Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas ir Kazachstano prezidentas Nursultanas Nazarbajevas pasidalijo Kaspijos jūros dugną. Iš pirmo žvilgsnio sektoriai lygūs: žemėlapyje nubrėžta linija vienodai nutolusi nuo Rusijai ir Kazachstanui priklausančių jūros krantų. Tačiau, turint galvoje, kad Maskva pratusi dalytis broliškai (vyresniajam broliui - didžioji dalis), ir ši lygybė verčia abejoti. Juoba kad liko dar trys Kaspijos baseino šalys: Azerbaidžanas, Iranas ir Turkmėnija. Dar viena amžina draugystė Po Kazachstano prezidento Nursultano Nazarbajevo vizito Maskvoje galima kalbėti apie du Rusijos ir Kazachstano santykių aspektus. Pirma, Maskva ir Astana tebėra pasiryžusios “spartinti ant Sovietų Sąjungos griuvėsių vykstančius integravimosi procesus” (kai kas vadina tai pasiryžimu sukurti “atnaujintą SSRS”), jos yra pasirengusios strategiškai bendradarbiauti politikos ir ekonomikos srityse. Antra, pasak“Izvestijų”, netikėtai išryškėjo nauji požiūrio į tautinę problemą aspektai. Beje, nieko netikėto čia nėra, rusams Kazachstane sudarytos nelabai malonios sąlygos, tačiau Maskva šito ilgai nenorėjo matyti. Priežastis nesunkiai paaiškinama: Kremliui šiame regione reikalingas sąjungininkas, galintis padėti spausti gana savarankišką politiką vykdantį Azerbaidžaną. Greičiausiai Kazachstano rusų problema vėl bus užmiršta bent jau iki kito kurios nors šalies prezidento vizito. Maskvai reikalinga Astana, tačiau ir Kazachstanui be Rusijos nelengva. Rusija skolinga Kazachstanui už Baikonūro kosmodromo nuomą. Per derybas pavyko susitarti, kad pinigėliai bus sumokėti. Tiesa, finansiniai dokumentai turėtų būti sutvarkyti iki rugsėjo 8 d., o kada Rusija grąžins pinigus - nepranešama. Svarbiausiu Maskvoje pasirašytu dokumentu politikai, žinoma, vadina deklaraciją “Dėl amžinos draugystės ir sąjungininkystės, orientuotos į XXI amžių”. Galas žino, kaip tokią sąjungininkystę reikia suprasti. Aišku tik viena: kaip moko istorija, iš amžinos draugystės nieko gero tikėtis neverta. Ekonomistams svarbesnis kitas dokumentas - “Susitarimas dėl Kaspijos jūros šiaurinės dalies padalijimo įgyvendinant suverenias gelmių panaudojimo teises”. Ne dugnas svarbu, o kas po juo Ekonomika šį kartą, kaip dažniausiai būna, glaudžiai susijusi su politika. Rusijai buvo svarbus precedentas, o dabar, susitarus su Kazachstanu, bus galima spūstelėti (tiek politiškai, tiek ekonomiškai) ir kitas Kaspijos baseino šalis. Ne šiaip sau Kazachstano prezidentas Nazarbajevas jau pareiškė, kad dokumentas padės stiprinti stabilumą visame Kaspijos regione. Dokumentas dėl Kaspijos konkrečiausias. Jis buvo rengiamas pusmetį. Galų gale šalys susitarė: šiaurinė Kaspijos jūros dalis dalijama perpus, siena yra vienodai nutolusi nuo abiejų valstybių krantų. “Ne dugnas svarbu, o tai, kas po juo, - pareiškė “Izvestijoms” Rusijos gamtos mokslų akademijos viceprezidentas Aleksandras Lagutkinas. - Galima turėti nedidelį dugno gabalėlį ir iš jo išpumpuoti pusę telkinio. Dalyti reikia ne dugną, o atsargas, t.y. gelmes. Apie tai buvo kalbama jau nuo 1994 m., tačiau būtent to susitarime nėra. Vadinasi, vėl gali būti konfliktų”. Specialistai mano, kad Kaspijos problema