirmą kartą, pabrėžia S. Kariljas, diktatūrai teko susitaikyti su darbo žmonių kova. Tiksliau sakant, Asturijos kalnakasiai privertė kapituliuoti vyriausybę, nes privertė ją, prieš atnaujinant darbą, paskelbti reikalingą darbo užmokesčiui padidinti dekretą apie anglies kainą. Daugelyje įmonių buvo žymiai padidintas darbo užmokestis. Faktiškai darbo užmokesčio zonos buvo panaikintos. Kelias savaites kovoje streikininkai laimėjo didelę pergalę. Balandžio ir gegužės įvykiai pagaliau patvirtino, kad realiai galima taikiai pašalinti diktatūra bendranacionaliniu streiku, kurį rekomenduoja komunistai.