Mūsų opozicijos, kairiosios ir dešiniosios, repertuaras nėra turtingas. „Parlamentarizmas demokratija”, „demokratija parlamentarizmas” visiems jau taip įkyrėjo ir nusibodo, kad niekas daugiau nei klausyti nei skaityti nebenori. Mūsų žmonės žino, kad parlamentarizmas — tai seimas. Jeigu jie būtų nepažinę seimų ir mitingų, tai gal dar juos ir viliotų šie dalykai, jei ne savo gerumu, tai bent naujumu. Bet jie matė seimus ir mitingus ir žino, kas tai yra. Jie žino, kad seimas — tai kalbos, kalbos ir kalbos, dažnai paįvairintos koliojimusi. Tos kalbos kaštavo daug pinigų, o realios naudos iš jų nedaug buvo matyti. Mitingai irgi buvo kalbos, tik dar stipriau pasūdytos koliojimais, plūdimais, šmeižtu ir muštynėmis. Tad suprantama, kad žmonės ne per daug trokšta šių malonių grįžimo. Jei nuvažiuosi iš Kauno provincijon, tai ten tave apie viską išklausinės: ir kokios dabar javų kainos ir kada bus „vaina”, ir ką daro „Pilsuckis”. Moterys klausinės moteriškų dalykų. Tik vieno dalyko niekas neklausia: kada bus seimas ir mitingai. Matyti, ir opozicionierių vadai patyrė šitą žmonių nuotaiką ir dėlto apie seimus ir mitingus dabar maža terašo. O čia juk temų reikia. Reikia gi kas nors parašyti apie politiką, jei skelbiesi 'politikos dienraščiu”, o ypač, jei turi aštuonis puslapius. Beieškant temų surasta naujas arkliukas: „tautos organizuotumas”. Kas yra laimingas šitos temos išradėjas — mes nežinom. Tik dabar ėmė ją tampyti ir iš kairės, ir iš dešinės. „Bloga mums! — šaukia „L. Žinios”, o paskui jas „Rytas” — vargšai mes! Mūsų tauta nėra organizuota! ” Vienas įrodinėja kokia tai laimė „organizuotumas”. Kitas dar smarkiau įrodinėja, kokia tai nelaimė neorganizuotumas. Štai Ispanija ir Afganistanas kaip kenčia, girdi, dėl neorganizuotumo. Bet koks yra tas organizuotumas, apie kokį organizuotumą čia kalbama? O gi pasirodo, kad tas organizuotumas — tai partijos. Organizacija yra geras arba blogas dalykas, priklausomai nuo to, kuriam tikslui organizuojamasi. Jeigu, sakysim, susiorganizuoja būrys žmonių labdarybei, tokią organizaciją kiekvienas pagirs. Bet jeigu susiorganizuoja plėšikų būrys, tai čia visai kitas dalykas. Todėl organizacijos negalima bendrai nei peikti, nei girti. Viskas pareina nuo tikslo, kurio organizacija siekia. „Rytas”, pavyzdžiui, kurs taip užsistoja partijas ir taip peikia kovą su jomis, juk sakydavo, kad geros tik jo atstovaujamos tariamos krikščioniškos partijos. Visos kitos partijos vedančios šalį į pražūtį ir todėl, esą, reikia su jomis kovoti. Ir jis kovojo. Taigi „Rytas” tautos „organizuotumą” supranta, tokiu būdu, kad visi įsirašytų į jo partiją. Žinoma, ne kitaip mano ir „L. Žinios”. Vadinasi, tas taip giriamas tautos organizuotumas, tai savos partijos išplėtimas. Bet to išplėtimo neleidžia kitos partijos. Tat reikia prieš kitas partijas kovoti ir jas nugalėti. Visi gerai pamena tą „tautos organizuotumą”, kai žmonės koliodavosi ir mušdavosi mitinguose. Tas organizuotumas iš tikrųjų virsdavo didžiausiu dezorganizuotumu ir būtų privedęs prie visiško chaoso.


Pranešimais iš Pezaro, ten įvyko masinė protesto demonstracija prieš toliau vykdomas branduolinio ginklavimosi varžybas. 7 tūkstančiai demonstracijos dalyvių ėjo miesto gatvėmis su plakatais, smerkiančiais Amerikos militaristus ir jų ketinimą įvykdyti branduolinius sprogdinimus viršutiniuose atmosferos sluoksniuose. Po demonstracijos įvyko mitingas, kuriame demaskuojamą kalba pasakė Pasaulinės taikos tarybos narys, tarptautinės Lenininės premijos „Už taikos stiprinimą tautų tarpe” laureatas profesorius Andrea Gadžeras. Jis pareiškė, kad Italijos liaudis vieningai reikalauja pažaboti atominius maniakus, žaidžiančius žmonijos likimu.


BŪSIMĄJĮ PASAULINĮ MASKVOS KONGRESA REMIA VISŲ ŽEMYNŲ TAUTOS

Pasaulinio kongreso už visuotinį nusiginklavimą ir taiką dalyviai spręs sunkų uždavinį, pareiškė Pasaulinės taikos tarybos prezidentas-vykdytojas profesorius Dz. Bernalas, kalbėdamasis su nuolatiniu Čekoslovakijos laikraščio „Prace“ Londono korespondentu E. Rotšteinu. Kongreso delegatai turės apsvarstyti nusiginklavimo klausimus ir stengtis surasti bendrą požiūrį — kaip efektyviausiai ir teisingiausiai įgyvendinti nusiginklavimą. Reikia taip pat apsvarstyti būdus, kaip teikti pagalbą vyriausybėms, kurios tariasi dėl nusiginklavimo, taip pat padėti Suvienytųjų Nacijų Organizacijai išspręsti šį nepaprastai svarbų ir atsakingą uždavinį.


Šiandien prasideda lietuvių lenkų derybos Karaliaučiuj. Koki klausimai bus pirmiausia derybose paliesti – paaiškės vėliau. Bet dabartiniu momentu lietuvių lenkų konflikte tenka skirti dvi dalis: 1) teritorialinį ginčą, kurs dabar dėl daugelio priežasčių vargu ar gali būti pastatytas derybose visu platumu, nežiūrint didžiausių Lietuvos pastangų: ir 2) formalinių santykių užmezgimą, kurį visomis pajėgomis stengiasi šiokia ar tokia forma pravesti lenkai, bet Lietuvai tas nėra priimtina, tol, kol nebus susitarta dėl sienų. Mums svarbiausia vaidmenį konflikte visą laiką vaidina teritorialinis ginčas, ir todėl, sėdant prie derybų stalo, pravartu yra atsiminti konflikto pradžia ir sąlygos, kuriomis jis plėtėsi. Tiesioginė lietuvių lenkų konflikto pradžia tenka laikyti momentą, kai 1919 m. pavasarį lenkų kariuomenė, be Lietuvos sutikimo, paėmė Vilnių kaip tik tuo metu, kai lietuvių kariuomenė buvo pradėjusi žygius prieš bolševikus Vilniui atvaduoti. Tas pirmas lietuvių lenkų kariuomenių susidūrimas, kad išvengus kraujo praliejimo, baigėsi demarkacijos linijos nustatymu santarvei tarpininkaujant. Nustatant tą liniją, prancūzų karo misijos viršininkas Kaune pulk. Reboul santarvės vyriausybių vardu pranešė, kad ,,cette ligne de démarcation ne doit pas être interprétée comme atribution, même momentanée, de territoire; elle veut dire simplement occupation militaire provisoire dans un but militaire ou de police. Taigi, demarkacijos linijos reikšmė buvo aiškiai apibrėžia, tiktai kaipo laikinoji priemonė susirėmimams tarp abiejų valstybių kariuomenių išvengti, bet ne kaipo siena. Tačiau lenkai, vos tik linija buvo išvesta, ėmė traktuoti ją, kaipo sieną, ir daryti pastangų kad ir užsieniai ją pripažintų sieną tarp abiejų valstybių. 1920 m. prasidėjęs lenkų rusų karas įnešė atmainų ir į lietuvių lenkų santykius. Didžiausio pavojaus metu, kai raudonoji kariuomenė jau atplūdo lig Varšuvos vartų, Lenkija už santarvės pagalbą Spa konferencijoj atsižadėjo Vilniaus Lietuvos naudai, bet pasižadėjimo neišlaikė. Stumdama bolševikus, lenkų kariuomenė pradėjo kovas ir su lietuvių kariuomenės būriais, nors lenkų rusų kare Lietuva laikėsi griežčiausio neitralteto. Kraujo praliejimui išvengti buvo kreiptasi į T. Sąjungą, kuriai tarpininkaujant 1920 m. spalių 7 d. buvo pasirašyta Suvalkų sutartis, nustatanti provizorinę demarkacijos liniją tarp abiejų kariuomenių, paliekant Vilnių Lietuvai. Tačiau jau spalių 9 d. Pilsudskio įsakymu toji sutartis buvo sulaužyta, kai gen. Želigovskis smurtu įsiveržė į Vilnių. Kaip T. S-ga anuo metu tą lenkų žygį įvertino, matyt iš tuolaikinio T. S-gos tarybos pirmininko Léon Burgeois laiško Lenkijos delegatui T. S-goj Paderevskiui, rašyto 1920 m. spalių 14 d.: ,,L'occupation de Vilna est donc une violation des engagements pris vis-à-vis du Conseil de la Société des engagements“. Ir per pasimatymą de ne pas demander au Gouvernement polonais quelles mesures immédiates il compte prendre pour assurer le respect des angagements“. Ir per pasimatymą su Paderevskiu spalio 15 d. Léon Burgeois vėl pabrėžė: ,,C'est la Pologne qui, la première, a fait appel à la Société des Nations pour régler le conflit... L'occupation de Vilna, dans ces conditions, par des troupes polonaises, est une violation des engagements pris envers la Société, et celle-ci a le devoir de demander au Gouvernement polonais de prendre toutes les mesures nécessaires pour y mettre fin“. Taigi, šis Želigovskio žygio įvertinimas rodo, kad anuo metu T. S-ga buvo atsistojusi ant visai teisinga pagrindo, nuo kurio ji vėliau nukrypo tik aplinkybių spaudžiama. Tačiau vis dėlto šis pirmykštis T. S-gos nusistatymas rado atbalsio praeitų metų gruodžio 10 d. rezoliucijoj, kai rekomenduojant tiesiogines derybas iš jų buvo išimti klausimai, kuriais abi valstybės nėra vienodų pažiūrų. Faktas, kad Ambasadorių Konferencija, be Lietuvos sutikimo ir įgaliojimo, priskyrė Vilnių Lenkijai, nei kiek nepaneigia nei Lietuvos teisių į lenkų okupuotą teritoriją, nei pateisina Žaligovskio avantiūrą. Suvalkų sutartis yra vienintelis ligšiol juridinis dokumentas tarp abiejų valstybių, nuo kurio ir turi prasidėti abiejų valstybių santykių užmezgimas. Tačiau lenkai vengia statyti derybose teritorialinę konflikto pusę, paliekant ją atvirą ir norėtų kalbėtis tik dėl antrosios dalies – dėl santykių užmezgimo. Vadinasi, lietuvių lenkų nusistatymai derybų dieną yra beveik visiškai priešingi. Todėl, suprantama, kad Karaliaučiaus derybos logingai galvojant, privalo pirmoj eilėj pradėti nuo mėginimų rasti šiokią tokią bandrą bazę. Tik tokią bazę turint, galima bus pereiti prie derybų tikrąja prasme.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Sirijos užsienio reikalų ministro Salacho Bitaro pareiškimas

DAMASKAS, rugsėjo 3 d. (TASS-ELTA). Kalbėdamas apie padėtį Omane, Sirijos užsienio reikalų ministras Bitaras pareiškė spaudos atstovams, kad Sirija yra visiškai solidari su šios arabų valstybės liaudies nacionalinio išsivadavimo kova. Bitaras pasmerkė imperialistinę Vakarų valstybių politiką Arabų Rytuose. Anglija, pasakė jis, kariauja, kad sunaikintų Omano ir Jemeno tautas, Prancūzija kariauja naikinamą karą prieš alžyriečių tautą, o JAV visokeriopai remia Izraelį, telkdamos jam plačią finansinę ir karinę pagalbą. Vakarų valstybės, pareiškė Bitaras, bendradarbiaudamos su Izraeliu, vykdo imperialistinę politiką, kuria siekiama sunaikinti arabų šalių vienybę ir jas pavergti.


