”Ukrainos tauta pasirodė esanti sveika ir stipri moteris, kurią cypdami ir rėkdami vaikėsi ir griuvinėjo inteligentiški impotentai. Nusivylusi tokiais gerbėjais, ji atsidavė pirmam pasitaikiusiam prievartautojui bolševikui raudonarmiečiui”. Taip kadaise kalbėjo V. Lypinskis, 1917-1922 m. vadovavęs Ukrainos nacionalistams monarchistams. Jo žodžiai tebėra aktualūs ir dabar. Gegužės 22 d. Kijeve lankėsi Turkijos prezidentas Demirelis. Gegužės 23-24 d. Lenkijos mieste Zešove įvyko Lenkijos, Ukrainos ir Lietuvos aukščiausio lygio susitikimas. Šių šalių prezidentai pripažino strateginę trišalio bendradarbiavimo reikšmę ir pritarė ilgalaikio investicinio kai kurių 300-500 mln. dolerių vertės programų, kuriose dalyvautu trijų šalių verslininkai, kreditavimo idėjai. Zešove Lietuvos Prezidentas Valdas Adamkus pridūrė, kad prekybos su jo šalimi apimtimi Ukraina jau aplenkė Lenkiją ir užima trečią vietą. O gegužės 26 d. į Kijevą atvyko akademikas, buvęs kijevietis ir šnipas, orientalistas, Rusijos užsienio reikalų ministras Jevgenijus Primakovas. Tiesa, jo vizitą gerokai aptemdė ryžtingas Rusijos Valstybės Dūmos atsisakymas ratifikuoti draugystės ir bendradarbiavimo sutartį. Kai ši sutartis įsigalios, Rusija bus pirmą kartą per visą istoriją pripažinusi Ukrainos sienas. Tačiau Rusijos parlamentas niekaip negali atsikratyti vyresniojo brolio komplekso. Tiesa, Rusijos įstatymų leidėjai tik dėl akių su vykdomąja valdžia pešasi, o šiaip sugyvena puikiai ir vykdo jos valią. Tad veikiausiai Kremliui sutartis su Kijevu dabar nereikalinga. Turkija, Rusija ir Lenkija su Lietuva, Ukrainai tradicinis trikampis, nesikeičiantis štai jau penki šimtmečiai. Keičiasi tik svorio centras. Kam šį kartą atsiduos ”sveika ir stipri moteris”, kitaip tariant, su kuo šį kartą eis Ukraina? Atrodo, būtent tai turejo omenyje V. Lypinskis, kai kalbėjo apie demokratinę nepriklausomos Ukrainos idėją. Turkai siūlo Kijevui Azerbaidžano naftą keisti į tankus. Ne paslaptis, kad ukrainietiški tankai T-84M pripažinti geriausiais pasaulyje. Turkija tokių tankų norėtų nusipirkti iš karto už 2 mlrd. dolerių. Tankai Turkijai labai reikalingi, juk būtent jos teritorija bus transportuojama į Europą Kaspijos jūros nafta. Tai labai padidina geopolitinį Turkijos vaidmenį regione, o Ukraina nustumiama į šoną. Būtent Turkiją, o ne Ukrainą, pasirinko tranzitine valstybe JAV ir Didžiosios Britanijos naftos kompanijos, taigi ir Azerbaidžano, Gruzijos, JAV, Didžiosios Britanijos vyriausybės. Veikiausiai ir Juodosios jūros bendradarbiavimą plėtojant Ukrainos akcijos nukris, o Turkijos, atvirkščiai, pakils. Todėl ypač pikantiškas atrodo Turkijos pasiūlymas padėti į savo istorinę tėvynę grįžtantiems Krymo totoriams. Įvairių politinių jėgų reakcija į tokią paramą gali būti nevienareikšmė, ypač pačiame Kryme. Tiesa, Ankara visada pabrėžia, kad tai ne kišimasis į Ukrainos vidaus reikalus, o tik broliška pagalba. Galbūt. Tik kam? Štai, pavyzdžiui, visi gerai žino, kam ir kaip visada padeda Rusija. Sau. Teisingiau, tam, kuris tuo momentu ją valdo. Todėl naujasis Ukrainos užsienio reikalų ministras Borisas Tarasiukas, garsėjantis savo provakarietiškomis pažiūromis, kalba apie Ukrainos integravimąsi į Europos ir Atlanto struktūras, apie bendrą Ukrainos ir JAV taikos atomo programą (amerikiečių branduolinis kuras Ukrainos atominėms elektrinėms, uždaro branduolinio ciklo sukūrimas, branduolinio kuro gamyklos statyba Ukrainoje) ir atmeta nulinį SSRS aktyvų ir pasyvų paskirstymo variantą. O Jevgenijus Primakovas klausosi ir šypsosi. Ne tik šypsosi, bet ir aiškina nesupratingam Ukrainos užsienio reikalų ministrui, ką ketina daryti Ukraina. Štai Primakovo frazės: “Žinoma, Ukraina neketina stoti į NATO”, “Nulinį variantą jau priėmė pasaulio bendrija”, “Taikus atomas liks ten, kur jis yra dabar”. Seniausias dabartinės Rusijos vyriausybės ministras, kuriam atejus į valdžią Rusija ”nustojo trauktis”, visiškai ramus. Rusija gali imtis išmėgintų priemonių. Pirma, ji gali atnaujinti energetinio santazo politiką. Antra, narystė Didžiajame aštuonete reiškia, kad kusija pripažinta tikra posovietinės erdvės lydere. (Tuo įsitikinusi Rusija, nors, pavyzdžiui, BBC žinių laidose kalba tik apie Didįjį septynetą ir Rusijos lygiateise šio labiausiai išsivysčiusių pasaulio valstybių klubo nare pripažinti nenori.) Ir trečia, sutartis, pripažįstanUkrainos ir Rusijos sieną, iki šiol neratifikuota, siena nedelimituota ir vietovėje nepažymėta… Tiesa, Rusijos užsienio reikalų ministras Ukrainoje kaip visada savo svelnus ir geras. Tik milijonai Rusijoje gyvenančių ukrainiečių iki šiol nepajuto Rusijos ir Ukrainos santykių pagerėjimo. Maža to, jų padetis pablogėjo būtent tada, kai buvo pasirašyta draugystės ir bendradarbiavimo sutartis. Pavyzdžiui, likviduota iki sutarties pasirašymo Rusijoje veikusi Kijevo patriarchato Ukrainos Stačiatikių Bažnyčia. Tik Žešove atmosfera buvo šilta. Tai, beje, patvirtino ir tas faktas, kad Lenkija suteikė Ukrainai 20 mln. dolerių paskolą. Buvo susitarta stengtis išlaikyti suprastintą Ukrainos ir Lenkijos sienos kirtimo procedūrą (pavojų jai kelia būsima Lenkijos narystė Europos Sąjungoje). Ar Vidurio Europoje susikurs nauja politinė ir ekonominė sąjunga atinkanti realius slavų ir baltų tautų integravimosi poreikius, kol atsakymo nėra. Ukraina tai trypčioja vietoje, tai žengteli į vieną, tai į kitą pusę.


Uzbekiška demokratija ir metaforomis kalbantis prezidentas

Uzbekijos prezidentas Islamas Karimovas tebėra mįslinga asmenybė. Kas jis: vakarietiško tipo reformatorius ar dar vienas Rytų diktatorius? Tiurkų žemių vienytojas ir regiono supervalstybės kūrėjas, kaip teigia jo šalininkai, ar ambicingas vadovas, mėginantis diktuoti kaimynėms savo žaidimo taisykles? Prezidento kalba Islamas Karimovas gimė Samarkande. Kiekvienas šio etniškai margo miesto gyventojas moka bent dvi kalbas. Karimovas mokėsi rusų mokykloje, tačiau namuose buvo kalbama tadžikiškai. Tai “neoficiali” Samarkando kalba. Paskui Karimovas visą laiką sukosi rusakalbėje aplinkoje. Kartu su Karimovu dirbę gamykloje žmonės prisimena jį kaip energingą vadovą, kuris įsakinėjo necenzūriškai, tačiau labai tiksliai. Valstybinę kalbą (uzbekų) Karimovas išmoko jau tapęs prezidentu. Matyt, ne šiaip sau jis pasirinko tą dialektą, kuris vartojamas sostinėje. Politika pareikalavo kitų kalbos savybių: dabar kalbose ir straipsniuose, teigia “Moskovskije novosti”, Karimovas sumaniai vartoja uzbekų kalbos metaforas, kai to reikia, sąmoningai vengia tikslumo. Tai verčia prakaituoti vertėjus, tačiau leidžia oratoriui manevruoti: jis visada savo citatą gali paaiškinti taip, kaip naudinga tuo momentu. Islamas Karimovas, uzbekas ir komunistas Islamas Karimovas gimė 1938 m. sausio 30 d. Samarkande tarnautojo šeimoje. Baigęs Vidurinės Azijos politechnikos institutą, dirbo gamykloje meistro padėjėju, meistru, technologu. Baigęs Taškento liaudies ūkio instituto Ekonomikos fakultetą, dirbo aviacijos pramonėje, vėliau - Plano komitete. Devintojo dešimtmečio pabaigoje Karimovas tapo Uzbekistano SSR Plano komiteto pirmininko pavaduotoju, paskui Kaškadarjos obkomo pirmuoju sekretoriumi. 1989-1991 m. - Uzbekistano KP CK pirmasis sekretorius. Nuo 1990 m. liepos - KPSS CK ir KPSS CK politinio biuro narys. 1990 m. kovo 24 d. Aukščiausiosios Tarybos sesija išrinko Karimovą Uzbekistano prezidentu. 1991 m. gruodžio 29 d. Karimovas išrinktas prezidentu per visuotinius rinkimus. Žmona Tatjana - ekonomikos mokslų kandidatė. Vyresnioji duktė Giulnar ištekėjusi uš uzbekų kilmės Amerikos milijonieriaus sūnaus. Žentas - “Coca-Cola” firmos atstovas Uzbekistane. Antra duktė Lola - studentė. Tamerlanas keičia Karla Marksą 1994 m. rugsėjo mėnesį vietoj nugriauto Karlo Markso paminklo Taškento centre atsirado ant žirgo sėdintis Tamerlanas. Bronzinis viduramžių tiurkų imperijos įkūrėjas tapo valstybės, turinčios 22 mln. gyventojų, simboliu. Šis simbolis tiksliai atspindėjo Karimovo šūkį: “Stipri valdžia - stipri valstybė”. Prezidentas tikisi, išlaikydamas valstybinę (t.y. savo) ekonomikos kontrolę, pakeisti ekonomikos struktūrą ir kada nors pusiau feodalinį Uzbekistaną paversti išsivysčiusia pramonės šalimi. Tokiems planams būtinas stabilumas. Karimovas negailestingai susidorojo su opozicija. Jis pareiškė: geriau šimtas areštuotų negu tūkstančiai žuvusių. Sakoma, kad žmonės, įgąsdinti kruvinų skerdynių vaizdų kaimyniniame Tadžikistane, su kuriais juos nuolat supažindindavo Uzbekistano televizija, pritarė Karimovui. Prezidentas pasiekė geidžiamą stabilumą. Tačiau netikėtai Užbekistano prezidentas akis į akį susidūrė su dar didesniu pavojumi. Islamiška alternatyva Prezidento karjeros pradžioje Uzbekijos vadovas turėjo progą įsitikinti, kokia didžiulė mobilizuojanti jėga yra islamas. 1991 m. gruodžio mėnesį, pirmųjų prezidento rinkimų išvakarėse, iš mečetės išėję Namangano srities centro gyventojai užgrobė administracijos pastatą ir buvo jame tol, kol Karimovas prisiekė Koranu, kad įvykdys jų reikalavimus. Šis Uzbekistane neregėtas įvykis nulėmė tolesnį valdžios požiūrį į islamą ir jo veikėjus. Karimovo reakcija buvo griežta: žinomais dvasininkais susidomėjo specialiosios tarnybos. Kai kurie iš jų paslaptingai dingo. Prezidentas, sėkmingai įveikęs ir išskaidęs pilietinę nacionalinę demokratinę opoziciją, susidūrė su daug stipresniu politinės įtakos šaltiniu. Laisvos spaudos ir demokratinių visuomeninių institucijų šalyje nebuvo, tačiau kitaminčių centrais tapo mečetės. Islamas, propaguojantis teisingumą, lygybę ir brolybę, visada yra socialinė ir politinė pilietinės valdžios alternatyva. Kol kas Uzbekistano valdžia kontroliuoja padėtį, tačiau Islamas Karimovas būgštauja, kad nepasitenkinimo protrūkius gali išprovokuoti užsienio jėgos. Prezidentas mano, kad pavojus Uzbekistano saugumui eina iš kaimyninio Tadžikistano. Sąjungininko ieškojimas Turbūt daugiausia nesutarimų tarp dviejų kaimynių kyla dėl teritorinės problemos. Tai Bucharos ir Samarkando likimas. Šiuos miestus tadžikai laiko savo kultūros židiniais. Karimovas būgštavo, kad vidaus konfliktai Tadžikistane gali paskatinti etninius nesutarimus. Sąjungininko paieškos tarsi buvo sėkmingos. Islamas Karimovas kartu su Kremliumi pasistengė, kad buvęs sovchozo direktorius Emomali Rachmonovas taptų Tadžikistano prezidentu. Beje, neseniai viename interviu jis priminė tai Rachmonovui. Tačiau gana greitai Uzbekistano prezidentas nusisuko nuo silpno ir nelojalaus jam Rachmonovo. Ieškodamas jėgų, galinčių siekti kompromiso su Taškentu, Karimovas užmezgė ryšius su tais, kuriuos dar neseniai laikė pikčiausiais priešais: tadžikų opozicija. Taškentas nusprendė remtis Tadžikistano šiaurinių rajonų atstovais. Abipusio supratimo buvo pasiekta, kai tadžikai pažadėjo nekelti Bucharos ir Samarkando priklausomybės problemos. Tačiau šių politikų šansai užimti svarbius postus Tadžikijos vyriausybėje nedideli: kol kas vyrauja pietinių rajonų atstovai, kurie Uzbekistano politiką laiko prieštaraujančia jų interesams, o šiaurinių rajonų gyventojus vadina asimiliuotais uzbekais. Nesunku spėti, kuo gali baigtis šiaurės ir pietų priešprieša: etininiais valymais Tadžikistane ir antitadžikiškais neramumais Uzbekistane, kuriame gyvena keli milijonai tadžikų. Ir tada Islamas Karimovas padarė netikėtą ėjimą. Pagalbos - į Kremlių Vis dėlto netikėtu Karimovo poelgio vadinti nereikia: taip elgėsi beveik visi buvę sekretoriai, tapę naujų nepriklausomų valstybių prezidentais. Savo sąjungininku Uzbekistano vadovas nusprendė pasirinkti dabar jau buvusį Rusijos premjerą Viktorą Černomyrdiną. Kai Černomyrdinas pernai gruodžio mėnesį lankėsi Taškente, Karimovas pradėjo kalbėti jam apie pavojų, gresiantį abiem šalims. Galbūt Karimovas galvojo apie ateitį: jis tikisi, kad Rusijos premjeras po kitų rinkimų gali tapti Rusijos prezidentu. Veikiausiai savo vaidmenį suvaidino ir ta aplinkybė, kad Černomyrdinas ir Karimovas seniai pažįstami ir jų požiūriai į kai kurias problemas visiškai sutapdavo. Pavyzdžiui, taip buvo 1996 m. rudenį, kai talibai prasiveržė iki Uzbekistano sienos, Achmado Masudo ir Dostumo grupuotės gavo iš Rusijos ginklų bei degalų ir atstūmė talibus atgal. Islamui Karimovui, rimtai būgštavusiam, kad talibų puolimas išprovokuos Uzbekistano islamo opoziciją, ta pagalba brangiai kainavo. Dabar Uzbekistano islamo opozicijos problema tebėra svarbi. Karimovas, nusprendęs užsitikrinti Rusijos paramą, rado bendrą abiem šalims grėsmę - vahabitus. Šiuo terminu specialiųjų tarnybų darbuotojai dar sovietmečiu vadino religijos veikėjus ir tikinčiuosius, kurių požiūris neatitiko viešpataujančios ideologijos. Vahabitais buvo pradėti vadinti Tadžikistano islamo atgimimo partijos nariai, o vėliau ir kai kurie Šiaurės Kaukazo politikai. Tris valandas kalbėjosi su Rusijos premjeru Islamas Karimovas. Pokalbio esmę galima perduoti viena fraze: tie, kurie Kaukaze puldinėja Rusijos kariškius, ir tie, kurie nori nuversti Tadžikistano prezidentą Emomali Rachmonovą, yra vienminčiai. Todėl pietinių tadžikų sąjungą reikia atskiesti kitų regionų atstovais, o įtikinti Tadžikistano prezidentą taip pasielgti gali Rusijos premjeras vizito į Dušanbę metu. Sakoma, kad Karimovas įtikino Černomyrdiną. Veikiausiai Rusijos premjeras leido Karimovui suprasti, kad jis tikisi ir atitinkamos Uzbekistano vadovo paslaugos: kad šis įkalbėtų Turkmėnijos prezidentą padaryti nuolaidų “Gazpromui”. Mat “Gazpromas” nori dalyvauti visuose energetikos projektuose Vidurinėje Azijoje, taip pat ir įgyvendinant planą transportuoti Turkmėnijos dujas per Afganistaną į Pakistaną. Taškentas ketina tiesti dujotiekius nuo Termezo iki Karačio per Afganistano teritoriją, ir tai bus įmanoma, jei padėtis Afganistane bus stabili. Čia Karimovo ir Rusijos planai sutampa. Užsienio politikoje Karimovas pastaraisiais metais nedaro staigių posūkių. Uzbekistano prezidento doktrina dabar tokia: jo šalis turi naudotis Rusijos ir JAV interesų nesutapimais. Dabar Uzbekistanas vaidina svarbų vaidmenį regione. Vašingtonas Kaspijos jūros naftingąjį regioną prijungė prie savo interesų zonos. Taškentas ne taip baramas ir dėl žmogaus teisių pažeidimų, juo labiau kad Karimovas prašneko apie būsimus demokratinius pertvarkymus. Bėgimas vietoje Uzbekistano prezidentas pareiškė, kad jo šalis į demokratiją eis savo keliu: pradžioje bus pertvarkyta teismų sistema, paskui suteikta spaudos laisvė. Tačiau socialinis ir politinis klimatas nepasikeitė. Prezidentas tai aiškina azijietiška specifika. Jis gana tiksliai suvokė, ko reikia daugumai jo šalies gyventojų: valdžią jie kaltina ne dėl autoritariškumo, o dėl didelių kainų arba prekių trūkumo, korupcijos, valdininkų ir milicijos savivalės. Paskelbęs kursą į Vakarus, Uzbekistanas tampa vis labiau uždara valstybe, kurioje įsigali patriarchalinės tradicijos.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

