Užvakar Vilniuje, Nepriklausomybės aikštėje, įvyko Sąjūdžio-3 mitingas, skirtas Kovo 11-ajai. Iš visos Lietuvos, dalis privaloma tvarka, susirinko keliasdešimt tūkstančių žmonių. Kalbėjo Sąjūdžio pirmininkas J. Tumelis, AT ir Sąjūdžio garbės pirmininkas V. Landsbergis, premjeras G. Vagnorius, vicepremjeras Z. Vaišvila, AT deputatai S. Malkevičius, S. Pečeliūnas ir daug kitų oratorių. Mitingas vyko labai aistringai, barant ir mokant kitaminčius. Aktorius ir poetas K. Genys turėjo nutilti, kai pasirodė V. Landsbergis: minia jį karštai sveikino. Populiariausi šūksmai buvo: „Landsbergis!“, „Gėda, gėda“, „Komunistams (Parlamente) - gėda!“, „Reikalaujam!“, „Neleisim Sakalui sulesti Stomą“, „Reikalaujame prezidento“ ir kt. Kulminaciją mitingas pasiekė, kai S. Malkevičius pareikalavo prezidento ne rytoj, o šiandien, ne per kažkokius ten referendumus, o balsuojant Aukščiausiojoj Taryboj. Jeigu deputatai būtų buvę salėje, rūmai, ko gero, būtų buvę šturmuoti. Pretendentas į prezidentus, pasipuošęs plačia tautine juosta ir gelių puokšte, laimingas ir susidrovėjęs šypsojosi ant prezidiumu tapusių M. Mažvydo bibliotekos laiptų. Taigi pranašautas perversmas neįvyko. Buvo reikalaujama Niurnbergo, desovietizacijos įstatymo, mokytojų valymo. Patvirtinta sena tezė, kad visos mūsų nesėkmės kyla tik dėl nepriklausomybės priešų, kurių visur knibžda. Pataikauti minios psichologijai šį kartą nepanorėjo bene tik rašytojas J. Aputis, „Sausio 13-osios brolijos“ pirmininkė J. Bieliauskienė, kompozitorius J. Juzeliūnas ir baronas Volfgangas fon Štetenas (telegrama). Jų žodžiai, kad reikia galvoti apie santarvę, kad darbus reikia pradėti nuo savęs, kad prezidentą galima išrinkti ne referendumu, o pagreitinus Konstitucijos priėmimą, ovacijų nesulaukė. S. Stoma supainiojo ir minią, ir save. Paklausė, kurio „Lietuvos aido“ susirinkusieji nori: frakcijinio (kaip dabar) ar visai Lietuvai skirto. Mitingo dalyviai nepagalvojo ir atsakė, kad visai Lietuvai skirto. Negi dabar teks laikraščiui iš radikalios dešinės pereiti į demokratinę poziciją? Iškilmingas posėdis Aukščiausiojoje Taryboje buvo skirtas visai Lietuvai ir užsieniui, Sąjūdžio mitingas - tik radikaliesiems dešiniesiems. Natūraliai kyla klausimas: negi tautos šventes paversime tik kai kurių politinių jėgų ambicijų demonstravimo monopolija? Kodėl Vilniuje negalima surengti mitingo, kuris vienytų ir Sąjūdį su visu skėčiu, ir liberalus, socialdemokratus, leiboristus… Kovo 11-osios aktą skelbė visos politinės jėgos, o metinių minėjimui taisykles diktuoja tik save vadiną padėties šeimininkais.


Pasibaigė tris dienas trukusios iškilmės „Vivat, Rusija!”, atšvęstos pirmosios demokratinės revoliucijos, pergalės prieš pučistus metinės. Tiesą sakant, tai sunku pavadinti revoliucija. Tai buvo viršūnės perversmas, kai pažangiųjų politikų grupė atėmė valdžią iš konservatyviųjų. Į valdžią atėjusiems Rusijos demokratams tai buvo sunkūs metai. Sričių struktūros išliko tos pačios. „Ką jūs padarėte, - šiandien kaltina demokratus buvę Rusijos partokratai ir ultrapatriotai, stengdamiesi pasirodyti esą tikrieji liaudies interesų gynėjai. - Sužlugdėte šalį, nusmukdėte gyvenimo lygį”. Išties gamyba tebesmunka, o žmonių kišenės tuštėja. Didėja nusikalstamumas, klesti korupcija. Tačiau kritikai nenori prisiminti, kokį palikimą gavo Rusija žlugus Tarybų Sąjungai. Palikimas buvo baisus. Dabar tai - praeitis. Rublis vėl tampa pinigu, Rusijoje - netgi konvertuojamu. Bet kuri įmonė gali nusipirkti valiutos biržoje, o bet kuris asmuo - banke. Dabar didžiausias deficitas ne fondai, ne limitai; jų niekas nebeskirsto. Didžiausias deficitas - rublis, nes pinigai tampa varomaja jėga. Rytdiena, žinoma, bus nelengva. Tiesa, kainų kilimas gerokai sulėtėjo. Pramonės darbuotojų atlyginimai auga sparčiau nei kainos. Tačiau komplikavosi padėtis žemės ūkyje. Dėl pakilusių grūdų supirkimo kainų artimiausiu metu šoktels ir duonos gaminių kainos. Kaip pabrėžė einąs vyriausybės premjero pareigas J.Gaidaras, biudžetas nepajėgs kompensuoti kainų kilimo. Pereinant prie rinkos santykių vyriausybė skatina naujos klasės - privačių savininkų gimimą. Pirmieji ekonomikos reformos žingsniai pagimdė ir pirmuosius Rusijos milijonierius. Tačiau, anot B.Jelcino, šaliai reikia ne kelių dešimčių milijonierių, bet milijonų savininkų. Rusijos vyriausybė tikisi visus gyventojus padaryti nors nedideliais, bet savo turto šeimininkais. Iki metų pabaigos visiems Rusijos piliečiams bus suteikti 10 tūkstančių rublių vertės privatizavimo čekiai. Juos bus galima pirkti, parduoti, dovanoti arba investuoti, įsigyjant bet kurios Rusijos įmonės akcijų. Šitaip nuo spalio pirmosios iki metų pabaigos bus privatizuota 37 procentai valstybės turto. Tiesa, daug kas skeptiškai vertina šią akciją. Ko šiais laikais verti 10 tūkstančių? Tai tik madingų moteriškų aulinukų kaina. Kita vertus, užsienio specialistų nuomone, daugelio Rusijos įmonių balansinė vertė smarkiai sumažinta. Doleriais jų vertė esanti 2-3 kartus didesnė nei apskaičiuotoji rubliais. Jei taip, privatizavimo čekio kaina gali siekti 20 tūkstančių dolerių. Tai, be abejo, tik samprotavimai. Juos patvirtins arba paneigs rinka. Šiuo metu savininkais tampa daugelis darbo kolektyvų, dalį savo įmonės akcijų gaudami nemokamai arba lengvatinėmis sąlygomis. Tačiau tokia vyriausybės politika toli gražu ne visi patenkinti. Ypač priešinasi įmonių vadovai. Daugelis jų dar jaučiasi esą tikri vietos karaliukai. Neseniai vykusiame Rusijos pramonės vadovų pasitarime jie protestavo prieš ekonomikos reformą ir reikalavo paleisti ministrų kabinetą. Vyriausybė, atseit vykdanti antiliaudinę politiką. Reikalauta sustabdyti įmonių privatizavimą, panaikinti prezidento įsaką dėl bankroto, valstybinėms įmonėms suteikti subsidijų. Jei reikalavimai nebus patenkinti, grasinta rugsėjo mėnesį surengti įspėjamąjį streiką. Vis dėlto ekonomikos raida rodo, kad ekonomikos reformos procesai šį rudenį gali įeiti į normalias vėžes. Tačiau ramaus gyvenimo nebus. Po vasaros atostogų susirinks parlamentas, ir nereikia būti pranašu, kad numatytum, kokios politinės aistros įsiliepsnos. Ir dėl ekonomikos reformų krypties, ir dėl žemės nuosavybės, ir dėl Konstitucijos. Opozicija parlamente - neobolševikai ir nacionalpatriotai - ko gero, vėl mėgins versti vyriausybę arba bent kaišioti pagalius į reformų ratus. Ne veltui B.Jelcinas šiomis dienomis spaudos konferencijoje pabrėžė, kad ypač sunkus bus spalis. Tačiau sunkiausias kelio ruožas jau įveiktas, vyriausybė kontroliuoja ekonomikos procesus. Tai leidžia tikėtis, kad šių metų pabaigoje gali būti sustabdytas pramonės gamybos smukimas. Jei tikėsime B.Jelcino ir J. Gaidaro žodžiais, kiti metai bus lengvesni.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Austrijos Italijos konfliktas dėl pietų Tirolio.

St. Germaino sutartimi (1919 m.) Italija yra gavusi nuo buv. Austrijos 26 tūkst. kvadr. kilometrų ploto su 1559 tūkst. gyventojų. Patys vokiečiai sako, kad prijungtoje teritorijoje yra apie 229 tūkst. vokiečių ir apie 300 tūkst. slavų. Vadinasi, svetimtaučiai sudaro čia tik apie trečdalį, o apie du trečdalius italai. Tiesa, visi vokiečiai gyvena pietų Tirolyje, (Brenner, Bruneck, Bozen, Brixen) iki Triento, kur ant 221.266 vokiečių yra vos 6.661 italų ir 12.230 ladinų (retorananai). Pietų Tirolis tapo prijungtas prie Italijos, ką ir patys italai pripažįsta, ne tiek etnografiniais, kiek strateginiais sumetimais. Iš pradžių pietų Tirolis sudarė atskirą administracijos sritį ir turėjo gana plačias savivaldybės teises. Vėliau jis tapo priskirtas prie Trento provincijos. Vasario 23 d. Austrijos parlamentas, svarstydamas užsienių klausimus, iškėlė pietų Tirolio padėtį. Tirolietis Kolb nupiešė tą padėtį labai tamsiomis spalvomis: vokiečių spauda esanti beveik uždrausta, vokiečių kalba iš teismų, administracijos įstaigų mokyklų visiškai pašalinta, vokiečių draugijos esančios visiškai uždraustos. Net vokiečių pavardės esančios italinamos ir t.t. Kiek tame kaltinime yra tiesos, nežinant visų sąlygų ir aplinkybių, sunku pasakyti. Kolbo kalba sukėlė parlamente didelę audrą. Atstovai po vienas kito labai smarkiai kalbėjo prieš Italiją. Tiesa, vyriausybės galva, Seipelis, kalbėjo gana atsargiai, bet ir jis nešykštavo kaltinimų Italijai. Šitas Austrijos parlamento posėdis vėl sukėlė audrą Romoje. Visa italų spauda užsipuolė Austriją, kad ji besikišanti Italijos vidaus reikaluosna, kad Italija šito pakęsti negalinti ir t.t. Pasklydo gandas, kad italų vyriausybė atšaukianti savo atstovą iš Vienos. Ir tikrai, italų atstovas iš Vienos išvažiavo. Tiesa, kaip vėliau paaiškėjo, tik padaryti pranešimui. Po to pranešta, kad atstovas gausiąs atostogų. Vadinasi išeitų, kad bent laikinai atstovas kaip ir atšaukiamas. Tirolio klausimas sujudino ne tik Austriją, bet ir Vokietiją. Eina agitacija už tai, kad visoj Austrijoj ir Vokietijoj įvesti „Tiroliaus valandos bertainį“, kuris atliekamas šitokiu būdu: visuose susirinkimuose, posėdžiuose, pasilinksminimuose daroma bertainiui valandos pertrauka. Vienas iš dalyvių trumpais žodžiais nupiešia Tirolio padėtį ir tiroliečių skriaudas. Po to daroma Tirolio naudai rinkliava. Austrijoj jau ir dabar varoma labai smarki propaganda už Tirolį: atvaizdais ant atvirukų, šūkiais, spaudiniais ir t.t. Vokietijos reichstage prieš kelias dienas kalbėtojai taipogi pradėjo pulti Italiją už pietų Tirolį. Visi laukia Mussolini kalbos, kurioje duce ketina atremti visus Italijai daromus dėl Tirolio priekaištus ir iš savo pusės pulti Austriją ir Vokietiją už tai, kad jos neva kišasi į Italijos vidaus reikalus. Taigi, Tirolio klausimas pradeda vis daugiau kelti nerimo Europoje. Negalima abejoti, kad šis klausimas sudarys labai rimtą pavojų taikai. Įdomu, kad tiroliečius pradeda užsistoti prancūzų spauda.


N. Chruščiovas priėmė Japonijos ambasadorių H. Jamada

Kovo 10 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas priėmė Kremliuje Japonijos nepaprastąjį ir įgaliotąjį ambasadorių Tarybų Sąjungoje H. Jamadą jo prašymu ir su juo kalbėjosi. Ambasadorius įteikė N. Chruščiovui asmeninį Japonijos ministro pirmininko Hajato Ikedos laišką. Šiame laiške Japonijos ministras pirmininkas praneša, kad vyriausybė pareiškė protestą prieš Jungtinių Amerikos Valstijų nutarimą atnaujinti branduolinius bandymus atmosferoje ir prašo Tarybų Sąjungos vyriausybę padėti visas pastangas, kad būtų greitai susitarta uždrausti branduolinio ginklo bandymus. N. Chruščiovas pareiškė ambasadoriui, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė padarė ir darys visa, kas nuo jos priklauso, kad būtų susitarta visuotinai bei visiškai nusiginkluoti ir nebebandyti branduolinio ginklo. Pasikalbėjime dalyvavo TSRS Užsienio reikalų ministerijos kolegijos narys I. Tugarinovas.