Įdomūs lenkų užsienių politikos reiškiniai

Dar prieš porą metų pilsudskininkai svajojo ir kalbėjo apie didelius sumanymus. Pirmas tų sumanymų buvo Lenkijos teritorijos išplėtimas bent iki pirmojo senosios rzecpospolitos padalinimo (1772 m.) ribų. Kaip tas buvo matyti iš legionininkų slaptos konferencijos 1928 m. Lentvarave protokolo, teritorijos plėtimas turėjo eiti dviem kryptim: į Baltijos ir Juodąsias jūras. Baltijos jūrų pilsudskininkai ketino pasiekti aneksuojant Lietuvą. Lietuvos aneksija turėjo būti vienas iš pirmutinių Pilsudskio žygių. Pilsudskininkai gyrėsi minėtame slaptame susivažiavime, kurio protokolo autentiškumu vis dėlto ir šiandien nėra rimto pamato netikėti, žygiui prieš Lietuvą esą viskas paruošta ir slaptos legijonininkų organizacijos bei agentai esą tik laukia lenkų atvykstant. Juodųjų jūrų pilsudskininkai tikėjosi pasiekti per Ukrainą. Jie manė pasinaudoti sov. Rusijos vidaus suirute, atplėšti visą rytų Ukrainą ir sujungti su inkorporuotą Lenkijon vakarų Ukrainą. Turint Lietuvą ir Ukrainą jau ne taip sunku būtų prijungti ir atliekamą dar Gudijos dalį su Minsku. Visus šituos milžiniškus plotus Pilsudskininkai manė suorganizuoti ir sujungti su Lenkija neva federacijos pamatais, bet, žinoma, tokiu būdu, kad federacijos statutas nekliudytų lenkams valdyti ir lenkinti užimtų žemių. Kaip žinia, pilsudskininkų programoj stovėjo dar ir Rytprūsiai. Tiktai pas juos nebuvo vienodos nuomonės dėl laiko ir būdų šitam programos punktui vykdyti. Šitai plačiai užsienių programai įvykdyti, kaip sąlyga, buvo numatyta gilios vidaus reformos: vykdomosios valdžios sustiprinimas, pakeičiant atitinkamu būdu konstituciją, susitarimas su mažumomis, šalies ūkio ir finansų sanacija ir Lenkijos maksimalinis militarizavimas. Tiktai dabar po penkerių metų valdymo pilsudskininkai pradeda blaivėti. Penkeris metus valdydami jie nepadarė nė vieno žingsnio šiai savo utopijai realizuoti. Konstitucija nepakeista, valdžios pastovumo nėra, kaip ir seniau seimams valdant. Santykiai su mažumomis negerėja bet eina blogyn. Ūkiškoji šalies būklė lyg ir buvo kiek pasitaisiusi, bet dabar vėl pablogėjo dėl vis didėjančios pramonės krizės. Militarizavimas, teisybė, varomas. Karo biudžetas praryja daugiau trečdalio visų biudžetinių pajamu. Bet opozicijos spauda nurodo, kad ir šioj srity, nepaisant milžiniškų aukų, nieko nepasiekta. Pagaliau ir patys pilsudskininkai pradeda blaivėti nuo šitos romantiškos politinės utopijos. Daug prie to prisidėjo blaivesni jų politikai, kaip Bartelis ir Zaleskis, kurie nuo pat pradžių skeptiškai žiūrėjo į plaučius pilsudskininkų užsimojimus. Teisybė, pilsudskininkai niekur viešai dar nepasisakė, kad jie išsižada savo romantiškos programos. Bet šiandien vargu bau yra, net ir pačių naiviausių pilsudskininkų tarpe, kurie dar tikėtų savo romantiškos programos realizavimu. Neseniai rusų emigrantų spauda dėjo Kerenskio straipsnį, kuriame autorius reikalauja iš Lenkijos, kad ji Pradėtų aktingesnę antisovietinę politiką. Į tai atsiliepė lenkų oficiozas „Gazeta Polska“, esą Lenkijai nėra jokio išrokavimo kovoti prieš sovietų Rusiją. Sovietai, anot laikraščio, išpildę visus Rygos sutarties punktus; gražinę medžiaginius bei kultūros turtus, pripažino rytų sienas ir tos sienos kiekvienais metais darosi vis tvirtesnės. Esą Lenkijai geriau, kad Maskvoj viešpatauja žmonės, kurie Rygos traktato sienas pripažįsta, negu jei ateitų tokie, kurie tų sienų nepripažįsta. Panašiai yra išsitaręs ir rytų politikos vedėjas, Holuvko, neseniai laikytoj Varšuvoj paskaitoj. Prie to reikėtų dar pridėti, kad lenkų valdžia neleido protestų ir demonstracijų prieš paskutinę sovietų tikybinės politikos kryptį. Šitie reiškiniai lygiai kaip ir visa Lenkijos politikos kryptis rodo, jog pilsudskininkai nustojo galvoti apie rytų Ukrainos nuo Sov. Rusijos atskėlimą ir prijungimą prie Lenkijos. Bet pilsudskininkai jaučia, jog negalima atsižadėti nuo sumanymų, kuriais taip ilgai buvo maitinama lenkų visuomenė, nedavus jų vieton nieko naujo. Neseniai buvo surengti „Baltijos Institute“ Torunėj kursai, kuriuose skaitė ministeriai ir žymesni pilsudskininkų politikai. Visi jie stengėsi nušviesti Baltijos jūrių svarbumą Lenkijai. Prekybos ministeris Kviatkovskis yra pasakęs, esą seniau tik lenkų poetai dainavo apie Baltijos jūres, o politiku akys buvę nukreiptos rytuosna. Tai buvusi klaida, nes Lenkijos pajėgos šaltiniai esą ne rytuose, bet vakaruose ir visada vakaruose pasiliksią. Išėjimas į Baltijos jūras, stiprinimasis tose jurėse esąs svarbiausias lenkų politikos uždavinys. Lenkijos visuomenė turinti visą savo dėmesį nukreipti į Baltijos jūras. Sausumos sienos esančios lenkų eksportui uždarytos. Jam pasiliekanti tik jūra. Nors Lenkija gali laisvai gabenti per Dancigą, bet šito neužtenką. Lenkija privalanti turėti Baltijos jūrėse bent kelis gerus uostus. Ryšy su šitais pareiškimais ir lenkų oficiozinė spauda pradėjo reikalauti, kad Lenkijai esąs būtinai reikalingas Baltijos jūrėse stiprus karo laivynas. Lenkų spauda rodo didelio susirūpinimo, kad Vokietija paskyrė kreditus ir antro kreiserio statybai ir ypač dėl to, kad savo jūrų bazę perkėlė iš Vilhelmshafeno į Kielį, vadinasi į Baltijos jūras, o Svinemünde pradėjo statyti karo uostą. Spauda reikalauja, kad Gdynė būtų paversta stipriu karo uostu: Lenkija jau turi tris nardomuosius laivus, kuriuos neseniai pastatė prancūzai. Pasikviesta jūrų karo dalykų spesijalistai prancūzai, kuriems prižiūrint dabar vedama karo uosto statyba Gdynėj ir ruošiama sistematingas karo laivyno planas. Pirmiausia žadama įsigyti apie 20 nardomųjų laivų. O toliau ketinama statyti ir didesnius karo laivyno vienetus. Visi šitie reiškiniai yra gan svarbūs ir simptomatingi. Jie rodo, kad pilsudskininkai atsisako nuo savo plačių sumanymų rytuose ir nori juos pakeisti orientacija į vakarus, būtent į Baltijos jūras. Anot Kviatkovskio, Lenkiją prie to verčia ūkiškieji sumetimai. Eksporto didėjančios sunkenybės iššaukė sunkią pramonės krizę ir nedarbą, kuris vėl, dėka komunistų veikimui, gali virsti rimtu pavojum vidaus tvarkai. Lenkija jau turi apie 300.000 bedarbių ir ateities perspektyvos šiuo reikalu, kol kas, labai neaiškios. Lenkija nori ieškoti užsieny rinkų savo pramonei ir dėl to ji stengiasi įsistiprinti Baltijos jūrose. Šita lenku politikos kryptis rodo, kad ir apie atsisakymą nuo koridoriaus negali būti jokios kalbos.


Įsimylėję diktatoriai; “Plikis ištvirkėlis eina!”

Keturiolikmetis Musolinis meilės laiškus draugužėms pasirašydavo taip: “Tau ir socialinei revoliucijai ištikimas Benitas”. Socialinė revoliucija jam labiausiai patiko tiesmukiškais proletariato veiksmais ir prievarta. Meilės jis siekė tokiais pat būdais. “Sučiupau ją laiptinėje, įstūmiau į kampą ir paėmiau. Atsikėlusi ji įžeidė mane, pasakė, kad išniekinau ją. Tai negirdėta!” Jaunas proletaras, kaimo kalvio sūnus su draugužėmis nesiterliojo. Bent taip jis vėliau rašė autobiografijoje. “Aš pratinau ją prie savo tironiškos meilės. Ji aklai paklusdavo man ir leisdavo elgtis su ja kaip noriu. Kaip ir visos kitos, ji beprotiškai mylėjo mane”. Kaimo merginų tironas, atrodo, nesitikėjo gauti geruoju, todėl banaliai apgaudinėjo: žadėjo vesti. Savo draugužes jis vadino sužadėtinėmis. O kai atsirado mergina, kuri sutiko ištekėti už jo, Musolinis buvo pasiryžęs kalnus nuversti. Rakelė buvo ne svetima: jo tėvo meilužės duktė. Kaimas kalbėjo, kad jaunikis ir jaunoji - brolis ir sesuo. Merginos tėvai priešinosi vestuvėms. Benitui prieštarauti nebuvo galima. Jis atėjo į jaunosios namus su pistoletu ir pagrasino: arba jam atiduoda Rakelę, arba jis nušaus ją ir save. “Laidotuvės arba vestuvės. ” Tėvai pasirinko vestuves. Musolinis buvo tikras Otelas. Kur nors išeidamas žmoną jis užrakindavo. Vienai iš namų išeiti neleisdavo. Beje, sau jis jokių taisyklių netaikė. Jeigu žmona imdavo pavyduliauti, paprasčiausiai prikuldavo ją. Šeimyninis gyvenimas Musoliniui nusibodo gana greitai. Jis paliko žmoną kaime auklėti tris vaikus, o pats išvažiavo į Romą. Sostinėje kuklus provincijos mokytojas padarė puikią žurnalisto karjerą. Jo stilius buvo įspūdingas: “Paskutinį aristokratą mes pasmaugsime žarnomis, ištrauktomis iš paskutinio dvasininko pilvo!” Musolinis buvo išrinktas “Avanti!”, svarbiausio italų socialistų laikraščio, redaktoriumi. Maždaug tuo metu jis susidėjo su Leda Rafaneli. Tai buvo ekstravagantiška išsigimėlė, anarchistė ekstremistė. Mazochizmas ir meilė teisingumui privertė ją tapti musulmone. Jos būdas buvo bjaurus: vadino Musolinį išsišokėliu, juokėsi iš jo napoleoniškų manierų, o blogiausia - laikė netikusiu meilužiu, nes jis labai skubėdavo. 1914 m. Musolinis pasitraukė iš Socialistų partijos ir tapo fašistu. Įžeista Leda išmetė išdaviką lauk. Egzaltuota austrė Ida Dalser padovanojo Musoliniui sūnų ir pradėjo reikalauti, kad jis ją vestų. Kėlė jam viešus skandalus (kažkodėl visos moterys kėlė Musoliniui slandalus). Tapęs diktatoriumi, jis uždarė akiplėšą į beprotnamį. Musolinio išsilavinimu rūpinosi Margerita Sarfati - elegantiška žydaitė, profesoriaus duktė. Margerita dirbo “Avanti!” kritike, paskui meilužio paveikta tapo fašiste (pradžioje italų fašizmas nebuvo antisemitinis) ir redagavo įtakingą intelektualų žurnalą “Hierarchija”. Šis meilės ryšys truko 20 metų. Buvo manoma, kad būtent Margerita lemia Musolinio stilių. Šioje srityje Musolinis turėjo problemų. Proletariškoje jaunystėje jis rengėsi kaip plėšikas: mėgo erzinti buržujus. Tapęs diktatoriumi pamėgo blizgučius: skrybėles su plunksnomis, auksinius kardus, siuvinėtus mundurus. Italijos fašistų uniforma buvo ne gąsdinanti, o veikiau operetinė: juodi marškiniai, geltonos galife, balti kragai, geltoni batai. Stilius nusistovėjo tik ketvirtojo dešimtmečio pradžioje. Romos imperatorius Musolinis mėgdžiojo vulgariai, tačiau suprantamai: atkišdavo smakrą kaip Neronas, skusdavosi galvą, kad atrodytų kaip nuplikęs Cezaris. Žavėjosi kultūrizmu, mėgdavo pozuoti nuogas iki juosmens. Lakstė motociklu, jodinėjo, skraidė lėktuvu. Mėgo šaltuosius ginklus. Oficialioje biografijoje kalbama apie daugybę dvikovų: fašistai saugojo savo garbę. (Dvikovas Musolinis tikrai mėgo, būdamas 11 metų peiliu perdūrė bendraklasį.) Romos kareiviai kadaise apie Cezarį dainuodavo: “Slėpkite žmonas, vedame į miestą plikį ištvirkėlį”. Musolinis turėjo specialią tarnybą. Ji rūšiuodavo gerbėjų laiškus, tyrinėdavo fotografijas. Norinčios artimiau susipažinti su Musoliniu būdavo rūpestingai patikrinamos policijos. Vėliau Italijoje buvo leidžiami daugybės jo trumpalaikių meilužių prisiminimai. Iš esmės prisiminti nebuvo ko, be to, dučė kažkodėl būdavo labai šiurkštus. Matyt, jis nelabai vertino savo sugulovių jausmus. Tačiau vienai iš jų pavyko suvystyti visagalį diktatorių. Klara Petači puolė jam ant kaklo viduryje gatvės. Teisingiau, greitkelio. Iki pusės išlindusi pro mašinos langą, mergina ekstazės pagauta mojavo vyriausybiniam kortežui. Musolinis įsakė apsisukti ir pasivyti tą mašiną. “Venecijos” rūmuose jai buvo paskirti atskiri kambariai. Dučė slėpė ją, tačiau nelabai rūpestingai. Jis galėjo būti jos tėvas. Iš Musolinio juokėsi visa Italija (išskyrus jo žmoną). Tai buvo tikra itališka aistra - kaip kine. Klara Petači kaltino jį (visiškai teisėtai) neištikimybe, grasino nusižudyti, jeigu jis ją paliks. Po kiekvieno skandalo Musoliniui atsiverdavo opa. Jis kelis mėnesius valgydavo vien ryžių košę, nemiegodavo naktimis, visiškai nupliko. Po dešimties tokio gyvenimo metų išvargintas diktatorius nusprendė: užteks! Vieną gražią dieną sargyba neįleido Klaros į rūmus. Įsiutusi moteris prasiveržė pas Musolinį. Ji raudojo, rovė sau plaukus ir mėgino nagais įsikabinti į Musolinio veidą. Ji norėjo, kad jis ją mylėtų. Dučė pasidavė. Itališkas farsas baigėsi kaip antikinė tragedija. Kai fašistinis režimas žlugo, Musolinis su meiluže mėgino pabėgti į Šveicariją. Mašiną, kuria jie važiavo, sustabdė partizanai komunistai. Musolinis buvo pastatytas prie sienos. Petači iššoko iš mašinos ir puolė prie jo. Jai buvo liepta pasitraukti. Ji apkabino Musolinį. Dučės ir jo meilužės kūnai buvo už kojų pakarti pagrindinėje Milano aikštėje. B.d. Daugiau perestroiku komunistams nebebus Prieš dešimt metų Maskvoje vyko XIX partijos konferencija. Ji nustatė perestroikos garantą: juo turėjo tapti “partinė demokratija”. Paskui paaiškėjo, kad komunistų partija ir “partinė demokratija”nesuderinami dalykai. Tačiau būtent po XIX konferencijos kai kurie žmonės suprato, kad Sovietų Sąjungoje dedasi negeri (t.y. labai geri) dalykai. Atmintis ir tikrovė Žmogaus atmintis pasirenka, ką jai prisiminti. Juk šią konferenciją iš Suvažiavimo rūmų pirmą kartą transliavo televizija, tačiau visi “Itogi” korespondento apklausti politikai ir net istorikai pirmiausia prisiminė draugo Jelcino B.N., SSRS valstybinio statybos komiteto pirmininko pirmojo pavaduotojo, prašymą politiškai reabilituoti jį. Dar karštus ginčus dėl Gdliano ir Ivanovo “Uzbekijos bylos”. Ir dar konferencijos delegatus bei “prijaučiančiuosius” sugluminusią Michailo Gorbačiovo tezę dėl teisės derinti pirmojo sekretoriaus ir sovieto pirmininko pareigas. Dauguma prisiminė bendrą atmosferą, audringas diskusijas, neįprastas partijos forumams, ir kovos su “istorijos ir tikrovės juodinimu” būtinybe pridengtą viešumo slopinimą. Būdinga tai, kad visi mano, jog gyva diskusija paaiškinama alternatyviais delegatų rinkimais (visi klysta: renkami jie buvo kaip visada). Kai kurie “prisiminė”, kaip Černopyskis užsipuolė Andrejų Sacharovą (tai buvo po metų, per liaudies deputatų suvažiavimą). Niekas neprisiminė nė vienos iš šešių XIX partinės konferencijos rezoliucijų. Neminėsime jų ir mes, nes konferencija buvo svarbi ne “lemtingais sprendimais”, o savo diskusijomis. Karštų ginčų per būsimus liaudies deputatų suvažiavimus tada niekas dar net neįsivaizdavo. Aleksandras Jakovlevas vėliau rašė: “Mes ne viską teisingaiapskaičiavome: pasipriešinimas pasirodė esąs didesnis negu tikėjomės. Tačiau vis dėlto buvo priimta nemaža svarbių rezoliucijų, pavyzdžiui, dėl viešumo, dėl tautinių problemų. Ir iš viso, kad ir kokie buvo geri dokumentai, man atrodė, kad niekas jų nevykdys. Dauguma visiškai nesiruošė jų vykdyti. Mus palaike delegatai, bet ne aparatas ir ne nomenklatūra”. Kontekstas Dabar labai naudinga pavartyti to meto laikraščius. Nustembi: nejaugi tai buvo tik prieš dešimt metų? Labiausiai jaudinusios temos: kova prieš suvienodintą darbo užmokestį ir socialistinio lagerio atnaujinimas. Sovietų Sąjunga tebestovėjo eilėse prie degtinės, nors partija jau buvo pripažinusi, kad kovodama su alkoholiu perlenkė lazdą. Pasirodo įsakas dėl anoniminių signalų ignoravimo. Žiemos pabaigoje iš kandidatų į Politinio biuro narius išbraukiamas B.Jelcinas (1987 m. rudenį, kai jis buvo pašalintas iš Maskvos miesto pirmojo sekretoriaus pareigų, tai padaryti kažkodėl buvo pamiršta), o pavasario pradžioje KPSS CK organe “Sovetskaja Rosija” išspausdinamas Ninos Andrejevos manifestas “Negaliu atsisakyti principų”. Tris savaites demokratai drebina kinkas: nejaugi baigėsi perestroika ir viešumas, juo labiau kad atsigavę partijos biurokratai surengia “vadovaujančių nurodymų” nagrinėjimo kampaniją (tik po Aleksandro Jakovlevo atsakymo “Pravdoje” paaiškėja, kad būna ir “asmeninių nuomonių”). Partinės konferencijos išvakarėse Leningrade prie Kazanės soboro milicija išvaiko demonstrantus, reikalaujančius daugpartinės sistemos, ir vienas iš ”perestroikos šauklių”, rašytojas Danilas Graninas stebisi valdžios nemokejimu kalbėtis su masėmis aktualiomis temomis: “O juk partiniams darbuotojams reikejo eiti ir įrodinėti žmonėms, kad jie neteisūs, diskutuoti, ginčytis”. Audringi ir ilgai trunkantys Konferencija, nors į jos darbotvarkę buvo įtraukti aktualūs klausimai (partine demokratija - perestroikos garantija”, “socialistinis pliuralizmas”), buvo rengiama pagal seną suvažiavimų šabloną: buvo paskelbtos privalomos “Tezes”, sudaryti delegatų sąrašai, o paskui tie delegatai pagal tuos sąrašus “išrinkti” ir t.t. Todėl dauguma konferencijos dalyvių tebebuvo,kaip ir anksčiau, reskomų, obkomų, rajkomų ir partkomų pirmieji sekretoriai, gamyklų direktoriai, aukšti karininkai (tarp jų praktiškai visų respublikų KGB pirmininkai). Kaip visada “masėms” atstovavo brigadininkai, traktorininkai, šaltkalviai ir melžėjos. Žinoma, iš anksto buvo nuspręsta, kas, kada ir apie ką kalbes. Generalinio sekretoriaus kalboje buvo apstu tada įprastų, o dabar jau beveik nesuprantamų štampų: “priimta daug svarbių sprendimų”, “ekonomika pamažu didina apsisukimus”, “kasmetinis gyvenamojo ploto atidavimas”, “tendencija įgavo plėtrą”, “būtina plėtoti ir stiprinti” ir t.t. Ir štai po tokio įprasto pasirengimo ir įprastos “ataskaitinės” pradžios jau pirmą partinio forumo dieną prasidėjo kažkokios neįprastos kalbos. Procesą pradėjo pats Gorbačiovas: jo pranešime buvo ne tik ritualinių užkeikimų, bet ir blaivių vertinimų - reikalai prasti. Iš įpratimo kai kurie oratoriai - Kemerovo obkomo pirmasis sekretorius Vadimas Bakatinas, Maskvos gorkomo sekretorius Valerijus Belijanovas - mėgino, kaip anksčiau, viešai gėrėtis pranešeju, “praturtinusiu” ir “atsakiusiu į visus klausimus bei išsklaidžiusiu abejones”, šie mėginimai greitai buvo nuploti, o prezidiumas gavo raštelių, reikalaujančių “kalbėti iš esmės”. Akademikas Leonidas Abalkinas tuoj po Belijanovo deklaracijų parengė salei šaltą dušą: parodė, kad penkmečio plano koncepcija yra neįgyvendinama, o ką tik Michailo Gorbačiovo pareikšta mintis sujungti partkomo pirmojo sekretoriaus ir sovieto pirmininko pareigas - ciniška. Pabaigoje akademikas pritrenkė salę klausimu: “Ar mes, išlaikydami sovietinį visuomenės organizavimą ir vienpartinę sistemą, galime garantuoti demokratini visuomenės gyvenimo organizavimą?” Dabar tai skamba retoriškai, o prieš dešimt metų kilo baisus triukšmas. Nuploti Per tas keturias dienas buvo daug plojama. Ir tiems, kurie reikalavo reformų, ir tiems, kurie jas neigė. Rašytojo Jurijaus Bondarevo, palyginusio perestroiką su lektuvu, kuris pakilo ir nežino kur nusileisti, o viešumą - su ekstremizmu ir dvasios ištvirkimu, žodžius salė palydėjo audringomis ovacijomis, o jo kolegą Grigorijų Baklanovą, mėginusį prieštarauti, nuplojo, ir tokiais pat audringais aplodismentais sveikino Sviatoslavo Fiodorovo repliką: “Jis (Bondarevas) gal ir nežino, kur nusileisti. Jis - rašytojas. O, pavyzdžiui, aš žinau”. Plojo “nuskriaustam” Borisui Jelcinui, kai šis pasiūlė pašalinti iš Politinio biuro“senąją gvardiją”, stabdančią perestroiką, kai kritikavo Gorbačiovo idėją sujungti pareigas. Plojo, kai paprašė “politinio reabilitavimo”, kai iš jo visaip buvo tyčiojamasi (“Borisai, tu neteisus”). Pritarė vieninteliam buvusį KPSS Maskvos gorkomo pirmąjį sekretorių užtarusiam kažkurio Sverdlovsko partkomo sekretoriui Vladimirui Volkovui, plojo, kai buvo perskaitytas Sverdlovsko obkomo pirmojo sekretoriaus Leonido Bobykino raštelis, kad “Sverdlovsko delegacija nieko neįpareigojo daryti tokį pareiškimą”. Visais atvejais plojo tie patys žmonės. Tai rodė, kokia padėtis tiek partijoje, tiek visoje Sovietų Sąjungoje: žmonės niekaip negalėjo suprasti, kas yra ta perestroika. “Itogi” teigia, kad XIX partijos konferencija suteikė jėgų perestroikos šalininkams ir nuliūdino jos priešininkus, tačiau joks partijos dekokratizavimas taip ir neprasidejo. (To ir negalėjo būti.) Vieni konferencijos delegatai taip ir nesuprato, kad partija pasikeisti negali, kiti pasmaugė visas idėjas, kurios teoriškai (laimei, tik teoriškai) galėjo atnaujinti KPSS. Partinės konferencijos išvakarėse vienas iš ”perestroikos šauklių”, dramaturgas Aleksandras Gelmanas, raše: “Jeigu mes vėl būsime nublokšti atgal, sveikos jėgos išeis iš partijos. Ir tada viskas nebeteks prasmes. Tada partija virs bedvase, iš esmės reakcinga jėga, kuri nuves šalį jau ne į sąstingį, o į visišką krizę. Tad mūsų partijai ši perestroika yra lemiama, mūsų partija privalo šią perestroiką vykdyti iki galo, dar vienos, naujos perestroikos mūsų partijai nebebus”. Šie žodžiai buvo pranašiški. Tačiau geriausiai apie XIX partinę konferenciją pasakė Andrejaus Sacharovo našlė Elena Boner: “Konferencija sukrėtė savo atvirumu, galų gale mes per televiziją galėjome pamatyti praktiškai viską, kas ten vyko. Paskui paaiškėjo, kad visa tai - šnipštas! Tačiau tada tai neatrodė šnipštas. Man labai svarbu tada buvo tai, kad partijos konferencija tapo impulsu rinkti parašus dėl draugijos “Memorial” įkūrimo”.


