Šiandien sueina lygiai dveji metai, kai vokiškieji okupantai buvo pasikėsinę į mūsų tautos kultūros šventoves. 1943 m. kovo 17 d. hitlerinių okupantų įsakymu buvo uždaryta Lietuvos TSR Mokslų Akademija, Vilniaus ir Kauno universitetai, Veterinarijos Akademija, Dailės Akademija, Pedagoginis Institutas, Konservatorija — visos aukštojo mokslo įstaigos, taip vešliai suklestėjusios 1940—41 tarybiniais metais. Šis smurto aktas prieš lietuvių tautinę kultūrą buvo logiška išdava okupantų varytos mūsų krašto nutautinimo ir kolonizavimo politikos. Jau pirmomis įsibrovimo į Lietuvą dienomis hitleriniai barbarai ėmė visaip persekioti mūsų tautos kultūrines įstaigas, mūsų intelektualus. Vien iš Vilniaus universiteto dėstytojų tarpo jie atleido 65 asmenis, kurių 55 buvo lietuvių tautybės. Fakultetų skaičius universitete buvo sumažintas nuo devynių iki penkių ir tiems patiems išlaikyti buvo skirta perpus mažiau lėšų. Įvedę gimnazijų abiturientams privalomą darbo tarnybą, pradėję gaudyti studentus išvežimui į darbus Vokietijoje, hitleriniai okupantai pasiekė to, kad Vilniaus, kaip ir Kauno universitete studentu skaičius sumažėjo 65%. Okupantų smurtas palietė ne tik aukštąsias mokyklas, bet ir daugelį žemesniųjų mokyklų. Daugybėje gimnazijų patalpų okupantai įrengė kareivines. Puikiausi, dailiai įrengti mokyklų rūmai buvo pribiauroti, sužaloti. Tačiau bene skaudžiausias vokiečių barbarų smūgis buvo suduotas lygiai prieš dvejus metus. Kovo 17 d. Vilniaus universiteto rūmus apsupo gestapo agentai ir esesininkai, ginkluoti automatais, granatomis ir kulkosvaidžiais. Gestapininkų gaujos buožėmis ir geležinėmis štangomis daužė visas išorines ir vidines universiteto įstaigų iškabas, papuošalus, ornamentus, mokslų emblemas, statulas, plėšė ir draskė paveikslus, naikino vitrinas ir t. t. Kratos universiteto įstaigose, turto grobimas ir naikinimas truko čia apie pusantro mėnesio. Panašiai buvo ir Valstybinėje Filharmonijoje. Gestapininkai neleido muzikantams net savo instrumentų iš Filharmonijos rūmų pasiimti, o kad „ko nors neatsitiktų“ — jie išstatė Filharmonijos languose kulkosvaidžius. Prie Filharmonijos durų buvo iškabinta garsioji iškaba: „Valdžios parėdymu uždaryta“. Vilniaus Pedagoginiam Institutui tą pačią dieną buvo įsakyta per 2 valandas išsikelti iš užimamų patalpų. Kadangi per taip trumpą laiką negalima buvo perkelti kur nors visas mokslo priemones ir didžiulę biblioteką, tai vokiečiai padarė savo „tvarką“: mokslo priemonės, brangi aparatūra ir kita buvo sumesti po laiptais, arba atsidūrė malkų sandėliuose. Dalis mokslo priemonių vokiečių buvo išgrobta. Milijoniniai nuostoliai buvo padaryti taip pat Mokslų Akademijai, Vilniaus ir Kauno universitetams. Iš Vilniaus universiteto fizikos chemijos instituto vokiečiai tuo metu pagrobė 37 elektros motorus, 9 stakles, 21 rašomąją mašinėlę, 13 brangių paveikslų, rektorato insignijas, jų tarpe stambų auksinį žiedą su brangakmeniu, auksines taures ir daug paauksuotų bei sidabrinių indų. O kas suskaičiuos tuos nuostolius, kuriuos vokiškieji galvažūdžiai padarė mūsų tautos kultūrai išžudydami ir nukankindami eilę mūsų kultūros darbuotojų: jauną ir gabų poetą V. Montvilą, skulptorių Grybą, žymų visuomenės veikėją ir teisininką Andrių Bulotą, žinomą lietuvių kultūrininką Jagomastą su visa jo šeima ir daugelį kitų? O kur dar be laiko mirę eilė mūsų visuomenininkų, kaip TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas, garsusis chirurgas Vladas Kuzma, kompozitorius J. Šimkus, poetas Kazys Binkis ir kiti? Sistemingu lietuvių kultūros slopinimu, planingu lietuvių inteligentijos naikinimu vokiškieji okupantai tikėjos palaušią lietuvių tautos pasipriešinimą hitleriniam jungui. Vokiškųjų grobikų kryžiuočių teutonų ainiai siekė nuskurdinti lietuvį dvasiškai, nutautinti jį ir tuo pagreitinti įvykdymą savo pagrindinio tikslo — išnaikinti lietuvių tautą ir kolonizuoti Lietuvą vokiečiais. Okupantų uždavinys, pasak Himlerio 1942 m. pradžioje paskelbtos laikraštyje „Deutsche Arbeit“ programos, buvo „ne germanizuoti rytus senąja prasme, t. y. čia gyvenantiems žmonėms primesti vokiečių kalbą ir vokiškus įstatymus, bet rūpintis, kad Ostlande gyventų tik žmonės, kurie yra tikrai vokiško germaniško kraujo“. Šiurpioms hitlerinių galvažudžių užmačioms nebuvo lemta įsikūnyti. Didvyriška Raudonoji Armija, galingais smūgiais triuškindama hitlerines gaujas, išvijo jas iš visų tarybinių žemių jų tarpe ir iš mūsų krašto. Savo istorinėmis pergalėmis Raudonoji Armija, remiama visų tarybinių tautų, išgelbėjo lietuvių tautą nuo tikros pražūties. Išsivadavusi iš okupantų jungo, mūsų tauta sparčiai ėmėsi atstatyti hitlerininkų sugriautas mokslo įstaigas. Atgaivinta Mokslų Akademija, veikia Vilniaus ir Kauno universitetai, Vilniaus Pedagoginis Institutas, Dotnuvos Žemės ūkio Akademija, Veterinarijos Akademija, Dailės Institutas, Vilniaus ir Kauno Konservatorijos. Tūkstančiai mūsų krašto jaunuolių lanko šias mokyklas ir rengiasi papildyti vokiškosios okupacijos metu taip smarkiai praretėjusias mūsų inteligentijos eiles, įsijungti į garbingą, mūsų krašto atstatymo ir kūrybos darbą. Būdama giliai dėkinga garbingai Raudonajai Armijai už savo išvadavimą ir išgelbėjimą nuo vokiškųjų grobikų jai rengtos pražūties lietuvių tauta puikiai supranta, kad visa tai ji gavo broliškų tarybinių tautų paramos dėka, tų tautų šauniųjų sūnų pralieto kraujo ir daugelio paaukotos gyvybės dėka. Lietuvių tauta žino taip pat, kad visų šitų jos laimėjimų laidas yra staliniškoji tarybinių tautų draugystė ir brolybė. Šit kodėl ji pasiryžus ir ateity branginti šią draugystę ir negailestingai kovoti prieš lietuvių tautos interesų išdavikus — lietuviškai vokiškuosius nacionalistus, tuos kultūros duobkasių bendrininkus, besistengiančius sukurstyti mūsų tautiečius prieš kitas broliškas tarybines tautas ir kliudančius mūsų krašto darbo žmonėms kovoti dėl normalių gyvenimo sąlygų sugrąžinimo Lietuvoje. Mūsų krašto darbo žmonės pasiryžę pasiaukojamu darbu Tėvynės ir fronto labui atsidėkoti už išvadavimą.


Londono Notin-hilo rajone it šungrybis išaugo fašistinė organizacija — „Nacionalsocialistinis judėjimas”. Pagrindiniai organizacijos „principai” vis ta pati rasistinė buvusios hitlerinės nacistų partijos programa. Laikraščio „Gardian” korespondentas buvo Hitlerio nuotraukomis papuoštoje „Nacionalsocialistinio judėjimo” vyriausiojoje būstinėje, kai ten vyko susirinkimas. Kai kurie dalyviai, rašo korespondentas, vilkėjo fašistinę uniformą su svastikos ženkleliais. Jiems kalbėjęs vokietis, dabar Britanijos pilietis, apsiputojęs liaupsino hitlerininkų jaunimo judėjimą. Atvira fašistinių idėjų propaganda pačiame šalies centre ir karinių treniravimo bazių pavedimas bundesverui Anglijos žemėje įžeidžia tūkstančių atidavusių gyvybę, kovoje prieš hitlerizmą anglų kareivių atminimą.


Nuo pereitos vasaros Haagos konferencijos beveik visa Europos spauda daug dėmesio kreipė vadinamam Youngʼo planui, kuris antroje Haagos konferencijoje šių metų pradžioje buvo galutinai priimtas. Šis planas yra žinomas „praeities likvidavimo” vardu. Jis pakeičia pirmiau sudarytąjį Dawesʼo planą. Savaime suprantama, kad čia daugiausia reikalai sukasi apie Vokietiją, kuriai, pralaimėjusiai karą, teko sunkiausia jo likvidacijos našta. Didžiojo karo metu parodę tiek daug ištvermės ir galybės kovoje su daug gausingesniais priešais, vokiečiai tuojau po karo visai nenorėjo prisipažinti esą nugalėti, ir daugumas iš jų pradžioje nė girdėti nenorėjo apie nusileidimus ir kontribucijas arba reparacijas nugalėtojų naudai. Kada iš jų buvo paimtos žemės, kolonijos, kada pareikalauta mokėti milžiniškos reparacijų sumos, daugelis vokiečių pasijuto ne tik skriaudžiami, bet ir giliai įžeidžiami savo tautiniuose jausmuose. Toki vokiečiai skelbė šūki: „Neduosime, nemokėsime, nepasiduosime, ‒ nes tai reikštų amžiną vergiją mūsų tautai”. Jie tikėjosi, kad nugalėtojai, jei jų ir nepagailės, tai bent nedrįs į jų žemes toliau briautis ir jas karo jėga okupuoti. Bet vėlesni įvykiai (Ruhrʼo užėmimas ir grasinimas kitomis sankcijomis) parodė, kad nugalėtojai, ypač prancūzai, anaiptol nemano su vokiečiais didelių ceremonijų daryti. Tada toliau žvelgią vokiečių politikai pamatė, kad „pasyvus pasipriešinimas” jokio gero nežada. Net savo laiku įsitikėję vokiečių laimėjimu ir buvę politikai aneksionistai pripažino, kad reikia su nugalėtojais bent kurį laiką vesti nusileidimų (Erfuellungs) politiką. Tos politikos vaisius buvo Dawesʼo planas ir Locarno paktas. Nors ir nelengva pasirodė nusileidimo politika, nors pagal Dawesʼo planą Vokietija buvo apsunkinta dideliais reparacijų mokėjimais, bet jos politinis prestižas Europoje ir visame pasaulyje ėmė kilti, o tos politikos reiškėjas nabašninkas Stresemannas buvo susilaukęs labai daug pagarbos ne tik Vokietijoj, bet ir didžiųjų Europos politikų tarpe. Bet tiek patys vokiečiai, tiek jų kreditoriai matė, kad Dawesʼo plano uždėta našta Vokietijai ilgainiui darosi nepakeliama. Ir štai buvo sušaukta Haagos konferencija, kuri, posėdžiaudama pereitą vasarą ir šių metų pradžioje priėmė naują Vokietijos reparacijų sutvarkymo planą, Youngʼo plano vardu. Prieš tą planą vokiečių dešinieji su Hugenbergu priešakyj buvo pavarę didelę propagandą, norėdami, kad tautos balsavimo keliu jis būtų atmestas. Bet plebiscitui reikalingo balsų skaičiaus jie nesurinko. Haagoje priimti susitarimai po labai ilgų debatų pereitą trečiadienį Reichstago didele balsų dauguma buvo priimti, gavo Reichstago pritarimą, ir pereitą ketvirtadienį jie, kaipo skuboti, jau pasirašyti Reicho prezidento Hindenburgo. Vadinasi, sunkios sutartys laimingai išvestos iki galo, karšti ginčai dėl jų vokiečių valdžios nenugriovė. Įdomu, kad pats prezidentas Hindenburgas, pasirašydarnas su Youngʼo planu surištas sutartis ir įstatymus, rado reikalo išleisti trumpą atsišaukimą į vokiečių tautą, kuriame trumpai paaiškino, kodėl jis šias sutartis ir įstatymus pasirašė. Mat, einant kovai už ir prieš Youngʼo planą, prezidentas buvo gavęs daug įvairių ilgų ir trumpų protestų, kuriuose jam buvo siūloma neduoti savo parašo toms Haago sutartims ratifikuoti. Į tuos visus susirūpinusiųjų protestus Hindenburgas atsakė šitaip: „Po ilgo, sąžiningo Youngʼo įstatymų tyrimo, aš juos pasirašiau liūdinčia, bet kieta širdimi. Išklausęs plano šalininkų ir priešininkų, uoliai apsvarstęs Už ir Prieš, aš įsitikinau, kad, nežiūrint didelio apsunkinimo, kuri naujasis planas vokiečių tautai ilgiems metams uždeda, ir nežiūrint didelių abejojimų, kurie gali būti sukelti prieš kai kuriuos jo nuostatus, visgi Youngʼo planas, lyginant ji su Dawesʼo planu, yra pagerėjimas ir palengvėjimas, ekonominė ir politinė pažanga sunkiame laisvės ir Vokietijos atstatymo kelyje. Aš gerai žinau, kad ir Youngʼo plano priėmimas nuo mūsų neatims visų ateities rūpesčių. Bet aš esu įsitikinęs, kad dabar pradėtas kelias, kuris duos užimtam vokiškam kraštui seniai laukiamą laisvę ir mums visiems tolimesnės pažangos vilčių, pasirodys kaipo tikriausias.” Kaip matome, ir Youngʼo planas vokiečiams nėra lengvas. Jį priimdami, vokiečiai savo širdyse, be abejo, po keleto metų tikisi sulauksią politinės konjunktūros pakitėjimo ir Youngʼo plano revizijos. Dabar jis jau yra palengvinimas, — vadinasi, etapas į laimingesnį tytojų. Ne tik išmintingieji vokiečių politikai, bet ir visas pasaulis pripažįsta, kad šiuo atveju Vokietijai laimingesnė buvo nusileidimo, o ne užsispyrimo politika.