Viena pirmųjų jaunimo proletarinių organizacijų

LENINGRADAS. Lenino miesto jaunimas pažymi Petrogrado socialistinės darbininkų jaunimo sąjungos — vienos pirmųjų jaunimo proletarinių organizacijų Rusijoje 40-ąsias metines. Įmonėse ir įstaigose organizuojami pranešimai ir pasikalbėjimai apie šios sąjungos įkūrimą, apie šaunias revoliucines komjaunimo tradicijas. Leningrado srities Valstybiniame Spalio revoliucijos ir socialistinės statybos archyve aptikta medžiagos iš šios sąjungos istorijos. Petrogrado jaunimas, bolševikų vadovaujamas, ryžtingai kovojo prieš buržuazinę Laikinąją vyriausybę, tęsusią carinę politiką. Gausiai rengiamuose mitinguose jis reikalavo sutrumpinti darbo dieną, padidinti darbo užmokestį, steigė savo pirmuosius komitetus. Išliko „Vyborgo pusės visų gamyklų mokinių bendro susirinkimo” protokolas. Susirinkimas vieningai nutarė „išrinkti iš kiekvienos gamyklos ar fabriko po vieną atstovą ir sudaryti bendrą jaunimo komitetą”. Komitetui buvo pavesta pasiųsti savo atstovą į Vyborgo rajono darbininkų ir kareivių deputatų Tarybą. Karštą jaunimo neapykantą sukėlė Laikinosios vyriausybės nutarimas apriboti jaunuolių ir merginų rinkimines teises. Bolševikų iniciatyva ir jiems vadovaujant organizuota Petrogrado socialistinė darbininkų jaunimo sąjunga atliko svarbų vaidmenį telkiant ir auklėjant proletarinį jaunimą, organizuojant kovinį Petrogrado jaunimo pasipriešinimą kontrrevoliucijai. Sąjungos vadovaujamas jaunimas šturmavo Žiemos rūmus, palaikė revoliucinę tvarką gatvėse, triuškino Kerenskio — Krasnovo kariuomenę prie Gatčinos.


Brazilijos nepriklausomybės priešai aštrina padėtį šalyje

910 pramonės darbininkų profsąjungų, 8 nacionalinės federacijos ir 180 jūrininkų bei upių transporto darbuotojų profsąjungų, nacionalinė federacija ir 21 geležinkelininkų profsąjunga, nacionalinė konfederacija ir 133 bankų tarnautojų profsąjungos, daug kitų šakų darbo žmonių profsąjunginių susivienijimų paskelbė spaudoje kreipimąsi į brazilų tautą. Kreipimesi analizuojama politinė padėtis šalyje. Kreipimesi nurodoma, kad antipatriotinės jėgos, užkietėję Brazilijos ekonominės ir politinės nepriklausomybės priešai, valstybės perversmo šalininkai vėl aštrina padėti šalyje. Jie ėmė stipriau ruoštis sudaryti naują vyriausybę ir artėjantiems šių metų spalio mėnesį rinkimams. Šios jėgos kreipia savo smūgį prieš Brazilijos užsienio politiką, jos principus nesikišti kitų šalių vidaus reikalus ir pripažinti tautų apsisprendimo teisę. Dokumente nurodoma, kad dabar, kaip ir praėjusių metų rugpiūčio 25 d., darbo žmonės paskelbs visuotini streiką ir kad šalies priešai neužklups jų nepasiruošusių. „Darbo žmonės, valstiečiai, studentai, inteligentija, valstybės tarnautojai, ginkluotosios pajėgos, — sakoma kreipimosi pabaigoje, — suvienytomis savo pastangomis sutriuškinkime pučistus ir nacionalinių interesų priešus, kad Brazilija galėtų tvirtai žengti pažangos keliu, siekti savo visiškos ekonominės ir politinės nepriklausomybės”.


Kovo 26 d. TSRS Užsienio reikalų ministerijoje įvyko spaudos konferencija tarybiniams ir užsienio žurnalistams. Pareiškimą padarė TSRS URM spaudos skyriaus vedėjas L. F. Iljičiovas. Jis pasakė: Londone pradėjo darbą Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Nusiginklavimo komisijos Pakomitetis. Pakomitečiui teks įnešti teigiamą indėlį ruošiant susitarimą atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo ir ginkluotųjų pajėgų bei apsiginklavimo žymaus sumažinimo klausimu. Vargu ar reikia atskirai pabrėžti, kad toks susitarimas būtų svarbus žingsnis išvaduojant tautas nuo naujo karo grėsmės, kad jis iš pagrindų pagerintų tarptautinę padėtį. Seniai pribrendo reikalas pradėti dalykiškai ruošti savitarpiškai priimtiną tarptautinį susitarimą nusiginklavimo klausimu. Jau laikas imtis praktinių priemonių ginkluotosioms pajėgoms sumažinti, atominiam ir vandeniliniam ginklui uždrausti, jo gamybai nutraukti ir šiam ginklui išimti iš valstybių apsiginklavimo. Tarybų Sąjunga tikisi, jog ši Pakomitečio sesija bus persilaužimo taškas ta prasme, kad jam pavyks perkelti nusiginklavimo problemą iš bevaisių diskusijų srities į valstybių praktinių veiksmų sritį. Svarbiausia yra sutelkti dėmesį klausimo esmei, tai yra paruošti konkrečius žingsnius atominiam ir vandeniliniam ginklui uždrausti, valstybių ginkluotosioms pajėgoms ir apsiginklavimui sumažinti. Bet yra problema, kurią reikia neatidėliojant išspręsti. Tai — atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas. TSRS vyriausybės nuomone, atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą tikslinga išskirti iš bendros nusiginklavimo problemos ir išspręsti jį savarankiškai jau dabar, nesiejant susitarimo šiuo klausimu su susitarimu kitais nusiginklavimo klausimais. Kaip žinoma, pastarojoje Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinės Asamblėjos sesijoje Tarybų Sąjunga pateikė pasiūlymą nedelsiant nutraukti atominio ir vandenilinio ginklo bandymus. Bet šio pasiūlymo nepriėmė Vakarų valstybės. Dėl Vakarų valstybių pozicijos šio ginklo bandymų uždraudimo klausimas liko neišspręstas, ir reikalas apsiribojo tuo, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymas perduotas svarstyti Pakomitečiui. Tarybinė vyriausybė yra tos nuomonės, kad šio pasiūlymo priėmimas leistų radikaliai išspręsti atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą. Tačiau tuo atveju, jeigu Vakarų valstybės nepalaikys galimu priimti nurodytą Tarybų Sąjungos pasiūlymą, Tarybinė vyriausybė yra pasirengusi sudaryti susitarimą dėl tokių bandymų sustabdymo, t. y. dėl laikino nutraukimo užfiksuojant atitinkamą terminą. Šiomis dienomis Japonijos vyriausybė atsiuntė Tarybinei vyriausybei, o taip pat kai kurių kitų šalių vyriausybėms notą atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu. Notoje Japonijos vyriausybė nurodo, kad ji laiko tikslingu prašyti TSRS vyriausybę ateityje nutraukti visokius šio ginklo bandymus, nes, nepaisant atsargumo priemonių, neįmanoma pašalinti kenksmingos atominio ir vandenilinio ginklo bandymų įtakos. Visiškai galima suprasti japonų tautos ir Japonijos vyriausybės susirūpinimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų. Kaip jau pasakyta aukščiau, Tarybų Sąjunga yra pasirengusi nedelsiant sudaryti susitarimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo, apie ką Tarybinė vyriausybė ne kartą yra pareiškusi. Atsakomybė už tai, kad nėra tokio susitarimo, tenka anaiptol ne Tarybų Sąjungai. Vakarų valstybių atsisakymas susitarti dėl atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo ir jo bandymų nutraukimo verčia Tarybų Sąjungą savo šalies saugumo stiprinimo interesais tobulinti karinę techniką, tame tarpe atominį ir vandenilinį ginklą. Bandant šį ginklą Tarybų Sąjungoje imamasi visų reikalingų atsargumo priemonių. Pakomitečio sesijoje Tarybų Sąjungos atstovai iš visų jėgų stengsis, kad teigiamai būtų išspręstas klausimas dėl masinio naikinimo ginklo bandymų nutraukimo. Kai dėl Japonijos ir kai kurių kitų šalių pasiūlymo iš anksto registruoti bandomuosius atominius ir vandenilinius sprogimus, tai toks žingsnis neišsprendžia pagrindinio klausimo dėl atominių ir vandenilinių sprogimų žalingos įtakos žmonių sveikatai pašalinimo. Japonijos vyriausybės kreipimasis į TSRS vyriausybę duoda pagrindo manyti, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymus dėl nuolatinio arba blogiausiu atveju laikino atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo parems Japonijos vyriausybė.


N. A. Bulganino, N. S. Chruščiovo, V. M. Molotovo ir A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Danijos Ministru Pirmininku ir Užsienio Reikalų Ministru H. K. Hansenu

Kremliuje toliau vyko TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino, TSKP CK Pirmojo Sekretoriaus ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Nario N. S. Chruščiovo, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmojo pavaduotojo ir TSRS Užsienio reikalų ministro V. M. Molotovo, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmojo pavaduotojo A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Danijos Ministru Pirmininku ir Užsienio reikalų ministru H. K. Hansenu. Pasikalbėjimo metu dalyvavo: nuo Danijos - Švietimo ministras J. Bomholtas, Danijos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje A. Mėrkas, Danijos Pasiuntinys Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje R. Kjeras, Danijos URM generalinis sekretorius N. Sveningsenas, Danijos URM spaudos skyriaus vedėjas S. A. Kristensenas, Užsienio reikalų ministerijos sekretorius B. Olsenas, Danijos URM ekonominio skyriaus atsakingasis bendradarbis H. E. Tranė, Ministro Pirmininko asmens sekretorius H. S. Meleris ir Danijos Ambasados TSR Sąjungoje patarėjas G. Larsenas; nuo Tarybų Sąjungos – Užsienio prekybos ministras I. G. Kabanovas, Kultūros ministras N. A. Michailovas, Užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. S. Semionovas, TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Danijoje N. V. Slavinas, TSRS URM Skandinavijos šalių skyriaus vedejas M. G. Gribanovas ir TSRS Ambasados Danijoje patarėjas A. S. Kaplinas.


Dar nepatikrintomis žiniomis, išskridęs iš Londono į New Yorka anglų lakūnas Hinchliffe nusileido Menloparke ties New Jersey. Tai pirmos lakūnas, perskridęs iš Europos į Ameriką per Atlanto vandenyną.


Griežra Briado kalba prieš vokiečius Ženevoj. Užvakar prancūzų užsienių reikalų ministeris Briandas pasakė T. S-gos plenume didelę kalbą, kuri visus nustebino savo griežtu tonu Vokietijos atžvilgiu. Pradžioj savo kalbos Briandas pabrėžė savo visišką pasitikėjimą T. S-ga, kuri esanti vienintelė tautų prieglauda, vengiant karų. Be Tautų Sąjungos, esą, negalėtų čia susitikti ir tartis prancūzų užsienių reikalų ministeris ir Vokietijos kancleris. Paliesdamas nusiginklavimo klausimą, Briandas nurodė, kad nors Vokietija esanti nuginkluota, tačiau ji laiko 100.000 vyrų kariuomenę, kuri sudaryta iš karininkų ir puskarininkų ir gali lengvai būti milžiniškai padidinta, turint tokią didelę žmonių atsargą. Be to, nors Vokietijos karo medžiaga yra labai sumažinta, tačiau reikia atkreipti dėmesio į milžiniškas vokiečių pramonės pajėgas ir į vaisingas pastangas, kurios matyt kad ir iš to, kad vokiečiams pavyko beveik visiškai sunaikintą prekybos laivyną, padaryti vienu iš pirmųjų pasauly. Baigdamas savo kalbą, Briandas trumpai palietė mažumų klausimą, nukreipdamas jį taip pat prieš vokiečius. Ši Briando kalba buvo tikra sensacija T. S-gai. Niekas nemanė ir nelaukė, kad po Locarno ir po Kelogo pakto, kurio pasirašyme dalyvavo Vokietijos užsienių reikalų ministeris Strezemanas, iškilmingai Paryžiuj priimtas, prancūzų politikos vedėjas galėtų kalbėti tokiu griežtu tonu prieš vokiečius. Toks Briando žygis ypač nustebino pačius vokiečius, kurie tiek daug tikėjosi iš T. S-gos, keldami Pareinio evakuacijos pagreitinimo klausimą. Po Paryžiaus vokiečiams atrodė, kad prancūzai yra virtę sukalbamesni, kad už tam tikrus pasižadėjimus prancūzai sutiksią evakuaciją pagreitinti. Tačiau iš paskutinės Briando kalbos matyt, kad Prancūzijai Pareinio okupacija nėra tuščias žodis. Prancūzai nepasitiki vokiečių taikingumu. Jie įžiūri sau pavojų vokiečių potencialinėj galybėj: jos didelėj žmonių atsargoj, techniškose galimybėse visą gamybą greitu laiku pritaikyti karo reikalams. Jie laiko realiu dalyku naują karą su vokiečiais. Todėl, nežiūrint Kelogo pakto pasirašymo, prancūzai skiria milžiniškas sumas savo rytų sienoms stiprinti. Prancūzų įtarimus prieš Vokietiją ypač padidino Štrezeniano kalbos tonas - Paryžiuj: Strezemanas mėgino kalbėti taip, kaip vokiečių diplomatai kalbėjo prieš karą - remdamiesi Vokietijos galybe. Už tat Briandas ir nepasišykštėjo šiurkštumų net Vokietijos kanclerio atžvilgiu, duodamas suprasti, kad dar neįsiviešpatavo tikroji taika tarp abiejų tautų: tam vis kliudąs vokiečių militarizmas. Savaime suprantama, kad Briando kalba gero įspūdžio Berlyne nepadarė. Čia ypač nesuprantama, kam prireikė Briandui pulti kaip tik šią vokiečių vyriausybę, kuri yra demokratinių srovių sudaryta ir kuri iš tikrųjų siekianti gerų santykių su Prancūzija. Atrodytų, kad prancūzai atsisako nuo Locarno ir bendrai nuo susitarimo politikos. Kaip reaguos į šią Briando kalbą vokiečių delegacija Ženevoj netrukus paaiškės, kai kancleris Miuleris duos debatų metu atsakymą Briandui. Tačiau viena aišku - kad prancūzų vokiečių susiartinimas yra dar tolimos ateities dalykas, jeigu bendrai jis yra galimas. Per daug jau ilgų amžių istorija surinko priešingumu tarp abiejų didelių tautų, kad juos būtų galima trumpu laiku pašalinti, net abiem pusėms vadovaujant geriausiais norais. Kas nuoširdžiai apsidžiaugė Briando puolimu - tai lenkai. Lenkams to tik ir reikia. Jie daugiausia bijo prancūzų vokiečių santykių pagerėjimo. Briando kalba nuramino Varšuvą: lig susipratimo dar toli. Reiškia, lenkai gali ramiau atsikvėpti. Artimomis dienomis jiems negresia iš vokiečių pusės joks pavojus.