Libano spauda apie Hendersono derybas Libane

BEIRUTAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Keturias dienas išbuvęs Libane, JAV valstybės departamento atstovas Lojus Hendersonas išskrido į Stambulą. Laikraščiai pažymi, kad per savo derybas Libane Hendersonas reikalavo, kad Jordanija ir Libanas prisijungtų prie Bagdado pakto. Laikraštis „Ad-Diar” rašo, kad Hendersonas išvyko iš Beiruto, nesulaukęs Jordanijos atsakymo, ar ji prisijungs prie Bagdado pakto. Laikraštis „Al-Achba“ mano, kad Hendersono misija suorganizuoti sąmokslą prieš Siriją sužlugo.


Laikraštis „Krasnaja zvezda” pranešė, kad pasirašytas daugiašalis susitarimas dėl paliaubų Kalnų Karabache ir Armėnijos bei Azerbaidžano pasienyje. Susitarimas turi įsigalioti šeštadienį. Pasak laikraščio, susitarimą praėjusį šeštadienį pasirašė Armėnijos, Azerbaidžano, Rusijos ir Gruzijos gynybos ministrai. Armėnija ir Azerbaidžanas įsipareigojo pradėti savo pajėgų atitraukimą. Numatoma į paliaubų rajonus nusiųsti stebėtojus iš Rusijos, Baltarusijos, Kazachstano, Gruzijos ir Ukrainos, kurių pasiūlymu gali būti nusiųstos taikos palaikymo pajėgos. Primename, visi ankstesni Armėnijos ir Azerbaidžano susitarimai buvo trumpalaikiai.


JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE SIAUČIA DIDELĖS AUDROS IR SMARKIAI SNINGA

NIUJORKAS, kovo 20 d. (TASS). Spaudos pranešimais, pastarosiomis dienomis Jungtinių Amerikos Valstybių Atlanto pakrantėje dukart kilo smarkios audros. Iškrito labai daug sniego. Audros paraližavo aktyvumą Niujorke ir jo apylinkėse, sutrikdžiusios oro ir automobilių transporto darbą. Keli vandenyno laivai buvo išmesti į krantą. Nepilnais duomenimis, žuvo apie 100 žmonių. Padaryta daug materialinių nuostolių.


Už Vokietijos darbininkų klasės vienybę kovoje prieš Adenauerio politiką

BERLYNAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra ADN, Vokietijos Komunistų partijos CK pirmasis sekretorius Maksas Reimanas vakar per radijo stotį ,,Doičer Fraihaitzender 904” pasakė kalbą apie Vakarų Vokietijos bundestago rinkimų rezultatus. Maksas Reimanas pabrėžė, kad svarbiausioji išvada iš bundestago rinkimų rezultatų yra tai, jog reikia stiprinti kovą už darbininkų klasės vienybę, ištikimybę darbininkų judėjimo tikslams ir idealams. 9 milijonai rinkėjų, kurie balsavo už socialdemokratų partiją, darbininkai — komunistai, socialdemokratai ir krikščionys, inteligentai, visi Adenauerio režimo priešininkai bus milžiniška jėga, jeigu jie susivienys į galingą liaudies judėjimą kovoje prieš ginklavimąsi ir militarizmą, už taiką, demokratiją, socialinę pažangą ir tėvynės suvienijimą. Reikia, nurodė Maksas Reimanas, pasukti Vokietijos socialdemokratų partiją į kovos prieš monopolistus ir militaristus kelią, į bendrų visos Vokietijos darbininkų klasės veiksmų kelią, į abiejų Vokietijos valstybių savitarpio supratimo kelią. Baigdamas Maksas Reimanas pabrėžė, kad uždavinys dabar yra sustiprinti komunistų ir socialdemokratų bendradarbiavimą, kuriam buvo padaryta pradžia rinkiminės kampanijos metu.


Nelabai seniai vienas oratorių, kalbėjęs viename Paryžiaus klube, kur nagrinėjami įvairiausi klausimai, taip pabaigė savo kalbą apie bendrąją politiką: „XX amžius pamatys senųjų imperijų žlugimą ir atgimimą kitų valstybių, kaip, sakysime, Ukraina“. Šie žodžiai buvo pasakyti Rochechonartʼo klube gegužės 12 d. Jie būtų labai nustebinę klausytojus prieš 10 metų, kada net Ukrainos vardas Prancūzijoj buvo pamirštas. Tačiau tas vardas buvo žinomas XV amžiuje, jis randamas Agrippos dʼAubiqué veikale „Tragiques“, Voltaireʼas jį labai dažnai kartoja savo „Karolio XII istorijoje“, bet, Ukrainai susijungus su Rusija, jos vardas išnyksta. Ukraina pasidarė taip nežinoma, kad karo pabaigoj atsakingi Prancūzijos reikalų vedėjai net nežinojo, kurioj pasaulio daly ta 1917 m. kartu su Lietuva prisikėlusi šalis yra. Bet per 10 metų Prancūzija suprato, nežiūrint visokių Lenkijos šmeižtų ir propagandos, ukrainiečių judėjimo svarbą. Ukrainos klausimas pagimdė rimtų studijų ir ji pradedama skirti nuo Rusijos, su kuria tas kraštas taip ilgai buvo suplakamas. Bet nepakanka, kad tik mokslininkai, istorikai ir literatai pažintų tautą, reikia, kad ir plačioji publika įsigytų nors elementariškiausių žinių tuo klausimu. Tas procesas kaip tik dabar ir vyksta. „Revue de France“ balandžio 15 d., gegužės 1d. ir gegužės 19 d. numeriuose paskelbė labai įdomų raportą apie Sovietų Rusiją. Tų pačių įspūdžių autorius nėra nei mokslininkas nei politikos vyras*). Tai yra inžinierius ir komersantas, kurio dėmesys ypač buvo nukreiptas į naujosios kooperacijos formas. Jis neturi literatūrinių pretenzijų, rašo labai paprastai laiškų forma savo tėvams, visiškai nemanydamas daryti efektų savo stiliumi. Tie jo įspūdžiai dar ir tuo svarbūs, kad autorius moka rusiškai. Pažiūrėkime, ką jis sako apie ukrainiečių judėjimą. Visų pirma jis tą judėjimą pažymi pačiose išviršinėse gyvenimo formose, būtent, kalboje. Charkove jis pastebi beveik visas iškabas su ukrainiškais parašais. „Vadinasi, sako Méquet, ta „mova“, kaip sako rusai su tam tikra ironijos doze, nėra mitas. Ir ukrainiečių kalba labai skiriasi nuo rusų. Aš jaučiu, kad mažas susipažinimas su ta kalba man bus be galo naudingas“. Ta pastaba yra teisinga, bet reikia jį papildyti. Charkove dar galima susikalbėti rusiškai, bet Kijeve ukrainiečių kalbos mokėjimas yra būtinas. Kalba primena literatūrą, ir autorius tiesiogine žodžio prasme paskęsta atsiminimuose apie Gogolị, Taras Bulbą ir Ševčenko, kurio skausmingas veidas užtinkamas tiek miestuose, tiek sodžiuose. Bet štai politinis Ukrainos ir ukrainizacijos klausimas. „Aš susipažinau, savaime suprantama, paviršutiniai su Ukraina. Bet mano kontaktas su ta šalimi buvo pastovus. Aš pastebiu, kad viskas turi labai greit susiukrainti. Ar tu atsimeni tą istoriją, kurią deda į visokių niekniekių rinkinius visi, tiek baskai, tiek žydai, tiek suomiai? Joj kalbama, kaip įvairios tautos rašo disertacijas apie dramblį Anglas rašo straipsnį apie dramblio kaulo prekybą; vokietis plačią tezę apie bendrąsias dramblių giminės savybes; prancūzas novelę apie dramblių meilę; pagaliau lenkas rašo smarkų pampfletą apie dramblį ir lenkų kausimą. Tas dvi dienas aš daugiau nieko negirdėjau kalbant kaip tik apie ukrainiečių klausimą. Kalbama vienokia ar kitokia forma, kalbama kur reikia ir kur nereikia. Tos kalbos pasidarytų nuobodžios, jei nebūtų simpatiškos. Per revoliuciją tauta, apie kurią čia mes kalbam, padarė dvigubą smūgį: socialinį ir tautinį… Ukrainiečiai, bent tie, su kuriais aš kalbėjau, būtinai nori jei ne nepriklausomybės tai bent autonomijos … Jie žino, kad jų šalis yra turtinga: žemė derlinga, yra požeminių turtų. Nieko jiems netrūksta, kas sudaro didelę moderninę valstybę. Jų gyventojų tankumas panašus į Vakarų valstybių gyventojų tankumą, ir tatai jau juos padaro civilizuotais pagal Europos tipą. O paskum, paskum yra Ukrainos senosios kultūros prestižas, karžygiškų kovų atsiminimai: zaporogų prieš totorius ir lenkus“. Tai neblogai pastebėta ir, apskritai, Méquetʼo pastabos yra teisingos. Tačiau politiniai samprotavimai, aiškus dalykas, yra labiau ginčitini. Pastebėsime keletą klaidų. Kijevo Lavroj autorius rado viename ukrainiškų graviūrų skyriuje tikrą lenkų bajorą, grafą Potocki. Tai yra garsi svetimtaučių „kliukva“. Ne! Kijevo Lavros Potockis nėra lenkų grafas. Tai yra buvęs rusų generolas kilimo ukrainietis, patriotas, kuris, dar senajam režimui tebesant, Peterburge surinko tikrą graviūrų muziejų apie Ukrainą. Ukrainos Sovietų vyriausybė iš jo tą kolekciją, kurios vertė yra be galo didelė, nupirko, perkėlė į Kijevo dvarą, o senąjį Potockį paskyrė jos korservatoriumi ligi gyvos galvos. Tas Potockis be pavardės daugiau nieko bendro neturi su garsiąja Lenkijos grafų šeima. Dar ir daugiau panašių klaidų būtu galima rasti Méquetʼo rašinyje. Bet jos nesvarbios. Svarbiausioji tai, kad jis gerai suprato ukrainiečių judėjimo svarbą ir reikšmę. Prancūzuose tai yra retas dalykas ir todėl pastebėtinas.