Nedidelė mūsų Baltijos jūra. O kiek tautų gyvena josios pakrantėse! Suomiai ir švedai, rusai, latviai ir estai, lietuviai ir lenkai, vokiečiai ir danai – visi jie trokšta taikos, visi jie Baltijos jūrą vadina taikos jūra. Socialistinės šalys tikrai kovoja už taiką, plačiai vykdo taikią statybą. Siekia taikos ir mūsų vakarinio kaimyno – Danijos gyventojai. Tik vyriausybė neklauso paprastų žmonių balso ir pajungė šalį kariniam NATO blokui. Mūsų jūreiviams ne kartą teko susitikti, kalbėtis su danais. Man irgi teko bendrauti su jų žvejais. …Palikęs gimtuosius krantus, mūsų laivas plaukia į vakarus. Aplink vanduo ir kur-ne-kur klykauja užklydusi žuvėdra. Gūdu. Praplaukta keliolika valandų. Ir kairėje žybčioja švyturys. Klausiu šturmaną: – Jau Danija? – Ne, tai nedidutė Kristianse sala, danų forpostas Baltijos jūroje. Ne kartą tą salą teko praplaukti – ir dieną, ir naktį, bet taip ir nepavyko sužinoti, kas ir kaip joje gyvena. Pernai tai padarė avarinio gelbėjimo laivo „Rambynas“ kapitonas Algimantas Monkus. Prie pat Kristianse salos mūsų tralerį ištiko nelaimė, ir „Rambynas“ atskubėjo į pagalbą. Į laivąa atvyko danų valdžios atstovas. Į vilkiko denį pakilo salos komendantas Jakobsenas. Mūsiškiat svetį prideramai pavaišino. Žemės ūkio produktais turtingos šalies gyventojams buvo keista, kodėl tarybiniat jūreiviai tiek daug vartoja mėsos, riebalų. Monkus paaiškino: – Daug dirbame, tad ir sočiai valgome. Jakobsenas toliau šios temos nelietė ir pakvietė mūsiškius į salą. Komendantas svarbiausias žmogus saloje – mūsiškius priėmė nuoširdžiai. Vaišės nepasižymėjo gausumu. Puodukas kavos. Sviestainiai. Sviestas užteptas labai plonai. Kaip čia neprisiminsi prieškarinės Lietuvos valstiečių? Sviesto gamino daug, o patys mito pasukom žilino barščius liesu pienu. Pavaišino komendantas konjaku ir priminė, kad butelis pradėtas prieš kelerius metus, kai buvo sūnaus krikštynos. Ne iš gero toks taupumas. Šeimininkas atsiprašė ir priekaištingai mūsiškiams pasakė: – Spaudžia apsiginklavimo našta, – ir parodė valdančiosios socialdemokratų partijos laikraštį „Aktuelt“. – Jūs kalti, kad mums vis sunkiau gyventi. Jeigu Tarybų Sąjunga Danijai negrasintų, kuo puikiausiai gyventume. – Kuo mes grasiname? Jakobsenas nemokėjo atsakyti. Jautėsi, kad jį apmulkino šis socialdemokratų antikomunistinis leidinys, ir jis pasuko kalbą kita linkme. O juk tokių jakobsenų šalyje nemaža. Bet vis labiau nyksta mitas apie Rytų kaimyno agresyvumą, vis daugiau danų supranta, kad tikras jų priešas – imperializmas, militarizmas. Dar kelis kartus mūsiškiai susitiko su komendantu. Jis darėsi vis atviresnis, linksmesnis ir kartą pasakė: – Iš tikro, jūs puikūs vaikinai. Matyti, jums tikrai nereikalinga mūsų Danija. Kažkas neaiškaus… „Rambynas“ išplaukė į Klaipėdą. Po kiek laiko Algimantas Monkus gavo Jakobseno laišką. Mažos salos komendantas, matyti, pradėjo galvoti. Apsiginklavimo naštą jaučia oficialus valdžios atstovas. O kaip gyventi paprastiems žmonėms? Prie Farerų salų silkes gaudo ne tik mūsų žvejai. Čia gausu ir danų, vietinių salų gyventojų. Laivukai nedideli, įgulos negausios. Ir tai suprantama. Juk traleriuką ne taip lengva įsigyti. Perka susidėję keli žvejai ar net visa bendruomenė. Tinklai irgi nepigūs. Tad danai žvejoja tik ramiu oru. Trys balai, ir jie skuba į fiordus. Mūsiškiai žvejoja ir septyniems balams esant. Danai tinklus nuleidžia tik iki penkiolikos metrų. Lietuvos žvejai dabar gaudo silkes 50–60 metrų gilumoje. Dar neturėdami laimikių, danų žvejai sudaro sutartis su pirkliais-vertelgomis. Laiku nepristato sutarto žuvies kiekio moka baudas. Matyt, todėl neseniai jie kreipėsi į Lietuvos laivyno ekspedicijos viršininką Bronių Rudzinską, prašydami parduoti 100 tonų šviežių silkių. Kai mūsų laivai nuo didelės audros slepiasi fiorduose, tenka susitikti su danais. Juos ypač traukia kinas. Mat, kiekviename mūsų laive yra kino aparatūra. Per reisą žvejai peržiūri po keliasdešimt filmų. Tai danus stebina (Farerų salose tėra vienas kino teatras), ir jie mielai žiūri filmus. Ypač kai rodoma veltui. Neatsisako jie ir nuo maišo miltų. Ne todėl, kad trūktų produktų. Salose jų gausu. Tik žvejams jie – labai brangūs. Vietos gyventojai noriai pasakoja apie savo šiokiadienius ir vis priduria, kad iki karo buvo geriau. Viską sumaišė toji nelemtoji Šiaurės Atlanto sąjunga. Farerų salų gyventojai prieš tai protestavo. Būdamas Atlante, mačiau danų karo laivus su žandarais. Jie atvyko malšinti neramumų. Žvejai ir aviganiai ėmėsi ginklo. Betarpiška dingstis, sukėlusi neramumus, buvo gydytojo atšaukimas iš Klaksvigo gyvenvietės į Daniją. Tikroji nepasitenkinimo priežastis ta, jog salų gyventojai nenori turėti nieko bendro su kariniais Danijos įsipareigojimais, su vis didėjančiomis karinėmis išlaidomis, kurias užkrovė Danijai ΝΑΤΟ. Įkandin žandarų į Farerų salų centrą Torshauną atvyko tuometinis danų ministras Kampmanas. Po ilgų derybų gydytojas buvo paliktas, bet neramumai nesiliovė. Įvyko keli Klaksvigo gyventojų susidūrimai su policija. Danų valdžia trisdešimt žmonių nuteisė kalėti. Kaip matyti, salų gyventojai nenori kęsti sunkumų, kuriuos sukelia Danijos dalyvavimas agresyviame Šiaurės Atlanto bloke. Tai pripažįsta ir vokiečių savaitraštis „Zontag“: „Farerų salų gyventojų veiksmai nukreipti į išsivadavimą nuo šių sunkių pančių“. Turtinga, ekonomiškai išsivysčiusi Danija vis labiau kenčia nuo karinių išlaidų, vis labiau smunka darbo žmonių pragyvenimo lygis. Štai kur mūsų Vakarų kaimyną veda NAT


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Radio žiniomis iš Jeruzalės, nežinomi piktadariai atidarė Šv. Juozapo kapą Nabuluose ir pavogė daug įvairių relikvijų, tarp kurių Abraomo žiedą.


Pažangioji mūsų visuomenės klasė turi savo priešakinį būrį, kurį sudaro sąmoningiausi, labiausiai patyrę, kovoje užsigrūdinę draugai. Toks būrys mūsų šalies darbininkų klasėje susidarė beveik prieš penkiasdešimt metų ir jis vadinasi bolševikų, komunistų partija. Šios partijos organizatoriai ir vadovai buvo V. I. Leninas ir J. V. Stalinas. Kodėl darbininkų klasei reikalinga partija? TSRS darbininkų klasė gyveno labai sunkiose ir sudėtingose sąlygose. Jai teko atkakliai kovoti su stipriais ir klastingais priešais. Kaip armijai mūšiuose, taip darbininkų klasei jos revoliucinėje kovoje būtinai reikalingas kovinis vadovavimo štabas. Toks štabas darbininkų klasei ir yra bolševikų partija. Tarybų Sąjungos darbininkų klasė, darbo žmonės turi daug įvairių organizacijų. Tai Tarybos — valstybinė organizacija, jungianti visus tarybinius piliečius be jokio skirtumo. Tai — profesinės sąjungos, jungiančios beveik visus darbininkus ir tarnautojus. Tai — kooperacinės valstiečių organizacijos, jungiančios beveik visus valstiečius ir amatininkus. Tai — jaunimo organizacijos, visokiausios mokslinės, gynybinės, sporto ir kitokios visuomeninės organizacijos, kuriose yra dešimtys milijonų narių. Kiekviena jų dirba savo srityje, gyvena savo savarankišką gyvenimą. Jos visos tarnauja darbo žmonių reikalams. Tačiau kur gi tokia darbininkų klasės, darbo žmonių masių organizacija, kuri užtikrintų darnų visų nepartinių organizacijų darbą viena bendra kryptimi, vykdytų vieningą vadovavimą visoms toms organizacijoms? Tokia centrinė, vadovaujanti organizacija yra mūsų partija. Kodėl? Partiją sudaro priešakiniai darbininkų klasės, valstiečių, inteligentijos žmonės. Tie žmonės gyvena ir dirba pačioje darbo žmonių masėje, jie glaudžiai susiję su visomis nepartinėmis organizacijomis ir stovi jų priešakyje. Savo patyrimu, savo įtaka darbo žmonėms bolševikų partija — tai vienintelė organizacija, kuri gali parengti bendrą veikimo liniją visoms organizacijoms, kuri gali sukoncentruoti savyje visą darbo žmonių kovos vadovavimą. Partija visai nepakeičia savimi nei vienos nepartinių organizacijų. Partiniai organai ne įsakinėja nepartinėms organizacijoms, o teikia joms pagalbą jų darbe. Komunistai, kurie yra nepartinių organizacijų nariai, kaip priešakiniai ir įtakingi žmonės, įtikinimo būdu pasiekia to, kad šios organizacijos eina paskui partiją, savanoriškai priima jos vadovavimą. Imkime darbo žmonių deputatų Tarybas. Liaudis į jas išrenka savo geriausius žmones. Į vadovaujančias vietas Tarybose partija iškelia savo kandidatus. Ir jeigu valstybinių organų vadovai, kaip taisyklė, yra partijos iškeltieji kandidatai, tai dėl to, kad jie yra išbandyti, liaudžiai atsidavę žmonės. Partijos jėga glūdi jos pažangioje, revoliucinėje teorijoje — marksizme — leninizme, jos organizuotume, geležinėje jos eilių drausmėje, jos nenumaldomoje kovoje su liaudies priešais, jos nenutraukiamuose rvšiuose su liaudies masėmis. Vadovaujanti komunistų partijos padėtis Tarybų valstybėje užtvirtinta Stalino Konstitucijos. Joje pasakyta, kad komunistų partija sudaro „vadovaujantį branduolį visų darbo žmonių organizacijų, tiek visuomeninių, tiek valstybinių“. Konstitucijoje įrašyta, kad komunistų partija yra „priešakinis darbo žmonių būrys jų kovoje dėl socialistinės santvarkos stiprinimo ir plėtojimo“. Draugas Stalinas pavadino komunistų partiją vadovaujančia ir kryptį nurodančia, įkvėpiančia ir organizuojančia tarybinės liaudies jėgas tiek taikios statybos metais, tiek karo dienomis. Bolševikų partijos vadovaujami mūsų darbo žmonės iškovojo laisvę, sukūrė socialistinę visuomenę. Partija Tėvynės karo dienomis sujungė ir į bendrą tikslą nukreipė visas tarybinių žmonių pastangas ir atvedė liaudį į visišką pergalę prieš priešus. Štai kodėel Tarybų laudis žiūri su visišku pasitikėjimu į komunistų partiją ir myli ją kaip savą, artimą jai partiją. Komunistų partija yra vienas pagrindinių Tarybų valstybės jėgos ir galybės šaltinių.


Baigiasi SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija

Vakar savo vakariniame posėdyje SNO Generalinė Asamblėja vienbalsiai priėmė bendrą Tarybų Sąjungos ir JAV deklaracijos projektą, kuriame numatoma skirti taikiems reikalams lėšas ir išteklius, kurie bus gauti nusiginklavu


Čekoslovakija pripažino Alžyro respublikos laikinąją vyriausybę

Kaip praneša agentūra ČTK, Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos Vyriausybė vakar pripažino de jure Alžyro respublikos laikinąją vyriausybę.


Vakar Lietuvos laisvųjų profsąjungų konfederacijos taryba atleido iš pareigų pirmininką Marijoną Visakavičių ir jo pavaduotoją Antaną Kairį. Taryba taip pat nusprendė nešaukti Laisvųjų profsąjungų konfederacijos suvažiavimo, kuris buvo numatytas kovo 27-28 dienomis.


JTO Generalinė Asamblėja balsavo už tai, kad Jugoslavija būtų pašalinta iš šios organizacijos. „UŽ” balsavo 127, „pries” - 6, o dvidešimt šeši susilaikė. Rezoliucijoje sakoma, kad naujoji Jugoslavijos Federacija, kurią sudaro Serbija ir Juodkalnija, neturi teisės į senosios Jugoslavijos vietą Jungtinėse Tautose. Rezoliucija reikalauja naujo pareiškimo įstoti į JTO (kaip iš naujos šalies). Didžiosios Britanijos (ji buvo Jugoslavijos pašalinimo iniciatorė) atstovas pareiškė, kad, iki naująją Jugoslaviją priims į JTO, jai teks įrodyti savo taikingumą, sugebėjimą ir norą laikytis JTO įstatų. Rezoliucija neturi precedento per visą JTO istoriją. Prieš balsuojant, Jugoslavijos premjerui buvo leista pasakyti kalbą Generalinėje Asamblėjoje. Jis teigė, kad vyriausybė imasi visų priemonių taikai atkurti, ir Jugoslavijos pašalinimą pavadino neteisingu.


Ar nusiplaus Prancūzija kolonijinio karo gėdą?

OAS siekia teroru užtemdyti Alžyro laisvės aušrą

Paryžiaus spauda praneša, kad žudikai iš „slaptosios ginkluotos organizacijos“ mėgino padegti civilinį kalėjimą Alžyro Bono mieste ir susidoroti su jame kalinčiais Alžyro patriotais. Laikraščiai nurodo, kad „ultros“ iš OAS apsvaidė kalėjimą ir jo vidinį kiemą padegamojo skysčio granatomis. Po neseniai įvykdyto analogiško oasininkų užpuolimo prieš Orano kalėjimą, kur buvo užmušta ir sužeista nemaža kalinių, trisdešimt du žinomi prancūzų advokatai – Paryžiaus advokatūros nariai paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad valstybės vadovas, Prancūzijos vyriausybė, administracija ir policija yra visiškai atsakingi už Alžyro politinių kalinių gyvybę ir saugumą.