„ŽENMINŽIBAO“ APIE PAKISTANO PASKELBIMĄ RESPUBLIKA

PEKINAS, kovo 23 d. (TASS). Šiandien „Ženminžibao“ pažymi, kad Pakistano paskelbimas musulmonų respublika - stambus įvykis pakistaniečių tautos politiniame gyvenime. Kinijos Liaudies Respublika ir Pakistanas, rašo laikraštis, yra geri kaimynai, o šių šalių tautas jungia vienas bendras siekimas – kova prieš karą, už taikos stiprinimą. Pastaruoju metu tarp jų žymiai išplėstas ekonominis ir kultūrinis pasikeitimas. Neseniai Pakistaną aplankė Visos Kinijos liaudies atstovų susirinkimo nuolatinio komiteto pirmininko pavaduotoja Sun Cin-lin. Šiemet Kiniją aplankys Pakistano ministras pirmininkas. Kinijos – Pakistano draugystės stiprinimas ir vystymas, rašo baigdamas „Ženminžibao“, be abejo prisidės prie abiejų šalių klestėjimo ir taikos Azijoje stiprinimo.


Prancūzų spauda remia Dancigo koridoriaus grąžinimą Vokietijai

Vokiečiams būsiančios grąžintos kolonijos. „Vokietijos suskaldymas į dvi dalis — Versalio sutarties kvailumas“ sako „Volonté“. Ekonominės lengvatos Lenkijai Dancigo uoste už koridorių. Paryžius. VI. 11 (Elta). „Volonté“, svarstydamas vokiečių prancūzų santykius, pareiškia, kad Prancūzijoj jau turi būti suprastas faktas, jog santykiai pasikeitė ir su Vokietija turi būti ieškoma draugingo bendradarbiavimo. Tas susiartinimas su Vokietija turi būti tiek ekonominis, tiek politinis. Jam pasiekti turi būti panaikinti pasai, nustatyti palankūs muitai ir sudaryta muitų sąjunga. Iš kitos pusės turėtų būti sudaryta Tautų Sąjungos ribose drauginga sąjunga. Pereidamas prie santykių su Vokietija pagerinimo smulkmenų, laikraštis reikalauja, kad Vokietija atsisakytų Elzaso ir Lotaringijos ir pasižadėtų neremti Elzaso autonomistų. Saaro klausimas turi būti išspręstas abiem pusėm priimtinu būdu. Toliau laikraštis pažymi, kad Vokietijos reikalavimas suteikti jai kolonijų ar mandatų visai teisėtas. Laikraštis mano, kad, naujai skirstant kolonijas, ir į Vokietijos pageidavimus bus atsižvelgta ir kad, esą, Prancūzija čia jokių kliūčių nedarys. Austrijos susijungimo su Vokietija klausimas savaime atkris, jei prie vokiečių prancūzų sąjungos prisidėtų ir Austrija ir jei būtų sudaryta vokiečių prancūzų muitų sąjunga. Pasiliktų neišspręstas tik koridoriaus klausimas. Šituo reikalu Vokietijos pretenzijos visai teisėtos. Laikraščio nuomone, didžiausias Versalės sutarties kvailumas ir neteisybė glūdi tame Vokietijos padalinime į dvi dalis. Visas koridorius turėtų būti grąžintas Vokietijai. Lenkija gi galėtų būti kompensuota, suteikiant jai ekonominių lengvatų Dancigo uoste. Laikraštis pastebi, kad koridoriaus klausimas Lenkijai esąs tik prestižo klausimas ir reikia manyti, kad su laiku Lenkija įsitikins, jog šita auka Europos interesams turi būti padaryta ir kad jos nesutikimas vėliau jai galėtų per brangiai atsieiti, jei Prancūzija vieną gražią dieną turėtų pasirinkti tarp klaidingai suprastų Lenkijos interesų ir savo krašto gyvybės interesų. Tas pasirinkimas, pasak laikraščio, prancūzų vyriausybei būtu nesunkus. Skandališka Plonsko gyventojų peticija Lenkijos prezidentui Vokiečių okupacijoj buvo geriau, nei šiandien Lenkų prezidentas prieš kurį laiką lankės Plonske. Ta proga, kaip „Gazeta Warszawska“ praneša, Plonsko apskrities gyventojai prezidentui įteikė peticiją. Peticija yra tokia savotiška ir, kaip „Gazeta Warszawska“ pažymi, taip dabar lenkų provincijoje viešpataujančiai nuotaikai charakteringa, kad ją čia paduodame ištisai. Peticija skamba šitaip: — Vietos gyventojai, administracijos suterorizuoti, negali Tau įteikti Tavo atsilankymo proga peticijos per savo teisėtus atstovus, kurie nenori ir negali užsitraukti ant savęs šikanų, ir todėl mes, žemiau pasirašiusieji, kurie jau nieko nebeturime nustoti, vietos gyventojai, patys įteikiame į Tavo rankas šį prašymą: „Didžiai gerbiamas Pone Prezidente, nežiūrėk į vietos santykius pro vietinės valdžios sferų rožinius akinius. Pakalbėk su mūsų dirbančiąja visuomenės dalimi, su pirkliais ir ūkininkais, o jie visi kaip vienas Tau pasakys, kad net vokiečių okupacijos metu nebuvo pas mus tokio skurdo ir taip sunkios mokesčių naštos, kaip kad šiandien. Vokiečiai atimdavo visus mūsų darbo vaisius, bet ir mums šį tą palikdavo, atskaitydavo pragyvenimui; dabartinės valdžios sferos, savo žemažiūriu šeimininkavimu, net užmiršta, kad mums reikia pragyventi. Esame visi nepatenkinti, tiek ūkininkai, tiek pirkliai, ir mūsų prekyba, vos užgimusi, jau merdi po milžiniška mokesčių našta. Didžiai gerbiamas Pone Prezidente, mūsų vietos storasta, kuris tarp kitko, dar tebegyvena užgrobtame svetimame trobesyje ir nenori jo atiduoti teisėtam savininkui, Tau už valandėlės parodys puikią, tiesa, į kreditą, į mūsų sąskaitą naujai pastatytą didelę ligoninę, bet atsimink, kad tai tik gestas bankroto, kuris puota, gėlėmis ir feierverkais nori pridengti savo skurdą ir stoka pinigų, savo negalėjimą atsiteisti su skolininkais ir bankrotą. Dėl Dievo meilės, atkreipk savo dėmesį į visa tai, didžiai gerbiamas Pone Prezidente, nes, jei Tavo valdžia prives mus prie nevilties, tai ir Tau nepaliks nei garbės iš to nei ateities“.. Po peticija padėta 111 parašų. Tikrai, Lenkija nepaprastų „galimumų“ šalis…


BUDAPEŠTAS, kovo 23 d. (TASS). Balandžio 4 d. vengrų tauta pažymės savo tėvynės išvadavimo nuo vokiškųjų fašistinių grobikų 11-ąsias metines. Pagal Vengrijoje nusistovėjusią tradiciją šiai datai paminėti iš anksto ruošiamas Vengrijos - Tarybų Sąjungos draugystės mėnuo. Mėnesio dienomis ypač ryškiai pasireiškia neišardomi Vengrijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystės ir broliško bendradarbiavimo ryšiai Vengrijos darbo žmonės labai domisi viskuo, kas susiję su tarybinių žmonių gyvenimu ir darbu, jų pasiekimais kovoje už taiką, pažangą ir komunizmą. Mėnesio programa plati ir įvairi. Šalies įmonėse, įstaigose ir gamybiniuose kooperatyvuose vyksta paskaitos ir pasikalbėjimai apie Tarybų Sąjungą, organizuojamos parodos, supažindinančios Vengrijos darbo žmones su tarybinės liaudies laimėjimais, su jos kova už TSKP XX suvažiavimo iškeltų milžiniškų uždavinių išsprendimą. Mėnesio metu rengiamos „Tarybinės technikos dienos“, „Tarybinės knygos savaitė“, tarybinių filmų festivalis ir daug kitų priemonių. Pavyzdžiui, „Tarybinės technikos dienomis“ šalies pramonės įmonėse gamybos pirmūnams demonstruojami naujausi tarybiniai darbo metodai. Tokios dienos jau buvo surengtos Zalos naftos verslovėse, Boršodo rūdynuose, Tatabanio ir Šalgotarjano anglies šachtuose, Budapešto ir Djero pramonės įmonėse. Daugelyje gamybinių kooperatyvų, MTS ir valstybinių ūkių skaitomos paskaitos apie tarybinį žemės ūkį. Jų metu demonstruojami kinofilmai ir fotoparodos apie kolūkinio kaimo gyvenimą, dirvonų ir plėšinių įsisavinimo Tarybų Sąjungoje rezultatus, tarybinio žemės ūkio vystymosi perspektyvas. Dalyvauti Vengrijos – Tarybų Sąjungos draugystės mėnesyje į Vengriją atvyko tarybinė delegacija su rašytoju K. M. Simonovu priešakyje. Delegacijos nariai - TSRS Mokslų akademijos narys-korespondentas N. V. Melnikovas, architektas K. I. Trapeznikovas, Leningrado Kirovo vardo gamyklos frezuotojas I. D. Leonovas, agronomė V. P. Masterova ir Tarybų Sąjungos Didvyris A. P. Meresjevas pabuvojo įvairiuose Vengrijos rajonuose. Delegacijos narys frezuotojas I. D. Leonovas aplankė keletą pramonės įmonių, kuriose pademonstravo naujausius tarybinius darbo metodus, įgalinančius sunaudojant kuo mažiausiai laiko atlikti sudėtingiausias technologines operacijas frezavimo staklėmis. Glaudus kontaktas su Vengrijos gamybos pirmūnais davė daug naudos ir pačiam I. D. Leonovui. Įdomus taip pat buvo kitų delegacijos narių susitikimas su draugais vengrais.


Niu Džersio valstijos Deboro širdies ir plaučių centro specialistai suteiks kardiochirurginę pagalbą mažiesiems mūsų ligoniams. Amerikiečių brigada Vilniaus universiteto Santariškių ligoninės kardiochirurgijos klinikoje operuos vaikus, turinčius įgimtų širdies ydų. Amerikos specialistai dirbs savo įranga: atsiųstas 15 tonų krovinys. Programą „Pasaulio vaikai” finansuoja turtingi amerikiečiai. Vilniuje numatytos operacijos bus kartu ir mokomosios, JAV kardiochirurgai skaitys paskaitų ciklą.