Pasikalbėjimas su LKP CK sekretoriumi J. Maniušiu

SPAUDOJE jau buvo pranešta, kad neseniai baigė darbą Italijos komunistų partijos X suvažiavimas. Šiame suvažiavime Tarybų Sąjungos Komunistų partijos delegacijos sudėtyje dalyvavo ir Lietuvos KP Centro Komiteto sekretorius J. Maniušis. „Tiesos“ korespondentas paprašė drg. Maniušį pasidalyti įspūdžiais apie Italijos komunistų partijos suvažiavimą. – Kaip žinoma, – pasakė drg. Maniušis, – Italija – viena iš stambiausių kapitalistinių šalių Vakarų Europoje. Ji užima šeštą vietą kapitalistiniame pasaulyje pagal pramonės produkcijos išleidimą. Ypač sparčius vystymosi tempus rodo Italija pastaraisiais metais. Tačiau, kaip savo pranešime partijos suvažiavime pažymėjo Palmiras Toljatis, išanalizavus šalies gyvenimą, daugiau stebina ne augantys ekonominiai rodikliai, o tikrai milžiniška nepasitenkinimo ir kovos banga prieš dabartines sąlygas. Darbo žmonių gyvenimo sąlygos Italijoje tikrai sunkios. Net parlamento komisija turėjo pripažinti, kad Italijoje yra 12 milijonų žmonių, kurie iš esmės priversti skursti. Buržuazinė propaganda ryšium su sparčiu ekonomikos vystymusi Italiją vadina „stebuklų šalimi“. Bet kokia tai „stebuklų šalis“ galima spręsti iš to, kad Italijoje vidutinis pramonės darbininko uždarbis sudaro 42 tūkstančius lyrų, o žemės ūkio – tik 20 tūkstančių. Atrodo, daug. Tuo tarpu oficialūs duomenys skelbia, kad pragyvenimo minimumas šeimai iš 4 asmenų sudaro 74 tūkstančius lyrų. Vadinasi, žmonės uždirba dvigubai, trigubai mažiau, negu reikia normaliai gyventi. O kiek šalyje žmonių, kurie iš viso neturi jokio darbo? Šiuo metu Italijoje 724 tūkstančiai visiškų bedarbių ir tiek pat dalinių bedarbių. Kasmet tūkstančiai italų priversti ieškoti darbo kitose šalyse. Vien 1960 metais iš Italijos emigravo apie pusę milijono žmonių, pernai – apie 350 tūkstančių. Italijos dalyvavimas „bendrojoje rinkoje“ ir ryšium su tuo muitų sumažinimas žemės ūkio produktams neigiamai atsiliepė jos žemės ūkiui, kuriame dar stiprios feodalizmo atgyvenos. 200 stambių žemvaldžių šeimų valdo daugiau kaip 80 procentų žemės, o du su puse milijono valstiečių iš viso neturi žemės. Paprastai, samdiniai per metus gali gauti darbo tik 100-150 dienų, o likusį metų laiką lieka be jokio uždarbio. Tad argi reikia stebėtis, kad, esant tokioms sąlygoms, kas kartą vis labiau stiprėja kova tarp darbo ir kapitalo. 1960 metais streikuose dalyvavo 5 milijonai žmonių, dėl streikų nustota 120 milijonų valandų. Šiemet streikų kova dar labiau sustiprėjo. Per dešimt šių metų mėnesių dėl streikų nustota 385 milijonai valandų. Šiai darbo žmonių kovai vadovauja Italijos komunistų partija, viena iš įtakingiausių ir didžiausių darbininkų partijų kapitalistinėse šalyse. Jos eilėse beveik du milijonai narių. Jos įtakoje yra Visuotinė darbo konfederacija, kuri jungia 3.745 tūkstančius žmonių, Italijos moterų sąjunga, jungianti milijoną demokratinių moterų, Nacionalinė kooperatyvų lyga, jungianti 10 tūkstančių kooperatyvų, kurie turi apie 3 milijonus narių. Kokia yra Italijos komunistų partijos įtaka šalyje, vaizdžiai kalba tas faktas: už ją savo balsus atiduoda kas ketvirtas rinkėjas. Deputatų rūmuose ji turi 141 vietą. Plačiau už komunistus parlamente atstovaujama tik valdančioji krikščionių demokratų partija. Gruodžio pradžioje 876 Italijos komunistų partijos delegatai susirinko į Romą, į Kongresų rūmus, esančius miesto pakraštyje, į tuos pačius rūmus, kuriuos kadaise buvo pastatęs Musolinis fašistų partijai. Delegatų tarpe – antifašistų kovos didvyriai – pogrindininkai, garibaldiečiai, Madride kovęsi už Ispanijos liaudies laisvę. Pasipriešinimo korpuso kovotojai, vadavę savo kraštą iš hitlerininkų. Nemaža delegatų ir jaunų komunistų, tų, kurie, gal būt, 1960 metais pirmą kartą dalyvavo protesto demonstracijose prieš Tambronio vyriausybę, užkirtę kelią fašizmui. Į Italijos komunistų suvažiavimą savo delegacijas buvo pasiuntusios ir daugelio pasaulio šalių komunistų ir darbininkų partijos. Šiame suvažiavime taip pat dalyvavo ir Italijos socialistų partijos delegacija. Iki 1956 metų Italijos komunistai ir socialistai buvo sudarę paktą apie veiksmų vienybę. Tačiau pastaraisiais metais socialistų partijos vadovybė pakeitė savo pozicijas. Jos dešinysis sparnas priešakyje su Neniu nutraukė ryšius su komunistais ir ėmė artėti prie stambiosios buržuazijos partijos – krikščionių demokratų. Tiesa, tam prieštarauja kairysis socialistų partijos sparnas, kuriam vadovauja tokie žymūs darbininkų judėjimo veikėjai, kaip Velejetis, Baso, Valoris, Lusu ir kiti. Bet Nenio šalininkai centro komitete sudaro daugumą, ir jie tempia socialistų partiją į reformistines socialdemokratų pozicijas. O tai daro didelę žalą darbininkų judėjimui. Italijos komunistai kovojo ir kovoja už darbininkų ir demokratinio judėjimo vienybę. Daugelio metų patyrimas liudija, kad komunistų ir socialistų draugystė ir bendradarbiavimas yra vienas iš svarbiausių šalies demokratinio vystymosi sąlygų. Tai buvo pabrėžta drg. Toljačio pranešime, apie tai kalbėjo delegatai. Kritikuodami dešiniųjų socialistų vadovų priešakyje su Neniu poziciją, delegatai pabrėžė, kad šie ieško argumentų ir preteksto, kaip toliau didinti skilimą tarp partijų. Kad tikrai taip yra, parodė socialistų partijos delegacijos vadovo ir socialistų partijos vadovybės nario Lombardžio kalba Italijos komunistų partijos suvažiavime. Jis iš esmės pasisakė prieš komunistų ir socialistų bendradarbiavimą. Ir kokiu disonansu nuskambėjo socialistų partijos vadovo kalba palyginti su darbininko-socialisto kalba, kurią jis pasakė Turino FIATO gamyklos darbininkų vardu ir pabrėžė būtinumą toliau stiprinti veiksmų vienybę. Italijos komunistų suvažiavimas didelį dėmesį skyrė tarptautinėms problemoms. Ir tai suprantama. Pasaulio tautos gyvena sudėtingu istoriniu momentu. Ir todėl dar labiau iškyla būtinumas stiprinti viso pasaulio komunistų ir darbininkų partijų vienybę. Kaip ir būdinga tikriesiems marksistams-leniniečiams Italijos komunistai, o taip pat kitų broliškųjų partijų delegacijos griežtai pasmerkė atskalūnus iš Albanijos darbo partijos vadovybės, kurie, šmeiždami kitas komunistines partijas, nori suskaldyti komunistinį judėjimą. Italijos komunistų didžios ištikimybės demonstracija kūrybinio marksizmo-leninizmo principams, solidarumo su tarptautiniu komunistų ir darbininkų judėjimu ir Lenino sukurta Tarybų Sąjungos Komunistų partija tapo tas posėdis, kai sveikinimo kalbą pasakė TSKP CK Prezidiumo narys ir TSKP CK sekretorius F. Kozlovas. Audringais plojimais delegatai sutiko TSKP CK sveikinimą Italijos komunistų partijos X suvažiavimui. Ir vėl delegatai karštai ploja, kai drg. Kozlovas Italijos komunistų partijos vadovams įteikia Raudonąją vėliavą su Lenino portretu. Delegatai ir svečiai atsistoja ir gieda komunistinio judėjimo himną – Internacionalą. – Vėliavą, kurią mums įteikė tarybiniai draugai, mes neatiduosime į muziejų – savo kalboje pareiškė Italijos komunistų partijos vadovybės narys Alikata. – Ji visuomet mums primins, kas mes esam, kad mes norime būti leninine partija, drąsia mintyse ir veiksmais, sugebančia išspręsti visus uždavinius bet kurioje situacijoje, nacionaline ir tuo pat metu giliai internacionaline partija. Mes pasižadame garbingai saugoti šią lenininę vėliavą. Mes padarysime taip, kad dešimtys tūkstančių naujų darbininkų, naujų jaunuolių, naujų moterų žengs paskui mus. Susitelkę aplink mūsų partijos politinę liniją, aplink mūsų Centro Komitetą, aplink brangų drg. Toljatį, su Lenino ir Gramšio vardais lūpose mes žengsime pirmyn kovoje už demokratiją ir taiką į socializmą mūsų žemėje! Revoliucine daina „Bandjera rosa“, „Internacionalu“, audringa ovacija delegatai sutinka šiuos žodžius. Suvažiavimo priimtoje rezoliucijoje numatyti rimti uždaviniai vidaus politikoje, kovoje už socializmą. Joje kalbama apie komunistų partijos santykius su socialistais, apie kovą už žemės reformą, apie šalies gyvenimo demokratizavimą ir kt. Italijos visuomenės susidomėjimas komunistų partijos suvažiavimu buvo milžiniškas. Visų partijų laikraščiai stengėsi kuo plačiausiai nušviesti suvažiavimo darbą, beveik visuose laikraščiuose buvo išspausdinta nuotrauka, vaizduojanti, kaip F. Kozlovas įteikia vėliavą P. Toljačiui. Per televiziją kalbėjo žymūs Italijos komunistų partijos ir broliškųjų partijų veikėjai. Nustebęs ir išsigandęs dėl tokio didžiulio dėmesio komunistų suvažiavimui, reakcinis katalikų laikraštis „Ore dodiči“ dargi nutarė pareikšti protestą. „Laikas tam padaryti galą, – rašė jis, ir „sumažinti entuziazmą“. Bet į nepavydėtiną padėtį save pastatė „Ore dodiči“. Visuomenės susidomėjimo laipsnis kompartijos veikla nepriklausė nuo to, į ką apeliavo laikraštis. Italijos komunistų partija užima žymią vietą valstybėje ir tarptautiniame darbininkų judėjime, daro milžinišką įtaką politinei padėčiai savo šalyje. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos delegacija, viešėdama Italijoje, susipažino su darbo žmonių gyvenimu, lankėsi Florencijoje, Venecijoje, Neapolyje, Sorente, aplankė namus, kuriuose gyveno Gorkis, apžiūrėjo Pompėjos griuvėsius, istorinius paminklus, gausius muziejus, susipažino su nuostabiais Rafaelio, Leonardo da Vinči, Mikelanželo, Rubenso ir kitų įžymiausių pasaulio dailininkų kūriniais. Ypač didelį įspūdį paliko miestų architektūra, puikioji Adrijos gražuolė su kanalų alėjomis – Venecija. Susitikimai su darbo žmonėmis dar karta parodė, kokią didelę meilę Italijos darbo žmonės jaučia Tarybų Sąjungai. Prisimena toks atsitikimas. Viešėdami Neapolyje, užėjome į restoraną papietauti. Gretimoje salėje buvo triukšminga. – Ten vestuvės, – atsakė į mūsų klausimą kelneris. – Ką gi, einam, pasveikinsim jaunavedžius, pasiūlė delegacijos vadovas drg. Kozlovas. Linkėjimus sėkmės ir laimės jaunavedžiams vestuvių dalyviai sutiko tiesiog ovacija. Vestuvėse dalyvavę komunistai ir socialistai, išsitraukę savo partinius bilietus, ėmė prašyti drg. Kozlovo ir kitų delegacijos narių autografų, klausinėti apie Tarybų Sąjungą, pasakoti, kaip gyvena darbo žmonės Italijoje, čia pat pradėta keistis suvenyrais. Tokia jau yra Italijoje tradicija, kad autografai prašomi padėti ant partinio bilieto. Taip buvo ne kartą ir suvažiavimo salėje. Ten, kur buvo tarybinė delegacija, visuomet būriavosi delegatai ir visi ant partinių bilietų prašė autografų, ir būtinai ant to lapelio, kur rašomi pažymėjimai apie nario mokesčio sumokėjimą. Prisimena ir vienas nepaprastai įspūdingas susitikimas su vyno gamintojais netoli Romos. Tai buvo Džonsane. Jo meras komunistas Desantes. Iš viso tame dvare 1.800 komunistų. Čia yra partijos zoninis komitetas, kuriam vadovauja energingas sekretorius Čezoronė. – Ar ta vietovė jums neprimena Tarybų Sąjungos? – paklausė draugai italai. Darbininkai pasakojo apie savo darbą ir gyvenimą. Kaip brangiausią dovaną jie priėmė delegacijos narių atminimui jiems padovanotą gairelę ir Lenino bareljefą. Italijoje taip priimta, kad be vaišių svečiai neišleidžiami. Štai tos vietovės meras irgi nutarė mus pavaišinti. Einam mes miestelio gatvėmis. Priėjome prie restorano. – Bet į jį neisim, – sako meras, nors jis visai padorus ir jo savininkas yra komunistas. Mat, jame jau yra buvęs Adžiubėjus, „Izvestijų“ redaktorius. Taigi, reklamos jam užtenka. Prieiname kitą restoraną. – Į jį irgi neisime, – sako meras, – nors jo savininkas taip pat komunistas. Čia irgi jau yra buvę draugai iš Tarybų Sąjungos. Pagaliau priėjome trečią – medžiotojų restoraną, papuoštą žvėrių iškamšomis. – Čia jūs būsite pirmasis žy.mus svečias, – pabrėžė meras. Visuose pokalbiuose su mumis, Italijos darbo žmonės prašė perduoti nuoširdžiausią padėką tarybinei liaudžiai, tarybinei vyriausybei, draugui Chruščiovui už titanišką kovą už taiką, už tai, kad tik Tarybų Sajungos vyriausybės išmintingos politikos dėka visiškai neseniai pasaulis buvo išgelbėtas nuo visa naikinančio termobranduolinio kar