LIETUVOS KRIKŠČIONIŠKOS DARNOS SĄJUNGOS KREIPIMASIS Į LIETUVOS ŽMONES

Vasario 22 d. Palangoje įsteigta Lietuvos krikščioniškosios darnos sąjunga kreipiasi į Lietuvos žmones, kitas politines visuomenines organizacijas, pareikšdama savo tikslus ir nuostatas. Krikščioniškoji darnos sąjunga (KDS) yra politinė visuomeninė organizacija, veikianti kaip juridinis asmuo partijos teisėmis, vadovaudamasi Lietuvos Respublikos įstatymais, siekianti bendradarbiauti ir taikingai kūrybiškai konkuruoti su kitais Lietuvos politinės struktūros subjektais ir formuoti Lietuvoje brandesnę politinę situaciją bei struktūras, pajėgias veikti demokratinėje teisinėje valstybėje, atmetanti valstybinį autoritarizmą ir klerikalizmo brovimąsi į valstybės politiką. KDS siekia dalyvauti Lietuvos dvasiniame, kultūriniame, socialiniame, ekonominiame ir politiniame gyvenime, formuodama ir stiprindama visuotinos darnos principus ir tradicijas. KDS visuomenės ir valstybės gyvenime labiausiai vertina bendražmogiškas vertybes, remiasi tautos filosofų išmintimi. Šios vertybės tai: idealo meilė, proto gyvumas, dorinis jautrumas, darbštumas, optimizmas, pasiryžimas tobulėti, tolerancija. KDS savo politinės veiklos pagrindiniu tikslu laiko demokratinės teisinės valstybės kūrimą ir stiprinimą, iškeliant žmogaus primatą valstybėje, krikščioniškųjų vertybių pagrindu tobulinant žmogaus ir tautos dvasią, gerinant socialines ir ekonomines sąlygas jai atsirasti. Kiekvieno žmogaus gyvenimas turi būti vertingas ir kuriantis gėrį. Valstybės svarbiausiu uždaviniu KDS laiko palankias politines, socialines ir ekonomines sąlygas asmens kūrybinėms galioms išsiskleisti ir plėtotis, palaikyti žmogaus ir visatos darnai. Darna įvairovėje - tai demokratijos principas, leidžiantis pasireikšti ir būti įgyvendintiems įvairių socialinių, tautinių grupių, religinių konfesijų ir kitų visuomenės struktūrų interesams. KDS remia ir dalyvauja kuriant humanizuotą socialinę rinkos ekonomiką. KDS formuoja ir propaguoja sveiką gyvenseną tarp visų socialinių grupių, individualių žmonių. KDS, siekdama žmogaus išsivadavimo nuo valdžios struktūrų savivalės, nuo darną ardančių aplinkos veiksnių, skleidžia harmonijos, žmonių vienijimosi, politinių visuomeninių ir kitų nevaldžios struktūrų integravimosi idėjas ir veikia šia linkme. KDS skatina teigiamų žmogaus kūrybinių galių ugdymą ir panaudojimą jo paties, tautos ir krikščioniškosios Europos kultūros labui. KDS taryba kviečia Lietuvos žmones, remiančius šias nuostatas ir norinčius aktyviai prisidėti prie jų įgyvendinimo, įstoti į KDS. Koks bus mūsų, mūsų vaikų ir anūkų gyvenimas, kokia taps Lietuva - pirmiausia priklauso nuo mūsų pačių apsisprendimo ir aktyvių pastangų. Kuriamųjų humanistinių tautos galių konsolidacija - vienintelė išeitis dvasiniam, socialiniam ir ekonominiam nuopuoliui sustabdyti ir tobulėjimui pasiekti. Į KDS tarybą išrinkti: Vincas Dineika (Vilnius), Dainius Kepenis (Palanga), Irena Karužienė (Kaunas), Juozas Bražinskas (Plunge), Algutis Krukelis (Rokiškis), Kazimiera Prunskienė (Vilnius), Donatas Zaveckas (Telšiai), Bronius Vyšniauskas (Klaipėda), Vytautas Ruškys (N. Akmenė). Palaikančius KDS nuostatas ir pasirengusius remti savo naryste prašome kreiptis telefonais: Vilniuje - 66-12-16, Kaune - 20-00-96, Klaipėdoje - 9-90-43, Palangoje - 5-7265, 5-36-12, Plungėje - 5-24-92, 5-47-57, Telšiuose - 5-35-72, 5-4801, Rokiškyje - 5-42-04.


Tirdama archyvuose pionierių judėjimo Tarybų Kazachijoje istorijos medžiagą, Alma-Atos pedagoginio instituto dėstytoja Raichan Iržanova rado nepaskelbtą N. K. Krupskos laišką Uralsko apygardos Kamenkos rajono Zelionovsko būrio pionieriams. Laiškas rašytas 1927 metais. Nadiežda Konstantinovna rašė: — Brangūs mano vaikai! Jau seniai gavau jūsų laišką ir šiandien, jį vėl skaitydama, vis priekaištavau sau, kad iki šiol jums neatsakiau ir literatūros nenusiunčiau. Nepykite ant manęs, vaikai, šią žiemą nepaprastai daug darbo, visą dieną dirbi ir nespėji padaryti visa, kas reikia. Aš suvesiu jus šiomis dienomis su kuriuo nors Maskvos būriu ir paprašysiu juos rašyti jums tvarkingai. Skaitydama jūsų laišką, aš vis galvojau apie Vladimirą Iljičių, kad jis būtų patenkintas jūsų laišku. Jis ne kartą kalbėjo, kad vaikai užbaigs mūsų pradėtą darbą, darbo žmonių išvadavimą įvykdys iki galo. Gyvenime dar daug atliko nuo to, kas sena, ir reikia dirbti nesudedant rankų, norint, kad gyvenimas eitų gera, teisinga vaga. Ir kat matai, kai pionieriai iš pat mažens organizuojasi Iljičiaus reikalui įvykdyti iki galo, negali tuo nesidžiaugti. Brangūs vaikai, man atrodo, svarbiausias dalykas, į kurį turi kreipti dėmesį pionieriai, yra visuomeninis darbas. Jie gali būti naudingi Tarybai, delegatams, kooperacijai, bibliotekai, jie gali padėti pagal savo jėgas vargingųjų valstiečių vaikams, gali rūpintis, kad žmonės išmoktų rašyti, skaitytų laikraščius ir t. t. Na, kol kas, baigiu, Gegužės Pirmosios proga siunčiu jums, brangūs vaikai, karštą sveikinimą. Nuoširdus N. K. Krupskos laiškas ir dėmesys įkvėpė Zelionovsko būrio pionierius, padėjo jiems užsiimti įdomiais darbais. Jie pradėjo gyvai susirašinėti su Maskvos pionieriais, perimdavo jų patyrimą, mokėsi iš jų. Praėjo 30 metų. Dabartinė karta šventai saugo tradicijas tų, į kuriuos kreipdavosi N. K. Krupskaja. Dabar Zelionovsko būrys yra vienas priešakinių, aktyviausių pionierių būrių Vakarų Kazachstane.


Agentūros Junaited Pres pranešimu, šiomis dienomis į Otavą „neoficialiam” vizitui atvyko VFR atominių klausimų ministras Balkė. Balkė pareiškė spaudos atstovams, kad jis atvyko siekdamas paruošti dirvą Vakarų Vokietijai pirkti 100 tonų Kanados urano. Kaip nurodo agentūra, Balkė šiuo metu veda derybas su kompanijos „Atomik Enerdži of Kanada” prezidentu, o taip pat su įvairių vyriausybinių organų oficialiais atstovais.


Ypatingi Rusijos interesai Karaliaučiaus krašte

Be grasinimų Kremlius gyventi negali „Visiems žinoma, kad Kaliningrado sritis dėl susiklosčiusių istorinių aplinkybių yra anklavas, atskirtas nuo Rusijos Federacijos teritorijos ir esantis tarp Lietuvos ir Lenkijos. Tai, kad srities geopolitinė padėtis unikali, patogus susisiekimas su tarptautinio verslo centrais ir rinkomis, yra stipri statybos bazė, dideli darbo jėgos ištekliai, neužšąlantys jūrų uostai, transporto arterijos, jungiančios sritį su Baltijos šalimis ir Europos valstybėmis, lemia ypatingus Rusijos interesus šiame regione”. Taip prasideda ”Nezavisimaja gazeta ” išspausdintas Kirilo Jegorovo straipsnis ”Tiltas Europos centre”. Iš jo ”Lietuvos aido” skaitytojai galės sužinoti, kad Klaipėdoje bus pastatytas JAV jūrų pėstininkų rengimo centras, o uoste stovės JAV karo laivai, kad Lietuvos kariai kartu su Amerikos specialiosios paskirties būriu mokėsi, kaip prasibrauti į Karalaučiaus sritį, ir daug kitų įdomių bei tik iš pirmo žvilgsnio nekaltų nesąmonių. Pastaruoju metu Rusijos spaudoje tokių straipsnių, kaltinančių kaimynines valstybes kišimusi į Rusijos vidaus reikalus, pasirodo vis daugiau. Tai reikėtų sieti su Rusijos ekonomikos bei politinės padėties pablogėjimu (reikalingas tautą suvienijantis priešas) bei NATO plėtra. Tiltas į Europą Srityje gyvena 932 tūkst. žmonių, tarp jų daugiau kaip 600 tūkst. rusų, daugiau kaip 20 tūkst. lietuvių, taip pat apie 20 tūkst. vokiečių, pastaraisiais metais atvažiavusių iš Rusijos ir NVS šalių. Srities ekonomikai didelę reikšmę turi naudingosios iškasenos (dujos, nafta, gintaras). Spėjamos naftos atsargos - apie 22 mln. t. Kasmet išgaunama 1 mln. t naftos. Srityje yra apie 70 proc. pasaulio gintaro išteklių. Srities gamtos turtai ir unikali geopolitinė padėtis lemia jos plėtros specifiką. Kaliningrado sritis neatsitiktinai yra tarp pirmaujančių Rusijoje užsienio investicijomis. Tarp jos partnerių pirmauja Vokietija, Lenkija ir Lietuva. Tai skatina užsienio prekybos apimties didėjimą. Per pastaruosius trejus metus užsienio prekybos apimtis padidėjo 5 kartus; 1997 m. ji buvo 765 mln. dolerių. Tačiau eksporto dalis per tą patį laikotarpį sumažėjo nuo 63 iki 30 proc. Kitaip tariant, dabar užsienio partneriai daugiau naudojasi Kaliningrado sritimi kaip tiltu į Rusiją ir neinvestuoja į jos plėtrą didelių lėšų. Tai, kad sritis nutolusi nuo Rusijos, didina jos ekonominę priklausomybę, visų pirma kalbant apie energetiką ir žaliavas, nuo Lietuvos. Pavyzdžiui, iš Lietuvos sritis gauna 80 proc. elektros energijos ir daug kitų energijos šaltinių. Per Lietuvos teritoriją gabenami visi kroviniai ir keleiviai, o tai kainuoja daug brangiau (Rusijoje tarifai vidutiniškai 1,6 karto mažesni). Esant tokiai padėčiai prekes, žaliavas, įrenginius naudingiau pirkti užsienyje. Kai kurios importuojamos prekės yra 10-20 proc. pigesnės negu rusiškos. Todėl labai padaugėjo iš užsienio įvežamų prekių. Pavyzdžiui, per pastaruosius trejus metus importas iš Didžiosios Britanijos padidėjo 43 kartus, iš Lietuvos - 38, iš Čekijos - 15 ir iš Vengrijos - 9 kartus. Pastaraisiais metais sritimi vis daugiau domisi kai kurios užsienio valstybės, visų pirma Vokietija, Lietuva, Lenkija, Danija ir JAV. Šių šalių politikos tikslas - sukurti prielaidas, kad pamažu būtų susilpninti ryšiai su Rusija, ji būtų demilitarizuota ir įtraukta į jų įtakos sferą. Žygis į Rytus Ypač aktyvi yra Vokietija. Jai ši teritorija priklausė iki 1945 m. Oficialiai Bona vis pabrėžia, kad ištikima atsisakyuio nuo teritorinių pretenzijų kitoms valstybėms principui, tačiau vis dėlto kai kurios Vakarų Vokietijos nevalstybinės organizacijos, suvienytos į Prūsų nacionalinį kongresą, vis atkakliau verčia Vokietijos vyriausybę pripažinti, kad būtina “visų buvusių vokiečių žemių teritorijoje įkurti nepriklausomą Prūsijos valstybę”. Įdomu, kad šią idėją palaiko ne tik tradiciniai jos skelbėjai (daugiausia įvairių revanšistinių organizacijų funkcionieriai), bet ir svarbiausios Vokietijos politinės partijos. Pavyzdžiui, Bundestago KDS ir SKS frakcijoje įkurta darbo grupė, pavadinta “Rytų Prūsijos šiaurinė dalis”. Ji turi rengti Vokietijos įtakos plėtimo planus. Laisvosios demokratų partijos frakcija parengė dokumentą ”Naujos tendencijos ir bendradarbiavimas Baltijos regione. Vokietijos perspektyva”. Jame pabrėžiama “istorinė Vokietijos atsakomybė už Kaliningrado sritį”, suderinama su kaimyninių valstybių interesais. Klausimą dėl srities priklausomybės aktyviai nagrinėja įvairūs Vokietijos tyrimo centrai. Tokių tyrimų atspirties taškas yra fakto, kad atsiradus nepriklausomoms Baltijos valstybėms regione susidare visiškai nauja padėtis, konstatavimas. Kartu pabrėžiama, kad Rusija neva nepajėgi skirti sričiai pakankamai dėmesio, todėl “Rusijai priklausančios Rytų Prūsijos dalies” ateitis yra ne tik Rusijos Federacijos reikalas, bet ir visos Europos problema. Vokietija stengiasi neutralizuoti Rusijos įtaką regione visų pirma ekonominėmis priemonėmis. Per Vokietijos žinybas, firmas, bankus ir organizacijas nuosekliai siekiama garantuoti Vokietijai lyderės vaidmenį dvasinės ir materialinės Rusijos anklavo veiklos srityse. Kelias į Europos ekonominę erdvę Įtakingas Deutsche bankas, siekiantis kontroliuoti visus vokiečių ekonominius projektus srityje, pasisako už tai, kad būtų sudaryta platesnė laisvosios prekybos zona, apimanti ir Baltijos valstybes. Vokiečių ekspertų nuomone, visas šis regionas yra viena ekonominė erdvė, todėl reikia atkurti regiono ekonominį bendradarbiavimą. Būtina siekti, kad visoje zonoje laisvai judėtų prekės, kapitalas ir darbo jėga. Sėkmės atveju ši ekonominė erdvė gana greitai galėtų tapti Europos ekonominės bendrijos nare. Antra vertus, palyginti didelė ekonominė zona būtų patraukli Vakarų verslininkams ir kaip tokia zona, ir kaip kelias į Rusiją ir Azijos regioną. Jau dabar Vokietijos pramonės ir finansų sluoksniai turi didelę įtaką laivosios ekonominės zonos “Jantar” rinkos santykių plėtrai. Jų investicijos - tai pusė viso užsienio kapitalo, investuoto į srities ekonomiką. Vis dažniau laisvojoje ekonominėje zonoje“Jantar” registruojamos įmonės, turinčios 100 proc. Vokietijos kapitalo. Kartu, vokiečių nuomone, sėkmingai įgyvendinti Rusijos Federacijos prezidento 1996 m. sausio 22 d. pasirašytą įstatymą “Dėl laisvosios ekonominės zonos Kaliningrado srityje” ir padidinti užsienio kapitalo investicijas į srities ekonomiką trukdo kai kurie veiksniai. Pavyzdžiui, tai, kad Rusijos verslininkai negali gauti ilgalaikių paskolų, mokesčiai yra dideli, o dalis valdininkų korumpuoti. Militarizuota zona Užsienio analitikų nuomone, Kaliningrado srities karinė ir strateginė reikšmė Rusijai daug didesnė už ekonominę, nes suteikia Rusijai daugiau galimybių ginti savo vakarines sienas ir garantuoja Rusijos karinio jūrų laivyno buvimą Baltijos jūroje. Vokietijoje manoma, kad Rusijos ginkluotųjų pajėgų grupuote “yra didelė kliūtis VFR toliau ekonomiškai ir politiškai skverbtis į sritį”. Todėl Vokietija teigia, kad Rusijos kariuomenė srities teritorijoje iš taikos garanto virto nestabilumo šaltiniu ir prieštarauja Europos saugumo interesams. Spekuliacijos dėl Rusijos kariuomenės įgavo tarptautinį pobūdį, ši tema pastaraisiais metais buvo karštai svarstoma JAV Kongrese ir Europos Parlamente. Būsimojo karinio ir politinio srities statuso problema yra svarbiausia per neoficialias Vokietijos, Danijos, Lietuvos, Latvijos, Estijos ir kitų šalių užsienio politikos žinybų atstovų derybas. Jie mano, kad perspektyviausia politika - pamažu paversti sritį teritorija, priklausančia Rusijai, tačiau valdoma dalyvaujant šalims, istoriškai susijusiomis su šiuo regionu (Vokietija, Lenkija, Švedija ir Danija). Kartu jie mano, kad bendro valdymo idėja turi būti realizuojama ”aplinkiniais būdais”. Pastaruoju metu esą galima kalbėti tik apie konversijos proceso skatinimą ir privataus verslo orientavimą į Vakarus. Pripažinta esant tikslinga, kad privačios užsienio investicijos į srities ekonomikos plėtros programas valstybės būtų remiamos tik tuo atveju, jei jos susijusios su konversija ir demilitarizavimu. Tad NATO šalys, pavyzdžiui, Vokietija, oficialiai pripažindamos, kad sritis priklauso Rusijai, per Baltijos šalis, tarptautines nevalstybines organizacijas ir t. t. faktiškai skatina veiklą, kuria siekiama pakeisti dabartinį srities statusą. Pastaruoju metu regione daugėja Amerikos kariuomenės. Klaipėdoje planuojama įkurti karinę jūrų bazę, uosto teritorijoje - JAV karinius laivus. Pirmasis etapas - JAV jūrų pėstininkų mokymo centro statyba (skirta apie 14 mln. dolerių). Kasmet Baltijos jūroje rengiami manevrai “Baltijos operacija”. Juose dalyvauja JAV kariniai daliniai. 1996 m. Lietuvoje vyko bendri JAV specialiosios paskirties būrio ir Lietuvos “Geležinio vilko” brigados bataliono manevrai. Buvo repetuojami įsiveržimo į Kaliningrado sritį variantai. Rusijos kariniai ekspertai mano, kad NATO plėtra į Rytus leis bloko kariuomenei per 20 parų sutelkti prie Kaliningrado srities galingą grupuotę, lenkiančią joje dislokuotą Rusijos karinį kontingentą ir kiekybiškai, ir kokybiškai. Tyli ekspansija ir audringi padariniai Pastaruoju metu Vokietija visaip skatina etninius vokiečius iš Rusijos regionų ir NVS šalių migruoti į sritį, investuoja kapitalą į svarbiausias pramonės šakas, superka nekilnojamąjį turtą ir reikšmingiausių įmonių akcijų kontrolinius paketus. Ji aktyviai stengiasi dalyvauti pertvarkant informacijos ir administracinę bei valdymo struktūras, sveikatos apsaugos sistemą, suformuoti jas pagal vokišką standartą. Atitinkamam darbui į sritį siunčiama daugybė vokiečių emisarų ir ekspertų. Vokietijos visuomenės informavimo priemonės vartoja vokiškus srities miestų bei gyvenviečių pavadinimus, o pati sritis Vokietijos laikraščiuose neretai vadinama Šiaurės rytų Prūsija. Tyliąją ekspansiją ekonomikos srityje vykdo Vokietijos nevalstybinės struktūros, visuomeninės organizacijos ir privatūs asmenys. Pavyzdžiui, VFR piliečiai aktyvūs nekilnojamojo turto rinkoje: kitų asmenų vardu jie įsigyja apleistus vienkiemius, namus, butus ir t.t. Srityje yra 17 didelių visuomeninių vokiečių susivienijimų, palaikančių glaudžius ryšius su VFR. Veikia 14 liuteronų, 5 protestantų ir 15 katalikų bendruomenių. Vis dažniau vokiečių autonomijos įkūrimo iniciatoriaus vaidmens imasi misionieriai ir religiniai funkcionieriai, atvykę iš Vokietijos. Tad jeigu masinio Rusijos vokiečių persikėlimo į sritį idėja bus įgyvendinta, atsižvelgiant į tai, kad sritis pernelyg ekonomiškai susijusi su Vokietija, tarp jos gyventojų plinta provokiškos nuotaikos, taip pat didėja Rusijos ekonomikos sunkumai, teritorines Vokietijos pretenzijas labai palaikys vietos gyventojai. Šiuo atveju gali iškilti šios teritorijos apsisprendimo klausimas. Maža to, regione gali atsirasti naujas tautinių prieštaravimų židinys. Į jį, be Rusijos ir Vokietijos, bus įtrauktos Lenkija ir Lietuva. Kartu kai kurie Vokietijos kaimynai yra susirūpinę jos didėjančiu aktyvumu sprendžiant “Kaliningrado problemą”. Pavyzdžiui, Danijos ekspertų nuomone, Šiaurės Europos šalims verta imtis koordinuotų veiksmų, kad srities ekonomikos “internacionalizavimas” nevirstų jos “suvokietinimu”. Danija pasirengusi inicijuoti kelis tarptautinius ekonominius projektus, įgyvendinamus pritraukiant Šiaurės Europos ir gal Europos Sąjungos valstybių privatų kapitalą. Pretenzijas srities teritorijai reiškia ir kai kurios Lietuvos organizacijos. Iš Lietuvos valstybinių visuomeninių organizacijų “Mažosios Lietuvos reikalų taryba”, “Lituanika”, “Karaliaučiaus krašto lietuvių paramos fondas” vadovų veiksmų matyti vis akivaizdesnė tendencija sukurti prielaidas, kad vėl oficialiai būtų pradėtos svarstyti teritorinės pretenzijos Rusijai. Užsienio verslininkai daugiausia dėmesio stengiasi skirti energetikos, statybos, automobilių, medžio apdirbimo pramonės ir žemės ūkio pramonės kompleksui, nes tuos projektus, eskpertų nuomone, palaikys Rusijos centrinė valdžia. Pavyzdžiui, vykdant Rusijos Federacijos vyriausybės 1996 m. balandžio 23 d. nutarimą Nr.524 “Dėl valstybės paramos kuriant šiuolaikinių lengvųjų automobilių surinkimo linijas Kaliningrado srityje” baigiama įrengti lengvųjų automobilių surinkimo linijas “Jantar” ir “Bummaš” gamyklose. Tarp automobilių gamybos akcinės bendrovės steigėjų - Pietų Korėjos firma “Kia”, uždaroji akcinė bendrovė “Avtodor”, gamyklos ”Jantar” ir Bummaš”, taip pat kai kurie Kaliningrado srities bankai. Specialistų nuomone, gamykla kasmet galės surinkti apie 50 tūkst. lengvųjų automobilių ir sunkvežimių. Gamykloje dirbs apie 1 tūkst. žmonių, o ji atsipirks, specialistų nuomone, per dvejus metus. Kasmet “Karaliaučiaus problemų” mazgas vis kiečiau užsiveržia. Tai, vietos analitikų nuomone, lemia visų pirma bendros Maskvos politikos Rusijos regionų, taip pat Kaliningrado srities, atžvilgiu nekonkretumas. Iki šiol centras mano, kad regionai - tai ne tiek centralizuoto, kiek centrinio biudžeto formavimo šaltinis. Taigi iš esmės galima kalbėti apie Maskvos kolonijinę politiką regionų atžvilgiu. Ypač akivaizdi tokia disproporcija Kaliningrado srities atveju. Būdama anklavas, ji dėl istorinių ir topografinių sąlygų jau tarsi pradėjo savarankišką veiklą. Kad ši teritorija ir toliau būtų Rusijos, jai reikia suteikti didžiausią ekonominio ir politinio manevro laisvę.