SPRĘSTI GINČIJAMUS TARPTAUTINIUS KLAUSIMUS, REMIANTIS KOMPROMISU

Suvienytųjų Nacijų Organizacijos generalinis sekretorius U Tanas paragino spręsti ginčijamus tarptautinius klausimus „remiantis kompromisu ir abiejų šalių nuolaidų principu“. Džonso Hopkinso universitete U Tanas skaitė paskaitą tema „Rytų ir Vakarų santykiai ir Suvienytųjų Nacijų Organizacija“. Pažymėjęs, kad „besikeičiantis Jungtinių Valstijų ir Tarybų Sąjungos santykių pobūdis turi didelės įtakos ne tik visam šiuolaikiniam pasauliui, bet ir Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklai“, U Tanas padarė abiejų šalių santykių apžvalgą. Jis gerai įvertino principą, kuriuo vadovaujasi Tarybų Sąjunga, o būtent principą, kad karas nėra fatališkai neišvengiamas. SNO generalinis sekretorius pareiškė, kad N. Chruščiovas priklauso prie tos kategorijos lyderių, kurie „laikosi nuoseklios pasaulėžiūros, pagrįstos ne karo neišvengiamumo teze, o teze, kad būtinas konkuruojantis sambūvis. Su jo pasaulėžiūra arba jo tikslais mes galime sutikti ar nesutikti, bet mes turime visiškai pakankamą pagrindą manyti, jog jis nenori karo“. Analizuodamas pastarojo dešimtmečio įvykius ir Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklą per šį laikotarpi, U Tanas pabrėžė, kad svarbią reikšmę turi „Generalinės Asamblėjos narių skaičiaus padidėjimas ir savo gausumu stipraus Afrikos–Azijos elemento atsiradimas joje“. Jis pabrėžė neprisijungusių šalių vaidmenį sprendžiant tokius sunkius klausimus, kaip nusiginklavimas. Ypatingą dėmesį U Tanas skyrė krizei Karibų jūros rajone ir šios krizės išsprendimui remiantis Tarybų Sąjungos ir JAV kompromisu. „Dabar, – pasakė jis, jau galima pranešti, kad dvi didžiosios valstybės susitarė kai kuriais pagrindiniais klausimais. Galimas daiktas, jog daugelis žmonių norėtų, kad Kubos krizė būtų išspręsta geriau ir išsamiau, bet šiame netobulame pasaulyje mums tenka, bent šiuo metu, sutikti su ne visai tobulais sprendimais“. „Žvelgdamas į ateitį, – pareiškė U Tanas, – tikiuosi, kad kompromiso dvasia, kuria pasižymėjo Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstijų derybos Kubos klausimu, padės sureguliuoti kai kurias neišspręstas šaltojo karo šiandieniniame pasaulyje problemas – tiek bendro, tiek ir vietinio pobūdžio problemas“. SNO generalinio sekretoriaus nuomone, sprendžiant tokius klausimus, kaip nusiginklavimas, branduolinių bandymų nutraukimas, Vakarų Berlyno klausimas, „gali kilti būtinas reikalas siekti susitarimų remiantis abiejų šalių kompromisu ir nuolaidų principu“. Baigiamąją savo kalbos dalį U Tanas skyrė SNO vaidmeniui sprendžiant tarptautinius klausimu


Nusiginklavimo konferencijos pirmininko šlubojo Tono Havkinso, San Francisko uoste laukė jachta, kuri, Ramiojo vandenyno bangų supama turėjo vežioti, kol susirinks išsiskirstę kuriam laikui ilsėtis konferencijos dalyviai. Gydžiusieji atskirus tos konferencijos dalyvius gydytojai daugelį iš jų rado sergančius vidurių sukietėjimu, nuolatine melancholija, galvų sopėjimu; jie turėjo užglitintus skilvius, kaip godumo nesuskaitomose vaišėse rezultatą. Po kiekvieną tokių vaišių konferencijos dalyviai nebegalėdavo nuosekliai galvoti ir nepaprastai stebėdavosi tais plepalais, kuriuos spausdindavo laikraščiai, kaip pranešimus apie konferencijos eigą. Pavyzdžiui, šiomis dienomis atsitiko taip, kad begrįžtant jiems iš vaišių tiesiai į posėdį, prie jų prikibo kažkoks profesorius iš draugijos kovai su girtybe suvažiavimo. Konferencijos posėdy profesorius gavęs žodį, įsikibęs į tribuną taip, tartum jį mėšlungis tampo, mušdamosi į krūtinę ir lankstydamosi, kaip žvirblių baidyklė per audrą tris valandas kalbėjo apie 1775 m. Strambolio ugniakalnio Liparų salose išsiveržimą. Kai po jo trijų valandų kalbos visi įsitikino, kad jis kalba ne ta tema ir nieko bendra su nusiginklavimo konferencija neturi, jį užpuolė tarnautojai, kurie, pasipriešinimo išvengimui, kalbėtoją pritrenkė ir nugabeno į policijos nuovadą asmenybei išaiškiti. Dėl to įvykio konferencijos dalyviai labai susigriaužė ir patys pajuto, kad jie diena iš dienos vis labiau kvailėja. Kad tai tiesa, jie įsitikino iš paskelbto laikraščiuose pranešimo apie konferencijos darbus, iš kurio paaiškėjo, kad vakar 15-tam konferencijos naktiniam posėdy nutarta: „26 punktas. Kadangi paaiškėjo, kad Kinų respublika dar neturi nė vieno drednouto ir šarvuoto kreiserio, nusiginklavimo konferencija nutarė: Dalyvaujančios konferencijoj valstybės turi suteikti Kinų respublikai paskolą trims metams 300 miliardų sumai, kad ji galėtų pasivyti apsiginklavimo atžvilgiu visas nusiginklavimo konferencijoj dalyvaujančias valstybes. Iš savo pusės Kinų respublika pasižada per tris metus pagal speciališką programą pastatyti 40 drednoutų, 30 šarvuočių, pasižada susprogdinti 5 turimuosius III rūšies seno tipo šarvuočius ir atiduoti Kantono uostą tarptautinei komisijai. Iš savo pusės konferencijoj dalyvaujančios valstybės nesipriešins Kinų laivyno atstovų dalyvavimui Simplono tunello statyboj … ir telefonų stoties statyboj ant Ararato kalno.“ - perskaitė šalto prakaito išpilti konferencijos dalyviai. Pirmininkas Tomas Havkins perskaitęs tokį pranešimą visiškai išsiblaivė ir pradėjo abejoti pranešimo teisingumu. Tačiau, kai jam padavė posėdžio stenogramas, jį vos nepasmaugė astma: visas 26 punktas buvo jo paties pasiūlymas, vienu balsu priimtas, su konferencijos dalyvio Vudvorto priedu. … „Tuo pačiu leidžiama negrų respublikai Liberijai pastatyti 5 nardomuosius laivus, su sąlyga, kad laivai būtu nudažyti negriškomis spalvomis“… … „Užtat nieko nuostabaus, - buvo rašoma laikraščiuose, - kad rytojaus dieną pirmininkas Tomas Havkins, drebančiu balsu, kurs labai pritiko prie jo lieso veido, konferencijos posėdy pasakė labai gražią tokią kalbą: - Negalima, ponai, neigti to fakto, kad mūsų ligšioliniai posėdžiai turėjo didelį pasisekimą ir davė gražių vaisių. Mes perskaitėm 26 pasiūlymus ir priėmėm 26 punktų nutarimą. Jūs visi žinote, kad per posėdžius nesigailėjau savo sveikatos. Bet, ponai, ypač mūsų darbas reikalauja, kad mes su savo sveikata elgtumėmės atsargiai. Nuo persidirbimo pagriūs ir jautis. Mūsų dirksniai turi pasilsėti. Užtat, mieli ponai, siūlau jums išsiskirstyti trims savaitėmis pasigauti naujų jėgų“. (Triukšmingi plojimai). - „Konferencijos narys Le Ru kaip tik tuo laiku grįžo iš restorano nešvankiam pavidale, įėjo kalbėtojų tribunon, trenkė kumščia į stalą ir suriko: „Lauk mane! Išmeskit mane iš čia!“ Po to incidento Bolivijos atstovas Chuaraze di Vega pareiškė balsuojąs prieš pono konferencijos pirmininko pasiūlymą. Jau trečią dieną konferencijos darbams prasidėjus savo vyriausybės vardu jis prašęs, kad Bolivijos respublikai būtų paliktas esamasis jos armijos skaičius, susidedas iš 12 ginkluotų vyrų, sergiančių prezidentą ir prižiūrinčių tvarkos jo rūmuose. Tuo tarpu konferencija, neatsižvelgdama į jo protestą, nutarė, kad Bolivija padidintų savo armiją nuo 12 iki 120,000 vyrų, savo nutarimą motyvuodama tuo, kad Bolivijos kaimynai, Peru ir Čili respublikos, laiko po 120,000. Pagal konferencijos nustatytą principą, kai


KLR Valstybės tarybos premjero pavaduotojas ir užsienio reikalų ministras Čen I pasakė, kad paskutiniu laiku čankaišistų gauja, Amerikos imperializmo remiama ir skatinama, ruošiasi didelio masto karinei avantiūrai — įsiveržti į pajūrinius Kinijos žemyno rajonus, ir tai negali nesukelti kinų tautai atsargumo jausmo. Kaip praneša agentūra Sinchua, Čen I tai pareiškė vakar Pekine įvykusiame mitinge, skirtame 12 metų sukakčiai, kai prasidėjo korėjiečių tautos išsivadavimo karas prieš Amerikos agresiją. Jis įspėjo: „Kinų tauta — taikinga tauta. Jeigu JAV, nieko nepaisydamos, vis dėlto per čankaišistų gaują primes Kinijai karą, tai kinų tautai beliks tik priimti šį iššūkį ir veikti iki pabaigos. Amerikos Vyriausybei turi tekti visa atsakomybė už visus iš čia kylančius rimtus padarinius”. Priminęs provokacinius globojančių čankaišistus valdančiųjų JAV sluoksnių veiksmus, Čen I pabrėžė, kad tokia politika pražūtinga. Čen I griežtai pasmerkė JAV prezidento pareiškimą dėl galimybės sukelti preventyvų atominį karą. Jis pabrėžė, kad jokioms jėgoms nepavyks pakirsti galingosios socialistinės stovyklos ir sustabdyti tautų kovos už nacionalinį išsivadavimą.


Ispanų ministeris pirmininkas Primo de Rivera pranešė telegrama Tautų Sąjungos sekretoriatui, kad gavęs Tautų Sąjungos tarybos pakvietimą sugrįžti Ispanijai į Tautų Sąjungą. Ispanų vyriausybė vėliau paskelbs savo nusistatymą šiuo klausimu. Ženevoj tikima, kad Ispanija rugsėjo mėn. jau dalyvaus Tautų Sąjungos posėdy.


Labiausiai Rusijos finansų krizė pakenkė Vidurio ir Rytų Europai

Didžiausios Rusijos problemos yra ne ekonomikos, o veikiau psichologinės. Dabartinė finansų krizė tik rodo, kad Rusija serga. Todėl reikia šalinti ne tik ligos simptomus, bet ir jos priežastis. Ilgai valstybė išleisdavo daugiau negu gaudavo. Tai ir sukėlė pasitikėjimo krizę, o ši savo ruožtu yra svarbiausia finansų krizės priežastis, pareiškė Rusijos premjeras Sergejus Kirijenka interviu laikraščiui “Le Figaro” prieš savo pirmą oficialų vizitą į Paryžių. Žmonės pavargo nuo reformų, nes nemato konkrečių rezultatų. Vis dėlto Rusijoje per kelerius metus įvyko didžiulių permainų, kitomis sąlygomis tam reikėtų kelių dešimtmečių. Kirijenka pabrėžė, kad Rusijos ekonomika atsigauna, 1997 metais ji išaugo 1,5 proc. Uždaromos tos įmonės, kurių produkcija nekonkurencinga arba pernelyg brangi. Jeigu valstybė toliaujas rems ir finansuos, pirmiausia nukentės gyventojai. Naujoji Rusijos vyriausybė nepriklauso nė nuo vienos partijos. Jos pagrindinis uždavinys - pasiekti konkrečių ekonomikos rezultatų, užbaigti angliakasių streiką, stabilizuoti finansų rinką, garantuoti visos ekonomikos augimą. Premjeras pabrėžė, kad Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas yra valstybės stabilumo garantas. Istorinė Jelcino misija dar nesibaigė. Kirijenka sakė, kad rublis nebus devalvuotas. Turėdama 14 mlrd. dolerių atsargas Rusija neprašys papildomos Tarptautinio valiutos fondo finansinės pagalbos, nes skolos dar padidėtų. Premjeras Kirijenka nutarė pertvarkyti ir sumažinti Rusijos vyriausybės aparatą. Iš 38 jo struktūrų liks 21. Dabar yra 22 departamentai, bus 16. Premjero ir vicepremjerų sekretoriatų skaičius bus sumažintas nuo 12 iki 4. Iki šiol vyriausybės aparate dirbo 1 450 žmonių. Jų bus sumažinta 30 proc. Prezidentas Borisas Jelcinas vakar pareiškė, kad pastaraisiais mėnesiais Rusijoje blogiau surenkami mokesčiai, ir pagrasino griežtomis priemonėmis, net baudžiamosiomis bylomis tiems, kurie nesumokėjo daug mokesčių. Stambių įmonių direktorius, kurie nemoka mokesčių, prezidentas savo įsaku pašalins iš pareigų, be to, jiems dar bus iškeltos baudžiamosios bylos. Jelcinas pažymėjo, kad buvęs mokesčių tarnybos vadovas Aleksandras Počinokas dirbo pasyviai. Rusijos finansų krizė paskatino didžiąsias pasaulio valstybes tartis dėl bendros pagalbos Maskvai. Pirmadienį Rusijos akcijų kursas vėl svyravo ir destabilizavo kitų pasaulio šalių biržas. Daugelis šalių būgštauja, kad finansiniai nesklandumai gali pakenkti politiniam Rusijos stabilumui. Tačiau kai Rusijos biržos užsidarė, JAV pranešė, jog tariasi su kitomis Didžiojo septyneto šalimis del finansų pagalbos suteikimo Rusijai. Buvo patvirtinta, kad Didžiojo septyneto šalys - JAV, Italija, Prancūzija, Vokietija, Japonija, Didžioji Britanija ir Kanada - gali papildyti Tarptautinio valiutos fondoskiriamą 9,2 mlrd. dolerių paskolą. Šį mėnesį turėtų būti suteikta paskutinė jos dalis - 670 mln. dolerių. Finansų specialistai tvirtina, jog Vidurio ir Rytų Europos akcijų biržos dar nėra pakankamai tvirtos, kad atsispirtų Rusijos ekonomikos krizės sukeltam nuosmukiui. Nors visos Vidurio Europos akcijų rinkos pastebimai sustiprėjo po praėjusių metų finansų krizės, Rusijos akcijų bei vertybinių popierių rinkų krizė praėjusią savaitę paveikė ir jas. Ekspertų teigimu, kai susvyravo Rusijos, didžiausios regiono rinkos, finansų pamatai, nenuostabu, kad sumažėjo investuotojų pasitikėjimas ir mažesnėmis, nors ir kur kas likvidesnėmis, viso regiono rinkomis. Rusijos bei Vidurio Europos finansų rinkų nuosmukis neigiamai atsiliepė ir Vokietijos, pagrindinės šio regiono investuotojos, markės kursui. Kol kas labiausiai Rusijos krizė pakenkė Lenkijos, Čekijos bei Vengrijos akcijų rinkoms. Politinis dviejų pastarųjų valstybių nestabilumas dar labiau stiprina užsienio investuotojų būgštavimus.