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo pakviestas, šiandien į Tarybų Sąjungą atvyko Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz Tito su žmona. Jį lydi Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius, Serbijos Liaudies skupščinos pirmininkas J. Veselinovas, Makedonijos Liaudies susirinkimo pirmininkas L. Arsovas, Chorvatijos Vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas I. Krajačičius ir kiti asmenys. Tuo pat traukiniu atvyko TSRS ambasadorius Jugoslavijoje A. Puzanovas Ukrainos žemėje Jugoslavijos prezidentas ir jo palydovai buvo nuoširdžiai, svetingai sutikti. Prezidentui buvo atiduota karinė pagarba. Į atvykusius kreipėsi sveikinimo kalba UTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pavaduotojas S. Kovpakas. Atsakomąją kalbą pasakė Josipas Broz Tit


Libano valstybės ministro pareiškimas NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Beiruto, Libano valstybės ministras, kurio žinioje yra naftos klausimai, Saibas Salamas pareiškė, kad užsienio naftos kompanijos mėgina nuginčyti Libano teisę leisti savus įstatymus. Libano valstybės ministro pareiškimas padarytas ryšium su tuo, kad Amerikos kapitalui priklausanti kompanija „Transarabien Paiplain Kompani“ atsisakė vykdyti neseniai Libano priimtą įstatymą dėl mokesčių ėmimo iš visų užsienio kompanijų, kurios iki pastarojo laiko naudojosi lengvatomis.


Vakar į Strasbūrą dalyvauti Europos tarybos parlamentinės asamblėjos 44-ojoje sesijoje išvyko Lietuvos Respublikos AT paskirti atstovai-deputatai A.Brazauskas, J.Karvelis, J.Tamulis ir šios delegacijos vadovas deputatas E.Gentvilas. - Vyksime įgyvendinti anksčiau pasiūlytos idėjos, kad Europos taryboje būtų sudarytas laikinasis komitetas, kuris stebėtų derybų tarp Estijos ir Rusijos, Latvijos ir Rusijos bei Lietuvos ir Rusijos eigą - Eltos korespondentui pasakė delegacijos vadovas E.Gentvilas. Toks laikinasis derybų stebėjimo komitetas galėtų būti įkurtas jau artimiausiu metu šalių, kurios nėra pilnateisės Europos tarybos narės, komiteto posėdyje. Mūsų delegacijų nariai jau buvo susitikę Rygoje ir parengė laikinojo komiteto veiklos nuostatus. Taigi dabar Strasbūre reikėtų juos dar kartą aptarti ir įkurti tokį komitetą. Tuomet Europos taryba taptų tam tikra tarptautine Rusijos ginkluotės, kariuomenės išvedimo ir ekonominių derybų tarp Rusijos ir Baltijos valstybių stebėtoja. Manome, kad toks stebėjimas iš šalies, iš Europos tarybos, turėtų palengvinti, optimizuoti derybų eigą. Lietuva, nuo praėjusių metų rugsėjo mėnesio turinti Europos tarybos specialaus svečio teises, taip pat dalyvaus svarstant Vakarų Europos šalių ekonominės pagalbos Rytų Europos valstybėms klausimą.


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Asamblėjoj rugsėjo 8 dieną.

(Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos Asamblėjos posėdžiuose kalbėtojai eina į tribūną su išanksto surašytomis kalbomis, jos pareina ilgą patarėjų, juriskonsultų mašiną. Dažniausia jos prieš pačią kalbą ir žurnalistams pateikiamos. Šiame tarptautiniame parlamente kalbų klausytojų yra visokių: daugelis ir skaitydami parodo savo gražbylumą, bet ir tiek. Tačiau niekuomet iš skaitomos kalbos negalima spręsti apie oratoriaus smegeninės įtemptą darbą, jo kalbos konstrukciją ir jo logiškumą. Lietuvos ministeris pirmininkas po p. p. Motta, Seipel ir Zaleskio, kurie visi savo kalbas skaitė, vien turėdamas rankoj mažą raudoną knygelę, būtent: Tautų Sąjungos statutą, per valandą laiko nuodugniai, stipriai sukoordinavęs mintis, parodęs taip retą intelektą net tokioj rinktinėj apylinkoj, visų atkreipė dėmesį. Daugelis pasidarė minkštesni jo asmens atžvilgiu dėl jo tariamo užsispirimo kai dėl lenkų. T. S. paktas yra priėmęs karo galimumus. Gyvenimas pradeda šalintis nuo Tautų Sąjungos. Jos vyriausias uždavinys išreikštas pakto įžangoj ir paskui ypač 11 straipsny. Bet ar gali dabartinis paktas padaryti karą negalimu? Nėra abejonių, kad paktas yra priėmęs karo galimumus. Tuo tarpu valstybėms, Tautų Sąjungos nariams uždėta prievolė laikytis tų dviejų principų, kuriais remiasi lenkų rezoliucija, neturi juridinio pobūdžio, kadangi paktas nėra pakeistas. Kadaise buvo pastebėta, kad negalima pakto modifikuoti: Tautų Sąjunga nėra universali, buvo ir yra didelių valstybių, kurios nepriklauso prie Tautų Sąjungos ir kurios karo atžvilgiu sudaro labai didelę pajėgą. Pačios Tautų Sąjungos norai toliau siekė, ir mes žinome du etapus, kur tas noras pasireiškė aktais: pirmiausia Ženevos protokolu, bet gerai žinome, koksai likimas jo sulaukė, - paskiau, pereitais metais, lenkų pasiūlymu, kuris buvo vienu balsu priimtas, pasmerkdamas puolimo karą. Kelloggo paktas morališkai ir juridiskai smerkia karą. Bet štai situacija pakitėjo. Po dosnios p. Briand iniciatyvos Jungtinių Amerikos Valstybių sekretorius p. Kellogg pasiūlė projektą, kuris po derybų ir pataisų buvo pasirašytas Paryžiuj. Šisai paktas turi dispozicijų, kurios pasmerkia karą ir morališkai ir juridiškai. Žinoma, yra pesimistų, kurie mano, kad Briando Kelloggo paktas turi vien moralinės reikšmės. Bet ar to paties tada negalima būtų pasakyti apie kiekvieną tarpautinio pobūdžio sutartį? Didžiausias senovės filosofas Platonas savo galvoj, kurdamas idealią respubliką, statė klausimą: „Kas saugos sargus?“. Nėra galima sukurti tarptautinės organizacijos be šios įstaigos, kuri dabotų sprendimų vykdymą. Daugelis mano, kad Kelloggo paktas teturi moralinius dėsnius ir visais atžvilgiais jis yra panašus kitoms tarptautinėms sutartims. Yra labai maža šių laikų tarptautinių sutarčių, kurios turėtų sankcijas. Tautų S-gos narių pareiga. Tautų Sąjungos narių yra aukščiausia pareiga nepalikti atsilikusiu patį Tautų Sąjungos paktą. Jį reikalinga yra pritaikinti dabartiniai pozityviai tarptautiniai teisei. Iki šiam momentui nebuvo pažiūrėta juridiniu atžvilgiu, Lietuvos delegacija mano, kad yra atėjęs laikas Tautų Sąjungai užsiimti tuo reikalu. Lietuvos delegacijos pasiūlymas. Lietuvos delegacijos vardu aš turiu garbės pateikti sekančią rezoliuciją: „Asamblėja labai dideliu susijaudinimu priimdama žinią, kad šiaurės Amerikos Jungtinės Valstybės ir daugelis kitų valstybių, Tautų Sąjungos narių, 1928 m. rugpiūčio 27 d. Paryžiuj yra pasirašę nuo karo atsisakymo paktą, ,,Konstatuodama, kad daugelis valstybių narių ir nenarių Tautų Sąjungos yra jau prisidėję prie minėto pakto. ,,Pripažindama, kad Tautų Sąjungos nariais priėmimas pakto nuo karo atsisakymo prašoka šiuo reikalu jų angažementus Tautų Sąjungos pakto atžvilgiu ir jį papildo, todėl kyla reikalas pakeisti paktas jo pamatinėse dispozicijose, „Atsimindama 1927 m. rugsėjo 24 dienos Asamblėjos rezoliuciją, kuri smerkia puolimo karą: ,,Prašo Tarybą duoti eigą Tautų Sąjungos pakto pataisos projektui išstudijuoti nurodytąja prasme ir jį pateikt sekančios paprastos Asamblėjos sesijai priimti“. Modifikuotas T. S. paktas ir nusiginklavimo problema. Visas civilizuotas pasaulis yra įsitikinęs, kad ištikrųjų paktas pasidarys tarptautine sutartimi, nes pasirašusieji ne vien yra Tautų Sąjungos nariai, bet ir kitos didelės valstybės, kurios nėra Tautų Sąjungos, kaip antai Sovietų Rusija, prie jo prisideda. Pereitais metais lenkų rezoliucijos projektas, smerkiantis puolimo karą, buvo vienu balsu užgirtas; prisidėjimas Tautų Sąjungos narių prie pakto taip pat bus vienbalsis. Jeigu taip atsitiks, tai padėtis iš pašaknų keičiasi. Taryba ir daugelis komisijų, kurias Asamblėja yra išrinkusi, daugiausia yra susirūpinusios taikos palaikymu. Panašus susirūpinimas yra itin pateisinamas tol, kol karas yra pripažintas kaipo tarptautinės politikos įrankis, bet susirūpinimas bus bergždžias ir net kenksmingas po pakto pasirašymo nebent Tautų Sąjungos nariai prisipažins, kad jie nedaug turi pasitikėjimo paktui, kurį yra pasirašę. Po to labai bus darbas paprastas pradėti mažinti patį nusiginklavimą. O pasitikėjimas? Ar yra pasitikėjimas? Štai sunki problema, grynai moralinio pobūdžio. Jeigu Prancūzija po karo, po tiek kentėjimų ir pergalės laisvu noru atsisakė nuo karo politikos, ji paėmė iniciatyvą į rankas išplėsti teritoriją, kur karas nebūtų įmanomas, tai sudarydama Lokarno sutartį, tai kviesdama didžiausią Amerikos valstybę sudaryti sutartį, kuri pasmerktų karą, aš manau, kad taikos politika yra galima. Jeigu tiek yra atsiekta, tai dėl to, kad būta mistiško pasitikėjimo ir kad tarptautiniai ginčai gali būti sprendžiami taikos keliu. Kas gimdo karus? P. Voldemaras nurodo dar į vieną problemą, kuri esanti labai svarbi taikos reikalui. Kas paprastai iššaukia karus? Dažnai norima ginklo būdu sustiprinti ekonominę šalies gerovę, rasti rinkų. Ši koncepcija negali viešpatauti dabar žmonijai evoliucijonuojant. Tautos, kurios plečia vien tik savo ekonominius resursus, ir karo atžvilgiu yra stipresnės. Kada valstybės kitaip supras jų tautinį labą, daug ginkluotų konfliktų išnyks. B. M. Amerikos senatas patvirtino Kelogo paktą. Žiniomis iš Vašingtono, senato užsienių reikalų komisijos pirmininkas Borah pareiškė savo nuomonę, kad senatas patvirtins Kelogo paktą be jokiu rezervų. (Elta). Nusiginklavimas – palaipsniui. Žiniomis iš Ženevos, kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj Cushendunas pareiškė, kad sekantį komisijos posėdį, nesusipratimams išvengti, nereikėjo skirti paruošiamuoju. Kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj, Boncouras pareiškė, kad, prancūzų delegacijos nuomone, dalinis nusiginklavimas turi būti jau dabar realizuojamas, tačiau ne iš karto, bet palaipsniui.


Lenkų spauda griežtai atmeta Sovietų Rusijos notą, kurią Čičerinas įteikė Lenkijos vyriausybei ryšy su pasikesinimui prieš SSSR prekybos atstovybės vedėją Lizarevą, reikalaudamas imtis energingų žygių prieš rusų emigrantų veikimą Lenkijoj. Oficiozinė ,,Epoka“ pabrėžia, kad panaši nota tegalinti turėti vieną tikslą –sukomplikuoti lenkų rusų santykius. Pilsudskiui artimas „Głos Prawdy“ vadina notą begėdiška ir brutališka. Lenkų visuomenė nesiduosianti įsibauginti panašiais Maskvos šiurkštumais.


Informacijų agentūrų pranešimais iš Brazilijos miesto, šiandien atsistatydino ministro pirmininko Brošado da Rošos vyriausybė. Brosado da Rošos vyriausybė, praneša agentūros, atsistatydino todėl, kad kongresas nesutiko surengti liaudies plebiscito klausimu, ar suteikti prezidentui platesnę vykdomąją valdžią. Yra žinoma, kad to reikalavo pats prezidentas Gulartas, norėdamas įgyvendinti savo nepaprastų reformų programą. Po to, kai jam nepavyko išreikalauti, kad kongresas patenkintų šį reikalavimą, Brošadas da Roša paskelbė deputatų rūmuose, kad jo vyriausybė atsistatydina. Agentūros Asošieited pres korespondento pranešimu, prie kongreso rūmų, po to kai ten vyko Gulartą remiančių darbininkų demonstracija, buvo sustiprinta sargyba. Brazilijos profsąjungų lyderiai paskelbė, kad jie paskelbs visuotinį streiką, jeigu kongresas nesutiks surengti plebiscito. Kadangi vyriausybė atsistatydino, o reakcingiausias kongresmenų sparnas atkakliai atsisako patenkinti Gularto reikalavimą, Brazilijoje susidaro įtempta padėtis. Agentūros AP korespondentas rašo, kad Rio Grande do Sulo valstijos sostinėje – Porto Alegrėje – trečiosios armijos vadas generolas Dantas Ribeira paruošė savo kariuomenę kovos veiksmams. Jis nusiuntė karo ministrui telegramą, kurioje pabrėžia, kad vienintelis būdas išspręsti šaliai iškilusias problemas – tai plebiscitas. Pirmosios armijos vadas savo ruožtu paskelbė, kad jis remia Gulartą, ir taip pat pareikalavo surengti plebiscit


„Pasityčiojimas iš nacistinio režimo aukų atminimo“”

Čia paskelbtas Izraelio taikos gynimo komiteto pareiškimas, kuriame protestuojama prieš buvusio hitlerinio generolo Špeidelio paskyrimą NATO sausumos kariuomenės Europos centrinėje zonoje vadu. Pareiškime pabrėžiama, kad Špeidelio paskyrimas sukėlė teisingą pasaulio visuomenės pasipiktinimą. „Nacistų generolas, — sakoma pareiškime, — kuris asmeniškai atsakingas už dešimčių tūkstančių žmonių nužudymą, dabar skiriamas Europos valstybių kariuomenės vyriausiuoju vadu… Šis paskyrimas tolygus pasityčiojimui iš nacistinio režimo aukų atminimo…”


Kaip veikia Lenkų ekspozitūra Karaliaučiuje.