Šiandien Jungtinės Valstijos planavo paleisti su raketa branduolinį užtaisą ir susprogdinti jį dideliame aukštyje viršum Džonstono salos Ramiajame vandenyne. Kaip pranešė Amerikos informacijų agentūros, JAV atominės energijos komisija paskelbė, kad po kelių minučių, praėjusių nuo raketos paleidimo, saugumo tarnybos karininkas buvo priverstas sunaikinti raketą iš žemės dėl sutrikimų taikymo sistemoje. Raketos skeveldros nukrito į vandenyną. Branduolinio sprogimo neįvyko. Branduolinis sprogdinimas ne kartą atidedamas. Vien tik šiandien jis buvo atidedamas keturis kartus. Šiandien Jungtinės Valstijos planavo paleisti su raketa branduolinį užtaisą ir susprogdinti jį dideliame aukštyje viršum Džonstono salos Ramiajame vandenyne. Kaip pranešė Amerikos informacijų agentūros, JAV atominės energijos komisija paskelbė, kad po kelių minučių, praėjusių nuo raketos paleidimo, saugumo tarnybos karininkas buvo priverstas sunaikinti raketą iš žemės dėl sutrikimų taikymo sistemoje. Raketos skeveldros nukrito į vandenyną. Branduolinio sprogimo neįvyko. Branduolinis sprogdinimas ne kartą atidedamas. Vien tik šiandien jis buvo atidedamas keturis kartus.


Kalkutoj prasidėjo 20 jaunų bengaliečių byla. Jie norėję su žudynių ir plėšimų pagalba sudaryti perversmo fondą. Bengaliečiai norėję paskelbti respublikoniškas Jungtines Indijos Valstybes. Kaltinąs sąmokslininkus prokuroras pareiškė, kad Indijos provincijose sąmokslas esąs smarkiai išsiplėtęs.


Chamberlainas pasitrauksiąs? Anglų spaudoj, kaip antai „Daily Mail“ ir ,,Daily Express“, pasirodė žinių, kad išvykęs ilgų atostogų užsienių reikalų ministeris Chamberlainas daugiau negrįšiąs savo vieton. Tuo atveju nauju užsienių reikalų ministeriu būtų paskirtas dabartinis jo pavaduotojas lordas Cushendunas. Taip pat eina gandų ir apie netolimą ministerio Indijos reikalams lordo Birkenheado atsistatydinimą. Nors oficiališkai visos šios žinios apie atmainas Baldvino kabinete yra demontuojamos, tačiau manoma, kad jos turi rimto pagrindo. Priežastys, dėl kurių tenka pasitraukti Chamberlainui nėra tiksliai žinomos. Pirmiausia nurodoma, kad jo sveikata yra labai pablogėjusi ir jam reikėsią ilgai gydytis. O palikti užsienių reikalų ministeriją be atsakomojo vedėjo negalima. Kita priežastis - nuomonių skirtumai pačiam ministerių kabinete. Baldvino kabinete, kiek yra žinoma, nuolat eina įvairių pažiūrų kova vidaus ir užsienių politikos klausimais. Ypač Chamberlaino politika Sovietų Rusijos ir dabar Amerikos atžvilgiu jo kolegų yra smarkiai kritikuojama. Todėl galimas daiktas, kad Chamberlainas pasitrauksiąs daugiau dėl politinių priežasčių, negu dėl sveikatos.


Ir žemėje, ir kosmose tenesproginėja bombos!

JAV KARIAUNOS PLANAI — NUSIKALTIMAS ŽMONIJAI

6,5 milijono VDR profsąjungų narių vardu mes protestuojame prieš JAV vyriausybės numatytus branduolinio ginklo bandymus kosminėje erdvėje, pareiškė TASS-o korespondentui Laisvųjų Vokietijos profsąjungų susivienijimo centro valdybos sekretorius Fricas Rezelis. Šie bandymai, pabrėžė jis, labai pakenks taikai ir vėl padidins tarptautinį įtempimą. Reikia ryžtingai atremti karo kurstytojus. Atpasakodami Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą, VDR laikraščiai pabrėžia didelį branduolinių sprogdinimų pavojų žmonijai. „Nojes Doičland” pažymi, kad, ruošdamasi branduoliniai karui, JAV vyriausybė nesidrovi net grubiai pažeisti elementarias tarptautinės teisės normas. „Berliner caitung” atpasakoja pareiškimą tokia antrašte: „Primygtinas Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimas”. 6,5 milijono VDR profsąjungų narių vardu mes protestuojame prieš JAV vyriausybės numatytus branduolinio ginklo bandymus kosminėje erdvėje, pareiškė TASS-o korespondentui Laisvųjų Vokietijos profsąjungų susivienijimo centro valdybos sekretorius Fricas Rezelis. Šie bandymai, pabrėžė jis, labai pakenks taikai ir vėl padidins tarptautinį įtempimą. Reikia ryžtingai atremti karo kurstytojus. Atpasakodami Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą, VDR laikraščiai pabrėžia didelį branduolinių sprogdinimų pavojų žmonijai. „Nojes Doičland” pažymi, kad, ruošdamasi branduoliniai karui, JAV vyriausybė nesidrovi net grubiai pažeisti elementarias tarptautinės teisės normas. „Berliner caitung” atpasakoja pareiškimą tokia antrašte: „Primygtinas Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimas”.


Darbo žmonių padėtis Jungtinėse Amerikos Valstybėse

Profsąjungų laikraštis „Leibors Deili” išspausdino interviu su Meri Dreik — prekybos kompanijos „H. L. Grin” darbininke. Paklausta, ką ji galvojanti apie Amerikos ekonomikos „klestėjimą”, darbininkė atsakė: „Iki mūsų jis neatėjo”. Matyti, ironiškai pastebi „Leibors Dei1i”, Dreik neskaito laikraščių ir todėl ji neįtaria gyvenanti „JAV klestėjimo eroje”. Ji gauna 24 dolerius per savaitę, o oficialus pragyvenimo minimumas yra 86 doleriai per savaitę. Tokioje padėtyje, kaip Meri Dreik, yra žymi dalis JAV darbo žmonių. Kaip apskaičiavo profsąjungų spauda, daugiau kaip 9 milijonai šeimų gauna mažiau kaip 2 tūkstančius dolerių per metus, t. y. 2—3 kartus mažiau už oficialų pragyvenimo minimumą. Praeitais metais JAV profsąjungos pasiekė daliai darbininkų, daugiausia pagrindinėse pramonės šakose, kad buvo priimtas federalinis įstatymas, kuriuo nustatomas valandinio atlyginimo minimumas 1 doleris. Šalia to, kad šis įstatymas dažnai pažeidinėjamas, maždaug pusei visų darbininkų jis aplamai netaikomas. 40,5, 56,7 cento per valandą — įprastiniai milijonų Amerikos darbininkų uždarbiai. Daugiau kaip 5 milijonai mažmeninės prekybos darbuotojų gauna nuo 24 iki 25 dolerių per savaitę. „Vaizdas miško pramonėje, — rašo „Lelbors Deili”, — nelinksmas”. Amerikos profsąjungų spaudos duomenimis, skalbyklų, viešbučių, restoranų ir panašių įmonių darbininkai gyvena skurde”. Ypatingai mažai uždirba žemės ūkio darbininkai. Žemės ūkio darbininkų profsąjungos duomenimis, 750 tūkstančių darbininkų, kurie dirba Pietų ir Pietvakarių fermose, gauna nuo 8 iki 17 dolerių per savaitę ir tik nedaugelis uždirba daugiau kaip 20 dolerių. Jungtinėse Amerikos Valstybėse taip pat yra 1,5 milijono fermerių šeimų, kurių pajamos neviršija tūkstančio dolerių per metus. „Milijonų mažai apmokamų darbininkų padėtis Jungtinėse Amerikos Valstybėse, — pažymi profsąjungų laikraštis „Federeisn Nius”, — tikrai tragiška”. 9,5 milijono vaikų, sakoma nacionalinio komiteto vaikų darbo klausimams pranešime, priklauso šeimoms, kurių savaitinės pajamos — mažiau kaip 40 dolerių. „Nereikia didelio įžvalgumo, — pareiškia laikraštis, — kad įvertintume, kokias pasekmes sukelia toks skurdas šioms šeimoms ir jų vaikams”. Laikraštis „ADF — GPK Nius” pažymi, kad „mažai apmokami darbininkai negali normaliai maitintis, neturi pakenčiamų butų ir atitinkamos medicinos pagalbos”. Tuo pačiu metu kompanijos gauna milžinišką pelną. Pavyzdžiui, kompanijos „Ameriken Telefon end Telegraf Kompani” pajamos, sumokėjus mokesčius, laikotarpiu nuo 1949 metų iki 1956 metų padidėjo nuo 241 milijono iki 777 milijonų dolerių.