Visa Tarybų šalis dideliu pasitenkinimu pasitiko žinią apie Visasąjunginės Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos apdovanojimą Lenino ordinu. Lenino-Stalino komjaunimas, išugdytas bolševikų partijos, per visą savo gyvavimą visuomet stovėdavo pačiose atsakingiausiose vietose, ten, kur būdavo sprendžiamas Tėvynės likimas. Mūsų komjaunimas gimė kovose dėl Tarybų valdžios pilietinio karo metais. Vos tik sukurtos komjaunimo organizacijos tuomet labai dažnai visu sąstatu išeidavo kovoti prieš okupantų ir vidaus kontrevoliucijos jėgas. Už žygdarbius, atliktus pilietinio karo frontuose, komjaunimas buvo pelnytai apdovanotas Raudonosios Vėliavos ordinu. Atėjo taikios kūrybos metai. Šalyje suklestėjo statyba. Magnitogorsko, Dniepro hidroelektrinės, Stalingrado ir Charkovo traktorių fabriko, Gorkio automašinų fabriko atstatyme savo spartuolišku darbu pagarsėjo komjaunimo būriai. Daug dainų ir eilėraščių sukūrė poetai apie kovingas penkmečių naktis, apie šaunius komjaunuolių — statybininkų žygdarbius. 1931 metais Tarybų vyriausybė, atžymėdama komjaunimo darbo žygdarbius, apdovanojo jį Raudonosios Darbo Vėliavos ordinu už parodytą iniciatyvą spartuoliškumo ir socialistinio lenktyniavimo reikale. Dideli ir visokeriopi yra Lenino – Stalino komjaunimo nuopelnai. Tėvynės karo dienomis, 1941 m. birželio mėn. 22 d., tarybinės liaudies karo su vokiškaisiais fašistiniais grobikais pirmąją dieną VLKJS CK įpareigojo visas komjaunimo organizacijas visą savo veiklą skirti vieninteliam uždaviniui — vokiškųjų fašistinių grobikų sutriuškinimui. Lietuvos komjaunimo organizacijai drauge su visa lietuvių tauta vienai pirmuųjų šalyje teko hitlerinių banditų smūgis. Komjaunuoliai nesudrebėjo! Jie nešiojo kišenėje, prie pat širdies, komjaunimo bilietą, kuriame atvaizduotas Didžiojo Lenino siluetas ir padaryti dviejų, komjaunimo šaunumą liudijančių, ordinų įspaudai. Būti vertu vadintis leniniečio – staliniečio vardu, būti lygiu savo vyresniems draugams, pilietinio karo ir kovingų penkmečių naktų dalyviams, — tokį uždavinį pasistatė sau mūsų respublikos komjaunuoliai. Lietuvoje vokiečių okupacijos metu pogrindyje veikė 148 komjaunimo organizacijos. Slapstydamiesi nuo gestapininkų, komjaunuoliai tuo pačiu metu vystė aktyvią veiklą. Jie nuolat bendraudavo su gyventojais, tikrais bolševikiškais žodžiais pasakodavo liaudžiai, kas vyksta frontuose, demaskuodavo Gebelso ir jo bendrininkų plepalus. Pogrindyje komjaunuoliai, vadovaujami bolševikų partijos, kovodavo ne tik agitacijos, bet ir aktyviomis kovos priemonėmis. Jie sprogdindavo ir naikindavo tiltus, geležinkelių sąstatus, užmušinėdavo hitlerininkus, sudarydavo okupantams nepakenčiamas sąlygas Lietuvoje. 400 komjaunuolių veikė partizanų eilėse ir 660 vedė aktyvų pogrindžio darbą miestuose bei kaimuose. Tokie skaičiai. Už jų kaupiasi ryškūs jaunimo žygdarbiai. Kas negirdėjo apie šaunias lietuvių tautos dukteris: Tarybų Sąjungos Didvyrę Marytę Melnikaitę ir narsiąją Marytę Margytę! Jas išugdė komjaunimas. Jos garbingai atliko savo komjaunuolišką pareigą kruvino priešo akivaizdoje. Nežiūrint visų patyčių hitlerininkams nepavyko palaužti jų didžios komjaunuoliškos dvasios. Mergaitės žuvo kaip didvyrės, laimėdamos sau nemirtingumą lietuvių tautoje. Begalinio pasiaukojimo pavyzdžių parodė Lietuvos komjaunuoliai kovoje su amžinaisiais lietuvių tautos priešais vokiškaisiais grobikais. Komjaunuolis Čeponis Alfonsas Kaune, apsuptas name, 4 valandas didvyriškai gynėsi nuo daugelio priešų penkis jų užmušdamas, o keturis sužeisdamas. Fašistų mėtomas granatas jis sučiupdavo ir sviesdavo atgal į priešus. Jaunuolis žuvo padegtame name, bet gyvas priešui nepasidavė. Raseinių apskr. „Keršytojo“ partizanų būrio komjaunuoliai Glovackis ir Savickas su savo draugu nuvertė nuo bėgių 8 vokiečių karinius ešelonus, o drauge visas „Keršytojo“ būrys net 35 ešelorus! Daugelį žygdarbių kovoje prieš priešą mūsų komjaunuoliai atliko ne tik partizanų būriuose, bet ir lietuviškajame Raudonosios Armijos junginyje. Tais jų žygiais ilgai didžiuosis ne tik mūsų jaunimas, bet ir visa lietuvių tauta. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Įsake dėl VLKJS apdovanojimo Lenino ordinu sakoma, kad komjaunimas nusipelnė šio aukšto apdovanojimo „Už žymius nuopelnas Tėvynei Tarybų Sąjungos Didžiojo Tėvynės karo prieš hitlerinę Vokietiją metu ir už didelį darbą auklėjant tarybinę jaunuomenę beribio atsidavimo Tėvynei dvasia“. Komjaunuoliai, atsimindami Vladimiro Iljičiaus Lenino žodžius, kad „Komunistinė Jaunimo Sąjunga turi būti priešakinė grupė, kuri kiekviename darbe teikia savo pagalbą, rodo savo iniciatyvą ir pavyzdį…“ nusipelnė garbę ne tik kovos laukuose, bet ir darbo fronte. Fabrikuose ir gamyklose, pakeitę į frontus išėjusius tėvus ir vyresniuosius brolius, jaunuoliai ir mergaitės aukštai iškėlė lenktyniavimo vėliavą, pasiekė žymių gamybinių laimėjimų. Jaunimas sudarė daugelyje pramonės šakų pagrindinį darbininkų branduolį. Jaunimas sprendė tankų ir lėktuvų, ginklų ir šaudmenų išleidimo pasisekimą ir išsprendė šį klausimą, kaip mes žinome, visiškai sėkmingai. Draugas Stalinas pavadino tarybinio jaunimo darbą pavyzdžio neturinčiu žygdarbiu, kuris visiems laikams įeis į istoriją. Nuo pramonėje dirbančiojo jaunimo neatsiliko ir žemės ūkyje dirbąs jaunimas. Tarybinio jaunimo laimėjimų šaltinis yra Tėvynės meilė, atsidavęs tarnavimas savajai liaudžiai. Šia dvasia bolševikų partija auklėja Lenino – Stalino komjaunimą. Komjaunimas pelnytai apdovanotas trečiuoju ordinu — Lenino ordinu. Tai aukštas apdovanojimas. Jis įpareigoja dirbti dar geriau, siekti naujų laimėjimų atkuriant okupantų nuniokotą kraštą. Į naujus darbo žygius, šaunusis jaunime!


Vakarykščiame posėdyje Prancūzijos Ministrų taryba bendrais bruožais priėmė įstatymo projektą, pagal kurį šalyje bus surengtas referendumas klausimu dėl respublikos prezidento rinkimų visuotiniu balsavimu. Tuo pačiu vyriausybė pritarė generolo de Golio ketinimui reformuoti dabar veikiančią konstituciją, pagal kurią prezidentą renka speciali rinkėjų kolegija (ją sudaro parlamentarai ir vietinių savivaldybės organų nariai). Prezidento de Golio sumanyta konstitucijos reforma siekiama dar labiau padidinti jo asmens valdžią ir sustiprinti autoritarinį dabartinio politinio režimo Prancūzijoje pobūdį. Įvykdžius šį sumanymą, prezidentas praktiškai pats vienas spręs šalies likimą. Naudodamasis parlamento paleidimo teise, prisidengdamas tariamu visos liaudies pritarimu, jis faktiškai turės daugiau galios, negu įstatymų leidžiamoji valdžia, ir kartu išlaikys savo rankose visas vykdomosios valdžios prerogatyvas. Parlamentui beliks pasitenkinti tik grynai registracinėmis funkcijomis. Demokratinė Prancūzijos visuomenė griežtai kritikuoja de Golio planą, pabrėždama, kad visos valdžios sutelkimas vieno žmogaus rankose sudaro galimybę visokioms bonapartistinio tipo avantiūroms ir kelia grėsmę nacionaliniams šalies interesams. De Golio sumanyta konstitucijos reforma čia laikoma etapu įvedant atvirą monopolistinio kapitalo diktatūr


Vytautas Landsbergis: “Sugrįš Sąjūdžio gebėjimas atskirti tiesą nuo melo”

Aš nenorėjau dalijimosi - jei tik truputį daugiau kaip pusė balsuos už mane, įmanomas susipriešinimas. Visi dalyvavusieji balsavo už mane - gavau paramą ir buvau pastatytas ”muštynėse” pirmoje eilėje - ryšiams su Centro komitetu. O V. Petkevičius irgi už Jus balsavo? Ne, V. Petkevičius protestavo nuo pat pirmo siūlymo mane rinkti Tarybos pirmininku. Jis demonstratyviai išėjo. Mes paskui net turėjom spręsti klausimą, ar jis tebėra Tarybos narys, nes posėdžiuose nedalyvaudavo, o užkulisiuose ir net viešai plūsdavosi… Ar būtent tada išryškėjo takoskyra tarp perestroikininkų ir nepriklausomybininkų? Kaip Jūs ja jautėt? Dar pačiame Centro komiteto nebuvo visiškai aišku, kas tie perestroikininkai, nes ten buvo labai daug stagnatorių. O A. Brazauskas, man atrodo, laviravo tarp vienų ir kitų. V. Petkevičius mus smerkė, kam atsiribojam nuo A. Brazausko. O Jūs nuo pirmos dienos žinojot, kad ateinate į Sąjūdį kurti nepriklausomybės, o ne Gorbačiovo perestroikos? Taip. Buvo tokių idėjų, ateinančių iš 8-ojo dešimtmečio, svarstymų, kaip, gal Prahos pavasario metodais, gauti Lietuvai savarankiškumo, tegu ir tiems komunistams valdant. Kad Lietuva pasiektų Lenkijos ar Čekoslovakijos statusą - kaip tarpinį dalyką. Būtų apsaugota nuo tiesioginės kolonizacijos ir pasaulyje matoma kaip valstybė. O kad tikslas - jį, manau, ir perestroikininkai suvokė. Ir Centro komitete tikriausiai buvo žmonių, nelinkusių priešintis nepriklausomybei, jeigu tik jų valdžia liks. Iš kur sėmėtės tarptautinės teisės patirties, kas buvo geriausi Jūsų patarėjai? Aš pirmąkart buvau išleistas į Ameriką 1987 m. gruodį. Išvažiavau rūpintis M. K. Čiurlionio palikimo reikalais ir dirbti Žilevičiaus muzikologijos archyve, ieškoti paramos, kad būtų išgelbėti Čiurlionio paveikslai. Amerikoje, susitikau su lietuviais politikais ir kalbėjausi kaip čia kas Lietuvoje turėtų būti. 1989 m. pavasarį jau kaip Sąjūdžio atstovas lankiausi JAV Valstybės saugumo taryboje pas pirmininkę, Valstybės departamente pas pačius aukščiausius pareigūnus, kuriems reikėjo informacijos. Aš jiems dėsčiau, kad Lietuva siekia nepriklausomybės. O mano pasitarimai su teisininku Billu Houghu Niujorke, žinoma, ir su Stasiu Lozoraičiu Vašingtone buvo labai reikalingi. Billas Houghas priminė ir paryškino kai kuriuos teisės dalykus (jis yra parašęs studiją apie Baltijos valstybių inkorporavimą į Sovietų Sąjungą). Ir aš supratau, kad Lietuvos išsivadavimo bylą galima perkelti į tarptautinės teisės kategorijas tokia formule, kurią aš paskui visąlaik vartojau: “Kas pavogta, turi būti grąžinta”. Ir išmokėt kitus suprasti, kad mes nebuvom Sovietų Sąjungoje ir todėl nereikia iš jos išeiti? Žmonės to supratimo sunkiai mokėsi. Labai sunkiai. Prisimenu, jau buvau Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas ir patirdavau tą visą spaudimą - sovietinį ir tarptautinį (kad kliudom M. Gorbačiovo reformai). O Maskva stengėsi įbrukti sampratą, kad mes atsiskiriam, mes išeinam. Net išėjimo mechanizmą sugalvojo. Prisimenu vieną seneliuką. Jis atėjo į AT - žilas, mažas, šnekėjo dzūkiškai. Ieškojo manęs, susitikom tiesiog fojė. Girdi, turiu svarbų dalyką pasakyti: “Kodėl visi kalba, kad mes turime išeiti. Juk tai jie atėjo, vadinasi, turi ir išeiti”. Tokia kaimo išmintis buvo nuostabi. O kai iškildavo sunkiausių problemų, kas Jums būdavo geriausias patarėjas? Pas kaimyną J. Juzeliūną skubėdavot ar su tėvu tardavotės? Tėvas buvo toks, sakyčiau, moralinis patarėjas. Kadangi jis pats visada laikydavosi aiškių elgesio nuostatų, man tai buvo nuolatinis pavyzdys - nepadoru elgtis dviprasmiškai, reikia laikytis garbingos linijos ir priimti viską, kas iš to išeina. O buvo tam tikras patarėjų ratas. Pirmuoju laikotarpiu - iš Sąjūdžio Seimo Tarybos: A. Juozaitis, V. Čepaitis, Z. Vaišvila, J. Juzeliūnas, be abejo, nes jis mano kaimynas - aš pas jį nueidavau. A. Žebriūnas kai kada. Įdomi buvo dar viena konsultacijų, pasitarimų forma: diskusijos su Kauno sąjūdininkais, nepasitikinčiais vilniečiais arba pasiduodančiais manipuliacijoms: kad Sąjūdis pradėtų skilti į du Sąjūdžius. Skilimo pavojaus reikėjo išvengti, stiprinti abipusį pasitikėjimą rengiant bendrus dokumentus. 1989 m. vasario 16-osios deklaracija buvo ilgai rengiama. Derindami dokumentų tekstus, kristalizuodami koncepcijas labai daug dirbom ir su Kauno grupe. Joje buvo daug reiklaus intelekto, nors kartais ir liguisto įtarumo. Pasitarimai, derinimas buvo labai naudingi. Kauniečiai skatindavo vilniečius labiau atsiriboti nuo kai kurių kontaktų su LKP CK. Iškilus skaldymo grėsmei, kokia buvo reakcija į partijų kūrimąsi? Ypač prieš lemiamus 1990-ųjų rinkimus? Neprisimenu, ar buvo debatų, kad atsikuriančios partijos eitų į 1990 m. rinkimus atskirai, be Sąjūdžio. Tuomet nebuvo jokio sąrašinio - partinio principo. Apygardose kandidatus kėlė organizacijos, bet Sąjūdis skelbė, ką jis remia - tas ir būdavo Sąjūdžio kandidatas. Atsikuriančios partijos (krikščionys demokratai, socialdemokratai, demokratai) gal ir mąstė apie savarankišką dalyvavimą rinkimuose, bet turbūt suprato, kad Sąjūdžio kandidatų nenurungs. Todėl ir nebuvo jokių ambicijų ar noro pasirodyti su savo vėliavėle. Visi suprato, kad Sąjūdis privalo laimėti rinkimus prieš LKP. Kaip kilo vėliau mintis steigti Konservatorių partiją? Kodėl prof. V. Landsbergis nestojo į Krikščionių demokratų ar kitą jau atsikūrusią partiją? Aš gana ilgai laikiausi nuostatos, kad Sąjūdis neturi skubiai transformuotis į politinę partiją. Per antrąjį suvažiavimą tai jau buvo siūloma. Aš nepalaikiau šios idėjos. Tada V. Čepaitis kūrė Nepriklausomybės partiją, kvietė K. Motieką būti jos pirmininku. Tada žiūrėjau ramiai: kuriasi partijos, tegul pamėgina. O Sąjūdis turi išlikti su savo aureole, pergalingu vardu ir įgaliojimais. Valstybę atkurti gavo įgaliojimus būtent Sąjūdis. Aukščiausiosios Tarybos daugumoje buvo ir po kelis partijų atstovus, bet jie vis tiek buvo po Sąjūdžio skėčiu. Paskui partijos tuo skėčiu ėmė bodėtis - jos siekė didesnio savarankiškumo. Gal tai natūralu. Iki trečiojo suvažiavimo ir socialdemokratai dar galėjo būti Sąjūdyje arba dengėsi jo vardu. Jie pasiskelbė kaip Sąjūdžio centro frakcija, nors tai buvo klaidinantis dalykas - jie oponavo daugumai. Santykis su partijomis kristalizavosi pamažu: vienos partijos buvo solidarios ir vykdė tą su mandatu gautą įpareigojimą, kitos ėjo į šonus ir galų gale sudarė naują kairiąją daugumą, kuri įvykdė savotišką politinį perversmą parlamente. Tėvynės sąjunga atsirado po 1992 m. Seimo rinkimų, Sąjūdžio koalicijai pralaimėjus tuos rinkimus. Sąjūdžio organizacija pasirodė pernelyg amorfiška, kad pajėgtųįveikti organizuotą politinę jėgą. Ar 1992-ieji Jums neatrodo panašūs į dabartinę padėtį? Juk tuomet vykdant reformas buvo sukelta Vyriausybės krizė, kuri galų gale baigėsi priešlaikiniais Seimo rinkimais. Dabar vėl pajudėjus reformoms, matomi įdomūs niuansai Vyriausybėje, pradedama reikalauti Seimo Pirmininko atsistatydinimo, lyg ir kuriama nauja dauguma… Panašumų yra. Dar vienas panašumas - turto klausimo sprendimas. Tada LKP-LDDP priešinosi žemės grąžinimui. 1990 metais, prieš pat sausio įvykius, A. Brazauskas pasirašė deklaraciją, reikalaujančią jokiu būdu negrąžinti žemės. Reformų lūžis reiškė ir valstybės turto privatizavimą. Naudojant čekius ar kaip kitaip. Privatus turtas nebūtinai turėjo pereiti nomenklatūrai. Rusijoje kaip tik anaip ir vyko - negrąžinta neprivatizuota žemė ir turtas partinės nomenklatūros rankose. Ir pseudodemokratija. Tokia ir buvo perestroikos idėja. Lietuvoje, kol sąjūdininkai turėjo valdžią, tai įvykdyti buvo sunkiau. Nereikėtų pamiršti anų ir šių dienų panašumo: kodėl dabar taip priešinamasi tarptautiniam privatizavimui - pelningam privatizavimui, kuris sustiprintų dabartinės Vyriausybės autoritetą ir padėtų vykdyti įsipareigojimus. Jeigu privatizavimas bus lėtinamas, atidėliojamas arba gaunama tik pusė to, ką įmanoma gauti, tai mums įsipareigojimus bus sunku tesėti ir būsim apkaltinti. Čia nuožmus ir amoralus politinis žaidimas, kai rūpi ne valstybės ir žmonių, o tik savos partijos reikalai. Atnaujintoje Vyriausybėje nėra nė pusės ministrų konservatorių. Ar konservatoriai nesvarsto, jog neverta prisiimti visą atsakomybę už Vyriausybės veiksmus, reformas? Gal ši Vyriausybė vadintina plačiosios koalicijos, o gal tiesiog Vyriausybė prie Prezidento? Tikrai nėra tokių svarstymų. Valdančioji partija turbūt neišvengiamai prisiims atsakomybę už visą Vyriausybę. Mes turim rūpintis, kad Vyriausybė dirbtų gerai, nepaisydami to, kad iš tikrųjų konservatoriaijoje neturi daugumos. Apie tai esame kalbėję su Ministru Pirmininku. Jo nuostata tokia: Vyriausybė dirba vieningai ir vykdo konservatorių programą. Todėl mes prisiimam atsakomybę ne tik už gerus darbus, bet ir už nesėkmes, klaidas, kurių visada pasitaiko. Penktadienį per televiziją sakėte, premjeras nesitaria su Jumis ir frakcija. Kaip bus toliau? Iš šalies žiūrint atrodo, kad susilpnėjusi partinė kontrolė Vyriausybei. Taip gali atrodyti. Iš dalies taip ir yra. T ikiuosi ir apeliuoju į premjero supratimą, kad reikia turėti platų konsoliduotą frontą pirmiausia mūsų pačių partijoje. Matyt, tikintis sukelti parlamento krizę, išpūstas skandalas dėl sekimo. Ar prof. V. Landsbergis ką nors seka? Ar atvirkščiai - jį kas nors seka? Neabejoju, kad mane seka nuo pat Sąjūdžio susikūrimo ir netgi anksčiau. Yra patyrinėta, kad KGB pranešimuose Landsbergis kvalifikuojamas kaip nacionalistas, antitarybininkas. Ir tas sekimas gali tęstis. Vienas KGB rezidentas Norvegijoje parašė knygą, kokias instrukcijas gaudavo rezidentai Skandinavijos šalyse, kaip reikia diskredituoti Landsbergį: prakišti į spaudą, kad Landsbergis - Kauno mafijos atstovas, kad Landsbergis - liguista asmenybė, nepakenčianti kitos nuomonės, klauso tik pataikūnų, protingus žmones nušalina. Tokia yra KGB instrukcija, o visa tai mes ne kartą Lietuvoje esame girdėję. Turim faktų, kad ir dabar atrandami buvusių kagebistų lizdai - butai su pokalbių kontrole. Kažkaip labai tyliai nuskamba tos informacijos. Palyginkit, koks atgarsis - tikrų sekimo lizdų atidengimo ir šito burbulo, kuris dabar pučiamas. Kita vertus, aš neprieštaraučiau, kad mano valstybė mane sektų. Neturiu ko bijoti, ko slėpti. Tuomet valstybės struktūros greičiau susektų tuos kitus, mane sekančius, ir būčiau geriau apsaugotas. O jei dabar sunaikinama viena ar kita tarnyba, kuri, matydama kitus sekėjus, gali mus apsaugoti, tai tik paslauga tiems kitiems sekėjams. Na, o aš pats tikrai nieko nesekiau. LDDP, pasinaudojusi tuo sekimo burbulu, prakalbo apie interpeliaciją Seimo Pirmininkui, naujus parlamento rinkimus. LDDP narys J. Bernatonis vartoja tokią eliptinę formulę: jie atseit yra girdėję apie išankstinius rinkimus. Mano, kad čia labai gudri formulė - nuslėpti tikruosius savo ketinimus. Manau, kad krikščionys demokratai yra gerai pasikaustę politikai. Opozicijai nepavyks pritraukti jų balsų ir interpeliacijos sumanymas žlugs. O aš matau tik paradoksą: Seimo Pirmininkui žada apkaltą, o A. Butkevičiui, kuris sugautas už rankos nusikaltimo vietoje - ne. Kaip manote, kodėl Vyriausybė nepaneigė ”Lietuvos ryto“ teiginio, neva Vyriausybės sukurta grupė nustatė, kad policininkai sekė premjerą, generalinį prokurorą ir net Prezidentą. Šiaip jau Vyriausybė nedelsdama paneiginėja neteisingus laikraščių teiginius. Politinės tarybos posėdyje G. Vagnorius tai paneigė. Nepastebėjau, ar nebuvo oficialių paneigimų. Jei nėra, tai tikrai jų trūksta. Čia tikrai atrodo, kad toks laikraščio teiginys atėjęs iš šaltinių, kurie labai artimi Vyriausybei. Tokia Vyriausybės grupė tikrai nebuvo sudaryta ir nenustatė sekimo. Aš formulavau taip: kodėl toks įtakingas laikraštis taip meluoja. Ir ką jis kursto. Jeigu pats sugalvojo - privalo atsakyti. Čia ne šiaip sau kokio Landsbergio apšmeižimas, o krizės kėlimas, dabar jau įgaunantis ir tarptautinį atgarsį. Negi mūsų valstybė pasmerkta nuolat patirti tokius drebinimus? Nesureikšminkim savęs kaip kokio unikumo. Yra visko ir kitose valstybėse. Tačiau mes esame labai reikšmingoje geopolitinėje vietoje. Visai aiškus kaimyninės šalies interesas, kad čia būtų silpna valstybė su sujaukta ir nesutariančia valdžia, kuria galima įvairiai manipuliuoti. Vienam buvusiam ministrui, pavyzdžiui, buvo pasakyta: palik Urką ramybėje, ir mes tave paliksim. Tokiu principu ir Lietuvai galima pasakyti: išsižadėk ko nors ir gyvensi ramiau. Sąjūdžio pradžioje daug kas rėmėsi Šiaurės Atėnų įvaizdžiu… Šiaurės Atėnai turėjo ryškų kultūros aspektą. Tikėjome, kad Lietuva bus aukštos, klestinčios, originalios kūrybos ir kultūros šalis. Šiandien ir vyksta kova dėl kultūros. Blogai, kad visuomenė neatmeta destruktyvių tendencijų: tiki įvairiausiais gandais, pasiduoda manipuliacijoms, kuriomis užsiima tam tikra žiniasklaida (jau pradedama vadinti žiniasklaida). Tikiu, kad ims formuotis kritinis mąstymas, kuris Sąjūdžio pradžioje buvo labai ryškus. Tada užteko pasakyti, kad laikraštis ”Tiesa” rašo netiesą, todėl neprenumeruokite šito laikraščio! Ir ”Tiesos” redaktoriai bėgiojo, panikos apimti, kad Sąjūdis atšauktų šitą rekomendaciją. Arba kai ELTA nepateikė informacijos - tuoj prie jos susirinko protesto mitingas. Gal ir šiandien tai nekenktų. Taigi kai kuriais aspektais, palyginti su Sąjūdžio laikais, mes net sugrįžome atgal? Ir pirmyn ir atgal, ir į šonus. Buvo vieningesnė valstybinė linija, kurią skelbė Sąjūdis ir kurią būdavo sunku išplauti kokia nors spekuliatyvia demagogija. Melas buvo matomas kaip melas, o ne kaip teisė reikšti nuomonę. Vis dėlto esu nepataisomas optimistas. Tikiu, kad visuomenė persirgs šitą laikotarpį ir išmoks pirmiausia atsirinkti, kas yra kas, o paskui svarstys, kas už to stovi ir ko siekia.