Čudovskis priėmė mane atskirame kabinete, buvo neapsakomai mandagus, pats užpildė klausimų lapą ir tuoj davė vizą su teise vėl išvykti iš Lenkijos. Bet kilo klausimas, kaip aš galėsiu išvykti iš Vokietijos be jokių dokumentų? Čudovskis kiek pagalvojęs nutarė, kad reikia iš Karaliaučiaus vykti toliau į Vokietiją per koridorių ir Dirschau (Tszczew), stoty išlipti su fiktyvišku lenkų policijos škandalu, nes jis pats ten manęs lauksiąs (vėliau sužinojau, kad Plečkaitis taip buvo nutaręs su lenkų pasiuntinybe Berlyne ir Čudovskis gavo įsakymą šifruota telegrama taip daryti).


Kas atstovaus Pabaltijį Tautų Sąjungos taryboj?

„Helsingin Sonama“ vedamajame svarsto Pabaltijo valstybių kandidatūros klausimą Tautų Sąjungos taryboj. Iki šiolei, kaip žinoma, Pabaltijo ir Skandinavijos atstovas taryboj buvo Suomijos užsienių reikalų ministeris Procope. Tačiau jo trejų metų įgaliojimai pasibaigs ir šį rudenį Pabaltijo atstovas turi būti perrinktas. Laikraščio nuomone, dabar būtų Latvijos ar Estijos eilė. Tas, esą, pageidautina tiek Pabaltijo valstybių, tiek Tautų Sąjungos interesais. Pabaltijo valstybės politinėj srity rodančios didelio aktyvumo ir taip pat esanšios gerai informuotos apie padėtį Rytų Europoj. Tuo tarpu šiaurės valstybės mažai kreipiančios dėmesį į bendrą politiką ir visiškai užsiėmusios siaura vietine politika. Čia laikraštis daro priekaištų Procope, kurs noris paremti Norvegijos kandidatūrą į Tautų Sąjungos tarybą. Laikraštis nurodo, kad kandidatūros klausimas buvo svarstomas paskutiniame Latvijos ir Estijos užsienių reikalų ministerių pasitarime Taline. Pirmiausia, klausimas buvo apsvarstytas biudžeto atžvilgiu, nes atstovo vieta Tautų Sąjungos surišta su didelėmis išlaidomis ir antra, išrinkimo galimumų atžvilgiu, nes gali atsitikti, kad Latvijos ar Estijos kandidatūros nesurinktų reikalingos daugumos.


Serbų tankai iš visų pusių apsupo Sarajevą ir užblokavo pagrindinį kelią į aerouostą - visiškai atkirto miestą nuo išorinio pasaulio. Įtempti mūšiai tarp Bosnijos serbų ir musulmonų tęsiasi. JTO dalinių atstovai kreipėsi į serbų vadovybę, reikalaudami nutraukti ugnį, tačiau buvo apšaudyti ir turėjo pasitraukti.


Savo komentaruos dėl seimo rinkimų vaisių dauguma lenkų laikraščių konstatuoja, kad Pilsudskio vyriausybės blokas laimėjo sprendžiamą kovą ir kad seimas žymiai nusviro kairėn. Šis radikalizmas duoda progos ypač susirūpinti nacionalinių demokratų dešiniojo sparno organui „Gazeta Warszawska“. Laikraštis pabrėžia, kad visu frontu laimėjęs socialinis ir politinis radikalizmas. Atvirai šį radikalizmą reprezentuoją lenkų socialistų partija, „Vyzwolenie“ ir ūkininkų partija. Ši grupė turėsianti paramos taip pat pas kitas kairiąsias partijas. Laikraštis tvirtina, kad ir Pilsudskio vyriausybės blokas turįs radikalinių tendencijų. Kitas nacionalinių demokratų laikraštis „Gazeta Poranna“, kurs kelios dienos prieš rinkimus perėjo Pilsudskio pusėn, stengiasi analizuoti dešiniojo sparno sumušimo priežastis. Laikraštis nurodo, kad nacionalinių demokratų ir Vitoso partija buvusiam seime turėjo 233 vietas, iš kurių dabar joms beliko 70. Nuostoliai siekia 160 mandatų. Todėl tokio didelio mandatų skaičiaus netekimas reikią laikyti tokiu mirtinu smūgiu, koks parlamentarizmo istorijoj retai sutinkamas. Laikraščio nuomone, rinkimų rezultatai rodo, kad milžiniškoji tautos dauguma nori taikos, valstybės stabilizacijos ir stiprios vykdomosios valdžios. Liberalinis „Kurjer Poranny“ paskelbė nacionalinių demokratų steigėjo Poplawskio našlės laišką, kuriuo ji velionies idėjinius draugus kviečia „atsisakyti nuo siauros politikos ir valstybės gerovei prisišlieti prie Pilsudskio“. Šio laiško paskelbimas laikomas labai simptomatingu faktu, kuris verčiąs laukti naujų grupių ir asmenų atsiskyrimo nuo dešiniojo sparno ir prisidėjimo prie Pilsudskio. Vyriausybei artima „Epoka“ dėl rinkimų rezultatų sako, kad balsuodami už vyriausybės bloką, rinkikai balsavę už maršalą Pilsudskį. Ypač džiuginą vyriausybės bloko laimėjimai pietų ir rytų provincijose, kurių gyventojai taip pat pareiškė pasitikėjimą Pilsudskiui. Radikalinis „Glos Prawdy“ rašo, kad vyriausybės laimėjimas esąs Pilsudskio padaryto darbo vaisius. Dešiniojo sparno nacionalizmo sumušimas reikšmingu būdu supuoląs su tautinių mažumų irredentizmo žlugimu. Valstybiškoji mintis esą laimėjusi piliečių masėse be tautybių skirtumų E.


Klaipėdos krašto pajūrio kurortuose jau visai mažai svečių beliko. Dauguma svečių išvažiavo per paskutines dvi savaites. Dabar, orui pasitaisius, kurortuose vėl pastebimas didesnis judėjimas. Klaipėdos kurortuose, ypač Juodkarntėj ir Nidoj, šiemet buvo labai daug vasarotojų. Nidoj nuo balandžio 1 d. iki rugpiūčio pabaigos buvo užregistruota 3.025 svečiai, o Juodkrantėj per tą patį laiką — apie 3.800. Daugiausia vasarotojų buvo iš Vokietijos. — Rugsėjo 8 d. Vytauto Didžiojo iškilmėms Klaipėdoj numatyta šitokia programa: iš ryto pamaldos visose katalikų ir evangelikų bažnyčiose. Paskui kariuomenės paradas teatro aikštėj ir būsimos Vytauto Didžiojo aikštės, kur bus statomas Vytauto muziejus, iškilmingas pašventinimas. Vytauto Didžiojo iškilmių dieną visos įstaigos ir mokyklos bus uždarytos. Iškilmių išvakarėse, rugsėjo 7 d., vietos Vytauto Didžiojo komitetas rengia šventę Smiltynėj. Programoj numatyta koncertas, chorų dainavimas, įvairios sporto rungtynės, loterija ir kitos pramogos.


Vengrų pabėgėliai Turkijoje nori grįžti į tėvynę

Stambulo laikraščiai pripažįsta, kad daugelis vengrų pabėgėlių, atvykusių į Turkiją, nori grįžti į Vengrijos Liaudies Respubliką. Žiauriai nusivylė tie žmonės, kurie, imperialistų propagandos paveikti, paliko savo tėvynę. Vietoj žadėtų „aukso kalnų” pabėgėlių laukė nedarbas ir gyvenimas policininkų prižiūrimose stovyklose.


Vakarų Vokietijos laikraštis apie Sueco kanalo nacionalizavimą

BONA, rugpiūčio 3 d. (TASS-ELTA). Nepaisant visų Vakarų Vokietijos propagandos mėginimų palankioje šviesoje pavaizduoti Vakarų valstybių spaudimą Egipto vyriausybei Sueco kanalo klausimu, eilė Vakarų Vokietijos laikraščių negali nepripažinti, kad Egipto vyriausybės nutarimas nacionalizuoti kanalą yra pagrįstas. Laikraštis „Frankfurter Algemaine“ rašo, kad teisiniu požiūriu Vakarų valstybės neturi pagrindo protestuoti prieš Sueco kanalo nacionalizavimą. „Vargu ar galima šiandien ginčyti, — pareiškia laikraštis, Egipto vyriausybės teisę nacionalizuoti transporto kompaniją… Protestuojančių Vakarų valstybių teisinė pozicija atrodo nelabai stipri“. Paminėjęs Ideno pareiškimą, jog Anglijos vyriausybė nesutiks su tuo, kad Sueco kanalą „neribotai kontroliuotų viena valstybė“, laikraštis rašo: „Tai — ne pagrindas. Tai reikalavimas, kuris vargu ar atitinka 1956 metų politinę padėtį“. „Tiesa yra ta, — rašo baigdamas laikraštis, — kad Vakarų Europos valstybes Afrikoje ir Azijoje užklupo nepaprastai skaudus kolonijinių interesų likvidavimo procesas. Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimas yra to proceso dalis. Ir jis vystosi toliau“.


Dabar, paaiškėjus referendumo rezultatams, kai dešiniųjų radikalų lyderiai perdėtai kritikuoja LDDP, jai skiriama šmeižtų ugnis, tenka vėl kalbėti apie mūsų partijos ištakas, tikrąsias nuostatas bei vertybes. Jos pateiktos Programoje, kituose dokumentuose, matyti mūsų veikloje. Tačiau, panašu, būtent tai ir yra mūsų oponentų nepasitenkinimas. Jie ir toliau, tačiau dabar dar stipriau, tęsia nekorektišką, dažnai begėdišką mūsų partijos šmeižto kampaniją, ieškodami būtų ir nebūtų nuodėmių. Tai, be jokios abejonės, visų pirma jų pačių problema, kurią pavadinčiau savidiskreditacija. Nesugebėjimas dorai politiškai konkuruoti ne tik paliudija dešiniųjų radikalų politinį silpnumą, nemokėjimą valstybiškai mąstyti, telkti žmones tikroms Lietuvos problemoms spręsti, bet ir stabdo mūsų politinį vystymąsi. Matydamas ir girdėdamas per televiziją, radiją, skaitydamas dešiniųjų spaudoje skleidžiamus prasimanymus, kaltinimus apie „LDDP norą įtraukti į kokią nors sandrauga” ar „restauruoti komunizmą” galvoju: o kas tie mūsų partijos žmonės? Ar išties jie galėtų taip daryti ar bent galvoti? Peržvelgiu mintimis LDDP Tarybą, miestų bei rajonų žmones: akademikai, rašytojai, ūkininkai, žurnalistai, darbininkai, inžinieriai. Daugelis jų pakankamai žinomi Lietuvoje. Dauguma - lietuviai, tačiau turime ir rusų, lenkų žydų, kitų tautybių žmonių. Visi jie, esu įsitikinęs, yra krašto patriotai ne tik žodžiais, bet visų pirma savo darbais padėję Lietuvai atgimti, išsivaduoti. Dar tais sunkiais 1989 metais jie pasakė „ne” TSKP diktatui, aktyviai dalyvavo tikrojo visos Lietuvos Sąjūdžio veikloje, sausio dienomis gynė Parlamentą, aktyviai rengė vasario plebiscitą. Kartu su kitų redakcijų žurnalistais desantininkų buvo išvaryti iš Spaudos rūmų. Tai jie - ekonomistai, filosofai, teisininkai, politologai rengė LDDP valstybingumo gaires, siūlė Parlamentui ekonomikos, ūkio rekonstravimo programas, tarpnacionalinių santykių sureguliavimo nuostatas. Beje, didelė dalis mūsų prognozių pasitvirtino, ypač žemės ūkio, ekonomikos reformos, užsienio politikos srityse. Remdamiesi Sąjūdžio rinkimine programa, LDDP žmonės parengė parlamentinės Konstitucijos projektą. Beje, už parlamentinį Lietuvos valstybės atkūrimą gegužės 23 dieną dar kartą pasisakė Lietuva… Ir dabar juos, mūsų partijos žmones, trečiojo Sąjūdžio aktyvistai vadina Lietuvos išdavikais… Visa tai sunkiai paaiškinama sveiku protu. Galime būti politiniai oponentai, konkurentai, tačiau viskam yra ribos. Pagaliau morale! Ką besakytume apie politikos ir moralės santykį (jis išties yra sudėtingas), tačiau juk esame viena tauta. Europietiškos, krikščioniškos kultūros tauta. Politinė konkurencija vyksta ne tam, kad viena tautos dalis nugalėtų kitą. Ji reikalinga, kad būtų surasti optimalūs politiniai sprendimai, kuriuose kiekviena politine jėga save mato bei įteisina. Vis peržvelgiu mintimis mūsų žmones… Profesorius, pasaulinės reikšmės mokslininkas, garsiausių pasaulio aukštųjų mokyklų garbės daktaras, daug metų kiek galėjęs gynęs Lietuvos mokslo šventovę… Akademikas, filosofas, antihitlerinės koalicijos dalyvis, vienas iš tų Atgimimo šauklių, kurie kalbėjo apie skaudžiausias mūsų visuomenės problemas net ir tada, kai tai daryti buvo ypač sunku… Rašytojas, tarsi taranas griovęs stagnacijos stabus… Vienas geriausių Lietuvoje Panevėžio rajono ūkių vadovų, garsinusių Lietuvą žemės ūkio produkcija… Didelės gamyklos inžinierius, nelietuvių tautybės, nepabūgęs TSKP CK ideologo, pasakęs tiesiai, kad ir kitų tautų žmonės remia lietuvių tautos norą gyventi laisvai… Ūkininkė iš Alytaus, sunkiomis sąlygomis kurianti naują Lietuvos žemės ūkį… Ne visi jie buvo Komunistų partijoje, kaip dabar mėgstama šnekėti. Turime ir buvusių tremtinių, net politinių kalinių, jaunimo, remiančio Lietuvos leiboristų idėjas. O kas suskaičiuos, kiek žmonių mus remia, taip pat materialiai, siūlo, tikisi, kad sugebėsime apginti demokratijos daigus, kitokią nei oficiali nuomonę… Visa tai - didelė, pati didžiausia vertybė: žmonės, jų intelektas, darbas, pagaliau jų tikėjimas, kad jie tarnauja savo kraštui, demokratijos įtvirtinimui. Ir kas, kokios tarnybos ar kokios nors jėgos galėtų pakreipti juos į priešingą savo krašto siekiams pusę? Taip galvoti gali tik tie, kas kuria apologetines organizacijas, kas įsivaizduoja patriotizmą kaip pritarimą savo pačių mintims. LDDP savo vidine organizacija yra demokratiškas žmonių sambūris. Sprendimai čia priimami kolegialiai, diskusijų būdu, susidūrus įvairioms nuomonėms. Klysta tie, kas galvoja, jog pas mus nusprendžia „vadai“, o žemutinės organizacijos tik vykdo. A.Saudargas sykį Parlamente, vertindamas politines partijas, sakė, jog LDDP sukurta senų komunistinių struktūrų pagrindu. Tai neatitinka teisybės. Komunistinės organizacijos veikė iš esmės gamybiniu, griežtos centralizacijos principu (kaip šiuo metu trečiasis Sąjūdis), tuo tarpu LDDP seniai, nuo pat savo įkūrimo pradžios veikia tik teritoriniu partinių klubų principu. Beje, mes beveik vienintelė partija, kurios žemutinės grandys dviejų trečdalių balsų dauguma gali nevykdyti respublikinių organų sprendimų. Ar partiją, kuri pasisako už rinkos ekonomiką, pliuralizmą, laisvą spaudą, parlamentinį valstybės organizavimo principą ir t.t., galima vadinti komunistine? Galbūt vienas iš nedaugelio LDDP Tarybos prezidiumo posėdžių, kuriame visi buvome absoliučiai vienos nuomonės, tai - 1991 m. rugpjūčio 19 d. Tuomet, kitą dieną po pučo Maskvoje, mes priėmėme pareiškimą (beje, pirmieji iš visų politinių partijų), kuriame aiškiai ir nedviprasmiškai sakoma: „Pareiškiame visiems ir visų pirma partijos nariams, jog mūsų pagrindinės nuostatos nesikeičia. Lietuva bus nepriklausoma, demokratinė valstybė”. Šis pareiškimas buvo paskelbtas „Tiesos” ekstra numeryje tą pačią dieną. Tuomet daugelis mūsų žmonių suprato, jog pasisekus pučui represijų smaigalys bus nukreiptas pirmiausia į juos, sulaužiusius „vieningą ir nedalomą” TSKP. Tačiau niekas iš mūsų nesuabejojo, nepabūgo. Žlugus pučui, nepriklausomybė greitai buvo pripažinta tarptautiniu mastu. Tai buvo ir yra visų mūsų pergalė. Ir niekas neturi teisės jos savintis. Dvidešimt tūkstančių mūsų partijos narių dirba Lietuvai, demokratijai, ir niekas negali iš jų tos teisės atimti. Tačiau mes nesame akli ir matome, kad to siekiama. Ypač dabar, kai artėja rinkimai į Seimą. Bet kurios kairės, dešinės ar centristinės politinės jėgos eliminavimas, nepriklausomai nuo motyvų ar pretekstų, paverstų rinkimus į Seimą neteisėtais, neatstovaujančiais viso mūsų krašto. O tai, kaip žinoma iš politologijos istorijos, niekuomet neatneša gerų rezultatų. Dešinieji radikalai puikiai suvokia, kad būtent LDDP bus jų svarbiausias konkurentas rinkiminėje kovoje. Štai kur esmė! Būtent todėl siekiama mus apkaltinti „komunizmu”, įrodyti, kad mūsų partijoje pilna „agentų bei šnipų” (kukliai nutylint jų skaičių savo eilėse). Kaip rašo jau minėtas, beje, politinis kalinys Liudas Dambrauskas: „LDDP vadovus laikyti mūsų Respublikos priešais gali tik tie, kurie arba dreba dėl vietos prie valdžios lovio, prisibijodami būsimų rinkimų, arba sąmoningai KGB yra įtaigaujami veikti Lietuvos nepriklausomybės priešų naudai pagal seną principą - skaldyk ir valdyk”. Įsiklausykime į šio gyvenime daug iškentusio ir patyrusio žmogaus balsą! Panašiai elgiamasi ir su laisva spauda. Visų pirma, pasitelkiamos ekonominės priemonės. Ir politinės taip pat. Būtent dėl to šaukiama, jog „visa laisva spauda yra komunistinė”. Nesąmonė! Aš paklausiau Tarptautinės žurnalistų federacijos generalinį sekretorių A.Vaitą, ką darytų ši organizacija, jei mūsų laisvoji spauda būtų uždrausta būtent šiuo pretekstu. Jis atsakė, kad pats kreipėsi į B.Jelciną, kai buvo uždaryta „Pravda”, ir kad, be abejonės, TŽF labai stipriai protestuotų, jei kažkas panašaus įvyktų Lietuvoje, kur, jo nuomone, komunistinės spaudos apskritai nėra. Beje, A. Vaitas pažadėjo, jog užsienio žurnalistai aktyviai stebės, ar Lietuvoje rinkimai vyks demokratiškai. Nors esama politinių jėgų konfrontacijos, mes turime galimybę susitarti. Tai ir yra tikroji politika. Tokią galimybę, man regis, suteikia ir birželio 14 d. referendumas. Tereikia dešiniųjų, centro ir kairiųjų lyderiams kartu pakviesti visus Lietuvos žmones aktyviai dalyvauti ir pasisakyti referendume už svetimos armijos išvedimą. Tuo visi mūsų politikai pademonstruotų savo politinę išmintį, kaip tai buvo padaryta praėjusių metų vasarį, kitais atvejais. Tokiu būdu galima būtų pradėti susitarti. Tai, be jokios abejonės, būtų Lietuvai ne tik naudingas, bet ir leistų civilizuotai tęsti konstitucingumo, valstybingumo atkūrimo raidą. Pralaimėjusių nebūtų. Laimėtų Lietuvos žmonė