Kaltinamas Zaleskis. Užsienių laikraštininkų protestas. Varšuvoj kilo tarp užsienių spaudos laikraštininkų ir lenkų užsienių reikalų ministerijos konfliktas dėl tokio dalyko. Užsienių reikalų ministeris Zaleskis, kalbėdamas rugsėjo 22 dieną su laikraščiu atstovais tarp ko kito pareiškė, kad Europa esanti įpratusi, kad vokiečių spauda maža kreipianti dėmesio į teisybę, ir todėl į tuos melus visiškai nereaguojanti ir neduodanti jiems jokios vertės. Šis Zaleskio pareiškimas, kaltinas vokiečių spaudą melavimu, sukėlė didelį triukšmą pas gyvenančius Varšuvoj vokiečius laikraštininkus ir jie įteikė per užsienių reikalų ministerijos spaudos skyrių protestą lenkų vyriausybei, nurodydami tokių išsireiškimų neleistinumą. Visa Vokietijos spauda taip pat pareiškė savo solidarumą su protestu ir nepasitenkinimą vokiečių spaudos įžeidimu iš lenkų pusės. Beveik kartu su šiuo įvykiu kilo antras, kurs šį kartą sukėlė visus Varšuvoj dirbančius užsienių laikraštininkus. Dalykas toks. Čekoslovakų pusiau oficiozinio dienraščio „Prager Presse“ Varšuvos korespondentas pranešė savo laikraščiui apie laukiamas atmainas lenkų ministeriu kabinete, būtent, kad Bartelis ir Zaleskis pasitrauksią iš savo vietų. Dėl to pranešimo lenkų telegramų agentūra paskelbė, kad ji esanti įgaliota pranešti, kad pasirodžiusioji „Prager Presse“ ir kituose laikraščiuose žinia apie vyriausybės rekonstrukcija esanti neteisinga. Kartu telegramų agentūra pranešanti, kad „imamasi priemonių, kad ateity užsienių laikraščių atstovai negalėtų skleisti melagingų informacijų“. Dėl paskutinio posakio ėmėsi žygių Varšuvos užsienių spaudos klubas, kuriame dalyvauja vokiečių, amerikiečių, anglų, austrų, čekoslovakų ir rusų spaudos atstovai. Rugsėjo 24 d. klubas turėjo susirinkimą, kur buvo nutarta prieš tokį lenkų oficialinės įstaigos elgesį protestuoti. Yra išrinkta komisija, kuriai pavesta pranešti užsienių spaudos nusistatymą lenkų vyriausybei. Dėl to konflikto galima tiek pastebėti. Nežinia, kuo rėmėsi p. Zaleskis, kaltindamas vokiečių spaudą melavimu. Tas dalykas liečia p. Zaleskį, kurs gali būti nepatenkintas, kad vokiečių spauda rašo ne taip, kaip lenkų politikos vedėjui patinka, - ir vokiečių spaudą. Bet vienas klausimas pats kyla: o kaip elgiasi su teisybe lenkų spauda? Ar galima būtų rasti pasauly kitą spaudą, kur būtų tiek nesąmonių, melų ir piktų prasimanymų apie savo tolimus ir artimus kaimynus prirašoma, kaip kad lenkų spaudoj?


Spaudos žiniomis, esąs sumanymas pasiųsti Kaunan buvusį finansų ministerį Liepinį pasiuntiniu – Lietuvai. Jei Liepinšas nebūtų paskirtas pasiuntiniu Lietuvai, jis vėl užimtų savo seną vietą, būtent, latvių užsienių reikalų ministerijos administracijos d-to direktoriaus.


TSRS nuolatinio atstovo prie SNO laiškas SNO generaliniam sekretoriui

NIUJORKAS, rugsėjo 5 d. (TASS-ELTA). Mongolijos Liaudies Respublikai įteikus pareiškimą dėl jos priėmimo į Suvienytųjų Nacijų Organizacijos narius, TSRS nuolatinis atstovas prie SNO A. A. Sobolevas nusiuntė generaliniam sekretoriui laišką, kuriame yra Tarybų Sąjungos delegacijos rezoliucijos projektas, siūlantis priimti MLR į SNO narius. Laiške taip prašoma išplatinti šį rezoliucijos projektą kaip Saugumo Tarybos dokumentą ir pateikti jį apsvarstyti Tarybos posėdžiui, kuriame bus svarstoma SNO Generalinės Asamblėjos rezoliucija naujų narių priėmimo klausimu.


Brangūs draugai! Pirmiausia leiskite nuoširdžiai, iš visos širdies padėkoti jums ir visiems Smolnio rinkiminės apygardos rinkėjams už didžiulį pasitikėjimą, kurį jūs man parodėte, iškeldami mano kandidatūrą į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Nėra nieko garbingesnio ir vertingesnio už tokį liaudies pasitikėjimą komunistui, nariui didžiosios Lenino partijos, kurios aukščiausias pašaukimas yra tarnauti darbo žmonėms, rūpintis jų interesais, įgyvendinti istorinio TSKP XXII suvažiavimo priimtą didingą komunistinės statybos planą. Jūsų didelį pasitikėjimą laikau įrodymu, kad liaudis be galo myli ir yra atsidavusi mūsų brangiajai Komunistų partijai, jos lenininiam Centro Komitetui, laikau partijos ir liaudies neišardomos vienybės pasireiškimu. Man, Komunistų partijos nariui, nėra garbingesnio ir kilnesnio tikslo gyvenime, kaip dorai ir ištikimai tarnauti mūsų šlovingajai tarybinei liaudžiai. Užtikrinu jus, brangūs draugai, ir visus rinkėjus, kad visomis savo jėgomis ir visa savo energija stengsiuos garbingai pateisinti jūsų didelį pasitikėjimą. Rinkimai į TSRS Aukščiausiąją Tarybą – didelis politinis įvykis mūsų šalies gyvenime. Nuo paskutinių rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą praėjo ketveri metai, ir reikšmingiausias, įžymiausias tų metų įvykis buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XXII suvažiavimas – komunizmo statytojų suvažiavimas. Partija tvirtai ir nuosekliai vedė šalį TSKP XX suvažiavimo numatytu lenininiu kursu, ryžtingai įveikė žalingus asmenybės kulto padarinius, nubloškė nuo kelio antipartinę Molotovo, Kaganovičiaus, Malenkovo ir kitų grupę. Vadovaujama lenininio TSKP Centro Komiteto su Nikita Chruščiovu priešakyje, tarybinė liaudis laimėjo didingas pergales visuose komunistinės statybos baruose. I. Spiridonovas kalba apie sparčius ūkinės ir kultūrinės statybos tempus mūsų šalyje per laikotarpį, praėjusį po ankstesniųjų rinkimų. Per trejus septynmečio metus pramonės produkcija kasmet vidutiniškai didėjo 10 procentų vietoj užplanuotų 8,3 procento. Per praėjusius ketverius metus plieno gamyba padidėjo 20 milijonų tonų, o elektros energijos gamyba – 117 milijardų kilovatvalandžių. Šalyje pastatyta ir pradėjo veikti keturi tūkstančiai didelių pramonės įmonių. Per praėjusius ketverius metus, vystydama mokslą ir techniką, mūsų Tėvynė pasiekė neprilygstamas viršūnes. Į naujuosius tarybinio parlamento rinkimus mes einame, didžiuodamiesi mūsų tarybiniais kosminių tolių tyrinėtojais, mūsų „padangių broliais“, kaip liaudis vadina komunistus Jurijų Gagariną ir Germaną Titovą. Tarybinių mokslininkų, konstruktorių, inžinierių ir darbininkų patyrimas ir žinios visiems laikams įrašė ryškiausius puslapius į didžiųjų žmogaus genijaus laimėjimų aukso knygą. Garbingą indėlį į pramonės, mokslo ir technikos vystymą įnešė per tuos ketverius metus ir Leningrado ekonominio rajono darbo žmonės. 1961 metais mūsų ekonominiame rajone gamyba padidėjo palyginti su 1958 metais 26,2 procento. Bendroji produkcija padidėjo daugiausia dėl darbo našumo kilimo. Didelį indėlį į mokslinės‑techninės pažangos uždavinių sprendimą įnešė Leningrado mokslinio tyrimo ir projektavimo organizacijų kolektyvai. Jie sėkmingai sprendžia labai svarbius tolesnio mokslo ir technikos vystymo uždavinius, tokius, kaip galingų garo, dujų ir hidraulinių turbinų, unikalių metalo pjovimo staklių su programiniu valdymu, šiuolaikinės elektrofizinės aparatūros, automatizavimo priemonių sukūrimas ir kitus. Visus tuos metus po rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą partija vis taip pat energingai kovojo už spartų žemės ūkio pakėlimą, paskatino daugiamilijonines kolūkinės valstietijos mases išspręsti šį visaliaudinį uždavinį. Amžius bus minimas didysis tarybinės liaudies žygdarbis – apie 42 milijonų hektarų plėšinių ir dirvonų pavertimas derlingais laukais. Per praėjusius metus šalyje 15 milijonų padidėjo galvijų skaičius, smarkiai padidėjo pieno, mėsos, kiaušinių gamyba. Nepaisant trūkumų, kurių dar yra Leningrado srities kolūkių ir tarybinių ūkių darbe, jie per pastaruosius ketverius metus padidino pagrindinių gyvulininkystės produktų pristatymą ir pardavimą valstybei: mėsos ir pieno – pusantro karto, kiaušinių daugiau kaip dvigubai. Žymiai daugiau išauginama ir parduodama valstybei daržovių ir bulvių. Tačiau reikia pasakyti, kad pasiektas žemės ūkio produkcijos gamybos lygis ir jos didinimo tempai visoje šalyje, taip pat mūsų srities kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, nepatenkina didėjančių gyventojų poreikių. Viena iš svarbiausių priežasčių – neracionalus žemės naudojimas, plačiai paplitusi ydinga žalieninė žemdirbystės sistema, kuri ėmė stabdyti žemės ūkio vystymą. Maskvoje įvykusiame nejuodžemio zonos žemės ūkio darbuotojų pasitarime mūsų sritis buvo griežtai, bet teisingai kritikuojama už tai, kad buvo pernelyg plačiai sėjamos žolės, neprotingai buvo naudojama žemė. Mes padarėme išvadas iš šios kritikos. Šiuo metu kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose peržiūrėta pasėlių plotų struktūra, plačiai įdiegiama kaupiamoji sistema, keliskart daugiau bus sėjama kukurūzų, runkelių ir pupų. Toliau keliant žemės ūkį, didelį vaidmenį suvaidins būsimasis TSKP CK kovo Plenumas, kuriame bus apsvarstyti pagrindiniai vadovavimo kolūkiams ir tarybiniams ūkiams pagerinimo klausimai. Toliau kelti žemės ūkį – visos liaudies reikalas. Jis rūpi ir Leningrado miesto gyventojams. Leningradiečiai turi kovoti, kad būtų pirma laiko įvykdyti užsakymai pagaminti atsargines dalis, mašinas ir įtaisus, kuriuos turi duoti liaudies ūkio tarybos įmonės, respublikinės ir sąjunginės pramonės įmonės srities žemės ūkiui. Reikia dar labiau sustiprinti kultūrinį‑techninį srities kolūkių ir tarybinių ūkių šefavimą. Visa mūsų partijos veikla, visa jos politika kupina didžiausio rūpinimosi žmonėmis. Per paskutinius metus pasiekta tikrai milžiniškų laimėjimų keliant tarybinės liaudies gerovę. Sutrumpinta darbo diena, padidintas darbo užmokestis mažai apmokamiems darbininkams ir tarnautojams, padidintos pensijos, palaipsniui naikinami mokesčiai, auga visuomeniniai fondai. Tai tik nedidelė dalis priemonių, kurių partija ėmėsi pastaraisiais metais liaudies gerovei kelti. Tarybiniai žmonės pradėjo geriau maitintis ir rengtis. Pavyzdžiui, Leningrade 1961 metais palyginti su 1958 metais vien per valstybinę prekybą parduota nenugriebto pieno produktų beveik pusantro karto daugiau, žymiai daugiau vartojama vaisių, medvilninių audinių ir t. t. 50 milijonų tarybinių žmonių – beveik ketvirtadalis Tarybų Sąjungos gyventojų – šventė įkurtuves per pastaruosius penkerius metus. Vidutiniškai vienam gyventojui mūsų šalyje statoma dvigubai daugiau butų, negu Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Prancūzijoje kartu. Leningrade per pastaruosius ketverius metus atiduota naudoti apie 4 milijonus kvadratinių metrų naujo gyvenamojo ploto – 2,2 karto daugiau, negu per ankstesnius ketverius metus. Mūsų ateities planus tiksliai nulemia istorinio TSKP XXII suvažiavimo nutarimai, naujoji partijos Programa. Pastatyti komunizmą – tai mūsų tikslas. Per dvidešimt metų mūsų šalyje bus iš esmės pastatyta komunistinė visuomenė, sukurta materialine techninė komunizmo bazė, užtikrinanti materialinių ir kultūrinių gėrybių gausumą visiems gyventojams. Tarybinė visuomenė bus įgalinta skirstyti pagal poreikius. Tarybų Sąjungoje bus aukščiausias gyvenimo lygis ir trumpiausia pasaulyje darbo diena. Jau 1967 metais vidutinė gyvenamojo ploto norma Tarybų Sąjungoje pasieks 9 kvadratinius metrus kiekvienam žmogui. Mūsų laimėjimų laidas, mūsų planų realumas pagrįstas neginčijamais socialistinės santvarkos pranašumais prieš kapitalistinę. Niekad mūsų partijos žodžiai nesiskyrė nuo jos darbų. Ir tai todėl, kad mūsų planai remiasi tiksliais apskaičiavimais ir yra moksliškai pagrįsti. Tačiau reikės daug, iš tiesų didvyriškai dirbti, kad didingi planai būtų paversti tikrove. Reikia įtempti visas jėgas, kad TSKP Programa būtų įgyvendinta. Juo sėkmingiau ir našiau dirbs kiekvienas tarybinis žmogus, tuo greičiau mes pasieksime savo didįjį tikslą – pastatysime komunizmą. Įkvėpti partijos XXII suvažiavimo nutarimų ir TSKP CK bei TSRS Ministrų Tarybos sveikinimo ryšium su tuo, kad Leningrado įmonės pirma laiko įvykdė valstybinį 1961 metų planą, mūsų miesto darbo žmonės, lenktyniaudami su mūsų Tėvynės sostinės – Maskvos‑darbo žmonėmis, 1962 metams prisiėmė didelius įsipareigojimus: įvykdyti bendrosios produkcijos bei svarbiausių dirbinių gamybos ir kooperuoto tiekimo planą pirma laiko iki gruodžio 26 d., viršum plano pagaminti naujų mašinų bei prietaisų ir už 25 milijonus rublių – liaudies vartojamų prekių. Kad sėkmingai išspręstume šiuos uždavinius, reikia atkakliau ieškoti ir naudoti gamybos rezervus, ryžtingiau kovoti su įmonių ir statybų darbo trūkumais. Leningradas, kuris turi galingą gamybą ir žymių mokslinių jėgų, privalo suvaidinti svarbų vaidmenį spartinant mokslinės‑techninės pažangos tempą šalyje, sako I. Spiridonovas. Šiais metais įmonių, mokslinio tyrimo institutų ir konstravimo biurų kolektyvai turi parengti ir pagaminti 750 naujų mašinų ir prietaisų pavyzdžių, iš to skaičiaus viršum plano – 100. Taip pat numatyta, papildant valstybinę užduotį, kompleksiškai mechanizuoti ir automatizuoti 8 įmones, 75 cechus ir paleisti 400 srovinių mechanizuotų ir konvejerinių linijų. Šiais metais Leningrado miesto ir srities darbo žmonės vėl pradėjo tradicinį lenktyniavimą su mūsų Tėvynės sostinės Maskvos darbo žmonėmis. Mūsų įsipareigojimais siekiama tik vieno – įdėjus kuo mažiausiai sąnaudų, gauti kuo geriausius rezultatus. Reikia atsiminti, kad socialistiniai įsipareigojimai nebus įvykdyti savaime, jų vykdymą reikia organizuoti. Reikia, kad plačiosios darbo žmonių masės nuolat žinotų savo vietą, savo vaidmenį kovoje už įsipareigojimų įvykdymą. Tai tuo labiau svarbu, kad tiek 1961 metais, tiek ir šių metų sausio mėnesį dešimtys Leningrado miesto ir srities įmonių ne tik neįvykdė savo įsipareigojimų, bet net sužlugdė valstybinį planą. Kreipdamasi į didvyriškąją darbininkų klasę, į inžinierius, technikus, konstruktorius, į visus pramonės darbuotojus, partija juos ragina nenuilstamai kovoti už tolesnę techninę pažangą, mažinti savikainą ir gerinti gaminių kokybę. Praėję po paskutinių rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą ketveri metai buvo laikotarpis, kai mūsų partija ir jos Centro Komitetas su N. Chruščiovu priešakyje atkakliai kovojo už tvirtą taiką tarp tautų. Mūsų partija ir vyriausybė nuosekliai vykdo lenininę užsienio politiką, atkakliai siekia, kad būtų išspręstos pribrendusios tarptautinės problemos ir, pirmiausia, kad būtų uždrausti branduolinio ginklo bandymai, kad būtų visuotinai ir visiškai nusiginkluota griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomis. Naujas ryškus šio siekimo įrodymas yra N. Chruščiovo pasiūlymas, kad 18 valstybių nusiginklavimo komitetas dirbtų vyriausybių ir valstybių vadovų lygiu. Tautos negali susitaikyti su tuo, kad, praėjus beveik septyniolikai metų nuo pergalės prieš fašizmą, vis dar neužbaigtas taikus santykių sureguliavimas su Vokietija. Mūsų partija ir vyriausybė nuosekliai kovoja, kad Vokietijos problema būtų išspręsta, kad taikos sutarties sudarymas nebūtų atidėliojamas neribotam laikui. Kreipimesi į rinkėjus Komunistų partija pabrėžia, kad ji ir toliau aktyviai ir nuosekliai vykdys lenininę taikingą politiką, neš aukštai iškėlusi taikos ir tautų draugystės vėliavą. Visiškai pritardami šiai taikingai politikai ir ją remdami, Leningrado miesto ir srities darbo žmonės kartu su visa tarybine liaudimi karštai dėkoja mūsų partijai, mūsų vyriausybei ir Nikitai Chruščiovui už jų drąsią, principingą kovą ginant taiką! Už visus savo laimėjimus tarybinė liaudis privalo būti dėkinga didžiajai Komunistų partijai. Įkūnydama mūsų epochos protą, garbę ir sąžinę, Tarybų Sąjungos Komunistų partija, vadovaujama savo kovinio štabo – lenininio Centro Komiteto su ištikimuoju leniniečiu draugu N. Chruščiovu priešakyje, tvirtai veda mus į visišką komunizmo pergalę! Būsimuosiuose rinkimuose, vieningai balsuodami už komunistų ir nepartinių liaudies bloko kandidatus, leningradiečiai kartu su visa tarybine liaudimi pademonstruos savo karštą meilę ir ištikimybę lenininei Komunistų partijai. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, jie balsuos už istorinių TSKP XXII suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą, už mūsų Tėvynės galios stiprinimą, už tolesnį liaudies gerovės kėlimą, už tvirtą taiką visame pasaulyje! (I. Spiridonovo kalba buvo išklausyta labai atidžiai, salėje ne kartą pasigirsdavo plojimai).