„Tačiau pati svarbiausia priežastis, dėl kurios valstybės laikraštis nesuderinamas su demokratija, yra ta, kad jo skelbiamos pažiūros tampa valstybės pažiūromis. Pritariantieji joms tampa „patriotais“, nepritariantieji - „valstybės priešais“. (Z. V. Rekašius. „Arba demokratija, arba valstybės laikraštis“, Čikagos „Akiračiai“, 1991 m. birželis) Trečiajame Sąjūdžio suvažiavime deputatės R. Gajauskaitės pastangomis buvo suskaičiuota, kiek procentų „valstybės priešų“ sėdi Lietuvos Parlamente, t. y. kiek sykių nedešinieji deputatai balsavo prieš dešiniųjų projektus. Pratęsdama „šlovingą tradiciją“, sociologė E. Krukauskienė suskaičiavo, kiek kartų laisvoji spauda pasisakė prieš Sąjūdžio pasiūlytą autoritarinio prezidento projektą (žr. „Lietuvos aidas“, E. Krukauskienė, „Litva sovietskaja“ vieta jau užimta“, 92.03.18). Autorė pateikė ir daugiau žinių: kad „Respublika“, „Lietuvos rytas“, „Valstiečių laikraštis“ ir net „Atgimimas“ liguistai domėjosi KGB tema, per daug dėmesio skyrė valdžios kritikai: formavo neigiamą požiūrį į valstybines institucijas. Pasirodo, tik valstybės laikraštis - cituoju autorę: „turi didesnį aiškių pažiūrų skaitytojų ratą“. Tuo tarpu laisvosios spaudos gerbėjai „labiau jaučia nostalgiją socialistinei praeičiai“! Taigi. Nemanė, matyt, ir juolab nenorėjo Z. V. Rekašius, kad taip greitai ir su kaupu išsipildytų jo prognozės: didesnė Lietuvos gyventojų dalis tapo „valstybės priešais“. Jų nemaža, nes paminėtieji valstybės laikraštyje leidiniai turi daugiausia Lietuvoje skaitytojų. Straipsnio autorė, savaime aišku, nenagrinėja priežasčių, dėl kurių laisvosios spaudos leidiniai populiaresni už valstybės. Jai visiškai nesvarbu, jog atstovauti piliečių visuomenės interesams ir kritikuoti valdžią už daromas klaidas, neteisėtus sprendimus, korupciją ir panašius reiškinius yra laisvos spaudos priedermė visame demokratiniame pasaulyje. Ji visiškai atsiriboja nuo to akivaizdaus fakto, kad, anot Z. V. Rekašiaus, „demokratiškose valstybėse valstybės savo laikraščio neturi“ (mano pabraukta - G. K.), o jei, pavyzdžiui, JAV kongresas sugalvotų iš valstybės kišenės paimti pinigų ir tokį leidinį įsteigti, tai „bematant atsidurtų konstitucines bylas sprendžiančiame teisme dėl kitų laikraščių diskriminavimo“. O kad taip yra pas mus, žino kiekvienas laisvas spaudos leidėjas ir žurnalistas. Kaip rašė tas pats Z. V. Rekašius dar praėjusių metų birželio mėnesį, šiuo metu visa tai „sužydėjo“ dar gražiau: „valdžia skiria Lietuvos aidui“ daugiau popieriaus… randama jam valdiška spaustuvė… geresnės kokybės popierius… rūpintis pinigais, gaunant milijoninę valstybės pašalpą, taip pat nereikia…“ Tačiau įdomiausia yra ta drąsi, neabejotinai patriotiška ir tauri išvada, kad laisvąją spaudą skaito labiau jaučiantys nostalgiją socialistinei praeičiai. Kas jau ne kas, bet sociologas turėtų žinoti kad gausūs įvairių pakraipų sociologiniai tyrimai tokią išvadą paneigia. Absoliuti dauguma Lietuvos žmonių pasisako už nepriklausomybę, laisvąją rinką, verslą, demokratiją ir t. t. Beje, dauguma ir nelietuvių. „Socialistinės nostalgijos“ liga greičiau serga dabartinė dešiniųjų valdžia, o ne opozicija ar dauguma visuomenės, kaip atrodo apologetiniams analitikams. Ar ne socializmo liekanos yra visos išlikusios privilegijos (specparduotuvės, specsiuvyklos, specligoninės, tarnybinės mašinos ir t. t.). kuriomis, beje, naudojasi tie patys valstybės laikraščio tarnautojai (žurnalistai). Ar ne socializmo (o gal ir bolševizmo) reliktas yra smerkimai, atsiribojimai ir kt., mirgantys valstybės laikraščio puslapiuose? Nekalbu jau apie mūsų Vyriausybės ekonominę bei socialinę politiką. Nebūsiu kategoriškas ir nevertinsiu jos kaip „socialistinės“, tačiau totalinis spaudimas mokesčiais, įvairiais apribojimais bei draudimais tokią išvadą daryti leistų. Ypač įvertinus naujosios ir gausiosios biurokratijos savivalę, nuolatinį Vyriausybės kišimąsi į savivaldybių, banko, kitų jai nepavaldžių institucijų reikalus. Kaip sako liberalizmo klasikas F. A. fon Hajekas, „tasai nesugebėjimas nieko palikti paprasčiausiai organinio vystymosi eigai“ ir yra ryškiausias socialistinio valdymo požymis. Būtent tokias apraiškas laisvoji spauda labiausiai ir kritikuoja. Todėl tektų daryti priešingą išvadą: „socialistinei nostalgijai“ artimesnė yra valstybės laikraščio pozicija ir gausios apologetinės publikacijos teisinančios valdžios institucijų veiklą. Tuo tarpu laisvoji spauda akivaizdžiai gina verslo laisvę, konkurenciją, tyrinėja rinkos įvedimo, demokratijos, viešumo problemas. Tuo E. Krukauskienė galėtų, jeigu norėtų, įsitikinti, įsigilinusi i publikacijų turinį ir suskaičiavusi „prasminius vienetus“. „Valstybiniam laikraščiui“, - daro išvadą Z. V. Rekašius, - labiausiai trūksta… valstybingumo. To, ką anglai vadina statesmanship“. Kodėl tokią išvadą daro žmogus, suprantąs Vakarų demokratiją, nereikėtų stebėtis. Valstybė jam - ne tik valdžios institucijos. Valstybė - tai piliečių, mokesčių mokėtojų visuomenė, jos interesai, jos vertybės ir t. t. Valdžia - tai savotiškas piliečių visuomenę ir jos interesus aptarnaujantis personalas, beje, įgaliotas tos pačios piliečių visuomenės ir ginantis visų piliečių teises. Ir nieko daugiau. Todėl kritikuojant valdžią laisvoji spauda iš tikrųjų ir gina valstybingumą, piliečių visuomenę, jų teises. Jei autorei atrodo, jog valstybingumo tvirtinimas sietinas tik su valdžios struktūrų tvirtinimu, tai parodo, kad ji valstybingumą suvokia geriausiu atveju labai siaurai. Nekalbant jau apie tai, kad valdžios kritika ją ne silpnina, o, mano nuomone, atvirkščiai - verčia tobulėti (jei ji gali) arba politiškai konkuruoti su kitomis politinėmis jėgomis, kas yra demokratijos alfa ir omega.