Lietuvių kultūrinis gyvenimas okupuotoj Lietuvoj.

Simano Daukanto mokytojų seminariją aplankė du garbinti Vilniaus lietuvių darbuotojai – Kun. Čibiras, uždarytos lietuvių mok. seminarijos Vilniuje direktorius, ir Kun. Raštutis, „Ryto“ draugijos valdybos narys. Svečiai, aplankę visus kursus atskirai, Seminarijos direktoriaus prašomi, malonėjo plačiau nušviesti kultūrinį lietuvių gyvenimą Vilniuje. Seminarijos mokytojams ir mokiniams suėjus į salę, gerbiamas Kun. Čibiras laikė paskaitą. Kiekvieno klausytojo veide matėsi pagarba ir užuojauta šiem brangiem svečiam, kurie tiek išvargo ir iškentėjo už lietuvių teises Vilniuje. Tačiau, gerbiamas prelegentas nė puse žodžio nesiskundė, neaimanavo. Matyt, kilnus darbas ir pasišventimas išstūmė iš jo širdies visas nuoskaudas ir vargus… Prelegentas palygino Vilniaus krašto ir nepriklausomos Lietuvos ekonominę būklę. Nes nuo ekonominės būklės priklauso ir krašto kultūrinis stovis. Pasirodo, Vilnijoj gyventojų gyvenama labai skurdžiai. Retas vilnietis gali leisti savo sūnus į mokslą. Bet čia ateina jiems į pagalbą labdarybės draugija, įkurta dar prieš didįjį karą. Ši draugija laiko bendrabutį, kuriame yra apie pusšešto šimto mokinių. Už bendrabutį moka tik turtingesnieji, bet daugumą bendrabučio gyventojų sudaro neturtingieji, kurie gyvena ir mokosi nemokamai. Apie šią draugiją susispietusi Vilniaus krašto lietuvių visuomenė. Draugija kreipiasi į Nepriklausomos Lietuvos ir užjūrio brolius amerikiečius, kurie savo aukomis padeda draugijai kultūriniam darbe. Vilniaus lietuvių gimnazija šiemet turi 15 klasių su 450 mokinių. Ligi šiol gimnazija lygių teisių neturėjo. Per paskutinius trejus metus į gimnazijos išleidžiamuosius egzaminus atleido tam tikra lenkų komisija. Prie tos komisijos išlaikę egzaminus mokiniai gaudavo abituriento teises. Šiais metais gimnazijai jau yra suteiktos pilnos teisės. Mokytojų Seminarija iki jos uždarymo dienos pasiliko beteisė. Teisių seminarijai nepripažindavo neva dėl to, būk per žemai stovįs mokslas. Į seminarijos išleidžiamuosius egzaminus lenkų valdžia nė komisijos neskirdavo. Tik pernai pirmą kart per egzaminus seminarijoj dalyvavo lenkų komisija. Iš 11 laikiusiųjų egzaminus išlaikė 10 mokinių. Šis faktas rodo, kad seminarija stovėjo tinkamoj aukštumoj. Uždarydami seminariją lenkai pasakė, kad uždaroma už priešvalstybinį veikimą, bet už kokį priešvalstybinį veikimą nenurodė. Mokslus einanti jaunuomenė gyvena gyvu gyvenimu. Turi savo kuopeles, pav., „Atžalos“ kuopelę su keliom sekcijom, paskutiniu laiku įsikūrė skautai. Universitete yra 40 lietuvių studentų. Keletas studentų yra jau IV kurse. Kaip matyt, Vilniaus lietuvių visuomenė praturtės naujais, aukštąjį mokslą baigusiais inteligentais, kurie padės savo pirmtakūnams dirbti tautiniai kultūrinį darbą. Dieve jiems padėk! Pirmiau, pasak prelegento, daugelis lietuvių pasimokę Vilniaus gimnazijoj, išvykdavo į Nepriklausomą Lietuvą. Šis reiškinys blogai atsiliepdavo į lietuvių tautinės minties ugdymą Vilniaus krašte. Deja, šis reiškinys jau pašalintas. Dabar mokyklą baigęs jaunuolis jaučia pareigą dirbti savo gimtajame krašte. Tarp kitko, prelegentas palietė ir sodžiaus jaunimo organizavimąsi. Su jaunimo organizacijom irgi sunkoka. Kiek buvo paduota prašymų įvairių draugijų įstatams patvirtinti. Bet, tik po ilgo ir nenuilstamo prašymo, neseniai lenkų valdžia patvirtino „Švento Kazimiero“ draugijos įstatus. Lenkai vietoj lietuviškų organizacijų steigia parapijose lenkiškas organizacijas. „Švento Kazimiero“ draugija dabar turi apie 150 skyrių. Jos iniciatorius kun. Raštutis. Sodžiui šviesti leidžiama „Kelias“ ir „Jaunimas“. Be to steigiami knygynai, rengiamos paskaitos ir k. Prelegentas pažymėjo, kad Lietuvos „emigrantai“, su savo leidiniais ir agitacijom įnešė skaldomos akcijos į kaimo jaunimą. Atsirado jiems kitas nesusipratęs lietuvis, kurs jų suviliotas stojo į „emigrantų“ legionus. Bet tokių buvo maža. Po paskaitos visa seminarija bendrai ir IV kursas atskirai su gerbiamais svečiais nusifotografavo.


Įvyko JAV prezidento Dž. Bušo ir Didžiosios Britanijos premjero Dž. Meidžoro derybos, susijusios su nauja iniciatyva, kuria siekiama nutraukti karą Bosnijoje. Jie perspėjo Serbiją, kad pastarajai teks susidurti su energingesnėmis priemonėmis, ir ji gali daugeliui metų patekti į tarptautinę izoliaciją. Buvo apsvarstytos galimos naujos sankcijos prieš Serbiją.


Kovo 27 d. Indijos parlamento valstijų taryboje įvyko diskusija užsienio politikos klausimais. Valstijų taryba pritarė Indijos vyriausybės užsienio politikos kursui.


Nacionalinė liaudies armija – ištikimas VDR sargybinis

BERLYNAS, III. 1. TASSo korespondentas K. Savinas praneša: šiandien Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmonės mini šeštąsias Nacionalinės liaudies armijos metines. Dabar VDR ginkluotosios pajėgos yra šiuolaikinė armija su aukštu politinio ir karinio kareivių, puskarininkių ir karininkų parengimo lygiu. „Ginti VDR – istorinis Vokietijos darbininkų klasės ir patriotinių mūsų tautos jėgų uždavinys ir pareiga“ – su tokiu šūkiu vakar Berlyne įvyko iškilmingas posėdis Nacionalinės liaudies armijos 6-ųjų metinių proga. Posėdžio salėje susirinko VDR sostinės visuomenės atstovai, Nacionalinės liaudies armijos kariai, darbininkų kovos būrių nariai. Dalyvių tarpe buvo VVSP CK ir VDR Valstybės tarybos nariai, Liaudies rūmų pirmininkas J. Dikmanas, diplomatinio korpuso atstovai, taip pat Varšuvos sutarties valstybių jungtinių ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas, Tarybų Sąjungos maršalas A. Grečko, TSRS gynybos ministro pirmasis pavaduotojas Tarybų Sąjungos maršalas M. Zacharovas ir Tarybinės kariuomenės grupės Vokietijoje vyriausiasis vadas Tarybų Sąjungos maršalas I. Konevas. Mes švenčiame šeštąsias Nacionalinės liaudies armijos metines esant didingoms perspektyvoms, kurias TSKP XXII suvažiavimas atskleidė visai žmonijai, pareiškė savo pranešime VDR Nacionalinės gynybos ministras armijos generolas H. Hofmanas. VDR suinteresuota, kad būtų taika ir kad sumažėtų tarptautinis įtempimas, pabrėžė toliau ministras. Todėl mes norime visuotinio ir visiško nusiginklavimo Vokietijoje. Todėl mes remiame draugo N. Chruščiovo pasiūlymus pradėti Ženevoje pasitarimą nusiginklavimo klausimais dalyvaujant 18 valstybių vyriausybių vadovams. H. Hofmanas pažymėjo, kad šešeri VDR Nacionalinės liaudies armijos gyvavimo metai yra žymių laimėjimų laikotarpis kovoje už taiką, prieš agresyvius Bonos kariaunos siekimus. Tarybų Sąjungos maršalas I. Konevas Tarybinės kariuomenės grupės karo tarybos ir visų karių vardu nuoširdžiausiai pasveikino Nacionalinės liaudies armijos karius sukaktuvių proga. Maršalas Konevas užtikrino, kad tarybiniai kariai visada bus ištikimi savo internacionalinei pareigai. Jie ir toliau stiprins draugystę su VDR darbo žmonėmis ir karinį bendravimą su Nacionalinės liaudies armijos kariais.


Kaip praneša agentūros Pres Trast of India korespondentas iš Kolombo, oficialiais statistikos duomenimis, Ceilone gyvena daugiau kaip 9 milijonai žmonių.


Švedijos laikraštis apie TSKP XX suvažiavimo išdavas

Švedijos socialdemokratų partijos organas laikraštis „Morgon‑Tidningen“ vedamajame straipsnyje, skirtame TSKP XX suvažiavimo išdavoms, nurodo didelę suvažiavimo reikšmę. Pažymėjęs, kad Vakaruose dažnai nepakankamai vertinami Tarybų Sąjungos laimėjimai, laikraštis rašo, kad Tarybų Sąjunga stambių kapitalinių idėjimų dėka tampa viena iš pirmųjų pasaulio pramoninių valstybių. Vakaruose, toliau rašo laikraštis, buvo padaryta tiek daug klaidų ir tiek daug klaidingų išvadų Tarybų Sąjungos politikos atžvilgiu, kad jau būtų laikas pradėti realistiškai vertinti siekimus ir galimybes.