Paskutinės savaitės buvo didžiųjų valstybių koalicijos tvirtumo pokarinėmis sąlygomis patikrinimo periodu. Suvienytųjų Nacijų bendradarbiavimas išsivystė į tvirtą karinę sąjungą kovos eigoje prieš hitlerinę Vokietiją ir išlaikė visus tos kovos sukunus ir bandymus. Raudonosios Armijos laimėjimai ir aiški nuosekli tarybinės vyriausybės užsienio politika vedė prie demokratinių šalių koalicijos sucementavimo. Argi galima manyti, jog po priešo kapituliacijos, galutino priešo sutriuškinimo, Vokietijos nuginklavimo, karinių nusikaltėlių nubaudimo uždavinio išsprendimas praeis be kovos, be sunkumų? Ne! Galima tvirtai pasakyti, kad iš didžiųjų valstybių vadovų ir priešakinių gyventojų sluoksnių bus pareikalauta nemaža pastangų reikalui sėkmingai privesti iki galo. Užsienyje įvairaus plauko reakcionieriai karo dienomis buvo aptilę, atsidūrę tautų susitelkimo kovoje prieš hitlerizmą fakto akivaizdoje. Kai tik karo veiksmai Europoje baigėsi, dalis spaudos, susijusios su reakciniais, profašistiniais sluoksniais, pakėlė įnirtingiausią kampaniją, nukreiptą į sąjungininkų vieningumo suardymą. Ardomajai veiklai ypač buvo panaudoti sunkumai, kilę San Francisko konferencijos darbų eigoje. Demokratinių šalių vieningumo priešai, efektyvaus pokarinės taikos apsaugojimo organizacijos priešai ir ypač Hersto spauda, ėmė skelbti, kad konferencija „pateko į sustingimą“, daryti įspėjimus apie laukiamą konferencijos „suirimą“, esą dėl galimo tarybinės delegacijos pasitraukimo ir t. t. Tačiau praėjo daugelis aštriausių ginčų, neįvyko jokio „suirimo“ ir niekas nepasitraukė. Pasirodymas laiško velionies prezidento žmonos Eleonoros Ruzveltienės, pasmerkusios nepagrįstą baimę ir nepasitikėjima, buvo rodiklis, kad progresyvūs sluoksniai supranta pasaulinę istorinę didžiųjų valstybių vieningumo reikšmę. Išspręstas žymiai sunkesnis klausimas, negu regionalinių susitarimų problema — išspręstas klausimas dėl Vokietijos okupacijos ir valdymo, apie ką paskelbta keturių valstybių deklaracija. Nužymėti keliai išspręsti klausimą dėl Lenkijos laikinosios vyriausybės reorganizacijos. Jugoslavijos nusileidimo pasėkoje laikinai išspręstas Triesto klausimas ir t. t. Ar tai reiškia, jog toliau nebus nuomonių skirtumų? Ne, nereiškia. Nuomonių skirtumai tarp JAV ir Anglijos iškilo, pavyzdžiui, svarstant globos klausimą. Reakcinė spauda kai kuriose šalyse veda taikstymosi kursą fašizmo atžvilgiu, kurio galimybės tiesioginės agresijos užsienio politikos srityje pašalintos. Jau po keturių didžiųjų valstybių vyriausybių deklaracijos dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios pasiėmimo sau paskelbimo, įvyko įvykiai, atkreipusieji į save užsienio spaudos dėmesį. Tarybinės karinės administracijos Vokietijoje Vyriausiojo Viršininko Tarybų Sąjungos Maršalo G. K. Žukovo įsakymas Nr. 2 leidžia tarybinės okupacijos zonos teritorijoje Vokietijoje kurtis ir veikti visoms antifašistinėms partijoms, pasistatančioms sau tikslą galutinai išnaikinti fašizmo likučius, sustiprinti demokratinius pradus ir pilietines laisves Vokietijoje. Kartu įsakymas Nr. 2 suteikia darbo žmonėms galimybę kurti laisvas profesines sąjungas tikslu ginti savo interesus, o taip pat kultūrines, švietimo ir kitas organizacijas. Tuo metu, kai reakciniai sluoksniai dar Berlyno municipaliteto organizavime bandė įžiūrėti „žaidimą su vokiečiais“, demokratinė spauda tarybinių okupacinių valdžios organų veiklą kitaip įvertino. Anglų liberalinis laikraštis „Mančester Gardian“ maršalo Žukovo įsakymą laiko išmintinga pradžia. Apibūdindamas rusų politiką, kaip aktyvią, teigiamą politiką, laikraštis pažymi, jog tarybiniai žmonės tiki demokratija ir rekomenduoja ją taikyti kitoms šalims: „Visa tai, o ne tik Raudonoji Armija, suteikia jiems jėgą Europoje“. Noras teisingai suprasti ir įvertinti TSRS politiką būdingas ir eilei kitų laikraščių. Sakysim, amerikiečių žurnalas „Neišn“ birželio mėn. 10 d., pažymėdamas progresyvų TSRS politikos pobūdį, rašo: „Rusija vykdo antifašistinę politiką. Tatai tiek aišku, kad nereikalinga dokumentalinių įrodymų“. Konservatorių laikraštis „Observer“, pranešdamas, kad į svarbius administracijos postus Bavarijoje sąjungininkų valdžios organai paskyrė žymius nacistinius valdininkus, rašo: „Vokiečių tauta išmušta iš lygsvaros to sąjungininkų kantrumo plačiai žinomų nacistų atžvilgiu. Labai dažnai vokiečiai sužino, jog tie patys žmonės, kurie juos pavergė ir viešpatavo 12 metų… kaip ir anksčiau slegia vokiečius ir viešpatauja“. Laikraštis daro išvadą, jog tai atstumia sąžiningus žmones ir verčia juos pasitraukti į šalį. Užsienio spauda pažymi, kad tarybinių okupacinių valdžios organų politikos Vokietijoje aiškumas ir nuoseklumas suteikė jiems aukštą autoritetą. Nieko panašaus į chaosą, kurio pasireiškimo Vokietijoje taip bijojo daugelis Europos politikų, neįvyko. Priešingai, kaip praneša anglų laikraštis „Taims“ ir „Observer“, vokiečiai, pabėgusieji gebelsinės propagandos įtakoje nuo Raudonosios Armijos prie anglų bei amerikiečių kariuomenės — dabar grįžta atgal. Rezultate nuo gegužės mėn. 9 d. Berlyno gyventojų skaičius padidėjo vienu milijonu žmonių. Paskutinė savaitė, praėjusi sėkmingo nugalėtojų bendradarbiavimo ženkle, įnešė naują srovę įsitikinimo, jog taika gali būti tvirta. Tą įsitikinimą gerai išreiškė generolas Eizenhaueris, pareiškęs po susitikimo su maršalu Žukovu, jog „Amerika, Anglija ir Rusija pasistato sau tikslą atimti iš Vokietijos galimybę vėl vesti karą, bent mūsų laikais… Rusai, — pažymėjo Eizenhaueris, — labai draugiškai nusiteikę. Aš įsitikinęs, kad jie nori taikos ir vystymosi galimybės kaip patiems sau, taip ir kitiems“. Neabejotina, kad veržimasis į taikingą darbą, į taikingą ūkio vystymąsi, yra dabar stipriausias judėjimas, apimantis daugelį milijonų žmonių, praliejusių kraują vardan hitlerinių agresorių sutriuškinimo. Rinkimų kampanija Anglijoje tebesivysto vidaus politikos klausimų ženklu. Iki šiol visi pareiškimai užsienio politikos srityje turi itin bendrą pobūdį ir apsiribojo konstatavimu, jog būtinai reikia išlaikyti Anglijos bendradarbiavimą su JAV ir TSRS. Čerčilis, gana aktyviai dalyvaujantis rinkimų kampanijoje, dviejose savo birželio mėn. 13 ir 14 d. d. pasakytose kalbose, grįždamas prie užsienio politikos problemų, iš dalies svarstė jas iš požiūrio pareigų, tenkančių politiniams veikėjams vidaus politikos srityje. Tarptautinės padėties sudėtingumas, Čerčilio žodžiais, reikalauja sudaryti „tautinę vyriausybę“. „Jeigu partinės aistros, doktrinos ir savimeilė, — pareiškė jis, — dominuos mūsų gyvenime ilgą laiką, didžiosios pasaulio valstybės, kaip pavyzdžiui, Rusija ir JAV, pačios spręs pasaulio reikalus be to, kad būtų girdimas Didžiosios Britanijos balsas“. Birželio mėn. 14 d. Čerčilis padarė pareiškimą apie žymų santykių su TSRS pagerėjimą ir apie greitu laiku įvyksiantį naują trijų didžiųjų valstybių vadų susitikimą. Konservatorių oratorių kalbose pastebimas siekimas išlaikyti vadovaujamą padėtį, pabrėžiant pavojų netekti kontinuacijos užsienio politikoje. Vidaus politikos srityje, konservatorių partija ypač griežtai stoja prieš savo svarbiausią priešą — leiboristų partiją. Leiboristų pareiškimus apie jų ketinimą išlaikyti pramonės kontrolę ir nacionalizuoti sunkiąją, energetikos ir statybos pramonę — konservatoriai vaizduoja kaip pavojų visoms tarptautinėms ekonominėms Anglijos pozicijoms ir kaip kėsinimąsi į privatinės nuosavybės pagrindus. Liberalai ir leiboristai savo kalbose kaltina konservatorius tuo, kad, nežiūrint ilgo buvimo prie valdžios, jie neatsiekė būtinų pasisekimų gyvenamųjų namų statybos, socialinio draudimo, skurdo ir nedarbo sumažinimo srityje. Didelę vietą rinkimų kampanijoje užima klausimas dėl monopolinių susivienijimų piktnaudžiavimo ir spekuliacijos. Leiboristai pažymi, jog konservatorių siūlomasis kontrolės panaikinimas ir grįžimas prie „laisvos iniciatyvos“ sukels ekonominę anarchiją. Rinkimų kampanijoje pagrindinėmis jėgomis yra dvi partijos — konservatorių ir leiboristų. Jos išstatė didžiausią skaičių kandidatų ir turi didžiausią įtaką.