Sausio 13–osios sąmokslininkams pasiūlytos bausmės

„Pasiūlytos griežtos bausmės. Manau, jog tokia mūsų – valstybės kaltintojų – pozicija“, – vakar „Lietuvos aidui“ sakė Vilniaus apygardos prokuroras Gintautas Paškevičius po to, kai Vilniaus apygardos teisme buvo pasiūlytos bausmės šešiems teisiamiems baudžiamojoje byloje dėl 1991 m. sausio 13–osios sąmokslo. Teisėjų kolegija, nagrinėjanti sąmokslininkų bylą, nuosprendį ketina paskelbti 1999 m. pradžioje. Valstybės kaltintojai sako, jog nuosprendžio skelbimo datą sunku prognozuoti. Prieš dvejus metus pradėtoje nagrinėti baudžiamojoje byloje valstybės kaltintojai teismui pasiūlė Mykolui Burokevičiui skirti 15 metų laisvės atėmimą ir konfiskuoti visą jo turtą. Juozą Jermalavičių – 12 metų laisvės atėmimą ir konfiskuoti visą jo turtą. Juozui Kuoleliui skirti 7 metų laisvės atėmimo bausmę, kurią jis turės atlikti griežtojo režimo pataisos darbų kolonijoje, taip pat konfiskuoti jo turtą. Stanislovą Mickevičių įkalinti pusšeštų metų griežtojo režimo pataisos darbų kolonijoje. Leonui Bartaševičiui kaltintojai prašė skirti 6 metus laisvės atėmimo, tačiau dėl amnestijos bausmę sumažinti iki 4 metų. (Nukelta į 4 p.) Henrikas Straižys Atkelta iš 1 p. Šioje baudžiamojoje byloje teisiamiems buvusiam LKP (SSKP) pirmajam sekretoriui Mykolui Burokevičiui, LKP (SSKP) skyriaus vedėjui Juozui Jermalavičiui, LKP (SSKP) sekretoriui Juozui Kuoleliui, SSKP leidyklos direktoriui Leonui Bartoševičiui, radijo „Tarybų Lietuva“ redaktoriui Stanislavui Mickevičiui ir LSSR VRM Viešosios tvarkos skyriaus vyr. inspektoriui Jaroslavui Prokopovičiui buvo pareikšti kaltinimai pagal Baudžiamojo kodekso 67 str. (kenkimas), 70 str. (antivalstybinių organizacijų kūrimas). Burokevičiui ir Jermalavičiui – dar pagal BK 92 str. 2 d. (valstybinio turto sužalojimas), 105 str. 2, 4, 5, 6, 10, 12 dalis (tyčinis nužudymas sunkinančiomis aplinkybėmis), 111 str. 2 d. (sunkūs kūno sužalojimai), 234 str. 3 d. (šaunamojo ginklo, šaudmenų ar sprogstamųjų medžiagų grobimas). Tačiau šių metų spalio 19 d. valstybės kaltintojai teisiamiems M. Burokevičiui, J. Jermalavičiui ir J. Kuoleliui pakeitė kaltinimus. Kaltinamojoje išvadoje, kurią sudaro 13 tomų (maždaug penki tūkstančiai lapų), rašoma, jog 1990 m. kovo 11 d. aktu Aukščiausioji Taryba atkūrė Lietuvos nepriklausomybę ir įteisino visus iki 1940 m. galiojusius valstybinius aktus bei priėmė Laikinąjį Pagrindinį Įstatymą. Šiuo įstatymu visoje šalies teritorijoje buvo uždrausta kitų valstybių organizacijų veikla. Nepriklausomybės nepripažinusi Lietuvoje veikianti LKP (SSKP) nuo 1990 m. kovo iki 1991 m. rugpjūčio 23 d. siekė sužlugdyti nepriklausomos Lietuvos ekonomiką ir destabilizuoti padėtį. Vėliau LKP (SSKP) įkūrė antivalstybinę organizaciją – Nacionalinio gelbėjimo komitetą ir remiama SSRS ginkluotų kariškių kaip įmanydama trikdė šalies darbą, kėlė paniką. Ypač šios organizacijos veikla suaktyvėjo 1991 m. sausio – rugpjūčio mėnesiais. Kaltinamojoje išvadoje teigiama, kad 1990 m. balandžio 28 d. LKP (SSKP) įkurtas Nacionalinio gelbėjimo komitetas (NGK), vadovaujamas M. Burokevičiaus, J. Jermalavičiaus ir kitų LKP (SSKP) veikėjų, padedamas kariškių, organizavo akcijas ir jėga mėgino sustabdyti teisėtą įstatymų galiojimą. Siekiant organizuoti savo laikraščių spausdinimą, buvo užgrobtos valstybinei įmonei „Spauda“ priklausančios patalpos Maironio g. 1/9. Čia spausdinamuose laikraščiuose raginta nevykdyti įstatymų, kurstoma nesantaika šalyje. NGK, siekdamas destabilizuoti VRM darbą, gegužės 12 d. įkūrė LTSR VRM padalinį prie LKP (SSKP) Centro komiteto. Beveik tuo pačiu metu įkurtos radijo stotys „Baltija“ ir „Tarybų Lietuva“. Jų laidose raginta atkurti Lietuvoje SSRS Konstitucijos funkcijas. NGK vadovų nurodymu kariškiai ne tik užgrobdavo pastatus, bet ir puldinėjo taikius gyventojus. 1990 m. lapkričio 17 d. taikiame pikete prie karinio Šiaurės miestelio (jame buvo ir NGK štabas) nuo kariškių nukentėjo žmonės. Sunkioji karinė technika, šaunamieji ginklai buvo panaudoti užgrobiant 1991 m. sausio 11 d. Spaudos rūmus, Laisvės prospekte 60. Nukentėjo taikūs Nepriklausomybės gynėjai: kariškiai apšaudė koviniais šoviniais pastatą, kai gynėjai juos pasitiko vandens čiurkšle. Šaudant buvo sunkiai sužalotas Vytautas Lukšys. Sugadintas rūmuose buvęs turtas. Pagal NGK 1991 m. sausio 7 – 8 d. parengtą šešių lapų TSRS prezidentinio valdymo įvedimo Lietuvoje planą vykdytos ir kitos akcijos. Šiame plane buvo nurodytos LKP (SSKP) veikėjų pareigos, kurias jie gautų įvedus prezidentinį valdymą, svarbiausi objektai didžiuosiuose Lietuvos miestuose, kuriuos būtina užgrobti, ir kita. Plane taip pat numatyta organizuoti politinius streikus, platinti atsišaukimus, raginančius nepaklusti esamai valdžiai, reikalauti, kad Aukščiausioji Taryba atšauktų priimtą Nepriklausomybės aktą ir kitus įstatymus. Vykdydamos šį planą, NGK sukurtos draugovės 1991 m. sausio 8 d. suorganizavo politinį streiką, jo metu reikštas nepasitenkinimas dėl kainų, sukelta panika ir mėginta įsiveržti į parlamento rūmus. Per sąmyšį buvo sužaloti žmonės. Tokie veiksmai trikdė AT darbą. Pagal NGK planą, sukurtų draugovių atstovai, padedami Lietuvoje dislokuotų karinių dalinių bei atvykusio Pskovo oro desanto dalinio kariškių, užgrobė ir Krašto apsaugos ministerijai priklausančius pastatus Vilniuje, Alytuje. Užgrobtos Medžiotojų ir žvejų draugijos patalpos Vilniuje, kur buvo laikomi šautuvai ir šaudmenys. Sausio 11 d. užgrobtas Geležinkelio stoties valdymo postas, sutrikdytas traukinių judėjimas. Iš šio posto kariškiai pasitraukė tik sausio 13–osios vakare. Taip pat buvo užgrobti, „Lietuvos telekomui“ priklausančių filialų pastatai. Teisiamieji kaltinami ir dėl trylikos gynėjų žūties kariškiams šturmuojant bei užgrobiant Televizijos bokštą Lazdynuose, taip pat žmonių sužalojimo užimant Radijo ir televizijos pastatą Konarskio gatvėje.


MANŠANIS – TURTINGAS GELEŽIES RŪDA RAJONAS

Daugiau kaip tūkstantis geologų‑žvalgų ketverius metus tyrė Manšanį, žinomą Anchojaus provincijos geležies rūdos rajoną. Surinkta medžiaga rodo, kad rūdos atsargos Manšanyje leidžia įkurti čia naują stambią metalurgijos bazę. Vietinės rūdos pasižymi aukšta kokybe. Jose vidutiniškai yra daugiau kaip 50 procentų geležies, o kai kuriose vietose ji siekia iki 65 procentų. Tarybinių specialistų vadovaujami, tyrinėtojų būriai dabar dieną ir naktį vykdo žvalgybos ir gilaus gręžimo darbus kalnuose. Nepaliaujamai gaunamos džiugios žinios. Šiomis dienomis buvo išgręžtas gręžinys, kuris turi iki 100 metrų storumo geležies rūdos klodą. Netoli nuo Manšanio daugiau kaip 20 kvadratiniu kilometrų plote pastebėti magnetinės anomalijos reiškiniai. Tikimasi, kad čia taip pat yra stambios rūdos atsargos.


Laikraštis „Niujork Taims” išspausdino pranešimą iš Vašingtono, kuriame nerimaujama, kad Tarybų Sąjungos kova už taiką vyksta visame žemės rutulyje. Ypatingą korespondento susirūpinimą kelia tas faktas, kad tai „daro didelį įspūdį neutralistiškai nusiteikusiems europiečiams”, o taip pat „Afrikos ir Azijos šalims, nestojusioms į jokią pusę”. „Tarybų Sąjungos vykdomos taikos propagandos pasisekimą, — rašo korespondentas, — šiuo metu galima paaiškinti ne tik palydovų paleidimu, bet taip pat sumaniu lenktyniavimu su užsienio politikos metodais ir technika, kuriuos Jungtinės Valstijos paruošė daugiau kaip per 10 metų laikotarpį po antrojo pasaulinio karo. Tai, be kita ko, liečia pagalbos užsienio valstybės klausimus”. „Vakarai, — baigia korespondentas, — nebetiki savo pačių jėgomis aplamai ir ypač Jungtinių Valstijų jėgomis. Tai savo rūšies dvasios krizė. Viešpatauja pralaimėjimo nuotaikos. O tai gali būti pavojingai užkrečiamas dalykas šalims, nestojusioms į jokią pusę”. Naujųjų metų išvakarių apžvalgoje „Niujork Taims” rašo: „Garsas „Bip-bip bip”, kuris pradėjo skambėti iš kosmoso spalio mėnesį, gali būti 1957 metų simbolis. Vaizdas, simbolizuojantis 1957 metus, buvo pirmas žmogaus rankomis sukurtas Žemės palydovas. Tas garsas ir tas vaizdas parodė, kad staiga pasikeitė jėgų savitarpio santykis pasaulinėje kovoje. Juk palydovas priklausė rusams, ir jis reiškia, kad Rusija žymiai pralenkė Jungtines Valstijas kosminio amžiaus priešaušryje… Supratimas, kad rusai iškovojo labai svarbią techninę pergalę prieš Jungtines Valstijas, sukėlė baimę ir nusiminimą visoje Šiaurės Atlanto sąjungoje ir sužadino atkaklius reikalavimus, kad vėl būtų surengtos Rytų ir Vakarų derybos. Laikraštis sumini klausimus, kurie „metams baigiantis priverčia Vakarų pasaulį susimąstyti: Kaip ir kada Jungtinės Valstijos galės pasivyti rusus? Ar Vakarų koalicija sugebės išsaugoti vienybę? Ar Jungtinės Valstijos susigrąžins prestižą, kurio jos neteko savo sąjungininkų ir tų pasaulio rajonų, kurie nėra susiję su jokia stovykla, akyse?” Laikraštis nurodo, kad niekur nepasitikėjimo savimi jausmas ir supratimas, kad „reikalai negeri”, nepasireiškia stipriau, negu pačiose Jungtinėse Valstijose. Naujas smūgis buvo triukšmingas nepasisekimas, kuri Amerika patyrė, mėgindama eksperimentui paleisti savo palydovą…”


EGIPTO VYRIAUSYBĖS NUTARIMAS IŠSIŲSTI JORDANIJOS AMBASADORIŲ IŠ EGIPTO

KAIRAS, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Ryšium su nepagrįstu Egipto karo atašės ir generalinio konsulo išsiuntimu iš Jordanijos, Egipto vyriausybė paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma: „Jordanijos vyriausybės valdininkai sudarinėja sąmokslus prieš Egipto diplomatus ir net fabrikuoja prieš juos kaltinimus, kad Jordanijos vyriausybė galėtų pasinaudoti šiais kaltinimais kaip pretekstu abiejų šalių santykiams pabloginti. Dėl to Egipto vyriausybė priversta pranešti Jordanijos vyriausybei, kad ji reikalauja nedelsiant per 24 valandas atšaukti Jordanijos ambasadorių Kaire”.


Toks buvo hitlerininkų įsakymas savo tarnams. Kiršindami vieną tautą prieš kitą, hitlerininkai laikėsi tokios taktikos, kad įvairių tautų žudikai dirbtų savo kruviną darbą, ne tik savo, bet ir kaimyninėse respublikose. Taip lietuviškieji budeliai būdavo siunčiami į Baltarusiją, latviškieji ir estiškieji — į Lietuvą ir pan. Taikydami šią taktiką ir vertindami Impulevičiaus gaujų budelišką patyrimą Kauno mirties fortuose, hitlerininkai nutarė pasiųsti naujai sudarytą žudikų batalioną, vadovaujamą Impulevičiaus, į okupuotus Minsko, Borisovo, Slucko rajonus. Vieną 1941 metų rudens dieną Impulevičius paskelbė vadinamojo Kauno komendanto įsakymą, kuriame jis buvo siunčiamas į Baltarusiją. Ir taip nacionalistinių budelių gauja atsibastė į baltarusių tautos žemę. Nuo pat pirmųjų okupacijos dienų po hitlerininkų kojomis degė baltarusių žemė, kūrėsi pogrindinės partinės ir komjaunimo organizacijos, liaudies keršytojų — tarybinių partizanų būriai. Visa liaudis kilo į šventą kovą prieš hitlerinius grobikus. Šiai kovai sumaniai vadovavo pogrindiniai partiniai komitetai. Tai kėlė nepaprastą okupantų įniršimą. Siautėjo gestapas, policijos būriai. Okupantams pagaliau pasisekė Minske išaiškinti ir suimti baltarusių patriotų-pogrindininkų grupę. Jų likimas hitlerininkų nasruose buvo aiškus — kulka arba kartuvės.


Nacijų rūmuose šiandien įvyko eilinis plenarinis 18 valstybių nusiginklavimo komiteto posėdis, kuriam pirmininkavo Didžiosios Britanijos atstovas Dž. Godberis. Toliau vyko bendroji diskusija visuotinio ir visiško nusiginklavimo ir branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimais. Šiandien savo vyriausybių pozicijas išdėstė Bulgarijos Liaudies Respublikos, Kanados, Indijos, Lenkijos Liaudies Respublikos ir Meksikos atstova


1961 metais ir pirmajame šių metų pusmetyje Pietų Vietnamo patriotai sunaikino, sužeidė ir paėmė nelaisvėn iš viso daugiau kaip 51.300 Ngo Din Djemo armijos ir amerikiečių kariuomenės kareivių ir karininkų. Taip pat paimta daug ginklų ir karinių medžiagų. Į patriotų pusę per tą laiką perėjo daugiau kaip 32 tūkstančiai marionetinės armijos kareivių. Šiuos skaičius, rodančius, kad nacionalinio išsivadavimo kova Pietų Vietname toliau plečiasi, perdavė partizanų „Išsivadavimo“ radijo stotis. Remdamasi šia radijo stotimi, agentūra Sinchua praneša, kad vien spalio mėnesį ginkluoti sukilėlių būriai numušė vienuolika ir apgadino septynis priešo lėktuvu


RUSIJOS IR KUBOS DERYBOS DĖL KARIUOMENĖS IŠVEDIMO

Rusijos diplomatas Vladislavas Ustinovas trečiadienį susitiko su Kubos valdžios atstovais aptarti Rusijos kariuomenės išvedimą iš Kubos, kuri čia dislokuota nuo 1963 metų. Pagal TSRS ir Kubos 1962 metų sutartį čia nuolat buvo 2800 sovietų kareivių. Pernai lapkričio mėnesį jau įvyko pirmasis derybų dėl kariuomenės išvedimo etapas, kuriam pradžią davė tuometinis TSRS prezidentas Michailas Gorbačiovas. Kubos vadovas Fidelis Kastras į tai atsakė paragindamas išvesti visas JAV pajėgas iš Gvantanamo jūrų bazės rytinėje Kuboje. Dar viena Rusijos delegacija turėtų pradėti derybas dėl rusų specialistų, dirbančių Churugvos atominės elektrinės statyboje (300 km nuo Havanos), grįžimo namo. Rusijos URM pasiuntė šią komisiją, kai Kastras šeštadienį pareiškė, jog elektrinės statyba dėl lėšų stokos bus sustabdyta.


Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavime

ČKP XII suvažiavime toliau svarstomi Centro Komiteto ir Centrinės revizijos komisijos ataskaitiniai pranešimai. Delegatai dalykiškai, konstruktyvios kritikos ir savikritikos aplinkoje dalijasi savo mintimis, kaip geriau išspręsti partijos numatytus didingus uždavinius, kaip padidinti pramonės ir žemės ūkio produkcijos gamybą. Delegatai ir svečiai šiltai sutiko tribūnoje pasirodžiusį ČKP CK Politinio biuro narį, vyriausybės pirmininką V. Širokį. Jis papasakojo apie didelius socialistinės Čekoslovakijos darbo žmonių laimėjimus vystant ekonomiką, mokslą ir kultūrą, keliant materialinę liaudies gerovę. V. Širokis pažymėjo, kad po ČKP XI suvažiavimo toliau didėjo ČSR autoritetas tarptautinėje arenoje. Šis autoritetas dar labiau pakilo, pasakė jis, visų pirma dėl to, kad mes stiprinome ir plėtėme savo nuoširdžius broliškus ryšius, savitarpio bendradarbiavimą su Tarybų Sąjunga, visiškai rėmėme jos lenininę užsienio politiką, kad Čekoslovakija laikėsi vieningos socialistinių šalių linijos, pagrįstos taikaus sambūvio ir lenktyniavimo principais. V. Širokis nurodė didelę TSKP XXII suvažiavimo išvadų reikšmę, pasmerkė dogmatišką ir sektantišką Albanijos Darbo partijos vadovybės politiką. Mūsų partija, pabrėžė jis, ir toliau nuosekliai žengs Lenino keliu kartu su TSK


SSSR oficiozas ,,Izviestija“ paskutinėmis dienomis daug rašo apie lenkų planus pulti sovietų Ukrainą, duoti jai buržuazinę valdžią ir pavesti Lenkijos hegemonijai. Ypač piktinasi sovietų oficiozas Valuinės vaivados Juzefskio išsišokimu. Rugsėjo 16 d. „Izviestija“ savo vedamajam apie lenkų tikslus Ukrainoje rašo, kad lenkų valdžia nedaranti jokių žygių savo aukštam valdininkui už tarptautinių pasižadėjimų laužymą sudrausti. Nepaisant Rygos sutarties, Lenkija palaikanti santykius su Petliuros organizacija. Neperseniai vienas žinomas lenkų diplomatas, prisidengęs slapyvarde, rašė laikrašty ,,Gloś Pravdy“, kad reikia grįžti prie tos „išmintingos“ politikos, kuri lenkų armiją buvo atvedusi prie Kijevo sienų. Toliau ,,Izviestija“ rašo žodis į žodį: „Vesdama negirdėtos priespaudos politiką ukrainiečių gyventojų atžvilgiu, neduodama jiems paprasčiausių tautinio augimo sąlygų, lenkų valdžia veda atvirą darbą pastatyti sovietų Ukrainoj dvarininkų ir lenkų agentų valdžią. Be to, kaip pareiškė tas pats Juzefski, ukrainiečių žemės, esaničos lenkų valdžioje, turi galutinai palikti Lenkijai. Ką reiškia panaši politika, kurią atvirai veda autoritetingi lenkų vyriausybės atstovai? Ji yra tiesus rengimasis į karą, nes tik jėgos pagalba, tik ukrainiečių darbo masių atviru užpuolimu galima bandyti įkūnyti lenkų imperialistų užgaidas, užgaidas, kurios iš anksto yra pasmerktos. „Kokios reikšmės turi lenkų vyriausybės taikingi pareiškimai ir iškilmingas atsisakymas nuo karo, kaipo tautinės politikos ginklo?“ Čia ,,Izviestija“ prisimena Lenkijoj buvusio italų atstovo Tommasini knygą, kurioje yra parašyta: „Pilsudskis turėjo tokį planą: užtęsti taikos derybas su bolševikais, o paskui užpulti raudonąją kariuomenę ir ją sumušti. Paskui jis mano padaryti taiką, įkurdamas šiaurėje baltgudžių valstybę, o pietuose ukrainiečių valstybę“. Savo straipsnį ,,Izviestija“ taip baigia: „Lenkų imperialistai žaidžia pavojingą žaidimą. Matyt, jų atmintis yra trumpa ir jie užmiršo, savo pačių sienų nustatymo istoriją. Laužyti taikos sutartis ir kvestionuoti nustatytas sienas kiekvienai valstybei yra rizikinga, o ypač Lenkijai“. Mums šitoki lenkų imperialistų planai seniai yra žinomi. Mes žinome, kad lenkai imperialistai nesitenkina okupuotomis lietuviškų žemių sritimis, bet kad tiesia savo rankas ir į laisvosios Lietuvos kraštą. Sovietų Ukraina mato Petliuros organizacijos pavojų, o mes dar aiškiau matome savo šalies išdaviko Plečkaičio organizuotų bandų pavojų. Juk nepraeina beveik nė vienos dienos, kad nebūtų pranešimų nuo demarklinijos apie lenkų ir plečkaitininkų pasikėsinimus, apie visokias jų provokacijas ir mūsų pasienio sargybų puolimus. Jei lenkams rūpi Ukraina, tai nemažiau jiems rūpi ir Lietuva. P. Zaleskis Paryžiuj iškilmingai pasirašė Kelogo paktą, Pilsudskis Ženevoje T. S-gos taryboj iškilmingai pasižadėjo respektuoti Lietuvos nepriklausomybę ir neliečiamybę, p. Zaleskis toje pat Ženevoje ir Karaliaučiuje po keletą kartų užginčijo, kad Lenkijoj yra Plečkaičio ir jo draugų prieš Lietuvą organizuojamos bandos, o vis dėlto kasdien pilna neraminančių pranešimų apie Plečkaičio avantiūristų ir jo rėmėjų visokias provokacijas prieš Lietuvą. Čia dar reikia pridurti ta lenkų spaudoj varoma šlykšti kampanija prieš Lietuvos vyriausybę. Jos rekordą sudaro paskutiniu laiku uoliai fabrikuojamos žinios apie žydų persekiojimus Lietuvoje. Lenkų imperialistai, kitokiu būdu negalėdami eiti prie savo tikslų Lietuvoje ir Ukrainoje, stengiasi pasaulio opinijoj šiuos kraštus labai diskredituoti, pažeminti ir patogios puolimo valandos laukti, kada jų negalėtų varžyti nei T. S-gos, nei Kelogo paktai. Dabartinėse sąlygose lenkų politika yra dviveidė. Ženevoje ir visose tarptautinėse konferencijose lenkai nepraleidžia progos pasigirti savo pasifizmu ir savo garbinga role - ginti vakarų civilizaciją nuo rytų bolševizmo. Tuo tarpu pačioj Lenkijoj įtakingi jų politikai nenustoja svajoti apie ir taip jau išpūstos Lenkijos sienų plėtimą kol kas bent į Ukrainą, Baltgudiją ir Lietuvą. Turėdami akivaizdoj tokias lenkų politikų aspiracijas, mes negalime vien T. S-gos ir Kelogo paktais pasitenkinti. Šiaip ar taip tie taikos paktai palieka kol kas tik morališko suvaržymo priemonės. Pajudinta fizinė jėga gali su tais moraliniais suvaržymais ir nesiskaityti.


Tarybinių energetikų delegacijos viešėjimas Anglijoje

LONDONAS, kovo 18 d. (TASS). Anglijoje viešinčios tarybinių energetikų delegacijos vadovas TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas, elektrinių ministras G. M. Malenkovas šiandien priėmė Londono Batersio elektrinės darbininkų komiteto atstovus. Darbininkų komiteto pirmininkas Čarlzas Doilas, elektrinės darbininkų pavestas, įteikė G. M. Malenkovui sveikinimo adresą, kuriame išreikšta viltis, kad tarybinės liaudies ir anglų tautos draugystė stiprės. G. M. Malenkovas šiltai sveikino darbininkų atstovus. Antrojoje dienos pusėje tarybinės delegacijos nariai aplankė su ekskursija Vindzoro rūmus Londono apylinkėse. Vyresnysis rūmų prievaizdas p. Elis parodė lankytojams rūmų, kuriuose surinktos retos senovinių ginklų kolekcijos, anglų ir užsienio meistrų darbo paveikslai, gobelenai, baldai ir porcelanas, įžymiąsias vietas. Vindzoro rūmai, kurių dalis dabar paversta muziejumi, yra puikus senovinės anglų architektūros paminklas. G. M. Malenkovas padėkojo p. Elisui už įdomius paaiškinimus. Po to delegatai aplankė senovinius Anglijos karalių Hempton-Korto rumus, kurie taip pat yra puikus anglų architektūros paminklas. Rūmų architektūrinių paminklų valdytojas p. Fišeris, rodydamas rūmų banketų salę pranešė, kad kadaise čia su savo teatru pasirodė Šekspyras. Tarybiniai svečiai savo ruožtu papasakojo p. Fišeriui apie nepaprastą didžiojo anglų dramaturgo kūrybos populiarumą Tarybų Sąjungoje. G. M. Malenkovas pažymėjo: „Šekspyro kūryba vienija tautas“.


Vakar į Varšuvą atvyko Vokietijos delegacija, kuri ves derybas su Lenkija įvairiais socialiniais klausimais.


Š. m. rugsėjo mėn. 17 d. baltarusių tauta drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis atžymėjo baltarusių tautos susivienijimo vienoje tarybų valstybėje šešerių metų sukaktuves. Šita garbingoji sukaktis minėta didžiausios istorinės pergalės prieš vokiečių ir japonų imperialistus dienomis. Ir dabar prieš baltarusių tautą, besiremiančią didžiosios rusų tautos parama, atsiveria visapusiško ekonomikos ir kultūros suklestėjimo kelias, kelias į tolimesnę taiką ir visišką saugumą. Per savo daugelio amžių istoriją baltarusių tauta patyrė daug kančių ir vargo, bet ji išsaugojo savo kultūrą, kalbą, savo tautines ypatybes. Baltarusių tauta pagimdė tokius žymius veikėjus, kaip filosofą ir rašytoją Kirilą Turovskį, Georgijų Skoriną, Semioną Budnyj, Vasilijų Tiapinskį, Meletiejų Smotricki, Steponą Zizanijų, Semioną Polockį, Efrosiniją Polockają, Boguševičių. Maksimą Bogdanovičių, Dunin-Marcinkevičių, Janką Kupalą. Visi jie savo veikla padėjo baltarusių tautai išsaugoti jos kultūrą, išplėsti ir pakelti ją, padėjo tautai užimti tinkamą vietą kitų slaviškųjų tautų tarpe. Visas baltarusių tautos gyvenimas neatjungiamai susietas su rusų tauta. Baltarusiai gerbia savo pirmatakų tradicijas, šlovę ir savo tautos didybę. Nuo Nemuno, viršutinio Dniepro, vakarų Dauguvos iki Bugo ir Pripetės tęsiasi miškingi Baltarusijos masyvai, kalvos ir lygumos. Baltarusijos respublika užima 225.000 kv. km teritoriją. Šioje teritorijoje formavosi su visomis savo tautinėmis ypatybėmis laisvę mylinti baltarusių tauta. Gardinas ir Brasta, Baranovičiai ir Nesvyžius, Pinskas ir Polockas, Mozyrius ir Gomelis, Minskas ir Logoiskas, Zaslavlis ir Naugardukas, Vitebskas ir Orša yra seniausi Baltarusijos kultūros centrai. Baltarusių tauta daugelio amžių kovoje su visokiais svetimais grobikais gynė savo nepriklausomybę, savo kultūrą, savo kalbą ir tik Spalio revoliucijos pasekmėje, vadovaujant Lenino - Stalino partijai, padedant didžiajai broliškai rusų tautai, pasiekė savo valstybingumo. 1939 metų rugsėjo mėn. didžiausiųjų įvykių reikšmė Baltarusijai glūdi tame, kad tų įvykių pasekmėje visa baltarusių tauta suvienyta į vieną valstybę. Suvienytoji Baltarusija įžengė į laimingąjį gyvenimą, pilną savo tautinės kultūros ir ekonomikos klestėjimo. Trumpu laiku tarybinė valdžia visiškai likvidavo nedarbą vakarinėse Baltarusijos srityse. Daugiau kaip 400.000 bedarbių gavo darbo. Valstiečiams buvo paskirta žemė, kurią jie dirbo, o bežemiams ir mažažemiams valstiečiams duota 439.000 ha ariamosios žemės, kuri anksčiau priklausė dvarininkams ir kolonizatoriams. Baltarusių kūrybingasis darbas buvo nutrauktas hitlerinės Vokietijos, kuri klastingai užpuolė Tarybų Sąjungą. Bet baltarusių tauta tikėjo, kad vokiečiams neilgai teks viešpatauti. Visoje Baltarusijos žemėje prasidėjo galingas partizanų judėjimas. Vakarinių Baltarusijos sričių darbo žmonės, patyrę gyvenimo laisvės džiaugsmą tarybinėje valdžioje, nuo pirmųjų okupacijos dienų, drauge su visa baltarusių tauta, aktyviai kovojo prieš fašistinius grobikus. 1944 metų vasarą didvyriškoji Raudonoji Armija išvijo vokiečius iš Tarybų Baltarusijos žemių. Broliškoji sąjunga tarp Tarybų Sąjungos ir atgimusios Lenkijos tautų yra pačios istorijos skirta būti kertiniu akmeniu visų laisvę mylinčių ir lygiateisių slavų tautų sąjungoje. Baltarusija, kaip suvereninė valstybė, rado tarptautinį savo amžinų istoriškai susidariusių sienų pripažinimą. Pasiektoji istorinė tarybinės liaudies pergalė prieš fašistinę Vokietiją visiems laikams padarė galą amžinam vakarinės Baltarusijos darbo žmonių tautiniam ir socialiniam engimui. Bolševikų partijos vadovaujama baltarusių liaudis drauge su suvienytųjų į vieną šeimą vakarinės Baltarusijos sričių darbo žmonėmis pasiekė nemažų laimėjimų tolimesniame liaudies ūkio medžiaginės gerovės ir kultūros kėlime. Tarybinė valdžia gražino išvaduotiems vakarų Baltarusijos valstiečiams žemę, kurią jiems buvo atėmę vokiečiai okupantai. Per metus laiko nuo išvadavimo iš vokiečių okupacijos vakarinėse Baltarusijos srityse atliktas didelis pramonės atstatymo darbas. Baltarusių liaudis su entuziazmu ėmėsi karo ir vokiečių okupacijos sugriautojo ūkio atstatymo ir, po didžiosios Stalino Konstitucijos vėliava, užtikrintai žengia į išteklingą ir laimingą gyvenimą, suvienyta drauge su kitomis TSRS tautomis, aplink pergalingąją Lenino-Stalino vėliavą. Baltarusių tauta buvo, yra ir bus ištikima savo giminystei su didžiąja rusų, ukrainiečių, o taip pat Pabaltijo tautomis, su visomis Tarybų Sąjungos tautomis. Šita broliškoji vienybė padėjo nusikratyti nepakenčiamojo vokiečių okupantų jungo. Dėkingumas ir didžioji meilė Baltarusijos išvaduotojai — didvyriškajai Raudonajai Armijai, didžiajai rusų tautai ir visoms tautoms, suteikusioms Baltarusijai brolišką pagalba, dėkingumas ir didžioji meilė vadui draugui Stalinui įkvepia Baltarusijos liaudį tolimesniems žygdarbiams savo socialistinės Tėvynės labui.