Radio žiniomis, šiandien Varšuvoj prasidėjo tarptautinė taikos konferencija, kurią suorganizavo Ženevos tarptautinės taikos biuras. Varšuva kaip konferencijos vieta išrinkta lenkų grupei pasiūlius. Konferencija atidaryta su didelėmis iškilmimis.


Latvių rašytojos Aspazijos 60 metų amžiaus ir 40 metų literatūros darbo sukaktuvių paminėjimą ruošia Lietuvių Latvių Vienybė su latvių studentų korporacija „Sidrabenia“. Sukaktuvių vakaras įvyks penktadienį kovo 16 d. universiteto I rūmuose didžioje salėję 8 val. vakaro. Vakaro programoj – prof. Volterio įžangos žodis, jubiliatei siunčiamų nuo organizacijų sveikinimų perskaitymas, artistės P. Penkauskaitės deklamacijos, p. Dvarionaitės dainos Aspazijos tekstais, stud. Lapienio paskaitos apie Aspazijos biografiją ir dramą ,,Vaidilutė“, J. Paleckio paskaita ,,Aspazijos kūrybos bruožai“. Paskaitos bus iliustruojamos nejudomais paveikslais. Tas paminėjimo vakaras platesnio susidomėjimo vertas, nes jame bus proga susipažinti su įdomia ir viena žymiausių latvių moterų rašytojų, turinčių didelę reikšmę ne tik latvių literatūroj, bet ir mūsų kaimynės tautos gyvenime. Be to, Aspazija verta pagerbti kaipo lietuvių tautos simpatikė.


PCHENJANAS, gruodžio 27 d. (TASS-ELTA). Iš Pietų Korėjos gaunami pranešimai rodo, kad ten stiprėja lisynmaninės klikos kariniai pasirengimai. Tuos pasirengimus lydi karingi pareiškimai, raginimai pažeisti paliaubų sąlygas ir surengti „žygi į šiaurę“. Kaip praneša agentūros Asošieited Pres korespondentas iš Seulo, lisynmaninės armijos štabų viršininkų jungtinės grupės pirmininkas generolas Cžon Ir Kvonas, grįžęs iš kelionės į JAV, pareiškė, kad „į Pietų Korėją reikia įvežti branduolinį ginklą ir kitus šiuolaikinius ginklus“. Toliau jis įžūliai pareikalavo, kad 16 šalių, dalyvavusių ginkluotoje intervencijoje Korėjoje, „paskelbtų paliaubas Korėjoje negaliojančiomis“. Korėjos Centrinės telegramų agentūros pranešimu, šiomis dienomis provokacinius pareiškimus taip pat padarė esančių Pietų Korėjoje ir Japonijoje JAV sausumos kariuomenės dalių vadas generolas Uaitas ir Pietų Korėjos armijos štabo viršininkas generolas Li Chiun Kunas. Per interviu su Amerikos agentūros korespondentu Uaitas šmeižikiškai apkaltino korėjiečių-kinų pusę pažeidžiant paliaubų sąlygas ir pareikalavo, kad jo vadovaujama amerikiečių kariuomenė būtų aprūpinta „geriausiais šiuolaikiniais ginklais“. Paskui Uaitą generolas Li Chiun Kunas „Naujųjų metų laiške“, girdamasis, kad lisynmaninė armija „žymiai pakėlė savo kovingumą, papildė apsiginklavimą, atliko šiais metais eilę karinių manevrų“, paragino Pietų Korėjos kareivius ir karininkus traukti į agresyvų „žygi į šiaurę, kad iki 1957 metų kalėdų šalis būtų suvienyta“.


TSKP CK SVEIKINIMAS Antrajam Visasąjunginiam kompozitorių suvažiavimui

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Antrojo Visasąjunginio tarybinių kompozitorių suvažiavimo delegatus ir jų asmenyje visus daugianacionalinio mūsų šalies muzikos meno veikėjus. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija, kurios keturiasdešimtąsias metines šiemet pažymi visa pažangioji žmonija, atvėrė naujos, socialistinės visuomenės kūrimo erą. Ji panaikino mūsų šalyje bet kokį žmogaus išnaudojimą kito žmogaus, visas nacionalinio ir socialinio engimo formas. Per istoriškai labai trumpą laiką tarybinė liaudis įgyvendino didžius socialinius pertvarkymus visose gyvenimo srityse. Kovoje už socializmą išaugo tarybiniai žmonės, atsiskleidė liaudies — tikrojo istorijos kūrėjo galingos dvasinės jėgos. Tarybiniai kompozitoriai savo kūryba aktyviai dalyvavo kuriant naująją visuomenę, įnešė vertingą indėlį į Socialistinės kultūros vystymą. Revoliucija suteikė tarybinės muzikos veikėjams galimybę įgyvendinti didžiąją meno paskirtį — kurti liaudžiai, vardan jos laimės, kurti laisvai ir su įkvėpimu. Tarybų valdžios metais buvo sukurti ir susilaukė plataus liaudies pripažinimo ryškūs ir jaudiną kūriniai — operos, baletai, simfonijos, oratorijos, kantatos. Tarybinės dainos ėmė skambėti ne tik mūsų šalyje, bet ir toli už jos ribų, kaip taikos, laisvo darbo, tautų brolybės ir draugystės šaukliai. Tarybų Sąjungos muzikos menas vystėsi kaip daugianacionalinis realistinis menas, į kurį įsijungė daugybė mūsų Tėvynės tautų kūrybos šaltinių. Komunistų partija labai vertina tarybinių kompozitorių veiklą. Mūsų liaudis mėgsta muziką, rūpinasi ir domisi savo kompozitoriais. Istorija nežinojo tokios masinės jautrių ir gilių muzikos meno vertintojų auditorijos, kaip Tarybų šalyje. Tarybinis muzikos menas vystėsi ir vystosi nesutaikinamai kovojant su degraduojančiu reakcinių kapitalistinio pasaulio klasių muzikos menu. Gili buržuazinio-modernistinio meno yda yra jo atitrūkimas nuo liaudinių šaltinių, kraštutinis individualizmas, nukrypimas nuo klasikinio palikimo ir liaudies muzikos tradicijų. Tarybinė muzika, remdamasi gaivinančiais naujosios, socialistinės epochos šaltiniais, stipriai įsitvirtino liaudiškumo ir gilaus idėjiškumo pozicijose. Bendroje kovoje už tolesnį pažangaus realistinio muzikos meno vystymą vis labiau plečiasi ir stiprėja tarybinio meno meistrų ryšiai su liaudies demokratijos šalių kūrybinėmis organizacijomis ir kitų užsienio šalių priešakiniais muzikos veikėjais. Antrasis tarybinių kompozitorių suvažiavimas vyksta įgyvendinančių Komunistų partijos XX suvažiavimo nubrėžtą didingą tolesnio socialistinės ekonomikos ir kultūros vystymo programą mūsų šalies darbininkų klasės, kolūkinės valstietijos ir inteligentijos didžiulio politinio ir gamybinio pakilimo aplinkoje. Sprendžiant istorinius komunizmo statybos uždavinius didelę reikšmę turi kultūros darbuotojų kūrybinė veikla. Tarybiniai kompozitoriai kartu su kitais inteligentijos būriais privalo suvaidinti aktyvų vaidmenį formuojant naujosios visuomenės kūrėjų komunistinį sąmoningumą ir estetiškai auklėjant juos. Socialistinio realizmo metodas reikalauja, kad tarybiniai kompozitoriai nuosekliai kovotų tiek su estetų rafinuotumu, negyvu individualizmu ir formalizmu, tiek ir su natūralistiniu primityvizmu mene. Tarybinės muzikos veikėjai privalo atspindėti tikrovę jaudinančiais, puikiais poetiniais paveikslais, kupinais optimizmo ir kilnaus humaniškumo, kūrimo patoso ir kolektyvizmo dvasios — visa to, kas būdinga tarybinių žmonių pasaulėjautai. Paveikti amžininkų protą ir jausmus, uždegti širdis, įkvepti juos darbui vardan komunizmo pergalės, diegti nesutaikinamumą vi. sokiems išnaudojimo, pavergimo, rasinio išimtinumo ir kitų kapitalisti. nės sistemos ydų pasireiškimams - toks yra taurus socialistinės kultūros veikėjų uždavinys. Tarybinis menas, atspindintis tikrovės daugialypiškumą ir mūsų šalies žmonių dvasinį turtingumą, atveria kelius įvairioms meninėms individualybėms visapusiškai atsiskleisti, užtikrina plačią erdvę kūrybiniams siekimams, drąsiai iniciatyvai, asmeniniams polinkiams, atveria erdvę minčiai ir fantazijai. Visus savo talentus, gabumus ir meistriškumą tarybinės muzikos veikėjai privalo nešti liaudžiai, „milijonams ir dešimtims milijonų darbo žmonių, kurie sudaro šalies pažibą, jos jėgą, jos ateitį” (V. I. Leninas). Vystant tarybinę muziką yra ne tik didelių pasiekimų, bet ir rimtų trūkumų. Kompozitorių kūryboje dar nėra reikiamai įkūnijama dabarties tema. Liaudis laukia iš muzikos veikėjų kūrinių dabarties tema, turiningų ir melodingų operų apie tarybinį žmogų, jo dvasios ir darbo žygdarbių didingumą, naujų simfonijų, kuriose gilus idėjinis turinys būtų suderintas su plačiosioms masėms prieinama demokratine muzikine kalba, nuoširdžių lyrinių dainų, džiaugsmingos muzikos. Tegul tai būna monumentali opera, herojinė simfonija, lyrinė daina arba romansas — tarybiniai žmonės ir jų draugai visame pasaulyje bus dėkingi kompozitoriams už jų indėlį į visos žmonijos kultūros lobyną. Didelę reikšmę įgyja dabartinėmis sąlygomis TSRS Kompozitorių sąjungos veikla. TSRS Kompozitorių sąjunga privalo vienyti ir telkti visas tarybinės muzikos veikėjų kūrybines jėgas, visokeriopai prisidėti prie jaunųjų kūrybinių kadrų iškėlimo, ugdymo ir auklėjimo, aktyviai padėti vystyti TSRS tautų muzikos meną. Idėjiškai auklėti kompozitorius, tobulinti jų meninį meistriškumą, teikti veiksmingą pagalbą vykdant taurų darbą — estetiškai auklėjant liaudį, visokeriopai stiprinti visuomenines, demokratines darbo formas plataus pačių muzikos veikėjų aktyvumo pagrindu — tokie yra Kompozitorių sąjungos uždaviniai. Komunistų partijos Centro Komitetas linki didelės sėkmės Antrojo TSRS kompozitorių suvažiavimo darbe ir reiškia tvirtą įsitikinimą, kad tarybinės muzikos veikėjai ir ateityje aktyviai dalyvaus darbo žmonių masių kovoje už didžiuosius mūsų laikų idealus ir sukurs kūrinius, vertus tarybinės liaudies, pergalingai kuriančios komunizmą.