TASS-o koresp. M. Panšinas praneša: Kas teisia Vokietijos patriotus procese prieš Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimą? Šis klausimas šiandien atvirai suskambėjo teismo salėje. … Vos tik teisėjai pasirodė posėdžių salėje, iš žiūrovų eilių pakilo pagyvenęs darbininkas ir pareiškė, kad teisėjas Verneris, pirmininkaująs procesui, buvo Hitlerio partijos ir SA narys ir kad 1936 metais jis parašė disertaciją, šlovinančią Hitlerio režimą. Po 40 minučių pertraukos advokatas Hamanas, kuris procese, atstovauja Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimui, pasiūlė teismui pertraukti procesą 3–4 dienoms, kad NLPAS prezidiumas galėtų galutinai išspręsti klausimą, ar jis reikalaus, kad teisėjas Verneris būtų nušalintas pateiktų kaltinimų pagrindu. Prieš šį pasiūlymą tuojau pat stojo VFR valdžios atstovas advokatas Roisas. Bet Bonos advokato manevras nepavyko. Susirinkusieji salėje ne kartą pertraukė jo kalbą pasipiktinimo šūksmais. Todėl pirmininkaujantis buvo priverstas vėl paskelbti pertrauką. Pasitaręs su teismo nariais, jis pranešė, kad procese skelbiama pertrauka iki gruodžio 7 d. Darbininkas, kuris šiandien teisme demaskavo nacistinę teisėjo Vernerio praeitį, vardu Augustas Baumgartė. Jis į Vakarų Berlyną atvyko iš Hanoverio. Kalbėdamasis su korespondentais, Baumgartė pareiškė, kad Hitlerio viešpatavimo laikais jis 12 metų kalėjo fašistinėse koncentracijos stovyklose. 1957 metais VFR valdžia jį už politinius įsitikinimus buvo įkalinusi pustrečių metų. Žinau, pareiškė Baumgartė, kad, grįžęs į Hanoverį, vėl būsiu persekiojamas už šios dienos pareiškim


Dar dėl Vokietijos skundo Tautų Sąjungai

Mūsų dienraščio skiltyse mes jau esame nagrinėję Vokietijos skundą Tautų Sąjungai dėl tariamų Klaipėdos konvencijos laužymų iš Lietuvos pusės, šio skundo turinio atžvilgiu. Taip pat esame įvertinę tas politines apystovas, kuriose šis skundas yra kilęs. Tačiau labai įdomi yra skundo įteikimo formalinė pusė. Taigi šiuo atžvilgiu tenka dar atskirai apie tą skundą pakalbėti. Kaip jau dabar yra paaiškėję, Vokietijos skundas Tautų Sąjungoje yra keliamas ne dėl tautinės vokiečių mažumos Klaipėdos krašte būklės, o dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų tariamo laužymo iš Lietuvos pusės Tokios rūšies skundai gali būti patiekti Tautų Sąjungos tarybai tiktai einant Klaipėdos konvencijos 17 str. šio straipsnio pirmas posmas taip skamba: „Aukštosios susitariančios šalys pareiškia, kad kiekvienas Tautų Sąjungos tarybos narys turės teisės atkreipti tarybos dėmesį dėl kiekvieno šios konvencijos nustatymų laužymo“. Iš cituoto Klaipėdos konvencijos nuostato matyt, kad Vokietija, kaipo Tautų Sąjungos tarybos narys, turi teisės „atkreipti tarybos dėmesį“ dėl kiekvieno Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Tačiau, kita vertus, iš to paties cituotojo Klaipėdos konvencijos 17 str. nuostato matyti, kad, patiekdama Tautų Sąjungos tarybai skundą, Vokietija pati turi konkrečiai suformuluoti tuos kaltinimus, kuriuos, einant sakyto straipsnio nuostatais, patiekia Tautų Sąjungos tarybai, kvalifikuodama juos kaipo Klaipėdos konvencijos nustatymų laužymą. Reikia pažymėti, kad procedūros klausimas, skundų Klaipėdos konvencijos 17 str. pagrindu patiekimo atžvilgiu, šiandien nebėra naujas. Dėl šios rūšies skundų Tautų Sąjungos tarybai pateikimo procedūros praeityje jau yra buvę diskusijų ir šioji procedūra pakankamai aiškiai yra nustatyta. Būtent, paskutinį kartą kalbamas klausimas buvo iškeltas 1926 m. ir, kaipo šio klausimo sprendimas, tų pačių metų rugsėjo mėn. 20 d. buvo priimtas Tautų Sąjungos juristų komiteto raportas, kurio pabaigoje yra pabrėžta, kad, įnešdamas klausimą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, tarybos narys turėtų precizuoti, „ar tikrai ir jeigu taip, tai kokiais atvejais jam rodosi, kad Klaipėdos konvencija buvo sulaužyta“. Tuo būdu, čia expressis verbis yra pasakyta, kad kiekvienas Tautų Sąjungos tarybos narys, norėdamas atkreipti Tarybos dėmesį dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, turi pats savo skundą suformuluoti ir tai ne bendrais posakiais, bet nurodydamas „kokiais atvejais jam rodosi, kad Klaipėdos konvencija buvo sulaužyta“. Žiniomis iš Ženevos, Vokietija šito procedūros reikalavimo nėra išpildžiusi ir nori iškelti Lietuvos vyriausybei bylą labai jau suprastintu būdu. Būtent, ji yra tik pridėjusi lydimąjį raštą prie kelių Klaipėdos krašto vokiečių anoniminio skundo. Savaime aišku, kad toks skundo patiekimas prasilenkia su mūsų aukščiau nurodytąja procedūra skundams teikti. Klaipėdos vokiečiai nėra įgalioti formuluoti skundus Tautų Sąjungos tarybai dėl Klaipėdos konvencijos laužymo. Tuos skundus gali patiekti tik Tautų Sąjungos tarybos nariai.