Apie tolesnį pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimą

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas nubrėžė didelius mūsų šalies ūkinės ir kultūrinės statybos planus. Suvažiavimas pabrėžė, kad svarbiausieji TSRS liaudies ūkio vystymo uždaviniai yra, remiantis pirmenybiniu sunkiosios pramonės vystymu, nenutrūkstama technine pažanga ir darbo našumo didinimu, toliau galingai plėsti visas liaudies ūkio šakas, smarkiai išvystyti žemės ūkio gamybą ir šiuo pagrindu žymiai pakelti tarybinės liaudies materialinę gerovę ir kultūrinį lygį. Tarybų šalis dabar turi visas reikalingas sąlygas, kad, taikiai ekonomiškai lenktyniaudama, išspręstų istoriškai trumpiausiu laiku pagrindinį TSRS ekonominį uždavinį — pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Šiuo metu Tarybų Sąjunga turi galingą ir visapusiškai išvystytą, priešakine technika aprūpintą socialistinę pramonę, žymiai didesnius, negu kada nors, materialinius išteklius bei kvalifikuotus darbininkų ir specialistų kadrus visose liaudies ūkio šakose. Esant dabartiniam mūsų šalies ūkio išsivystymo lygiui, ypatingą vaidmenį įgauna klausimai, susiję su tolesniu ūkinio vadovavimo gerinimu, su pramonės ir statybos valdymo tobulinimu. 1956 metų gruodžio mėnesį ir 1957 metų vasario mėnesį įvykusiuose Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto Plenumuose buvo apžvelgti pirmieji partijos XX suvažiavimo nutarimų vykdymo rezultatai ir numatytos konkrečios priemonės naujiems socialistinės statybos laimėjimams pasiekti. 1956 metų, pirmųjų šeštojo penkmečio metų, rezultatai rodo, kad Tarybų šalis tvirtai žengia pirmyn, sparčiais tempais vystydama liaudies ūkį. Liaudies ūkio tolesnio vystymo interesai, kaip pažymėjo TSKP CK vasario Plenumas, būtinai reikalauja tobulinti organizacines valdymo formas visose pramonės ir statybos grandyse, įskaitant patį jo pagrindą — vadovavimą gamybai, kad būtų geriau panaudoti milžiniški tarybinės socialistinės ekonomikos rezervai ir galimybės. Atsižvelgdamas į žymiai pakilusį šalies, sąjunginių respublikų ir ekonominių rajonų gamybinių jėgų išsivystymo lygį ir į tai, kad vietose išaugo gausingi kvalifikuoti kadrai, partijos Centro Komitetas pripažino reikalingu įgyvendinti priemones organizacinėms pramonės ir statybos valdymo formoms toliau tobulinti, kad jos atitiktų liaudies ūkio uždavinius ir reikalavimus dabartiniame komunistinės statybos etape. Partijos CK vasario Plenumas pavedė TSKP CK Prezidiumui ir TSRS Ministrų Tarybai parengti konkrečius pasiūlymus dėl vadovavimo pramonei ir statybai pertvarkymo ir atsižvelgiant į didelę valstybinę šio klausimo reikšmę, pateikti jį svarstyti TSRS Aukščiausiajai Tarybai. 1. Šiemet tarybinė liaudis ir visų šalių darbo žmonės pažymi Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ąsias metines. Prieš 40 metų Rusijos darbininkų klasė sąjungoje su darbo valstietija, nuvertusi kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė valdžią į savo rankas, sukūrė pirmąją pasaulyje darbo žmonių valstybę — Tarybų socialistinę valstybę. Gamyklos, fabrikai, transportas, žemė, miškai, visi šalies gamtos turtai atiteko liaudies nuosavybėn. Pirmą kartą istorijoje darbo liaudis tapo tikru savo Tėvynės šeimininku, jai iškilo uždavinys organizuoti šalies ūkį naujais, socialistiniais pagrindais, tvarkyti šį ūkį be kapitalistų ir dvarininkų, be išnaudotojų. Kurdama savo socialistinę valstybę, tarybinė liaudis žengė nežinomais keliais, kartu įveikdama didžiulius sunkumus. Kaip žinoma, mūsų šalis carizmo laikais buvo ekonominiu atžvilgiu atsilikusi, pirmasis pasaulinis karas ir po jo imperialistinių grobikų žygis prieš jauną Tarybų respubliką dar labiau susilpnino ją, sukėlė ūkinę suirutę. Šiomis neįmanomai sunkiomis sąlygomis Komunistų partija su V. I. Leninu priešakyje pakėlė milijonines darbo žmonių mases ginti Spalio iškovojimų, atkurti liaudies ūkį. Atrėmusi ginkluotą imperialistų spaudimą, Tarybų šalis svarbiausią poveikį tarptautiniam vystymuisi ėmė daryti savo ūkine statyba. „Į šią sritį, — sakė V. I. Leninas, — kova perkelta pasauliniu mastu. Jei mes išspręsime šį uždavinį — tada mes būsime laimėję tarptautiniu mastu tikrai ir galutinai. Dėl to ūkinės statybos klausimai mums įgyja nepaprastą reikšmę”. (Raštai, 32 t., 409 psl.). 2. Pradėdama spręsti ūkinės statybos uždavinius, Komunistų partija svarbiausią dėmesį sutelkė į tai, kad būtų atkurtas ir išvystytas transportas, kuro pramonė, metalurgija, kad būtų sukurta stambioji mašininė industrija — viso šalies liaudies ūkio pagrindas, jos nepriklausomybės užtikrinimo ir gynybinio pajėgumo stiprinimo pagrindas. Sudarydama ir įgyvendindama ūkinės statybos planus, pirmaeilę reikšmę partija teikė šalies elektrifikavimui. Partija vadovavosi pagrindiniais marksizmo-leninizmo teiginiais, kad tik sunkioji industrija yra pagrindinė materialinė socializmo bazė, kad bet kurias mažiausias santaupas reikia laikyti stambiosios mašininės industrijos vystymui, elektrifikavimo vystymui. Vienas sudėtingiausių socializmo statybos uždavinių buvo uždavinys pertvarkyti atsilikusį smulkiųjų valstiečių žemės ūkį socialistiniais pagrindais, sudaryti stambų mechanizuotą kolektyvinį žemės ūkį. Lenininis kooperacijos planas buvo partijos programa socialistiškai pertvarkant žemės ūkį, steigiant kolūkius, mašinų-traktorių stotis, tarybinius ūkius. Komunistų partija nuo pat pirmųjų Tarybų valdžios dienų skiria didžiulį dėmesį tam, kad būtų keliamas darbo žmonių kultūrinis lygis, kad būtų vykdoma kultūrinė revoliucija, kad būtų ugdoma nauja inteligentija, kad būtų auklėjami kvalifikuoti kadrai. Tuo būdu Komunistų partija turėjo V. I. Lenino parengtą, moksliškai pagrįstą socializmo statybos programą, numatančią šalies industrializavimą ir elektrifikavimą, žemės ūkio kooperavimą socialistiniais pagrindais, kultūrinės revoliucijos įvykdymą, visų šalies tautybių ekonomikos ir kultūros vystymą, visaliaudinio socialistinio lenktyniavimo plėtimą. Tai idėjiškai apginklavo partiją, atvėrė liaudžiai aiškų naujo gyvenimo statybos kelią, sukėlė plačiųjų darbo žmonių masių kūrybinį aktyvumą. 3. Siekiant sėkmingai įvykdyti numatytus šalies ekonominio vystymo planus, reikėjo paruošti naujas liaudies ūkio valdymo formas ir metodus, atitinkančius tikrai demokratinius socialistinės darbininkų ir valstiečių valstybės pagrindus. Teisingas liaudies ūkio valdymo organizavimas socialistinėje valstybėje turi didžiulę reikšmę nenukrypstamai didinant materialinę gamybą, stiprinant šalies ekonominę galybę, keliant visuomeninio darbo našumą, keliant liaudies gerovę ir kuo pilniausiai panaudojant rezervus liaudies ūkyje. Todėl ūkinės statybos klausimai, atskirų liaudies ūkio šakų valdymo klausimai visuomet buvo Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės dėmesio centre. Dar pirmaisiais Tarybų valdžios mėnesiais, nubrėždamas ūkinės statybos programą, V. I. Leninas sakė, kad pagrindinis socialistinio ūkininkavimo principas turi būti demokratinio centralizmo principas, kuris įgalina teisingai derinti centralizuotą valstybinį vadovavimą ūkiui su maksimaliu gamybos valdyme tiesiogiai dalyvaujančių darbo žmonių masių kūrybinio aktyvumo išvystymu, su vietinių organų iniciatyvos vystymu ir kėlimu jų atsakomybės už liaudies ūkio planų įvykdymą. Centralizmas, suprastas tikrai demokratine prasme rašė V. I. Leninas, numato pirmą kartą istorijos sudarytą galimybę pilnutinai ir nekliudomai vystyti ne tik vietines ypatybes, bet ir vietinę iniciatyvą, naudoti įvairius kelius, būdus ir priemones žengti į bendrą tikslą. Vienas svarbiausių liaudies ūkio vystymo socialistinėje valstybėje principų yra planavimas, šalies liaudies ūkio tvarkymas pagal vieningą valstybinį planą. „Tik ta statyba gali būti verta socialistinės statybos vardo, — sakė V. I. Leninas, kuri bus vykdoma pagal stambų bendrą planą, siekiant tolygiai panaudoti ekonomines ir ūkines vertybes”, (Raštai, 28 t., 18 psl.). TSRS liaudies ūkio vystymosi istorija patvirtino didžią gyvybinę jėgą, kurią turi lenininiai socialistinės statybos valdymo principai, atveriantieji neribotas galimybes liaudies masėms aktyviai dalyvauti gamybos valdyme. 4. Nuosekliai įgyvendindama lenininius planus, tarybinė liaudis, vadovaujama Komunistų partijos, per istoriškai trumpą laiką pastatė socializmą. Liaudies pasiaukojamu darbu penkmečių metais mūsų šalyje sukurta galinga socialistinė industrija, kas įgalino techniškai perginkluoti visas liaudies ūkio šakas ir neišmatuojamai pakelti Tarybų Sąjungos gynybinį pajėgumą. Didysis Tėvynės karas labai įtikinamai parodė, kokia išmintinga ir įžvalgi buvo ir yra partijos lenininė generalinė linija, kuria siekiama industrializuoti šalį pirmoje eilėje vystyti lemiamas sunkiosios pramonės šakas. Pokario metais TSRS liaudies ūkis žengė stambų žingsnį į priekį, pakilo į naują, aukštesnę pakopą. Socialistinė pramonė ir žemės ūkis vystosi, remdamiesi šiuolaikinio mokslo ir technikos laimėjimais. Techninę pažangą ryškiai rodo žymūs laimėjimai kuriant šiuolaikines mašinas, prietaisus, naudojant elektroniką liaudies ūkyje, įsavinant atominę energiją ir ją naudojant taikiems tikslams. Mūsų šalis Tarybų valdžios metais ekonominio išsivystymo atžvilgiu pralenkė daugelį kapitalistinių valstybių ir pagal pramonės gamybos lygį užėmė antrąją vietą pasaulyje. Palyginti su ikirevoliuciniu laikotarpiu pramonės produkcijos apimtis Tarybų Sąjungoje iki 1957 metų padidėjo daugiau kaip 30 kartų, o palyginti su 1940 metais — beveik keturis kartus. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo produkcijos gamyba palyginti su 1913 metais padidėjo 180 kartų ir elektros energijos gamyba — beveik 100 kartų. Tokie įžymūs laimėjimai vystant socialistinę industriją pasiekti per 40 Tarybų valdžios metų, iš kurių ne mažiau kaip 18 metų užėmė pilietinis ir antrasis pasaulinis karas bei sekantieji liaudies ūkio atkūrimo laikotarpiai. Tai įtikinamai rodo, kad tiek prieškariniu, tiek pokariniu laikotarpiu socialistinė pramonė auga tokiais sparčiais tempais, kokių nežinojo ir nežino kapitalistinio vystymosi istorija. Tarybų Sąjungoje sukurtas stambus mechanizuotas žemės ūkis. Socialistinė industrija aprūpino jį šiuolaikinėmis mašinomis, kurios atlieka pagrindinius žemės ūkio darbus, daug kuo palengvindamos kolūkiečių — vyrų ir moterų, MTS ir tarybinių ūkių darbuotojų darbą. Pastaraisiais metais pasiekti rimti laimėjimai vystant eilę žemės ūkio gamybos šakų — įsavinant dirvonus ir plėšinius, žymiai išplėsti pasėlių plotai, praėjusiais metais paruošta grūdų 1 milijardu pūdų su viršum daugiau, negu 1955 metais. Niekada mūsų šalis nenuimdavo tiek grūdų, kiek nuėmė praeitais metais. Padidėjo techninių kultūrų derlius, gyvulininkystės produktų, ypač pieno, gamyba. Vystant pramonę ir žemės ūkį, be paliovos kyla liaudies gyvenimo lygis. Tarybinės santvarkos pranašumai ir teisinga mūsų partijos politika įgalino pasiekti rimtus laimėjimus keliant liaudies materialinę gerovę. Labiausiai apibendrinantis tarybinės liaudies gerovės kilimo rodiklis yra TSRS nacionalinių pajamų didėjimas. Skaičiuojant vidutiniškai vienam gyventojui, laikotarpiu nuo 1913 metų iki 1956 metų mūsų šalies nacionalinės pajamos padidėjo 13 kartų. Tokių nacionalinių pajamų didėjimo tempų nežino nė viena kapitalistinė šalis. Nacionalinės pajamos, pavyzdžiui, Jungtinėse Amerikos Valstybėse per tą patį laiką padidėjo vidutiniškai vienam gyventojui mažiau kaip 2 kartus, o Anglijoje ir Prancūzijoje tik 1,6 karto. Be to, visos nacionalinės pajamos TSR Sąjungoje paskirstomos darbo žmonių interesais, kai tuo tarpu kapitalistinėse šalyse daugiau kaip pusę nacionalinių pajamų pasisavina išnaudotojų klasės. Įvykdžiusi kultūrinę revoliuciją, Tarybų Sąjunga tapo ištisinio raštingumo šalimi. Tarybų valdžios metais sukurta nauja, tikrai liaudinė inteligentija, parengti didžiai išlavinti kadrai visoms ūkinės ir kultūrinės statybos šakoms. Jeigu ikirevoliucinėje Rusijoje buvo mažiau kaip 200 tūkstančių specialistų, baigusių aukštąjį ir vidurinį specialųjį mokslą, tai šiuo metu Tarybų Sąjungos liaudies ūkyje dirba daugiau kaip 6 milijonai specialistų, baigusių aukštąjį ir vidurinį specialųjį mokslą. Šiuo metu įvairiais būdais mokosi 50 milijonų žmonių; tai reiškia, kad kas ketvirtas Tarybų Sąjungos pilietis mokosi. Pateiktieji duomenys rodo, kad Tarybų valdžios metais mūsų šalis, Komunistų partijos vadovaujama, pasiekė įžymius laimėjimus savo ūkinėje statyboje ir keldama liaudies materialinę gerovę bei kultūrinį lygį. Tuo pačiu ji parodė akivaizdų pavyzdį, ką gali padaryti liaudis, sudaužiusi kapitalizmo pančius ir paėmusi valdžią į savo rankas, jeigu ji veda ūkį be išnaudotojų, socialistiniais pagrindais. Dabartinėmis sąlygomis, kai Tarybų Sąjunga jau nebėra vienintelė socializmo šalis, kai petys į petį su ja žengia liaudies Kinija, visos socialistinės stovyklos šalys, vienijančios daugiau kaip 900 milijonų žmonių, milžiniškai naujo pasaulio statytojų armijai atsiveria didingos perspektyvos, yra visos sąlygos įgyvendinti darbo žmonijos svajonę — sukurti komunistinę visuomenę. 1. Socialistinės ekonomikos vystymasis sukelia reikalą nuolat tobulinti pramonės ir statybos valdymo organizacines formas ir metodus, liaudies ūkio planavimo metodus. Mūsų šalyje pirmajame ūkinės statybos etape buvo sudaryti tokie valstybinio valdymo organai, kaip Aukščiausioji Liaudies Ūkio taryba ir liaudies ūkio tarybos vietose, Valstybinis plano komitetas ir vietiniai planavimo organai, kurie vėlesniu laikotarpiu įgavo didžiulę reikšmę. Pereinant nuo atstatomojo laikotarpio uždavinių sprendimo prie plačios socialistinio industrializavimo programos vykdymo, kai kilo reikalas per trumpą laiką sukurti naujas pramonės šakas, reikėjo ir naujų organizacinių ūkinės statybos valdymo formų. Buvo sudarytos specializuotos svarbiausių liaudies ūkio šakų vyriausiosios valdybos, o vėliau liaudies komisariatai, ministerijos ir žinybos. Šios ūkinio vadovavimo formos įgalino sutelkti partijos ir valstybės pastangas į lemiamųjų sunkiosios industrijos šakų sukūrimą, į paruošimą aukštos kvalifikacijos inžinerijos-technikos kadrų ir gamybos organizatorių, sugebančių įsavinti naują techniką ir plačiu mastu tvarkyti pramonės gamybą šiuolaikiniu moksliniu-techniniu lygiu. 2. Pokario metais, kai mūsų pramonė ir visas šalies liaudies ūkis pasiekė dar aukštesnį lygį, kai vyksta nauji kokybiniai pakitimai vystant gamybą, ypatinga jėga reiškiasi tendencija kurti vis naujas ir naujas pramonės ir statybos šakas, tendencija toliau vis giliau specializuoti ir sudarinėti naujas specializuotas atskirų šakų ministerijas ir žinybas. Tai susiję su naujos technikos augimu, su techninės pažangos uždaviniais, su naujais mokslo pasiekimais, kurie kokybiškai žymiai pakeičia šiuolaikinės pramonės gamybos organizavimą. Dabar Tarybų Sąjungoje yra daugiau kaip 200 tūkstančių valstybinių pramonės įmonių ir daugiau kaip 100 tūkstančių statybų, kurios išdėstytos įvairiuose plačiosios šalies rajonuose. Šiomis sąlygomis sunku konkrečiai ir operatyviai vadovauti daugybei įmonių, statybų iš vienos ministerijos arba žinybos. Esant dabartiniam gamybos mastui, dabartinės pramonės ir statybos valdymo formos neatitinka išaugusių reikalavimų konkrečiai ir operatyviai vadovauti liaudies ūkio vystymui, jos apriboja galimybes pilnutinai išnaudoti rezervus slypinčius socialistinėje ūkio sistemoje. Liaudies ūkio tolesnio vystymo interesai reikalauja tobulinti organizacines valdymo formas visose pramonės ir statybos grandyse. Dėl to kyla reikalas atsisakyti kai kurių pasenusių organizacinių vadovavimo pramonei formų, kad toliau nebūtų smulkinamas techninis, ekonominis ir administracinis valdymas, o kad būtų pereinama prie lankstesnių liaudies ūkio valdymo formų, kurias įdiegus būtų geriau atsižvelgiama į srities, krašto, respublikos ypatybes. Klausimas dėl vadovavimo pramonei ir statybai pagrindinio pertvarkymo dabar kyla ne todėl, kad mums išryškėjo kokie nors nesklandumai vykdant liaudies ūkio vystymo planus. Tarybų Sąjungos pramonė tvirtai žengė ir žengia į priekį, ir tai įtikinamai rodo duomenys apie liaudies ūkio planų įvykdymą. Pertvarkyti organizacines valdymo formas visų pirma reikia tam, kad būtų galima dar plačiau vystyti šalies gamybines jėgas, pilniau išnaudoti mūsų turimus didžiulius rezervus, dar plačiau vystyti darbo žmonių masių kūrybinę iniciatyvą bei aktyvumą ir užtikrinti tolesnį liaudies ūkio bei tarybinės liaudies gerovės kilimą. Priemonės pramonės ir statybos valdymui pertvarkyti taip pat padės pašalinti daug trūkumų, kurių yra esant dabartinėms pramonės ir statybos valdymo formoms. 3. Stambus trūkumas vadovavimo pramonei ir statybai praktikoje yra žinybiniai barjerai, kurie dažnai kliudo išspręsti daugelį labai svarbių liaudies ūkio vystymo klausimų. Daugybė faktų rodo, kad dėl siauros žinybinės kai kurių ūkinių vadovų pažiūros į reikalą valstybė turi didelius nuostolius, ilgam laikui užvilkinamas eilės neatidėliotinų liaudies ūkio uždavinių sprendimas. Pavyzdžiui, paimkime tokį svarbų klausimą, kaip traktorių gamyba. Žemės ūkio organų darbuotojai ir mašinų gamintojai gerai žino, kad ratiniai traktoriai daugeliui darbų rūšių yra žymiai pranašesni už vikšrinius. Kai kurių mašinų-traktorių stočių, o taip pat užsienio šalių žemės ūkio patyrimas rodo, kad bendrame parke tikslinga turėti apie 10 procentų vikšrinių traktorių, o ratinių traktorių — 90 procentų. Jeigu būtų toks ratinių ir vikšrinių traktorių santykis, tai vikšrinių traktorių gamybą 1957 metais reikėtų sumažinti keliasdešimt tūkstančių ir vietoj jų pagaminti tiek pat ratinių traktorių. Toks pakeitimas duoda vienam traktorui, esant tam pačiam 55 arklio jėgų variklio galingumui, tokius pranašumus: metalo bus sunaudojama 2,2 tonos mažiau, traktoriaus svoris, tenkantis vienai arklio jėgai, sumažės 1,5 karto, spalvotojo metalo bus sunaudojama beveik 30 procentų mažiau ir darbo imlumas gamyboje sumažės daugiau kaip du kartus, kas įgalins padidinti traktorių gamybą tuose pačiuose gamybiniuose plotuose. Traktorių savikaina bus maždaug 20 procentų mažesnė, remonto ir techninės priežiūros kaina vienam išdirbio hektarui bus beveik du kartus mažesnė. Tuo būdu, jeigu apskaičiuosime kiekvienam 100 tūkstančių ratinių traktorių, pagamintų vietoj vikšrinių, liaudies ūkis sutaupys valcuoto metalo 56 tūkstančius tonų, pilkojo ketaus — 68 tūkstančius tonų, plieno liejinių — 92.5 tūkstančio tonų ir spalvotųjų metalų — beveik 4 tūkstančius tonų. Sumažinus savikainą, bendra ekonomija sudarys 160 milijonų rublių. Už šias lėšas galima sukurti gamybinius pajėgumus 400 tūkstančių guminių padangų per metus gaminti, o šio kiekio pakanka 100 tūkstančių traktorių. Nepaisant didžiulės tokio pakeitimo naudos liaudies ūkiui, šis klausimas laiku nebuvo išspręstas dėl žinybinių ginčų tarp ministerijų. Tokių faktų, kai svarbūs liaudies ūkio klausimai skęsta žinybiniuose ginčuose, yra ir kitose pramonės bei statybos šakose. 4. Dėl žinybinės pažiūros susilpnėja, o neretai ir sutrinka normalūs gamybiniai ryšiai tarp įvairių pramonės šakų įmonių, esančių tame pačiame ekonominiame administraciniame rajone. Esant siaurai žinybinei pažiūrai, toli gražu ne visiškai panaudojamos galimybės operatyviai spręsti ūkinius klausimus vietose, tikslingiau skirstyti turimus materialinius, darbo bei finansinius išteklius ir imtis konkrečių priemonių, kad kuo greičiausiai būtų likviduoti trūkumai, išaiškėjantieji bevykdant planus. Dėl siaurai žinybinės įvairių ministerijų pažiūros daugelyje įmonių neracionaliai naudojama dalis gamybinių pajėgumų. Pavyzdžiui, Leningrade per metus pagaminama iki 360 tūkstančių tonų ketaus bei plieno liejinių, iš kurių tik 250 tūkstančių tonų suvartoja Leningrado įmonės, o kiti liejiniai išvežami. Tuo pačiu metu į Leningradą įvežama iki 40 tūkstančių tonų stambiųjų ketaus ir plieno liejinių. Šiuo atveju, ryšium su turimų gamybinių pajėgumų kiekiu, naujų liejimo cechų statyba turi būti griežtai apribota. Tuo tarpu dėl grynai žinybinių tendencijų yra atvejų, kai statoma neracionaliai. Pavyzdžiui, nors Leningrade yra gamykla „Lenstankolit”, galinti pagaminti apie 30 tūkstančių tonų ketaus liejinių per metus, Sverdlovo vardo staklių gamykloje statomas antras ketaus liejimo cechas, galintis pagaminti 5 tūkstančius tonų liejinių per metus, ir yra trečias veikiantis 4 tūkstančių tonų pajėgumo cechas. Visa tai daroma, nepaisant to, kad šios gamyklos teritoriniu atžvilgiu yra greta ir tuo pačiu metu iš gamyklos „Lenstankolit” išvežama daugiau kaip 8 tūkstančiai tonų tokių liejinių per metus. Tokia praktika daro valstybei didelę materialinę žalą. Tokie trūkumai, o jų nemaža yra ir kitose vietose, atsiranda todėl, kad gamybos ir naujų cechų bei gamyklų statybos planai parengiami kiekvienoje ministerijoje neatsižvelgiant į tai, kas daroma kitose ministerijose, neatsižvelgiant į atskirų rajonų ypatingumus, nedalyvaujant vietiniams darbuotojams. 