Atidėtos vokiečių sovietų prekybos derybos.

Radio žiniomis iš Berlyno, vokiečių užsienių reikalų ministeris Stresemannas pranešė Sovietų Rusijos ambasadoriui Berlyne Krestinskiui, kad derybos dėl prekybos sutarties bus atidėtos, kol vyriausybė gaus paaiškinimų, dėl ko buvo suimti ir padėti į kalėjimą vokiečių inžinieriai Sovietų Rusijoj.


Tikroji Tautų Sąjunga. Europos būklė. Prancūzų vokiečių aliansas. Lenkija turės nusilenkti. Youngo planas pradės veikti, Reino kraštas bus evakuotas šio mėnesio pabaigoj. Mes matome militarinę ir finansinę didžiojo karo likvidaciją. Bet dar nematyti politinės likvidacijos, nes į Versalio ir kitus paskum sudarytus traktatus negalima žiūrėti, kaip į traktatus, kurie turi padaryti galą politin. ir ekonominiams konfliktams, kurie sukėlė karą. Jei jie, tie konfliktai dėl Europos pakrikimo per karą ir nustojo savo griežtumo, bet vis dėlto jie egzistuoja su visais savo blogumais ir pavojais. Aiškus dalykas, per Tautų Sąjungą, per Kellogo paktą, Locarno, Briando propoziciją, valstybės, susirūpinę taikos palaikymu, stengėsi konsoliduoti esamas sutartis ir sudaryti ištisą konvencijų sistemą, kuri likviduotų politinius ir ekonominius klausimus, skiriančius Europą, neleistų grįžti prie senų diskusijų ir taip dalykus sutvarkyti, kad ateities nesusipratimai būtų sprendžiami arbitražo keliu tarptautiniuose tribunoluose. Bet tam tikslui pasiekti priemonių daugumas, nuolatinis nerimas dėl pasirašytų konvencijų vertybės, aiškiausiai parodo, kad niekas nėra tikras dėl rytdienos ir kad tuo nerimu yra užsikrėtę visos svarbiųjų Europos valstybių vyriausybės. Londono konferencijos nepasisekimas yra aiškus įrodymas, kad taikai nieko pastovaus nepadaryta. Anglija, kurios finansinei galybei tenka patirti skaudžių smūgių, susirūpinusi sunkiu nedarbo klausimu ir nemažiau keblia Indijos problema, susikaupia savyje, ieško kelių už Europos ribų. Italija, pačiame augimo krizyje, dairosi į kurią pusę kreipti savo ekspansiją. Vokietija ruošiasi tyliai, bet energingai, turėdama galvoj būsimus įvykius. Prancūzija, dabar, turėdama pirmą Europos valstybių koncerte vietą, bijo jos nustoti ir visokiomis priemonėmis stengiasi ją pasilikti ir toliau. Rodosi, kad keturios didžiosios Europos valstybės veda kitokią politiką, kiekviena nusižiūrėdama į savo ypatingą būklę ir turėdama galvoj savo ypatingus interesus. Nieko nematyti, kas panėšėtų į nuoširdų susitarimą. Aš dažnai sakydavau, kad nei Tautų Sąjunga nei paktai, vistiek kaip jie būtų pavadinti, negali patikrinti Europos taikos. Taip pat taika negali būti patikrinta ir vien tik prancūzų vokiečių antanta. Aš girdžiu abejuose Reino pusėse, kraštutinius elementus išėmus, kad prancūzai ir vokiečiai skelbiasi esą tos antantos šalininkai, bet reikia pripažinti, jei nenorima atsidurti keblioj situacijoj, kad abejose Reino pusėse antanta suprantama ne vienodai. Dabartiniai Prancūzijos politikos vadai mano, kad tos antantos pagrinde turi būti esamų sutarčių gerbimas. Tatai suprantama, nes tos sutartys yra sudarytos atsižvelgiant į Prancūzijos ir jos sąjungininkų interesus. Vokiečiai priešingai, — ir šiame punkte visos vokiečių partijos sutinka — mano, kad tikroji antanta tik tada galima, kai bus revizuotos esamos sutartys ir visų pirma Versalio traktatas. Berlynas mano, kad žodis „antanta“ ne visiškai tiksliai apibrėžia santykius, kurie turėtų būti tarp dviejų valstybių ir kad tie santykiai turėtų būti tvarkomi tikrojo alianso pagrindais. Tuoj po karo prancūzų dauguma būtų atsitraukę tokios perspektyvos akivaizdoje. Laikas padarė savo darbą, karo atsiminimai dyla praeityje, naujosios kartos išeina į politinę areną, aprūkus dūmais teisybė išlengvėlio kyla aikštėn, ir blaivūs protai, kurie pirma aliansą būtų atstūmę, dabar žiūri į jį, kaip į pageidautiną dalyką. Tautinę nuotaiką stengiasi pakeisti tarptautinė. Visa paskutiniųjų laikų prancūzų literatūros produkcija tatai puikiausiai įrodo. Nepraeina nė vienos savaitės, kad prancūzų knygų rinkoj nepasirodytų knyga, skiriama kovoti su senaisiais prietarais, skelbianti tautų solidarumą ir reikalaujanti tikrosios Tautų Sąjungos, nes Ženevos Tautų S-ga esanti tik „juodraštis“. Nauja tarptautinė santvarka, sako Lucien Lehmanʼas savo knygoj: „Vienintelis išėjimas“, pareina nuo trijų pačių stipriųjų Europos valstybių, kurios yra taip pat ir labiausiai civilizuotos: vokiečiams, prancūzams ir anglams tenka padaryti 4 rugpiūčio naktį. Mano nuomone Lehmannʼas klysta, manydamas, kad anglai galėtų prisidėti prie tos inicijatyvos. Jų ypatinga pasaulinė ir europėjinė pozicija juos verčia tiktai suinteresuotais Europos unijos žiūrėtojais. Kas liečia Prancūziją ir Vokietiją mūsų nuomonės sutinka. Senoji aliansų sistema, rodos, vis labiau ir labiau pasensta. Mes dar atsimename, kokia buvo viena svarbiausia didžiojo karo priežastis. Europos padalijimas į dvi stovyklas yra tokia politinė sistema, kuri nieko negali padaryti dėl taikos ir neišvengiamai turi privesti prie karo. Tokia sistema yra priešinga tai dvasiai, kuri turėtų vyrauti tikroj Tautų Sąjungoj. Prancūzų vokiečių aliansas būtų visiškai kitokio pobūdžio, nes, būdamas sudarytas iš dviejų stovyklų šefų, jis sugriautų senąsias aliansų sistemas. Aplink prancūzų vokiečių grupę, pagal būtinumo dėsnį, turėtų grupuotis visos kitos tautos. Tokiam aliansui sudaryti vienintelė kliūtis glūdi tame, kad Prancūzijai sunku atsisakyti nuo jos pasirašytų tarptautinių sutarčių ar tai su Vokietija ar tai su kitomis Europos valstybėmis. Tauta, kuri sudaro didžiausią kliūtį tokiam aliansui realizuoti, yra, aiškus daiktas, Lenkija, nes pati svarbioji sąlyga, kurią Vokietija pastatys Prancūzijai sudarant aliansą, bus jos Rytų sienų revizija. Aš manau, ir daugelis prancūzų mano taip pat, kad jei mums Lenkija daug kuo skolinga, tai mes jai nieko. Visos prancūzų vyriausybės nuo 1919 m. manė, kad prancūzų lenkų aliansas gali patikrinti mūsų saugumą. Dabar joms tenka prisipažinti, kad jos klydo. Visuomenė, kuri ima rimtai žiūrėti į tarptautinę situaciją, mato, kad prancūzų vokiečių aliansas gali daug geriau garantuoti Europos taiką kaip prancūzų lenkų aliansas. Tuo būdu mes matom pasikeitimą viešosios opinijos, kuri taip sustiprės, kad turės nugalėti politikos vyrų pasipriešinimą. Tiktai visuomenės galvojimo būdo, o ypač politikos vyrų nusistovėjusių nuomonių, kurios buvo iškraipytos klaidingu auklėjimu, negalima pakeisti nei per dieną nei per metus. Tačiau, mes jau esame kryžkelėj, valanda jau artinasi, kada reikės pasirinkti galutinį sprendimai. Aš esu tikras, kad netrukus Vokietija padarys Prancūzijai konkrečių pasiūlymų. Per Fachoda konfliktą Vilhelmas II pareiškė Quai dʼOrsay, kad, jei prancūzų kariuomenė neatsitrauks ir kils ginkluotas konfliktas tarp Anglijos ir Prancūzijos, Vokietija yra pasiruošus kovoti kartu su mumis. Iš dviejų tuomet mums pasitaikiusių aliansų mes pasirinkom aliansą su Anglija. Tą pasirinkimą buvo galima motivuoti noru atsiimti Alzasą ir Loreną, noru atkeršyti 1870 m. pralaimėjimą, baime prarasti kolonijas, nepasitikėjimu imperatoriaus žodžiu, mūsų kariniu nepasiruošimu, žodžiu, buvo daug priežasčių, kalbėjusių už aliansą su anglais. Šiandie visiškai kitas dalykas. Išmainyti Vokietiją ant Anglijos, gal būt, buvo išmintingumo pažymys, o išmainyti Vokietiją ant Lenkijos būtų beprotybė. Tos beprotybės Prancūzija nepadarys. Viešoji opinija būtų atsakinga. Tegul Vokietija kalba, momentas yra patogus. Tautų, kaip ir žmonių gyvenime yra valandų, kurių nereikia praleisti neišnaudojus. Henry de Chambon. Šiandien Amerikoj bus lietuvių ekonominė konferencija Specijaliame Didžiojo New Yorkʼo apylinkių lietuvių darbuotojų pasitarime š. m. kovo 31 d., susisiekus su tolimesnėmis lietuvių kolonijomis, buvo priimtas Čikagos Lietuvių Prekybos Buto pasiūlymas, kad planuojamoji ekonominė konferencija įvyktų š. m. birželio 10 dieną. Tokiu būdu: Lietuvių ekonominė konferencija įvyks birželio 10 dieną, New Yorkʼe. Konferencijos tikslas: spiesti lietuviškas pajėgas praktiškam ekonominiam veikimui kaip pačioje Amerikoje taip ir santykiuose su Lietuva. Prie šios konferencijos jau senokai buvo ruošiamasi. Visiems Prekybos Butams (Rūmams) dar balandžio mėn. išsiuntinėti pakvietimai su konferencijos darbų programa. Visi kiti asmenys dalyvauti konferencijoje yra pakviesti per spaudą. Prekybos Butai paskyrė savo delegatus: iš Čikagos numatoma trys, visi jie pasižadėjo paruošti specijalius pranešimus. Iš Pittsburgh, Pa. išrinkta trys delegatai ir Prekybos Butas nutarė už keletą šimtų dolerių nusipirkti lietuviškų saldainių pradžiai. Bostonas siunčia du įžymius veikėjus Prekybos Buto delegatus, bet iš ten yra laukiama daugiau dalyvių. Prekybos Butai Detroit, Mich., Philadelphia, Pa. Worcester, Mass., Baltimore, Md., Newark, N. J. yra pažadėję bent po du delegatu. Žadėjo konferencijoje dalyvauti ir atskirų veikėjų, prie Prekybos Butų neprigulinčių. Prie konferencijos organizavimo prisidėjo mūsų generalinis konsulatas ir kiti konsulatai.


Toliau vyksta visuotinis Brazilijos prekybos laivyno jūreivių, vadovaujančio ir techninio personalo streikas. Streikininkai reikalauja padidinti darbo užmokestį. Streikas apėmė visus šalies prekybos laivus, taip pat 122 laivus, kurie yra Niujorke, Genujoje, Hamburge ir kituose pasaulio uostuose. Pakrovimo ir iškrovimo darbai Brazilijos uostuose paralyžiuoti. Brazilijos ministras pirmininkas Ermesas Lima paskelbė dekretą, kuriuo vyriausybė laikinai ima savo kontrolėn visą navigacijos kompanijų turtą. Prekybos laivyno laivus užėmė karo jūrininkai. 58 šalies karinio jūrų laivyno laivai paruošti kovos veiksmam


Praeitais metais buvo paskelbtos varžytinės kas pigiau paskleis ant Šlapšilės kelio suvežtą žvyrą. Apsiėmė paskleisti po 70 ct. meterį seniūnas Š. bei gyventojas L. Jie paskleidė visą žvyrą, tik dėl kažkokių neaiškumų, viena krūva liko nepaskleista. Vienas iš apsiėmusiųjų turėjo tą krūvą paskleisti, bet kadangi tokio sunkaus darbo nei vienas nei antras nebenorėjo padirbti, tai jiedu vienas antrą apskundė teisman, kurs turėjo išrišti, katras iš jų privalo tą žvyro krūvą paskleisti. Tuo reikalu teisman buvo sukviesta daugiau kaip 13 liudininkų. O šiems už tą dieną reikės sumokėti iki 25 litų. Taigi teisiamasi dėl 70 ct., gi byla gali kainuoti keli šimtai litų.


Ginkluoti susirėmimai Sirijos—Izraelio pasienyje

Damasko radijas paskelbė antrąjį SAR karinės vadovybės atstovo pareiškimą, kuriame pranešama, kad kovo 16 d. 23 valandą Izraelio pėstininkų dalinys, lydimas tankų ir dengiamas artilerijos ugnies, užpuolė priešakinius Sirijos postus rytinėje Tiveriado ežero pakrantėje. Abi pusės turi užmuštų ir sužeistų.


PEKINAS, kovo 22 d. (TASS). Laikraštyje „Ženminžibao“ išspausdintu Valstybinės statistikos valdybos pranešimu, šių metų sausio pabaigoje privačiosios pramonės dalis bendrojoje Kinijos pramonės produkcijos apimtyje sudarė tiktai 2 procentus palyginti su 16 procentų pereitais metais. Tai, rašoma pranešime, rodo, kad pramonės socialistinio pertvarkymo srityje iškovota lemiama pergalė. Šalies pramonės socialistinio pertvarkymo judėjimo pakilimas, toliau nurodoma pranešime, prasidėjo šių metų sausio mėnesį. Iki šio laiko beveik visos privačiosios pramonės įmonės šimtas aštuoniolikoje stambių ir vidutinių Kinijos miestų tapo mišriomis valstybinėmis-privačiosiomis įmonėmis. Tiktai 1956 metų sausio mėnesį buvo pertvarkyta 60 tūkstančių privačių dirbtuvių, fabrikų ir gamyklų. Tai reiškia, kad KLR pirmojo penkmečio plano numatytos pramonės socialistinių pertvarkymų užduotys žymiai viršytos.