KĄ p. KAZIMIERA PRUNSKIENĖ KALBĖJO HELSINKYJE?

Praėjusį penktadienį ir šeštadienį Lietuvos Respublikos AT deputatė Helsinkio komiteto kvietimu dalyvavo šio komiteto surengtame tarptautiniame seminare „Žmogaus teisės ir Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencija“. Ji skaitė pranešimą „Žmogaus teisės ir nacionaliniai santykiai Lietuvoje“, davė interviu laikraščiui „Helsingin Sanomat“, kelioms televizijos ir radijo programoms. Ją priėmė užsienio reikalų ministras P. Veirinenas (Väyrynen) ir parlamento žmogaus teisių komitetas. Lietuvą jau šeštadienį pasiekė nuomonė, kad p. K. Prunskienė vėl kenkia Lietuvai. Spausdiname pranešimo tezes. Trys Baltijos valstybės, tarp jų ir Lietuva, yra pakeliui į demokratinės visuomenės kūrimą. Nepriklausomybės pripažinimas tarptautiniu mastu - tai didelis žingsnis, nes kiekviena iš šių valstybių pačios, savo žmonių valia, gali tvarkyti savo likimą. Tačiau nepriklausomybė yra tik pirmoji prielaida kurti demokratiją, įgyvendinti žmogaus teises, vykdyti politines, ekonomines ir socialines reformas. Mus dar gerokai slegia totalinio režimo paveldas, iki brandžios demokratijos teks eiti ne vieną dieną ir metus. Lietuva šiandien yra naujosios Konstitucijos projekto svarstymo išvakarėse. Projektą parengė Parlamento Konstitucijos kūrimo komisija, dalyvaujant ekspertams iš Vakarų. Vienas iš projekto punktų, kad Lietuva yra nepriklausoma demokratinė valstybė, jau yra patikrintas plebiscitu. Už šią nuostata balsavo 90 proc. dalyvavusių jame Lietuvos žmonių. Kitas punktas, kuris naujoje Konstitucijoje turi būti labai svarbus, yra tai, kad suverenumas priklauso žmonėms, t. y. pirmumas mūsų valstybėje teikiamas žmogui. Po tiek nelaisvės metų nelengva šią idėją suprasti, gali padėti tik patyrimas. Labai svarbu, kad naujoji Konstitucija įteisintų valdžių atskyrimą, sudarytų prielaidas subrandinti visapusišką justiciją. Šiuo metu justicijos savarankiškumas Lietuvoje abejotinas. Todėl nepaprastai aktualus klausimas - forsuojami prezidento rinkimai. Šiuos rinkimus inspiruoja vadinamosios dešiniosios jėgos, rengiančios postą konkrečiam asmeniui, kuris turėtų didelius įgaliojimus - savo lyderiui, dabartiniam AT pirmininkui V. Landsbergiui. Klausimas, kas pirmiau - konstitucija ar prezidentas - nėra tuščias. Prezidento institucijos įvedimą galima svarstyti tik kartu su visa Konstitucija. Šis svarstymas kaip tik padėtų žmonėms subręsti ir suprasti, kad ne gera ar bloga valdžia dalija teises, o jas nusistato patys žmonės ir kad jie suteikia įgaliojimus valdžiai. Skubotai įvesti prezidento instituciją pavojinga, nes didelius įgaliojimus turintis prezidentas, užbėgęs už akių Konstitucijai, galėtų daryti poveikį ir jos turiniui. Nėra garantijų, kad šitaip elgiantis galėtų įvykti demokratiški rinkimai. Nėra lygių galimybių per kai kurias masinės informacijos priemones, ypač per televiziją ir radiją, išdėstyti žmonėms įvairias pozicijas, todėl ir pretendentų į prezidentus galimybės dalyvauti rinkimų kampanijoje dar nebūtų lygios. O kompromitavimo mechanizmas jau išbandytas. Išbandyti ir psichologinio persekiojimo ar gal net smurto metodai. Piktnaudžiaujama įtaka justicijos organams. Tačiau padėtis gerėja. Superradikalioms dešiniosioms jėgoms dabar jau sunku Lietuvoje išlaikyti psichologinę ir politinę įtampą, kuria jie manipuliavo. Dešinioji dauguma Parlamente palengva byra, žmonėms gilinantis į procesų esmę, aiškėjant šešėlinių struktūrų veikėjams, palengva vaduojantis iš baimės būti apkaltintam ir patekti į priešų sąrašą. Žmonės jau nebekreipia tiek daug dėmesio į paskalas, skleidžiamas prieš dešiniųjų oponentus. Po ilgų dešimtmečių žmonės pagaliau įgijo teisę į nuosavybę ir privatų verslą. Bet įgyvendinti šią teisę nelengva, nes trukdo skurdas ir trūksta patyrimo. Iškyla ir kitokių prieštaringumų. Pirmiausia dėl to, kad neišvengta reformos ideologizavimo, pervertinama buvusių savininkų teisė į nuosavybę ir nesurasta, kaip sugrąžinti turtą, nesupriešinant buvusių savininkų, dabartinių turto naudotojų (tuo pat metu produkcijos gamintojų) ir galimų investitorių interesų. Supriešinimą skatina Lietuvos dešiniųjų politikų nuostata, kad atkuriame buvusią Lietuvos valstybę. Tuo tarpu Europa jau labai toli nuėjusi nuo tarpukario laikotarpio, kuris ir joje nepasižymėjo didele demokratija. Turime eiti pirmyn, o ne grįžti atgal, nes grįžti neįmanoma. Susipriešinus šiems interesams, patirta nemažai nuostolių, kurie gerokai kliudo Lietuvai ir kitose srityse, pavyzdžiui, investicijų laisvei. Tiesa, susilpnėjus dešiniųjų blokui Parlamente, pavyko liberalizuoti investicijų įstatymą. Tikimės, kad tai paskatins užsienio investitorius, atsiras daugiau darbo vietų ir pagyvės ekonomika. Problemiškas ir žmogaus profesinių teisių įgyvendinimas, nes, parenkant ūkio ir vadovaujančius kadrus, pirmenybė teikiama lojalumui, o ne profesionalumui. Lojalumas suprantamas kaip nekritiškas pritarimas vadovaujančiai grupuotei, o ne reformoms. Lietuvos gyventojų nacionalinė sudėtis palanki nepriklausomybei įtvirtinti. Lietuva turi gražias sugyvenimo su kitomis tautomis tradicijas. Išliko karaimų bendruomenė, išsaugojo savitumą rusų sentikiai. Kitos didžiosios grupės rusų ir lenkų. Kai kalbama apie nacionalinius prieštaravimus, rusų ir lenkų klausimus reikia skirti. Rusų nacionalinė grupė nevienalytė. Kai kurie rusai atsirado Lietuvoje okupacijos pradžioje ir dalyvavo veiksmuose, padariusiuose daug žalos Lietuvos žmonėms ir valstybei. Kai kurie dalyvavo kurstant ir pastarųjų metų konfliktus ir agresiją. Ši žmonių grupė yra nacionalinių konfliktų židinys. Tačiau dauguma rusų - tai rodo sociologiniai tyrimai - taip pat, kaip ir dauguma lenkų, pritarė Lietuvos laisvėjimui ir priėmė jos pilietybę. Helsinkio komitetas pastaruoju metu labai domisi santykiais su lenkų mažuma ir dviejuose rajonuose Vyriausybės įvestu tiesioginiu valdymu. Iš dalies tai susiję su kai kurių lenkų funkcionierių dalyvavimu reakcinėse struktūrose ir nusikalstama veikla Lietuvos valstybei pastaraisiais metais. Dabar Parlamente diskutuojama dėl AT Lenkų frakcijos, lenkų organizacijų ir lenkų piliečių reikalavimo kuo greičiau šiuose rajonuose surengti rinkimus, kad savivaldybės būtų sudarytos pačių rinkėjų valia ir kad būtų atkurti normalūs valdžios ir savivaldybių santykiai. Gaila, kad kovo 17 dieną šį klausimą svarstęs Parlamentas nenustatė konkrečios datos, nors dauguma deputatų, atrodo, supranta, kad šio rinkimai turi įvykti dar šiemet. Patenkinus lenkų pretenzijas, manau, konflikto šaltinis būtų likviduotas. Daugelis nacionalinių prieštaravimų sušvelnės, kai pagyvės ekonomika, kai žmonės neišvengiamai turės būti vertinami visai pagal kitus kriterijus: pagal sumanumą, darbštumą, profesinį pasirengimą. Demokratijos kūrimo sunkumai Lietuvoje, sunkumai dėl žmogaus teisių įgyvendinimo turėtų paskatinti Europos struktūras daugiau diskutuoti šiomis temomis, nesustabdyti savo ketinimų Lietuvą į tas struktūras įsileisti. Vaikiškas demokratijos ligas Lietuva greičiau įveiks ne izoliuodamasi, o bendradarbiaudama su Europa.


Rugpiūčio 19 d. VKP(b) CK TSRS LKT vardu buvo paskelbta Valstybinei Plano Komisijai direktyva: kartu su liaudies komisariatais ir sąjunginėmis respublikomis parengti liaudies ūkio, transporto išvystymo ir vokiečių okupacijoje buvusių rajonų atstatymo penkmetinį planą. Nurodymai Valstybinei Plano Komisijai platūs. Ji turi numatyti plane liaudies ūkio išvystymą didesnį, negu kad jis buvo prieš karą, turint galvoje, kad nuo vokiškosios okupacijos nukentėję rajonai turi būti visiškai atstatyti. Šiuo nutarimu vyriausybė lyg ir oficialiai praneša mūsų šalies gyventojams apie perėjimą į taikų darbą. Mes nekalbėsime apie paties plano parengimo, tenkančio Valstybinei Plano Komisijai, sudėtingumą. Įgytas patyrimas parengiant praėjusius penkmečius, o svarbiausia — juos vykdant, visiškai įtikina, kad Valstybinė Plano Komisija su šia užduotimi susidoros patenkinamai. Norėčiau tik pasakyti, kad visi mūsų pramonės liaudies komisariatai, įmonės ir vietiniai valdžios organai negaišindami laiko turi pasirengti šio plano įvykdymui. Kai kas gali pasakyti: kaip mes galime rengtis dar nepaskelbto plano vykdymui? Tačiau juk kiekviena įmonė, įstaiga, vietiniai organai maždaug žino arba šiaip ar taip,  numto, — kokius, sakysime, plataus vartojimo gaminius jos turi gaminti arba kokius atstatymo darbus vykdyti, nes juo didesnis bus skirtumas tarp plano priėmimo ir įmonės darbų pradžios, juo sunkiau bus jis vykdyti ateinančiais metais. Atsižvelgiant į didžiules, ketverius metus trukusias gyventojų pastangas, tiesiogiai nukreiptas karo reikalams tenkinti, ir kovinį pačių veikliausių gyvenime milijonų žmonių — Raudonosios Armijos kovotojų įsitempimą, visiškai suprantama, kad liaudis laukia žymaus materialinio pagerėjimo taikos gyvenime. O tai kaip tik priklauso nuo to, ar visiškai bus vykdomas valstybinis planas. Karo metu įstaigų, pramonės įmonių, cechų ir kt. vadovai parodė mokėjimą sparčiai pritaikyti savo įmones naujai gamybai ir siekti laimėjimų. Aš manau, kad ir dabar mūsų pramonė mokamai susidoros su būsimaisiais uždaviniais. Ir ne tik pramonė, taip pat ir žemės ūkis. Žemės ūkio organai ir kolektyviniai akiai turi žymiai padidinti savo gamybą, nes gyventojų gerovė remiasi dviem pagrindais: maisto produktų gausumu bei įvairumu ir plataus vartojimo prekių pareikalavimo patenkinimu. Jeigu prieš mūsų vyriausybę ir tarybinę liaudį stovėtų tik šis vienintelis uždavinys, galima būtų tikėtis, kad gyventojai bus patenkinti palyginti greitu laiku. Tačiau prieš mus stovi ir kiti tiek pat neatidėliojami uždaviniai, kuriuos nurodo vyriausybė. Pavyzdžiui, geležinkelių, kuriems per ketverius karo metus padaryti sunkūs nuostoliai, atstatymas ir išvystymas pareikalaus, žinoma, milžiniškų lėšų ir tiesioginio darbo ir, kas ypač svarbu, šių išlaidų mes negalime išvengti arba mažų mažiausiai sumažinti. Kiekvienam suprantama, kad taisyklingas geležinkelių funkcionavimas yra pati pirmiausia normalaus valstybės vystymosi sąlyga. Taip pat milžiniškų lėšų reikės sugriovimams, kuriuos fašistai padarė okupacijos rajonuose, atstatyti. Visa tai sakyte sako, kad kiekvienam darbininkui, kolektyvinio ūkio valstiečiui ir inteligentui būtina daug dirbti, kad būtų atsiekta žymaus savo materialinės buities pagerėjimo. Taip tas turi būti suprantama kiekvienam žmogui. Ketverius metus milijonai žmonių buvo atitraukti nuo darbo, o kiti turėjo dirbti karo reikalams. Priešas didelėje teritorijoje padarė milžiniškus sugriovimus. Mes turėjome išleisti žymią dalį atsargų tiek pramoninių prekių, tiek maisto produktų; ir patys gyventojai žymiai pavargo. Pats karo užbaigimas viso to juk neatstatys savaime, automatiškai. Visa tai tenka padaryti žmonių rankomis. Ir tik aukštu šių rankų darbo našumu mes atstatysime prieškarinę padėti ir prašoksime ją, kas VKP(b) CK ir TSRS LKT direktyvomis nužymima Valstybinei Plano Komisijai. Kad ir kaip sunkus būtų būsimasis mūsų statybos kelias, jis vis dėl to keleriopai lengvesnis, negu ketverių metų karas. Ir galima neabejoti, kad Tarybų Sąjungos tautos sugebės per ateinantį penkmetį ne tik užgydyti karo padarytas žaizdas, bet ir atsiekti daug aukštesnio materialinio lygio, negu jis buvo iki karo.


Agentūros ANSA pranešimu, 1957 metų sausio 1 d. Italijoje buvo 47.337 tūkstančiai gyventojų.