Rusija neišdavė vizų Lietuvos parlamento delegacijai, pasiruošusiai liepos 20 dieną dalyvauti Čečėnijoje organizuotoje tarptautinėje konferencijoje. Rusijos ambasada Lietuvoje du kartus atsisakė Seimo nariams išduoti vizas. Lietuvos parlamentarai, ruošdamiesi kelionei į Čečėniją, taip pat tikėjosi paieškoti ir pagrobto lietuvių verslininko V.Grodžio, kuris, pasak pagrobėjų, yra laikomas Čečėnijoje. Nepaisant Rusijos blokados, vis dėlto į Čečėniją pavyko nuvykti vienam Lietuvos atstovui - Seimo grupės ryšiams su Čečėnija palaikyti visuomenės patarėjui Dainiui Žalimui. D.Žalimui, deja, nepavyko Čečenijoje aptikti jokių pagrobtojo V.Grodžio pėdsakų, nes, čečėnų teisėtvarkininkų teigimu, lietuvio verslininko Čečėnijoje nėra ir jo greičiausiai reikėtų ieškoti Dagestane. Dainius Žalimas sutiko “Lietuvos aido” skaitytojams papasakoti apie svarbiausias Čečėnijos problemas, V.Grodžio pagrobimo versijas, neseniai įvykusį pasikėsinimą prieš Čečėnijos prezidentą Aslaną Maschadovą. Čečėnai teigia, jog pagrobtojo lietuvio verslininko jų valstybėje nėra Aidas Petrošius Rusija neišdavė vizų Lietuvos parlamento delegacijai, pakviestai į neseniai Čečėnijoje vykusią tarptautinę konferenciją. Konferencijos dalyviai pasmerkė ne tik šį Maskvos veiksmą, bet ir visapusišką Čečėnijos blokadą. Vis dėlto minėtoje konferencijoje dalyvavo vienas Lietuvos atstovas, Vilniaus universiteto Teisės fakulteto doktorantas, Seimo grupės ryšiams su Čečenija palaikyti visuomenės patarėjas Dainius Žalimas. Savo mintimis apie konferenciją, padėtį Čečėnijoje, pagrobtąjį lietuvį Grodį, pasikėsinimą į A.Maschadovą D.Žalimas sutiko pasidalyti su “Lietuvos aido” skaitytojais. Visapusiška blokada 1997 m. gegužės 12 d. pasirašytoje Rusijos ir Čečėnijos taikos sutartyje buvo paskelbta, kad nuo šios sutarties pasirašymo dienos abi šalys atsisako viena prieš kitą naudoti jėgą ar grasinti, nesvarbu, kokius tarpusavio ginčus spręstų. Toje pačioje sutartyje Rusija pripažino Čečėnijos suverenumą, žadėdama su nauja kaimyne elgtis, kaip to reikalauja tarptautinės teisės normos ir principai. Taikos sutartis, turėjusi nutraukti trejus metus trukusį čečėnų tautos naikinimo karą, tapo naujo, nuo pasaulio slepiamo šaltojo karo pradžia. Rusija greitai pamiršo savo pažadus atlyginti jos pradėto karo Čečėnijai padarytus nuostolius bei netrukdyti užmegzti šios mažos valstybės santykius su užsienio šalimis. Rusija, pasitelkdama savo galingą propagandos ir dezinformacijos mašiną, pradėjo politinę, ekonominę, finansinę, karinę bei informacinę Čečėnijos blokadą. Čečėnai prašo pagalbos Siekdamas atkreipti pasaulio visuomenės dėmesį į įvykius Čečėnijoje, šios šalies Parlamento Užsienio reikalų komitetas, vadovaujamas buvusio parlamento pirmininko Achjado Idigovo, liepos 20-21 dienomis suorganizavo tarptautinę konferenciją “Čečėnija - Rusija: tarpusavio santykių problemos sprendimas”. Konferencijos organizavimo klausimai buvo derinami ir su Rusija, ji pažadėjo padėti užsienio svečiams gauti vizas bei į konferenciją deleguoti Dūmos deputatų grupę. Tačiau likus kelioms dienoms iki konferencijos pradžios (kaip to ir tikėtasi) Rusijos užsienio reikalų ministerija pareiškė, jog oficiali Rusijos Federacijos valdžia nepripažįsta Čečėnijos suverenumo ir nemano, kad ši šalis gali organizuoti tokias konferencijas. Apeliuodama į šias valdžios nuostatas, Rusija atsisakė išduoti vizas tarptautinės konferencijos dalyviams užsieniečiams. Tačiau konferencija Džochare (buvusiame Grozne) vis dėlto įvyko. Į Čečėniją atvyko parlamentarų grupės iš Lenkijos, Gruzijos bei Estijos. Lietuvos Seimo grupė ryšiams su Čečėnijos Respublika Ičkerija, negavusi Rusijos vizų, susitikime nedalyvavo (jai atstovavo vienas D.Žalimas). Nevyriausybinėms organizacijoms konferencijoje atstovavo svečiai iš Didžiosios Britanijos ir Japonijos. Susitikime dalyvavo ir laikinai einantis Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) pagalbos misijos Čečėnijoje direktoriaus pareigas Leonas Vasčinskis. Maskvai nutarus sutrukdyti tarptautinę konferenciją tapo aišku, kad Dūmos deputatai į Džocharą neatvyks, todėl Rusijai atstovavo tik Andrejaus Sacharovo fondo darbuotojai. Per dvi dienas trukusius posėdžius konferencijos dalyviai analizavo įtampos, įsivyravusios tarp Rusijos ir Čečėnijos, priežastis. Visi vieningai nusprendė, jog pagrindinė dabartinės Čečėnijos krizės priežastis - Rusijos nenoras civilizuotais būdais spręsti konfliktą. Konferencijos dalyviai priėmė rezoliuciją, kurioje pasaulio visuomenės ir valstybių vadovų prašoma atkreipti dėmesį į susidariusią Čečėnijoje padėtį. Delegatai pasmerkė 1994-1997 m. Rusijos karo veiksmus Čečėnijos teritorijoje bei dabar vykdomą visapusišką šios šalies blokadą. Taip pat pasiūlyta įvairiose pasaulio šalyse kurti pagalbos Čečėnijai programas. Konferencijoje priimti dokumentai išsiųsti į ESBO, Jungtines Tautas, Europos Sąjungą bei Europos Tarybos Tarpparlamentinę asamblėją. ESBO priversta ieškoti kompromiso Čečėnijoje mažai vertinamos tokios pagalbos programos kaip laikinoji ESBO pagalbos misija, nes ji (keli sunkvežimiai su vaistais bei kita medicinos įranga) mažai tegali padėti skurstančiai šaliai. Vis dėlto Čečėnijos vadovybė teigia, jog jai nesinori atsisakyti ESBO teikiamos nors ir labai nedidelės pagalbos, tačiau čečėnai niekuomet nesutiksią, kad ši labdara būtų apibūdinama kaip parama Rusijos satelitui. Reikalas tas, kad ESBO klausimai dėl tokių pagalbos misijų sprendžiami visuotiniu konsensusu, o Rusija (taip pat dalyvaujanti svarstant šiuos klausimus) nėra suinteresuota Čečėnijos padėties gerėjimu. ESBO pagalbos misija Čečėnijoje ėmė veikti dar Rusijos inspiruoto karo metais. Iki šiol ši misija veikia turėdama seną mandatą, kuriame Čečėnijos statusas tiesiogiai susietas su priklausomybe Rusijai. Neseniai kilo konfliktas, kai Čečėnijos valdžia paprašė, kad ESBO pagalbos misijos vadovai įsigytų naują mandatą. Dabar ESBO intensyviai ieško kompromisinių problemos sprendimo būdų, kurie patenkintų ir Rusiją, ir Čečėniją. Čečėnai eina lietuvišku keliu Anot tarptautinėje konferencijoje dalyvavusio D.Žalimo, dabartinė Čečėnijos padėtis labai primena 1990-1991 metus Lietuvoje. Lietuviai taip pat patyrė negalinčios atsisakyti imperinių ambicijų Rusijos blokadą. Maskva netesėjo Lietuvai (kaip ir vėliau Čečėnijai) duotų pažadų atlyginti okupacijos padarytą žalą. “Čečėnija supranta, kad Lietuva - jos nelaimės draugė ir potenciali sąjungininkė, - sakė D.Žalimas. - Čečėnai labai vertina tą pagalbą, kurią Lietuva karo metais suteikė šiai šaliai. Tačiau dabar imu stebėtis mūsų spauda, keliančia triukšmą dėl kelių kompiuterių, iš Seimo nukeliavusių į Čečėnijos parlamentą, kur jie šiuo metu yra reikalingesni nei atkuntančioje Lietuvoje. Juk Lietuvai sunkiu nepriklausomybės atgavimo metu mes taip pat sulaukdavome nesavanaudiškos užsienio valstybių pagalbos. Todėl dabar būtent Lietuva, pati patyrusi išsivadavimo iš sovietinės okupacijos sunkumus, turėtų noriai talkinti dar į sunkesnę padėtį pakliuvusiai Čečėnijai”, - mano D. Žalimas. V.Grodžio pėdsakų Čečėnijoje nerandama Pagrobto lietuvių verslininko V.Grodžio problemą čečėnai vertina kaip didžiausią kliūtį plėtojant Čečėnijos ir Lietuvos santykius. Tačiau, pasak D.Žalimo, Čečėnijos teisėsaugininkai ne kartą yra pabrėžę, kad V.Grodžio šioje šalyje nėra. Gavusi pranešimą apie lietuvio verslininko pagrobimą, Džocharo valdžia mobilizavo visas vidaus reikalų sistemos pajėgas jo paieškai. Čečėnijoje užsieniečiai labai išsiskiria iš bendros gyventojų masės, todėl V.Grodžio apsilankymas šalyje tuojau pat būtų užfiksuotas, kaip kad būdavo su kitais pagrobtais užsieniečiais. Tačiau čečėnų teisėsaugininkų paieškos buvo bevaisės - V.Grodžio niekas nematęs nei Džocharo apylinkėse, nei kituose šalies regionuose. Pagrobimu įtariami dagestaniečiai Kai kurios čečėnų teisėsaugininkų žinios leidžia manyti V.Grodį esant kaimyniniame Dagestane. Su tarptautinį V.Grodžio pagrobimo tyrimą atliekančiomis tarnybomis bendradarbiavęs Dagestano saugumo tarybos sekretorius Mahomedas Talbojevas garsus kriminaline praeitimi, nors tai - dažnas reiškinys Dagestano valdžios sluoksniuose. Neverta pamiršti, kad Rusijos ir Čečėnijos karo metu Dagestano vyriausybė atvirai palaikė rusus ir teikė jiems reikalingą pagalbą, nors paprasti žmonės tam nepritarė. Todėl ir pasibaigus karui Čečėnija bei Dagestanas netapo gerais kaimynais. Atsižvelgdami į M.Talbojevo kriminalinę praeitį, čečėnų pareigūnai iškėlė dar vieną versiją: pats Dagestano saugumo tarybos vadovas gali būti susijęs su pagrobimu ir, naudodamasis tarnybine padėtimi, visus įtarimus mėgina nukreipti į Čečėnijos pusę. Prekybą žmonėmis pradėjo rusai Įkaitų grobimas - viso Šiaurės Kaukazo regiono problema. Įkaitai grobiami ir kaimyniniuose Stavropolio bei Krasnodaro kraštuose, Šiaurės Osetijoje, Dagestane, Ingušijoje, tačiau Rusijos žiniasklaida tai nutyli. Beje, prekybą žmonėmis karo metais pradėjo rusų kariuomenė, vėliau pagrobtųjų giminaičiams už degtinę ar pinigus leisdavusi išsipirkti savo belaisvius ar bent jų lavonus. Ilgainiui įkaitus ėmė grobti ir čečėnai. Kiekviena šeima, kurios giminaičiai buvo paimti į rusų nelaisvę, stengėsi turėti “savo” įkaitą, kurį vėliau galėtų iškeisti į sau brangų žmogų. Įkaitų grobimas, skatinamas rusų armijos veiksmų, išplito visame regione. Dabar Čečėnijoje tokie veiksmai valdžios griežtai baudžiami, kita vertus, šalį palikus paskutiniam rusų kareiviui, nebeliko ką grobti. Tačiau aplinkiniuose rajonuose grobiant įkaitus ir toliau prisidengiama Čečėnijos vardu. Tokias “antis” skleidžia ir Rusijos žiniasklaida, stengdamasi kompromituoti Čečėnijos įvaizdį pasaulyje. Pasak D. Žalimo, kai kurių Lietuvos dienraščių svarstymai apie V.Grodžio pagrobimą sutampa su Rusijos žiniasklaidos pranešimais, kuriuose beatodairiškai smerkiami čečėnai, nors jų kaltė pagrobiant lietuvį verslininką dar nėra įrodyta.


RABATAS, III. 1. (TASS-ELTA). Kaip praneša MAP-o agentūra, vakar Uarglėje – Sacharos centre – įvyko didelė alžyriečių demonstracija, kurios dalyviai rėmė Alžyro respublikos laikinąją vyriausybę. Taikią demonstraciją žiauriai nuslopino Prancūzijos kariuomenė, pradėjusi šaudyti. 8 Alžyro patriotai buvo užmušti ir 15 sužeista. Daug demonstrantų suimta. PARYŽIUS, III. 1. (TASS-ELTA). Alžyro ir Orano miestų gatvėse vakar vėl buvo pralietas taikių Alžyro gyventojų kraujas. Banditai iš „slaptosios ginkluotos organizacijos“ įvykdė daug pasikėsinimų, užmušė ir sužeidė daug žmonių. Užmuštųjų ir sužeistųjų tarpe daug moterų ir vaikų. Sprogimai apgadino kelis pastatus. Tuose pačiuose miestuose „ultros“ apiplėšė kelis bankus ir pavogė apie 200 tūkstančių naujų frankų.


Kaip Amerikos lietuviai mini Vytauto Didžiojo 500 metų mirties sukaktuves

Amerikos lietuviai Vytauto Didžiojo 500 m. mirties sukaktuves minėjo su ypatinga pagarba. Rochestery, N. Y., kaip pažymi vietos laikraščiai, tokio iškilmingo lietuvių apvaikščiojimo iki šiol dar nebuvo. Rytą visi vietos lietuviai, prisisagstę specialei iškilmėms pagamintais ženkleliais, nuvyko į bažnyčią. Pradžioje eisenos buvo nešamos Amerikos ir Lietuvos vėliavos. Bažnyčioje buvo atlaikytos iškilmingos pamaldos, po kurių vietos klebonas, J. Bakšys, pasakė iškilmėms pritaikytą pamokslą, apibūdindamas Vytauto D. reikšmę Lietuvai. Po pietų visi vyko į vieną didžiausią to miesto salę, Holy Redeemer, kur buvo antroji programos dalis. Einant į Holy Redeemer mažos mergaitės per miestą nešė Vytauto D. paveikslą. Programa pradėta Amerikos ir Lietuvos himnais. Po to, prakalbos, dainos, muzika ir k. Tarp kitko, buvo sudainuotas naujas kom. Vanagaičio kūrinys „Himnas Vytauto garbei“. Be to, kalbėjo vietos amerikiečių atstovai. Jie ypač dėkojo lietuviams už tokias gražias suruoštas iškilmes, kokių iki šiol dar čia nebuvę. Ypač su malonumu tenka pažymėti, kad šiose nepaprastose iškilmėse gausingai dalyvavo ukrainiečiai. Jie iškilmių programoje atliko daugybę savo numerių. Tarp kitų kalbėjo ukrainiečių klebonas, Basil Turula. Jis pažymėjo smurtiškus lenkų žygius, linkėjo artimiausiu laiku atvaduoti Lietuvai savo sostinę Vilnių ir prašė lietuvius padėti jiems išvaduoti skurstančią Ukrainą. Vyrų ir mišrūs ukrainiečių chorai sudainavo keletą savo liaudies dainelių. Po to, kalbėjo d-ras Suckovanchenko. Baigdami savo programą, ukrainiečiai, vadovaujami prof. Sorochinskio, atliko keletą muzikos kūrinių. Po to programą tęsė vėl lietuviai. Keletas kalbėtojų, lietuvių ir anglų kalbomis, plačiai apibūdino Vytauto Didžiojo darbus, jo reikšmę Lietuvai. Po kalbų per Lietuvos atstovą Amerikoje pasveikinti nepriklausomos Lietuvos lietuviai, pabrėžta, kad Amerikos lietuviai nebus tol ramūs, kol nebus išvaduota sostinė Vilnius. Po rezoliucija pasirašė susirinkimo garbės pirmininkas kun. M. Bakšys ir kiti susirinkimo įgalioti asmenys.


Centralinio vykdomojo komiteto prezidiumas nutarė ratifikuoti Sovietų vyriausybės prisijungimo aktą prie protokolo dėl draudimo vartoti karuos nuodingas dujas, pavesdamas užsienių komisariatui pareikšti, kad protokolas privalomas SSSR tik tų valstybių atžvilgiu, kurios jį ratifikavo arba galutinai prie jo prisijungė. Protokolas Sovietų vyriausybei nebūsiąs privalomas tų nedraugingų valstybių atžvilgiu, kurios su SSSR kariausiančios arba būsiančios su jomis formališkoj ar faktiškoj sąjungoje ir nesiskaitysiančios su protokolo uždedamais draudimais.