5. Didelę žalą liaudies ūkiui daro tai, kad šiuo metu statybos organizacijos yra išskaidytos tarp daugybės ministerijų ir žinybų. Dėl šios priežasties tame pačiame mieste arba rajone kiekviena statybos organizacija sudaro savo gamybinę bazę, apauga daugybe pagalbinių įmonių ir ūkių, organizuoja savo autotransportą, tiekimo sandėlius, dėl to asignavimai statybinėms bazėms steigti smarkiai didėja, o jų veiklos efektyvumas mažėja. Dėl tokio išskaidymo vienoje srityje arba viename mieste statybos darbus vykdo daugybė organizacijų. Pavyzdžiui, Čeliabinsko srities teritorijoje statybos darbus vykdo 182 statybos-montavimo organizacijos, priklausančios 25 ministerijoms bei žinyboms; Sverdlovsko srityje statybą vykdo 203 statybos-montavimo organizacijos, priklausančios 30 ministerijų ir žinybų, neretai atlikdamos darbus savo organizacijų jėgomis viename rajone, vienoje gatvėje. Prieita, pavyzdžiui, iki to, kad aštuonis gyvenamuosius namus Sverdlovske, Kuzbaso gatvėje pavesta statyti septynių įvairių ministerijų ir žinybų statybos organizacijoms. Tokiame srities centre, kaip Belgorodas, yra šešios statybinės organizacijos ir septynios specializuotos organizacijos, priklausančios 8 ministerijoms ir žinyboms, vykdančios visos kartu statybos darbus už 90 milijonų rublių. Dėl tokios praktikos lėšos, skiriamos pramonės įmonėms ir gyvenamiesiems namams statyti, išskaidomos, užvilkinami statybos terminai, žymiai padidėja statybos darbų kaina, blogai naudojami statybos mechanizmai, transportas, padidėja išlaidos administracijos-ūkio personalui išlaikyti, o tai galiausiai brangiai atsieina valstybei. Kaip rodo jungtinių statybos organizacijų darbo patyrimas Maskvoje, Leningrade ir eilėje kitų miestų, tokios sustambintos statybinės organizacijos, valdomos pagal teritorinį požymį, įgalina pašalinti aukščiau minėtus trūkumus ir žymiai pagerinti kokybinius statybos rodiklius. 6. Esant dabartinėms pramonės ir statybos valdymo formoms, kiekviena ministerija daugeliu atvejų stengiasi pagaminti sau viską, neatsižvelgdama į lėšų ir medžiagų sąnaudas, neatsižvelgdama į tai, kad dėl tos priežasties ne visiškai išnaudojami gamybiniai plotai ir įrengimai, susidaro priešpriešiniai, tolimieji ir kiti neracionalūs pervežimai. Pavyzdžiui, mašinų gamybos pramonėje dėl to, kad įmonės yra menkai specializuotos ir kooperuotos, lietinių, kaltinių ir štampuotų dirbinių gamyba išskaidyta tarp daugybės smulkių įmonių, priklausančių daugeliui ministerijų ir žinybų. Specializuotų ketaus bei plieno liejinių ir štampuotų dirbinių gamyklų lyginamasis svoris vis dar labai mažas. Gamybinis kooperavimas yra daugiausia vidinio-žinybinio pobūdžio, o kooperavimas tarp įvairių ministerijų įmonių vystomas labai silpnai. Dėl to nepatenkinamai naudojami gamybiniai pajėgumai. Antai, Statybos mašinų ir kelių mašinų gamybos ministerijos Kijevo gamykloje „Krasnyj ekskavator” rekonstruotas ir išplėstas liejimo cechas, ir dabar gamykla tiekia liejinius šios ministerijos įmonėms, esančioms Taškente, Leningrade, Sverdlovske, Kuibyševe, Kurske, Iževske ir net Tiumenėje bei Kurgane. Tuo pačiu metu iš šių miestų kitos ministerijos žymų kiekį liejinių išveža į kitus šalies rajonus. Tuo būdu liejiniai pervežami daugiau kaip 3.500 kilometrų. Ketaus liejinių pervežimo kaina iš Kijevo gamyklos „Krasnyj ekskavator” į Tiumenę sudaro daugiau kaip 20 procentųjų gamybos kainos. Ūkiškiau tvarkant reikalą, būtų galima patenkinti statybos mašinų ir kelių mašinų gamyklas vietoje liejiniais, gaminamais kitų ministerijų įmonėse, ir apsieiti be priešpriešinių pervežimų. Tačiau ministerijos siauri žinybiniai interesai neduoda galimybės išspręsti šį klausimą teisingai, valstybiškai. Neracionalūs krovinių pervežimai daro didelę žalą liaudies ūkiui. 7. Viena ypač svarbių priežasčių, kuri kelia reikalą pertvarkyti pramonės ir statybos valdymą, yra taip pat ir ta, kad reikia teisingiau naudoti specialistus ir plačiau įjungti į vadovavimą pramonei ir statyboms gausius vietinių darbuotojų kadrus. Plačiu mastu organizuodamos specialistų rengimą visoms liaudies ūkio šakoms, partija ir vyriausybė ypatingą dėmesį skyrė inžinerijos-technikos kadrų ugdymui. Jeigu 1928 metais mes turėjome 98 tūkstančius inžinierių ir technikų, tai šiuo metu jų yra daugiau kaip 1 milijonas 600 tūkstančių žmonių. Šalies aukštosios mokyklos Tarybų valdžios metais išleido daugiau kaip 3 milijonus 500 tūkstančių specialistų, jų tarpe apie 1 milijoną inžinierių. Žymiai išaugo mokslinių darbuotojų skaičius. Jeigu 1913 metais mokslo įstaigose ir aukštosiose mokyklose buvo šiek tiek daugiau kaip 10 tūkstančių mokslinių darbuotojų, tai dabar yra 240 tūkstančių tokių darbuotojų. Šie duomenys rodo, kokią didžiulę kvalifikuotų kadrų armiją turi mūsų šalis. Tačiau, esant dabartinei praktikai, į valdymo aparatą atitraukiama nuo tiesioginio dalyvavimo gamyboje daug gabių gamybos organizatorių ir inžinerijos-technikos darbuotojų. Pastaraisiais metais nuveiktas didelis darbas, šalinant trūkumus organizacinėje struktūroje ir likviduojant valdymo aparato etatų nesaikingumus. Iš viso per pastaruosius trejus metus valdymo, paruošų ir kito negamybinio personalo skaičius buvo sumažintas daugiau kaip 900 tūkstančių žmonių, iš jų žymi dalis perkelta į gamybą. Bet ūkio valdymo aparatas vis dar tebėra griozdiškas. Pertvarkius vadovavimą pramonei ir statybai, bus galima žymiai sumažinti ir supaprastinti aparatą, pašalinti esamus trūkumus, naudojant kvalifikuotus kadrus, perkelti atpalaiduotus iš valdymo ir aptarnavimo aparato žmones į įmones ir statybas, ten, kur tiesiogiai kuriamos materialinės vertybės. 8. Esamoji pramonės ir statybos ministerijų struktūra yra sudėtinga ir turi daug pakopų. Ministerijos ir žinybos, iš centro vadovaudamos įmonėms, esančioms visoje šalies teritorijoje, neišvengiamai apauga daugybe lygiagrečiai veikiančių organizacijų — įvairiomis realizavimo ir tiekimo kontoromis, bazėmis, trestais ir t. t. Ministerijose yra daug įvairių vyriausiųjų valdybų, valdybų, skyrių ir kitų struktūrinių poskyrių. Teritorinės vyriausiosios valdybos, kurios rūpinasi Sibiro, Vidurinės Azijos, Tolimųjų Rytų ir kitų tolimųjų rajonų įmonėmis, paprastai yra Maskvoje. Dėl griozdiškos ministerijų struktūros įmonių keliami klausimai sprendžiami ilgą laiką, per daugelį pakopų ir instancijų. Dėl žinybinio ministerijų ir vyriausiųjų valdybų izoliuotumo bei jų didelio nuotolio nuo įmonių ir statybų ministerijų darbuotojai priversti gaišti daug laiko tarpžinybiniam susirašinėjimui, įsakymų ir potvarkių, suvestinių ir paaiškinamųjų raštų sudarymui ir išsiuntinėjimui, darant žalą praktiškam organizatoriniam darbui gamyklose, fabrikuose ir statybose. Iš ministerijų siunčiami didžiuliai popierių srautai atitraukia nuo konkrečių darbų daug įmonių darbuotojų. Iš vietų į centrą kviečiama daug specialistų, kurie atitraukiami nuo gyvo gamybinio darbo ir ištisais mėnesiais būna ministerijose. Visi šie trūkumai neigiamai pasireiškia praktikoje sudarant ir vykdant įmonių bei statybų planus, dėl jų silpnai išnaudojami turimi gamybiniai pajėgumai ir lėšos išskaidomos po daugybę objektų kapitalinėje statyboje. 9. Tokia struktūra, kai pramonė ir statyba valdomos pagal jų šakas, neigiamai pasireiškia taip pat ir organizuojant materialinį-techninį įmonių ir statybų aprūpinimą. Kiekviena ministerija ir žinyba turi savo didelį tiekimo ir realizavimo aparatą. Tiekimo organizacijų tinklas yra gremėzdiškas ir brangiai atsieina. Pramonės centruose paprastai lygiagrečiai veikia daugybė įvairių ministerijų ir žinybų tiekimo ir realizavimo organizacijų. Pavyzdžiui, Leningrade yra 123 tiekimo organizacijos. Charkovo srityje — 74, Novosibirsko — 76. Ministerijos neretai įsteigia po keletą lygiagrečiai veikiančių tiekimo kontorų bei agentūrų tame pačiame mieste. Pavyzdžiui, TSRS Statybos ministerija turėjo Maskvoje 15 tiekimo organizacijų, Leningrade — 9, Minske — 7, Novosibirske — 6. Nors žinybinių tiekimo organizacijų aparatas yra didelis, žaliavos ir medžiagos įmonėms bei statyboms neretai tiekiamos ne laiku ir nepilnutinai. Dėl to apsunkinamas įmonių ir statybų darbas, sutrinka ritmingumas, kartais stovinėja darbininkai ir įrengimai, susikaupia ir įšala žymios materialinės vertybės vienose įmonėse, kitose jų stinga. Atitrūkusios teritoriniu atžvilgiu nuo įmonių, ministerijos menkai žino jų poreikius ir dažnai nesiima laiku priemonių įmonių ir statybų reikmėms patenkinti. 10. TSKP CK vasario Plenumas pripažino, kad tolesnio liaudies ūkio išvystymo interesai reikalauja pereiti į tokį vadovavimą, kuris leistų konkretų ir operatyvų vadovavimą vietose geriau derinti su griežtu centralizuoto planinio prado vykdymu šalies mastu. Pertvarkius pramonės ir statybos valdymą nurodyta kryptimi, toliau stiprės lenininis principas dėl demokratinio centralizmo ir planinio prado, vadovaujant liaudies ūkiui. V. I. Leninas ne kartą pabrėždavo, kad, Tarybų valstybei ir Komunistų partijai centralizuotai vadovaujant socialistinei statybai, reikia plačiai įtraukti vietos organus spręsti ūkinius klausimus. „Tai, kad vietose įvairių vadybų darbas nėra suderintas, — rašė V. I. Leninas, — viena iš didelių blogybių, kliudančių ūkinei statybai. Reikia į šį klausimą atkreipti kuo daugiau dėmesio… Vietose, arčiau prie darbininkų ir valstiečių masių, šie trūkumai geriau matyti, ir pačios vietos turi paruošti — besikeisdamos patyrimu — sėkmingos kovos su tais trūkumais metodus”. (Raštai, 32 t. 360 psl.). 1. Sutinkamai su liaudies ūkio tolesnio kėlimo uždaviniais dabartiniu jo vystymosi etapu reikia perkelti operatyvaus vadovavimo pramonei ir statybai svorio centrą į vietas arčiau prie įmonių ir statybų. Tuo tikslu, matyti, reikia pereiti nuo ankstesnių valdymo per atskirų šakų ministerijas ir žinybas organizacinių formų prie naujų valdymo pagal teritorinį principą formų. Tokio valdymo forma gali būti, pavyzdžiui, Liaudies ūkio tarybos. Šia kryptimi atliktas pertvarkymas atitiks demokratinio centralizmo lenininio principo tolesnio įgyvendinimo ūkinėje statyboje interesus, nes šis principas numato visapusiškai vystyti masių, vietinių organų kūrybinę iniciatyvą, esant vadovaujančiam centro vaidmeniui. Yra žinoma, kokį milžinišką vaidmenį V. I. Leninas skyrė naujiems ekonominės statybos valdymo organams — Aukščiausiajai liaudies ūkio tarybai ir vietinėms liaudies ūkio taryboms. „Aukščiausiajai liaudies ūkio tarybai atiteko dabar vienas iš sunkiausių ir vienas iš dėkingiausių uždavinių, — sakė V. I. Leninas 1918 metais. — Nėra jokio abejojimo, kad, kuo toliau žengs Spalio revoliucijos iškovojimai, kuo giliau vyks šis perversmas, kurį ji yra pradėjusi, kuo tvirtesni bus dedami socialistinės revoliucijos iškovojimų pagrindai ir stiprinama socialistinė santvarka, tuo didesnį, tuo aukštesnį vaidmenį vaidins liaudies ūkio Tarybos, kurioms teks tik vienoms iš visų valstybinių istaigų išlaikyti tvirtą padėtį, kuri bus tuo tvirtesnė, kuo arčiau socialistinės santvarkos įvedimo mes būsime, kuo mažiau bus reikalingas grynai administratyvinis aparatas, aparatas, tvarkąs iš tikrųjų tik valdymą. Šiam aparatui yra lemta, galutinai palaužus išnaudotojų pasipriešinimą, darbo žmonėms išmokus organizuoti socialistinę gamyba, — šiam valdymo aparatui tikrąja, siaurąja žodžio prasme, senosios valstybės aparatui yra lemta mirti, o Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos tipo aparatui yra lemta augti, vystytis ir stiprėti, užpildant savimi visą svarbiausiąją organizuotos visuomenės veiklą”. (Raštai, 27 tomas, 377 psl.). Šiuo metu, kai šalyje sudaryta galinga materialinė techninė bazė, išugdyta daug aukštos kvalifikacijos specialistų, įmonių ir statybų vadovų kadrų, daugeriopai išaugo darbininkų klasė, neišmatuojamai pakilo jos kultūrinis-techninis lygis, sudarytos palankios sąlygos įgyvendinti vadovavimą liaudies ūkiui pagal teritorinį principą. Tokia valdymo forma suteiks dideles teises respublikų, kraštų ir sričių tarybinėms, partinėms, ūkinėms ir profsąjunginėms organizacijoms, padidins jų atsakomybę už ekonomikos vystymą, įgalins dar labiau įjungti į vadovavimą ūkinei statybai plačiąsias darbo žmonių mases. 2. Jeigu bus pripažinta tikslingu priimti pasiūlymą įsteigti teritorinio pramonės ir statybos valdymo organus — Liaudies ūkio tarybas respublikose, kraštuose ir srityse, tai atkris reikalas turėti sąjungines ir respublikines ministerijas, kurių žinioje yra pramonė ir statyba. Vadovaujantis sąlygomis, kurios šiuo metu yra vystant Tarybų Sąjungos liaudies ūkį, ir tuo, kad vietose išugdyti kvalifikuoti kadrai ir padidėjo pramonės gamybos apimtis, tikslingiausia pramonės ir statybos valdymo struktūra gali būti Liaudies ūkio tarybos ekonominiams aministraciniams rajonams. Liaudies ūkio tarybas paprastai reikia steigti atsižvelgiant į esamą administracinį suskirstymą, kartu atsižvelgiant į pramonės išvystymo lygį srityje, krašte ir respublikoje. Tokie ekonominiai administraciniai rajonai yra, pavyzdžiui, Sverdlovsko sritis, Čeliabinsko sritis, Baškirijos ATSR, kurių kiekviena turi smarkiai išvystytą pramonę. Būtų visiškai netikslinga steigti Liaudies ūkio tarybas tokiam milžiniškam ekonominiam rajonui, kaip visas Uralas, nes, šitaip organizavus valdymą, nebus sudaryta sąlygų operatyviai ir konkrečiai vadovauti daugybei pramonės įmonių ir statybų. Tačiau nėra reikalo turėti liaudies ūkio tarybas visose srityse, kraštuose ir autonominėse respublikose, o jas steigti reikia ten, kur pramonė pakankamai išvystyta. Suprantama, kad, sprendžiant liaudies ūkio tarybų steigimo klausimą, reikia konkrečiai analizuoti visas sąlygas pramonei ir statybai vystyti atitinkamoje srityje. Eile atvejų gali būti pateisintas liaudies ūkio tarybų steigimas ir tokiose srityse, kur pramonė, nors ir nesmarkiai išvystyta, bet dėl didelio nuotolio ir išmėtymo teritorijoje reikalauja, kad būtų sudaryti valdymo organai vietoje. Čia pavyzdžiai gali būti Jakutijos ATSR ir Magadano sritis. Kitose srityse, kur pramonė silpnai išvystyta, matyti, tikslinga sujungti eilės gretimų sričių pramonės valdymą. Pavyzdžiui, Leningrado Liaudies ūkio tarybos žiniai tikslinga priskirti kaimyninių — Novgorodo ir Pskovo sričių, o, gal būt, ir Vologdos srities pramonės įmones. Ukrainos respublikoje Lvovo Liaudies ūkio tarybai gali būti pavaldžios įmonės, esančios Drogobyčiaus, Stanislavo, Užkarpatės, Volynės, Rovno, Ternopolio ir Černovcų srityse. Tačiau šį klausimą reikia išspręsti, kruopščiai jį išnagrinėjus. Galimas dalykas, kad kai kuriose sąjunginėse respublikose, ypač tose, kurios nėra padalytos į sritis, tikslinga turėti vieną Liaudies ūkio tarybą. Šį klausimą taip pat reikia papildomai apsvarstyti. 3. Srities, krašto ir respublikos Liaudies ūkio taryba bus pagrindinė pramonės ir statybos valdymo grandis, ji tiesiogiai valdo jai pavaldžias įmones ir statybas, vadovaudamasi bendro valstybinio plano liaudies ūkiui išvystyti užduotimis. Planavimo klausimais Liaudies ūkio tarybų priklausomybė yra dvejopa — sąjunginės respublikos Vyriausybei ir TSRS vyriausybei. Ryšium su tuo reikia peržiūrėti esamą tvarką skirstyti pramonę pagal priklausomybės formas. Ateityje reikia skirstyti pramonę į sajunginę-respublikinę ir vietinę. Kurios įmonės vienoje ar kitoje respublikoje turi būti priskirtos sąjunginei-respublikinei ir vietinei pramonei, reikia papildomai patikslinti pagal kiekvieną rajoną. Liaudies ūkio tarybos žiniai turi būti perduotos pramonės įmonės, kombinatai, trestai ir kiti gamybiniai susivienijimai, statybos, o taip pat materialinio-techninio tiekimo kontoros ir bazės bei kitos organizacijos, kurios šiuo metu yra sąjunginių ir sąjunginių-respublikinių ministerijų žinioje, ir dalis respublikinės pramonės įmonių; kitą respublikinės pramonės įmonių dalį tikslinga perduoti Vietinių tarybų žiniai. 4. Kraštų, sričių ir respublikų Liaudies ūkio tarybos gaus visas teises, reikalingas ūkinei ir finansinei veiklai, ir bus visiškai atsakingos už gamybos planų įvykdymą ir ekonominius joms pavaldžių įmonių veiklos rezultatus. Liaudies ūkio tarybų uždaviniai bus — parengti ir įgyvendinti perspektyvinius ir einamuosius gamybos planus, parengti įmonių specializavimo planus, gamybos kooperavimo ir žaliavų bei pusfabrikačių savitarpio tiekimo tiek ekonominio administracinio rajono viduje, tiek į kitas sritis ir respublikas planus; sudaryti ir įgyvendinti materialinio-techninio aprūpinimo planus. 5. Liaudies ūkio tarybos, aktyviai dalyvaujant vietinėms organizacijoms, turi operatyviai spręsti tos srities arba respublikos pramonės ir statybos vystymo uždavinius, vadovaudamosi bendrais valstybės interesais. Liaudies ūkio tarybų sudarymas įgalins spręsti vietose svarbiausius ūkinius klausimus, kurių daugelį ministerijos ir žinybos anksčiau spręsdavo tik centre. Naujai organizuojant vadovavimą pramonei ir statybai, vietoj daugybės įvairių smulkių statybos organizacijų, priklausančių atskiroms ministerijoms ir žinyboms, Liaudies ūkio tarybos pajėgs sudaryti vieningas statybos organizacijas, o tai spartins statybos darbus, gamybinių pajėgumų paleidimą į darbą, įgalins racionaliau naudoti statybos mechanizmus ir sumažinti statybos kainą. Liaudies ūkio tarybų sudarymas suteiks dideles galimybes panaudoti įmonių vidaus rezervus, plačiai vystyti specializavimą ir kooperavimą tiek ekonominių administracinių rajonų viduje, tiek tarp rajonų ir respublikų. 6. Liaudies ūkio tarybų aparatai neturi būti gremėzdiški, jų struktūrą nustatys tikrieji kiekvienos srities krašto arba respublikos poreikiai bei ypatybės. Prie Liaudies ūkio tarybos tikslinga sudaryti Techninę-ekonominę tarybą, kurioje bus žymių specialistų, gamybos novatorių ir pirmūnų, partinių, tarybinių, ūkinių, profsąjunginių, mokslinio tyrimo organizacijų ir kitų organizacijų vadovų. Pagrindinis Techninės-ekonominės tarybos uždavinys —- nagrinėti srities, krašto arba respublikos pramonės vystymo, gamybinio kooperavimo rajono viduje bendrus klausimus, svarstyti stambius gamybinius, techninius ir ekonominius klausimus, priemones plano įvykdymui užtikrinti, darbo našumui padidinti, produkcijos savikainai sumažinti bei jos kokybei pagerinti ir t. t. Liaudies ūkio tarybos savo darbe turi remtis plačiu darbo žmonių dalyvavimu pramonės ir statybos valdyme. Pagrindinį vadovavimo įmonėms ir statyboms darbą reikia sutelkti Liaudies ūkio taryboms priklausančiuose kombinatuose, trestuose ir kituose ūkiniuose susivienijimuose, sudarytuose pagal atskiras šakas. O Liaudies ūkio tarybos aparatas turi būti nedidelis. Priklausomai nuo jai pavaldžių įmonių skaičiaus ir esamos įvairių šakų įmonių organizavimo formos, tikslinga turėti Liaudies ūkio tarybos aparate nedidelius planavimo, materialinio-techninio aprūpinimo, finansų, darbo ir kitus poskyrius. Į liaudies ūkio tarybų žinią pereis dauguma projektavimo, mokslinių, bandymo ir konstruktorinių organizacijų, kurios šiuo metu priklauso sąjunginėms ir sąjunginėms-respublikinėms ministerijoms. Spręsdami uždavinį pagerinti vadovavimą stambiajai pramonei ir statybai, respublikiniai ir vietiniai organai taip pat turi išspręsti klausimą dėl vietinės pramonės valdymo pagerinimo. Vietinės pramonės valdymą galima būtų visiškai sutelkti vietinių tarybinių organų rankose. Eile atvejų įmonės, turinčios grynai vietinę reikšmę, dabar yra respublikinių ir sąjunginių-respublikinių ministerijų žinioje. Tokios įmonės gali būti perduotos vietinių Darbo žmonių deputatų tarybų žiniai. Sutelkus vietinės pramonės valdymą vietinių organų rankose, padidės jų vaidmuo, vadovaujant ūkiui. Autonominių respublikų Ministrų Tarybos, o taip pas kraštų ir sričių Darbo žmonių deputatų tarybos turi teisę išklausyti atitinkamų ekonominių administracinių rajonų Liaudies ūkio tarybų pirmininkų pranešimus ir tuo būdu dalyvauti vadovaujant pramonės ir statybos vystymui savo respublikos, srities arba krašto teritorijoje, aktyviai paveikti liaudies ūkio plano vykdymo eigą. Kartu būtų netikslinga šiuo metu visiškai perduoti vadovavimą pramonei ir statybai Vietinėms darbo žmonių deputatų taryboms kraštuose, srityse ir autonominėse respublikose, turint galvoje žymų gamybos apimties padidėjimą vietinės priklausomybės pramonėje, o taip pat didelius ir atsakingus uždavinius vadovaujant tolesniam žemės ūkio vystymui.


Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkas ben Heda vakar kalbėjo spaudos konferencijoje. Įsigaliojo, pasakė jis, nutarimas nutraukti ugnį Alžyre, bet tai dar ne taika, kurios siekia alžyriečių ir prancūzų tautos. Fašistiniai ir rasistiniai elementai nenori likti pasyvūs. Jiems reikia paskelbti nesutaikinamą kovą. Ben Heda praneša, kad visa laikinoji Alžyro respublikos vyriausybė susirinks Maroke.


„Lenkija ir Latvija suinteresuotos bendradarbiauti ypač dabar, kai joms tenka spręsti panašias politines ir ekonomines problemas”, - pareiškė Latvijos AT pirmininkas A. Gorbunovas, šeštadienį grįžęs iš vizito Varšuvoje. Vizito metu šalys pasirašė konsulinę konvenciją ir sutartį dėl bevizio režimo. A. Gorbunovas pareiškė viltį, kad trišalėmis Lenkijos, Latvijos ir Lietuvos derybomis pavyks pagerinti Latvijos ir Lenkijos transporto susisiekimą per Lietuvos-Lenkijos sieną.


Brazilijos prezidentas Gulartas nusiuntė nacionaliniam kongresui laišką šalies vidaus padėties ir užsienio politikos klausimais. Prezidentas pažymi, kad Brazilijoje reikia įvykdyti eilę didelių reformų, pirmiausia žemės reformą. Žemės reformos, sakoma laiške, nebegalima atidėlioti. Kad ji skubi ir būtina, supranta visi gyventojų sluoksniai. Laiške pabrėžiama, kad reikia parengti naujus užsienio kapitalų naudojimo Brazilijoje nuostatus, kad užsienio monopolijos negrobstytų šalies gamtos išteklių. Užsienio politikos klausimais prezidentas pažymi, kad Brazilija vykdo nepriklausomą užsienio politiką. Išsaugoti taiką, pabrėžiama laiške, yra pagrindinis Brazilijos užsienio politikos tikslas.