JUGOSLAVIJOS Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidento draugo Josipo Broz Tito ir kitų įžymiųjų Jugoslavijos valstybės veikėjų kelionė į Tarybų Sąjungą yra naujas etapas toliau vystant dviejų šalių draugiškus, broliškus santykius. Kartu šis įvykis įgalina susumuoti kai kuriuos rezultatus, pasiektus per metus, praėjusius po Tarybų Sąjungos vyriausybinės delegacijos istorinės kelionės į Belgradą 1955 metų gegužės-birželio mėnesiais. Tuomet, prieš metus, buvo pasirašyta Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos deklaracija, kuri yra pasaulinės reikšmės dokumentas. Ji ne tik nulėmė Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykių vystymosi pobūdį ir kelius, bet ir suvaidino nepaprastai rimtą vaidmenį švelninant tarptautinį įtempimą. Kai dėl Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos draugystės, kuri vėl atkurta po eilės metų savitarpio atitolimo, tai jos teigiama įtaka abiejų šalių tautų gyvenimui aiškių aiškiausia. Kaip pasakė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas savo neseniai padarytame pareiškime TANJUGO agentūros korespondentui, „abiejų šalių broliškosios tautos turi visišką pagrindą jausti pasitenkinimą tais gerais santykiais, kurie vėl užsimezgė tarp mūsų šalių“. O palietus platesnį praėjusių metų įvykių ir faktų ratą, galima tvirtai sakyti, kad visa tarptautinė padėtis pasikeitė į gerąją pusę. Kokia buvo tokio pakitimo priežastis? Koks politikos kursas padėjo ir padeda gerinti tarptautinių reikalų atmosferą? Tai, neginčijamai, kursas į valstybių derybas, į atvirą valstybinių veikėjų pažiūrų išsiaiškinimą, į savitarpio nepasitikėjimo likvidavimą. To kurso nekintamai laikosi Tarybų Sąjunga. Pakanka kad ir paviršutiniškai suminėti pastarųjų dvylikos mėnesių svarbiausiuosius politinius įvykius, kad būtų galima pamatyti, jog Tarybų Sąjungos užsienio politika šiame kelyje pasiekė didelius laimėjimus. Truputį daugiau kaip prieš metus, po atvirų ir draugiškų Austrijos ir Tarybų Sąjungos vyriausybinių delegacijų derybų Maskvoje, buvo sudaryta Austrijos valstybinė sutartis, davusi pradžią laisvos, suverenios ir neutralios Austrijos gyvavimui. 1955 metų vasarą aplankė Indijos ministras pirmininkas Neru, o po to, žiemą, draugų Bulganino ir Chruščiovo kelionė į Indiją užtvirtino dviejų didžiųjų šalių vasaros derybų rezultatus. Rudenį Maskvoje įvyko svarbios Vokietijos Federalinės Respublikos ir Tarybų Sąjungos derybos, kurios pasibaigė dviejų valstybių diplomatinių santykių užmezgimu. Į istorinius Vokietijai ir Europai nutarimus atvedė derybos, po to įvykusios tarp TSRS ir Vokietijos Demokratinės Respublikos. Mūsų šalies broliškų santykių užmezgimas su Jugoslavija, naujo Austrijos statuto paruošimas, suverenios demokratinės VDR valstybės įžengimas į pasaulinę areną. TSRS ir Vakarų Vokietijos santykių normalizavimas - visa tai žymiai sustiprino taiką Europoje, pagerino tarptautinę padėtį. TSRS, Indijos, Birmos, Afganistano draugiški, savitarpio supratimu ir naudingais reikaliniais ryšiais pagrįsti santykiai yra labai rimtas veiksnys, padedantis stiprinti taiką Azijos žemyne. Šių faktų šviesoje visiškai aišku, kad aktyvi, drąsi Tarybų Sąjungos kova už santykių gerinimą su visomis valstybėmis susilaukė sėkmės. Tarybinės vyriausybės veiksmai tarptautinėje arenoje sudarė aplinką keturių valstybių vyriausybių vadovų Ženevos pasitarimui, atsirasti tai „Ženevos dvasiai“, kurią milijonai žmonių supranta kaip atsisakymo nuo karo, kaip politikos priemonės dvasią, derybų ir bendradarbiavimo dvasią. Per tą laiką, kuris praėjo po Ženevos pasitarimo, Tarybų Sąjunga sėkmingai įveikdavo tą įnirtingą pasipriešinimą, kuri daro toli gražu nenusiginklavę „šaltojo karo“ ir politikos iš jėgos pozicijos šalininkai. Valstybių su skirtingomis politinėmis sistemomis bendradarbiavimo ir taikaus sambūvio linijos Tarybų Sąjunga laikosi nekintamai ir tvirtai. Draugų Bulganino ir Chruščiovo kelionė į Angliją ir sėkmingos derybos su Anglijos vyriausybe Londone, Prancūzijos valstybės veikėjų Gi Molė ir Kristiano Pino vizitas į Maskvą, pasibaigęs svarbiais nutarimais išplėsti ekonominį ir kultūrinį bendradarbiavimą, - tokie yra paskutinieji faktai, apibūdinantieji šios linijos laimėjimus. Tai pažymi dabar įvairiausių Vakarų sluoksnių atstovai. Ne tik pažangioji visuomenė, bet ir daugelis blaiviai protaujančiųjų kitų sluoksnių atstovų pripažįsta, kad TSRS ir kitų taikingųjų valstybių politika atitinka tautų gyvybinius interesus. Kaip tik jai priklauso ateitis. „Šaltojo karo“ Salininkai, kurie toliau varo neapykantos propagandą ir yra suinteresuoti ginklavimosi varžybomis, masių vis griežčiau smerkiami. Jie priversti maskuotis, slėpti savo tikruosius ketinimus, atsitraukti tautų reikalavimų akivaizdoje. Šiomis dienomis Paryžiaus savaitraštis „Frans-Observater“ išspausdino žinomojo Anglijos leiboristų veikėjo Enjurino Biveno straipsnį. Nors autorius lieka ištikimas buržuazinėje spaudoje įprastai argumentacijai, jis yra priverstas pripažinti Tarybų Sąjungos politikos pasisekimą ir Vakarų valstybių politikos nepasisekimus. Jis rašo, pavyzdžiui, kad „rusų politinė sistema yra efektyviausia iš visų sistemų, kurios tiktai buvo žinomos žmonijos istorijoje“. Bivenas yra tos nuomonės, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymai dėl ekonominio, techninio, mokslinio ir kultūrinio bendradarbiavimo „dabar sukelia didžiulį Vakarų nerimą“. Ko gi gali „bijoti“ kas nors Vakaruose ryšium su Tarybų Sąjungos vykdomos taikos ir taikaus valstybių sambūvio politikos laimėjimais? Atsakydamas i ši klausimą, laikraštis „Niujork Post“ neseniai rašė, jog JAV kariniuose sluoksniuose bijoma, kad sumažės visuotinis įtempimas, sustiprės taika, nes, jų nuomone, tai „susilpnins Vakarus“ ir Amerikos sąjungininkų Atlanto bloke „susitelkimą“. Silpna toji „sąjunga“, kuri pagrįsta tiktai kariniais sumanymais. Todėl nenuostabu, kad amerikiniai Vakarų „sąjungų“ organizatoriai bijo, jog jos visiškai subyrės gerėjant šalių santykiams. Taikos baimė, baimė, kad „šaltojo karo“ likvidavimo sąlygomis sumažės stambiausiųjų Amerikos kompanijų pajamos, - štai kas dabar sudaro pagrindą politikos, kurią vykdo Vakarų sluoksniai, visomis jėgomis besipriešinantieji tarptautinio įtempimo švelninimui. Bet visi tie „motyvai“ svetimi liaudies masėms. Derybų, svarbiausių jų valstybinių veikėjų asmeninių susitikimų kelias, aštriausių ir opiausių tarptautinių problemų laipsniško išsprendimo kelias atitinka visų šalių ir tautų interesus. Žengdama šiuo keliu, Tarybų Sąjunga kartu su daugelio šalių valstybiniais veikėjais jau pasiekė patenkinamą eilės svarbių klausimų išsprendimą. Bet vis dar lieka neišspręstos tokios pirmaeilės problemos, kaip nusiginklavimo problema, bendraeuropinės saugumo sistemos sudarymo problema, Vokietijos problema. Vokietijos Demokratinės Respublikos liaudis ir vyriausybė siekia Vokietijos suvienijimo tikslais, kad dvi Vokietijos valstybės dalykiškai bendradarbiautų. Ir tiktai Vakarų reakcinių sluoksnių, visų pirma kai kurių įtakingų JAV veikėjų ir tam tikrų veikėjų pačioje Vakarų Vokietijoje, pasipriešinimas trukdo, kad Vokietijos problemos išsprendimas pačios vokiečių tautos ir visų Europos tautų interesais pajudėtų iš mirties taško. Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika, liaudies demokratijos šalys, Jugoslavija, Indija, Birma ir kitos taikingosios valstybės per praėjusius metus daug nuveikė visai tarptautinei padėčiai pagerinti. Galima tvirtai pasakyti, kad „Šaltojo karo“ šalininkų nepasisekimai bus dar didesni, jeigu visų valstybių valdantieji sluoksniai neįsisąmonins, kad, tiktai žengdami taikaus sambūvio keliais, jie galės išspręsti svarbiausias savo šalių problemas.


Leningrado miesto Smolnio rinkiminės apygardos rinkėjų susirinkimas

LENINGRADAS, II. 28. (TASS‑ELTA). Šiandien Tauridės rūmuose susirinko Leningrado miesto Smolnio rinkiminės apygardos rinkėjai susitikti su kandidatu į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus TSKP CK sekretoriumi, partijos Leningrado srities komiteto pirmuoju sekretoriumi Ivanu Spiridonovu. Žodis suteikiamas patikėtinei – S. Kirovo vardo siūlų verpimo kombinato fabrikinio profsąjungos komiteto pirmininko pavaduotojai L. Zorinai. Ji pasakė, kad daugiatūkstantinis kombinato darbo žmonių kolektyvas, kaip ir visi tarybiniai žmonės, karštai ir visiškai remia mūsų šlovingosios Komunistų partijos, išmintingojo lenininio Centro Komiteto politinę liniją ir praktinę veiklą. – Po 18 dienų, – pasakė drg. Zorina, – tarybinė liaudis rinks aukščiausiąjį valstybinės valdžios organą. S. Kirovo vardo kombinato kolektyvas iškėlė savo kandidatu į TSR Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos deputatus Ivaną Spiridonovą. Jis nuėjo kelią nuo eilinio darbininko iki inžinieriaus vadovo, nuo partijos rajono komiteto sekretoriaus iki Centro Komiteto sekretoriaus. Drg. Zorina ragino apygardos rinkėjus rinkimų dieną balsuoti už ištikimą Komunistų partijos ir tarybinės liaudies sūnų I. Spiridonovą, garbingą kandidatą į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus. Po to kalbėjo įrankių gamyklos šaltkalvis komunistinio darbo spartuolis V. Kuzminas, Polzunovo vardo katilų‑turbinų instituto skyriaus viršininkas, TSRS Mokslų akademijos narys‑korespondentas, Lenininės premijos laureatas, Socialistinio Darbo Didvyris N. Kovaliovas, dujų kuro technikumo studentė Larisa Zarkova, patikėtinė 2‑osios valstybinės elektrinės inžinierė A. Ivanova. Susirinkime, dalyvavusiųjų šiltai sutiktas, pasakė kalbą kandidatas į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus I. Spiridonovas.


Komisijų darbai baigti. Sesija baigsis rugs. 25 d. Statys Tautų Sąjungos rūmus. Rugsėjo 22 d. Tautų Sąjungos komisijos baigė savo darbus. Pirmadienį ir antradienį įvyks Tautų Sąjungos plenumo posėdis. Jei nekils jokių netikėtų sunkumų, tai antradienį vakare šių metų Tautų Sąjungos sesija pasibaigs. Tautų Sąjungos nusiginklavimo komisija savo rugsėjo 22 d. posėdy priėme rezoliuciją nusiginklavimo klausimu. Vokiečių ir vengrų komisijos susilaikė nuo balsavimo. Tautų Sąjungos biudžeto komisijoj nutarta paskirti 200.000 frankų kredito konferencijai progresyvinio tarptautinės teisės kodifikavimo klausimu sušaukti. Olandy vyriausybė prie tos sumos pridėjo nuo savęs 128.000 frankų. Konferencija bus sušaukta ateinančiais metais, su sąlyga, kad tais pat metais neįvyks tarptautinė nusiginklavimo konferencija. Priešingu atveju ji bus sušaukta 1930 metais. Komisija paskyrė 100.000 frankų opiumo kontrolei Tolimuose Rytuose įvykdyti. Taip pat ir priimta naujų Tautų Sąjungos rūmų ir bibliotekos rūmų statymo nutarimas. Rezoliucijoj numatoma pastatyti naujus didelius Tautų Sąjungos susirinkimų rūmus, naujus sekretoriato rūmus ir didelius bibliotekos rūmus. Paskutiniųjų rūmų pastatymui Amerikos miliarderius Rockfelleris (jun.) yra paaukojęs 10.000.000 šveic. frankų. Abiejų likusiųjų rūmų pastatymas kaštuos lygiai 20.000.000 šv. frankų. Dėl naujo ploto statybai ir statybos projekto pakeitimų tarsis Tautų Sąjungos paskirta komisija iš penkių narių kartu su architektais. Paskui paruoštus planus patvirtina Tautų Sąjungos Taryba, kas įvyks gruodžio mėn. sesijoj. Po to bus pradėta statyba. (Elta).


Vaikų be priežiūros aprūpinimas Sovietų Rusijoj gerėja.

Daug laikraščių įdėjo straipsnius, kurie tendentiškai vaizduoja vaikų be priežiūros (bezprizornych) būklę Sovietų Rusijoj. Autoriai stengiasi parodyti, jog nepriežiūra Sovietų Sąjungoje –  tai nuolatinis apsireiškimas, niekad neišgyvendinamas, kad Sovietų valdžia ir visuomenė neveda jokios kovos jam likviduoti. Straipsniuose duodami fantastingi skaičiai apie 5 mil. vaikų armiją be priežiūros, suskaityta net kiek stiklų šie vaikai iškūlė Maskvoje ir t. t. Žinoma, tikra žinia apie vaikus be priežiūros Sovietų Rusijoj visai kitaip atrodo. Neprižiūrimi vaikai Sovietų Sąjungoje – tai sunkus pasaulinio, pilietinio karo, intervencijos ir blokados palikimas. Tas apsireiškimas – išdava masinio gyventojų ištrėmimo, o taip pat masinio valstiečių gabenimosi 1921 m. bado metais. Sovietų valdžia ir visuomenė nuolat veda atkaklią kovą su vaikų neprižiūrėjimu, ir šis dalykas, nors ir pamažu, bet pradeda nykti. Apie tai kalba šie daviniai: 1921 metais neprižiūrimų vaikų RSFSRe buvo daugiau kaip 500 tūkst., o 1927 m. jų buvo ne daugiau kaip 100 – 120 tūkst. Toki žymų neprižiūrimų vaikų skaičiaus sumažėjimą galima paaiškinti tik griežtomis vyriausybės ir visuomenės organizacijų priemonėmis. Po visą Sovietų Sąjungą yra išmėtytas vaikų įstaigų tinklas, kurio skaičius 1927 metų pradžioje prašoko 3.700. Vaikų namuose yra 1.300 įvairių dirbtuvių, kurios pripratina ir paruošia neprižiūrimuosius vaikus prie darbo. Taip pat yra apie 230 žemės ūkio sklypų su 15.000 dešimtinėmis žemės, kur vaikai mokosi žemės ūkio darbus dirbti. Didelų vaidmenį vaidina vaikų nakvynės namai, kur tarp vaikų varomas švietimo darbas ir iš kur daug neprižiūrimų vaikų papuola į vaikų namus. Vaikų įstaigu tarpe yra tam tikri priėmimo punktai, kur vaikams suteikiama pirmoji socialinė pagalba, yra ir darbo kolonijos, proto atsilikėliams ir defektyviems vaikams įstaigos ir t. t. Be to, reikia pabrėžti didelę materialinę pagalbą, kuri teikiama neturtingiems vaikams namuose apsaugoti juos nuo valkiojimosi. Įdomus pradai – tai vaiku talpinimas valstiečių šeimose ir raudonojoj armijoj. Visos šios priemonės visuomenės organizacijų paramos dėka davė jau didelių rezultatų. Ne vienas vaikų tūkstantis, kasmet išraunamas iš gatvės nagų, virsta dorais sąmoningais piliečiais, kurie dirba fabrikuose, žemės ūkiuose. Gana nurodyti į tai, kad kasmet neprižiūrimų vaikų kovai Sovietų Rusijoj eikvojama 80 mil. rb., kad sovietą draugija ,,Vaikų Draugas“ turi savo eilėse daug šimtų tūkstančių žmonių, kad suprastume, kiek daug dėmesio SSSR kreipia į kovą su neprižiūrimais vaikais.