Paskelbtas vakar lenkų atsakymas į mūsų vyriausybės vasario 26 d. notą yra charakteringas raštas. Lenkai vengia diskusijų raštu ir stengiasi kuogreičiausia pradėti derybas žodžiu. Jie net nėra atsakę į visą eilę svarbių mūsų vyriausybės pastatytų klausimų. Kai Lietuvos vyriausybė savo atsakyme iš sausio 16 d. į lenkų pirmąjį raštą iš sausio 11 d. iškėlė eilę svarbių lenkų neįvykdytų pasižadėjimų, tai lenkai visai nieko į tai neatsakė, o atsiuntė savo labai kvepiantį ultimatumu: „norite ar nenorite“. Nors Lietuva visai pamatuotai galėjo nutylėti jos iškeltus klausimus ignoruojantį ultimatyvų lenkų raštą, tačiau mūsų vyriausybė pasirinko kitą kelią. Ji nutarė eiti iki toliausių mandagumo ir taikingumo bei nuolaidumo ribų. Mūsų vyriausybė dar kartą pabrėžė visus klausimus, į kuriuos lenkai pasiliko skolingi savo atsakymu, mandagiai nurodė, kad lenkai be pamato imasi interpretuoti savotiškai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucijos tekstą. Ir iš tikro, kai Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucija kalba tik apie tokių santykių tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatymą, kurie pašalintų ginkluoto susirėmimo pavojų, tai lenkai prisimygę visą laiką kalba apie normalius santykius. Tiesa, ir Lietuva geidžia normalių santykių gal nemažiau už lenkus, bet normalūs santykiai gali išeiti tik iš normalios padėties. Jeigu Lenkija yra pasiryžusi tą normalią padėtį atstatyti, tai mes jau ryt galime turėti normalius santykius. Ir, tur būti, niekas tuo daugiau nesidžiautų, kaip lietuviai. Bet, deja, visiškai nematyti, kad lenkai galvotų apie normalios padėties atstatymą. Jie ne tik negalvoja savo smurto atitaisyti, bet nenustoja vesti lietuvybės naikinimo politikos pagrobtose srityse. Taigi, normaliems santykiams lenkai pamatą išgriovė ir nenori jo atstatyti. O be normalaus pamato negali būti ir normalių santykių. Lenkai nori juos statyti be pamato, ore. Jie mano, kad ignoruodami praeitį, ignoruodami savo smurtą pasieks to, kad lietuviai, viską užmiršę, vieną dieną pradės šaukti: „Kochajmy się!“ Kadangi lenkai priima mūsų vyriausybės pasiūlymą pradėti dar šį mėnesį derybas, tai, vadinasi, derėsimės. Tautų Sąjungos atstovų lenkai deryboms, matyt, nenori. Nors mūsų manymu, ten, kur tikrai ir rimtai norima susitarti ir parodyti savo taikingumą, liudininkai pakenkti negalėtų; tačiau, jeigu lenkai nenori, tai ne ką padarysi. Skeptikai jau šiandien pranašauja šitos derybos būsiančios visai bergždžios. Mes čia nenorėtume užsiimti pranašavimais. Bet pabrėžiame, kad šitai pareis visiškai nuo lenkų. Lenkai derybas siūlė, lenkai jų reikalavo, lenkai pasižadėjo patiekti svarstytinus klausimus. Todėl ir derybų likimas daugiausia nuo jų pareis. Lietuva šaltokai žiūri į derybas. Jai sunku yra nusikratyti skepticizmu. Tas skepticizmas visiškai nėra koks apriorinis nepasitikėjimas, bet ilgo patyrimo vaisius. Nuo pat mūsų valstybės įsikūrimo mes derėjomės su lenkais nesuskaitomą kartų daugybę: Vilniuje, Kaune, Kalvarijoj, Suvalkuose, Varšuvoj, Briusely, Ženevoj, Kopehagoj, Lugano , Rygoj… Šiandien sunku atsiminti ir išskaičiuoti visas tas vietas, kur lenkų lietuvių derėtasi. Ir iš visų šitų nesuskaitomų ilgų derybų buvo susiderėta vieną vienintelį kartą… Suvalkuose. Ir to susiderėjimo vaisius, Suvalkų sutartis, po dviejų dienų buvo niekšiškausiu būdu sulaužyta. Taigi nenuostabu, kad turint tokį patyrimą ir prie geriausių norų mums sunku nusikratyti skepticizmu. Tad, Lietuva eina į derybas be ypatingo optimizmo, bet ir nenorėtų iš anksto daryti pesimistinių pranašavimų. Pamatysime. Derėjomės gal šimtą kartų – nieko neišėjo. Galime pasiderėti dar šimtą ir vieną kartą – gal išeis. Lietuva eina derybosna, kad išbandytų visus galimumus, kad parodytų savo taikingumą, kad dar kartą viešai pareikštų savo teises. Bet derybų likimas pareina ne nuo Lietuvos. Derybų likimas pareina nuo to, kas suardė ir tebeardo gerą dviejų tautų sugyvenimą, kas smurtu pagrobė svetimas žemes, kas ant rytojaus laužo šiendien pasirašytas tarptautines sutartis. Pilsudskis smurtu pagrobė Vilniją, Pilsudskis sulaužė Suvalkų sutartį, Pilsudskis persekioja lietuvybę Vilnijoj, jis neįsileidžia ištremtų lietuvių, jis ruošė ir gal teberuošia naują smurtą Lydoj. Taigi Pilsudskis dabar turi parodyti Karaliaučiuje, kad jis atsisako nuo savo likšiolinių metodų, nuo griovimo ir ardymo, kad jis moka ne tik laužyti, užgauti svetimas teises, bet ir jas atitaisyti. Jeigu Pilsudskis šito parodyti nenorės, tai, žinoma, derybos bus bergždžios. Bet tada Pilsudskis tegu ir ima visą atsakomybę už taikos rytų Europoj griovimą. Taigi, derėsimės, derėsimės gal jau šimtą pirmą kartą. Jeigu lenkai liausis eiti smurto ir netiesos keliu – tai susiderėsime. Jeigu ne – tai – ne. Tačiau klystų lenkai, jeigu jie manytų lietuvius apsukti, apgauti ir priversti prie smurto padėties pripažinimo. Lietuviai nepaleido ir nepaleis savo teisių iš akių, gynė ir gins jas visomis priemonėmis.


RADVILIŠKIS. Šiomis dienomis remonto-mechaninė įmonė išsiuntė į dirvonines žemes eilinę savo produkcijos siuntą. Tarybiniams ūklams išsiųstos 42 cisternos degalams, trijų kubinių metrų talpos kiekviena. Šiemet įmonė pagamino daug mechanizmų ir irengimų broliškųjų respublikų tarybiniams ūkiams. Didelę paklausą turi gamyklos gaminami montavimo - demontavimo prietaisai traktoriams „DT-54“, kurie žymiai palengvina mechanizatorių darbą remontuojant techniką. Vien tik dirvoninių žemių tarybiniams ūkiams šiemet išsiųsta 300 komplektų šių prietaisų. Rusijos Federacijos pramonė pirma laiko įvykdė 1956 metų valstybinį planą Vykdydami TSKP XX suvažiavimo nutarimus dėl tolesnio pramonės išvystymo, RTFSR pramonės darbininkai, inžinieriniai-techniniai darbuotojai ir tarnautojai, plačiai išvystę lenktyniavimą, pirma laiko iki gruodžio 27 d. įvykdė 1956 metų valstybinį bendrosios produkcijos ir daugello svarbiausių gaminių rūšių gamybos planą. Palyginti su praeitais metais, bendrosios produkcijos gamyba padidėjo 8 procentais. Iki metų pabaigos pramonė virš plano pagamins produkcijos maždaug už 5 milijardus rubliu. RTFSR pramonė viršijo sviesto ir allejaus, mėsos ir žuvies konservų, konditerijos gaminių, vynuogių vyno, arbatžolių, muilo, vilnonių audinių, kojinių bei puskojinių ir trikotažo dirbinių, odinės ir guminės avalynės, porceliano bel fajanso indų ir kitų pramonės ir maisto prekių gamybos metinį planą. Pramonė pagamino daugiau negu 1955 metais – sviesto 39,8 tūkstančio tonų, nenugriebto pieno produkcijos – 896,9 tūkstančio tonų, surio - 8,8 tūkstančio tonų, dešrų - 14,9 tūkstančio tonų, lininių audinių 67 milijonais metrų, vilnonių audinių - 13 milijonų metrų, šilkinių - 216 milijonų metrų. Įgyvendindami TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimus, RTFSR darbo žmonės su nauja jėga plėtoja lenktyniavimą už tolesnį pramonės pakėlimą, už techninę pažangą, už šeštojo penkmečio plano uždavinių įvykdymą. Prieš gyvulių žiemojimo pradžią gamykla gavo skubų užsakymą pagaminti automatinius lovius ir automatines girdyklas kiaulių fermoms. Ir ši užduotis sėkmingai įvykdyta. Šalies tarybiniai ūkiai gavo 300 komplektų automatinių lovių ir girdyklų. Be to, įmonė atlieka tarybiniams ūkiams kapitalinį sunkvežimių, automobilių ir traktorių motorų remontą. Automobilių ir traktorių motorų remonto planas įvykdytas 125 procentais. TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimų įkvėpti, gamyklos darbininkai kasdien kelia darbo našumą, siekdami greičiau įvykdyti broliškųjų respublikų užsakymus. Puikius lalmėjimus pasiekia šaltkalvystés-mechaninio cecho kolektyvas. Drg. Degulio vadovaujama šaltkalvių-surinkejų brigada pamainos užduotis kasdien įvykdo 200 procentų. Po 22,5 normos per dieną įvykdo elektros suvirintojas drg. Postnovas, šaltkalvis drg. Benelis ir kiti.


Svarbūs įvykiai Latvijoj; Politiškai ekonomiški krachai. Koalicija braška.

Pirmaisiais Latvijos kūrimosi metais, kuomet išorinis priešas buvo nugalėtas, krašte buvo mestas šūkis: „danizuokimės”, kitaip tariant — sukultūrinkim, pakelkim žemės ūkį. Vyriausybė, kurios priešakyje beveik visą laiką stovėjo ūkininkų sąjungos žmonės, nesigailėjo paramos, tarp kita ko, skirdama žemės ūkiui ir jo įstaigoms du trečdalius visų kreditų. Atatinkamos įmonės, reikėjo ar ne, augo, kaip grybai po lietaus, plėtė savo operacijas, stengėsi tenkinti ūkininkų reikalavimus. Tačiau, deja, kas nenatūraliai, dirbtinai auga, tam nelemta ilgai gyventi. „Danizacija“ yra idealas ne tik Latvijai, bet ir kitoms Pabaltijo valstybėms, kaipo žemės ūkio kraštams. Bet eiti prie jos neatsargiu protegavimu, kaip dabar liūdni įvykiai parodė, rizikinga ir nuostolinga valstybei, o pačioms įmonėms — demoralizacija. Dvi didelės įstaigos — „Lato” b-vė ir Rygos Uniono bankas, susikūrusios tokiu dirbtiniu būdu, šiandien negarbingai užkleimuotos bankroto vardu. „Lato” b-vė varė daugiausia žemės ūkio mašinų, trąšų, sėklų ir kitų žemės ūkio prekių prekybą, užpirkdama jas užsieny ir skirstydama ūkininkams. Ją įkūrė ir iki šiol vadovavo žymioj daly ūkininkų sąjungos veikėjai, jų tarpe seimo atstovai. Iki 1924 metų bendrovė veikė neperplačiausiai. Tačiau, žinodama, kad parama jai patikrinta, tais metais ji sumanė „prasiplėsti”. Kiek naudingas tas prasiplėtimas buvo, galima spręsti iš to, kad bendrovei jis iš karto suteikė 25 milionus rublių (1 milioną litų)… nuostolių. Mat, naujas b-vės turto objektas buvo ėję prie bankroto mašinų fabrikas ir ketaus liejykla, kuriuos „Latas” perėmė su visu aktyvu ir pasyvu. 1926 metais valdžią paėmė kairieji. Nutrūko kreditai ūkininkui bankui, kuris savo eile šelpė „Latą”, ir šis pradėjo Nutrūko kreditai ūkininku bankui, kurių pas notarus iš viso atsidūrė apie 400.000 latų sumai. Padėtis vis komplikavosi ir galop šių metų sausio mėn. prasidėjo katastrofa. Prisiartino terminas išpirkti 500.000 latų sumai vekselių, bet pinigų neatsirado ir negalavimai iškilo. Bendrovės viduje prasidėjo savo rūšies drugys. Buvo pastatyti ant kojų „Lato” skyriai Mintaujoj ir Rujenoj, iš kur tikėtasi už išduotas prekes gauti apie 150.000 Ls. Iš Mintaujos vekseliai atėjo, bet… sufabrikuoti. Tie mintaujiečiai, kuriems parašas nieko nekaštuoja, nuo kiekvieno vekselio iš „Lato” skyriaus uždirbo po 3—5 latus. Dėlko skyriuje už prekes nebuvo rasta tikrų vekselių, yra paslaptis. Vedėjas tvirtina, kad prekes dalinęs be vekselių, o opozicija nemano, kad jis būtų tokio didelio pasitikėjimo žmogus. Tuo pat laiku Rujenoj „Lato” skyrius sudegė su prekėmis ir atskaitomybe. Prasidėjo visoki nemalonumai: revizijos, teismo ir specialinės parlamentarinės komisijos tardymai. Kaip pasirodo, „Latas” savo laiku gavo iš finansų ministerijos 45.000 latų avansą linams užpirkti, su sąlyga, kad operacijos būtų devynis kartus didesnis, t. y. kad linų būtų užpirkta 405.000 latų sumai. „Latas” užpirko tik už 88.000 latų, bet revizijos metu nei linų, nei pinigų „Lato” linų punktuos nerasta. Punktai, žinoma, bus likviduoti, bet jie gal grąžinti valstybei tik 14.000 latų. Kiek skolingas „Latas” žemės ūkio ministerijai — dar nenustatyta. Opozicija tvirtina, kad 300.000 latų, o pats žemės ūkio ministeris — esą, tik 44.000 ls. Iš užsienio firmos siunčia „Lato” užsieninius vekselius. Vien vokiečių firmoms „Latas” prasiskolinęs 55.000 dolerių sumai. Taip pat žymių pretenzijų reiškia rusai, švedai ir olandai. Tačiau „Latas” kartu skolingas apie 1.500.000 litų Latvijos Bankui ir šitie skaitmenys daro bergždžias užsieniečių viltis. Einant Latvijos Banko statutu, „Lato” turtą likvidavus, pirmon galvon bus padengiama skola Latvijos Bankui ir tik po to eis privatinės. Bet apie likučius vargu ar tenka kalbėti, nes ir pats bankas išeis iš šios bylos su nuostoliais. Dar skandalingesnis bankrotas Rygos Union banke, kuris buvo ankštuos ryšiuos su „Lato” b-ve ir nutraukė mokėjimus tuo pat laiku. Šio banko priešakyje stovėjo buvęs kredito departamento direktorius ir vyriausybės ekonominio laikraščio „Ekonomists” redaktorius Karklinis, kuris šiuo metu sėdi už kalėjimo grotų ir neišleidžiamas net už užstatą. Suimti taip pat Union banko valdybos narys T. Ulmanis ir prokuristas Maurinis. Bankas darė visokias machinacijas su garantijom, užstatinėdamas jas po kelis kartus. Be to, dalis jo peružstatytų Latvijos Bankui prekių garantijų, kurios buvo paliktos Union banko sandėliuos, kažkur dingo. Kartu iškilo aikštėn nepadengtų čekių istorija.


Už TSRS ir Birmos draugystę ir bendradarbiavimą

Kaip čia sužinota, TSRS ambasada įteikė Birmos užsienio reikalų ministerijai atsakymą į ministro pirmininko Ne Vino vadovaujamos Birmos vyriausybės kovo 3 dienos notą dėl Birmos Sąjungos užsienio politikos. Atsakomojoje notoje pareiškiama, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė yra pasiruošusi palaikyti ir vystyti esamus TSRS ir Birmos Sąjungos draugystės ir bendradarbiavimo santykius.