iškils ir kitoms valstybėms, todėl vis dėlto teks keisti tarptautinius teisės aktus, dalyti gelmes. Tačiau yra dar viena problema: Kaspijoje esantys naftos telkiniai dar nepakankamai išžvalgyti, vadinasi, jų dalybas ir kvotų paskirstymą kiekvienai šaliai teks atidėti. O kol kas naftos daugiau pasiglemš tas, kuris bus greitesnis. Baku kelia sąlygas 1994 m. rugsėjo 20 d. Baku pasirašyta vadinamoji amžiaus sutartis, kurioje buvo sakoma, kad Kaspijos jūroje esančius naftos telkinius eksploatuos Azerbaidžanas kartu su Vakarų kompanijų konsorciumu, sukėlė aštrių ginčų ir dėl, atrodytų, grynai geografinės problemos: ar šį didžiausią pasaulyje uždarą vandens telkinį laikyti ežeru, ar jūra? Tačiau šio ne vienus metus trukusio ginčo pobūdis, kaip teisingai pabrėžia laikraštis “Trud”, buvo politinis ir ekonominis, nes svarbiausias klausimas buvo kas ir į kokią Kaspijos naftos pyrago dalį gali pretenduoti. Azerbaidžanas reikalavo, kad Kaspija, nors ir didelis bei sūrus, vis dėlto ežeras, todėl pakrantės valstybės jį turi dalytis vadovaudamosios sektorių principu: pagal linijas, jungiančias jo sąlyginį vidurį su kiekvienos šalies sausumos sienomis. Azerbaidžano sektoriuje, atrodo (kaip minėjome, Kaspijos jūros dugnas nėra iki galo išžvalgytas), yra didžiausi naftos telkiniai. Gal todėl Azerbaidžanas neskubėjo derėtis su kaimynėmis, o į jų raginimus galų gale apsispręsti dėl Kaspijos statuso atsiliepdavo vangiai. Baku nuo pat pradžios buvo įsitikinęs, kad pasaulyje priimta ežerų dalijimo į sektorius praktika nesutrukdys įgyvendinti milžiniško projekto. Į visas pretenzijas buvo atsakoma vienodai: “Mūsų požiūris į Kaspijos statusą visiškai atitinka tarptautines normas ir esamus precedentus”. Tačiau pastaruoju metu Baku vis akivaizdžiau rodo ketinimus galų gale išspręsti problemą. Pasak “Trud”, stebėtojai mano, kad tai yra Vakarų kompanijų įtaka. Šios kompanijos nepageidauja, kad joms būtų trukdoma įgyvendinti Kaspijos projektą, ir norėtų, kad jų investicijų saugumas būtų garantuotos legalizuojant Kaspijos statusą. Juoba kad ir kitos šalys tarsi pasirengusios daryti nuolaidų. Žinoma, tai nereiškia, kad nesutarimų dėl Kaspijos statuso nebėra. Pavyzdžiui, kai Rusija pasiūlė, kad Kaspijos baseino šalys galėtų bendrai naudotis Kaspijos akvatorija, t.y. šių valstybių laivai galėtų laisvai plaukioti, o žvejai - gaudyti lašišines žuvis, Azerbaidžanas pasiūlė paskelbti Kaspiją demilitarizuota zona. Tai Rusijai visiškai nepatinka, todėl abu pasiūlymai iki šiol nepriimti. Istorija ir dabartis Kai imperijos subyrėdavo, jų vidinės kolonijinės administracinės sienos paprastai būdavo pripažįstamos naujų valstybių sienomis. Ežerai būdavo padalijami. Pavyzdžiui, Viktorijos ežeras buvo padalytas Ugandai, Tanzanijai ir Kenijai. Naujos nepriklausomos valstybės pripažindavo ežerais einančias sienas. Tos sienos įregistruotos Jungtinėse Tautose. Kiekviena šalis turi teisę eksploatuoti savo sektoriuje esančius gamtos turtus. Pakrantės valstybėms buvo padalyti ir kiti Afrikos ežerai. Būtent taip, nubrėžiant ežero viduriu liniją, vienodai nutolusią nuo Rusijai ir Lietuvai priklausančių krantų, turėjo būti padalytas ir Vištyčio ežeras. Tačiau lietuviai - ne negrai, už savo teises kovoti nesugebėjo. Pasiskelbusi Sovietų Sąjungos teisių paveldėtoja, Rusija pareiškė, kad ji pripažįsta Kaspijos jūros statusą, apibrėžtą 1921 m. RSFSR ir Persijos bei 1940 m. SSRS ir Irano sutartyse dėl prekybos ir laivininkystės. Kazachstanas ir Azerbaidžanas iš esmės nepripažįsta, kad jie yra susieti buvusių SSRS ir Irano sutarčių bei siekia jūrą pasidalyti. Svarbiausia, žinoma, yra ne jūra, o jos dugnas. Ir su tokiomis, kaip rašo “Trud”, naujųjų valstybių ambicijomis Rusija jau negali nesiskaityti. Tad Rusijos pozicija, pasak RF URM Kaspijos problemų darbo grupės vadovo Jurijaus Merzliakovo, dabar tokia. Naujasis teisinis Kaspijos jūros statusas turi būti parengtas remiantis visų Kaspijos valstybių bei tautų konsensusu ir atsižvelgiant į jų interesus. Kaip Rusija ketina nustatyti, ar jūra padalyta atsižvelgiant į visų tautų interesus - sunku spręsti. Aišku, kad Rusija, jei dalybos jos netenkins, visada galės ginti tautos interesus. Beje, ir Iranas, ir Rusija tebemano, kad geriausia (žinoma, joms) būtų vadovautis 1921 ir 1940 m. sutartimis. Todėl strateginė Rusijos politika tokia: maksimaliai įtvirtinti savo energetinius interesus ir žvejybos teisę. Konvencijoje, mano Rusija, galėtų būti nustatyti tokie pagrindiniai principai: jūros statusas - žemyninis vandens telkinys; jūros paviršius, jos biologiniai ištekliai yra bendri ir nedalijami; dugnas turi būti padalytas ir savo sektoriuose valstybės turi išskirtines teises naudotis mineraliniais ištekliais. Taigi Rusija nori, kad Kaspijos jūros paviršius būtų bendras, o dugnas padalytas. Tačiau ši jos pozicija veikiausiai keisis, ir tai rodo jos pretenzijos Kazachstanui dėl rusakalbių teisių pažeidimų. Teisė kištis į kaimynės vidaus reikalus Apie rusakalbių Kazachstano gyventojų problemą kalbėjo Rusijos premjeras Sergejus Kirijenka. Jis teigė, kad, kaip rašo “Izvestijos”, “kaimyninėje draugiškoje valstybėje rusai išstumiami iš valdymo struktūrų, jų procentas mažėja: nuo 1992 m. iš Kazachstano emigravo 1,34 mln. rusų. Dabar rusai sudaro daugiau kaip trečdalį Kazachstano gyventojų, tačiau 1997 m. kalbos įstatyme išvardytos profesijos, kurių atstovai privalo mokėti kazachų kalbą”, ir tai Rusijai labai nepatinka. Rusijos ir Kazachstano pareiškime bei amžinos draugystės deklaracijoje šalys įsipareigojo garantuoti “savo piliečiams, neatsižvelgiant į etninę priklausomybę, lygias teises bei laisves”. O jeigu kurios nors šalies netenkina kaimynės veiksmai, ji turi “teisę ginti savo piliečių, gyvenančių kitos šalies teritorijoje, teises”.


Vienas JTO ginkluotės ekspertų pareiškė, kad Vakarų šalys turi peržiūrėti savo gynybos politiką. Tai jis sieja su grėsme, kuri gali kilti dėl buvusios TSRS branduolinių medžiagų. Eksperto nuomone, Vakarai turėtų stebėti ginkluotės naikinimą. Tarybinės sistemos žlugimas didina grėsmę, kad tokios valstybės kaip Irakas gali pasinaudoti kylančiu chaosu branduolinėms medžiagoms įsigyti.


Laikinai einantis Respublikos prezidento pareigas A.Brazauskas Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybai pasiūlė naujoje Vyriausybėje turėti ministrą be portfelio išeivijos reikalams ir prašė pasiūlyti kandidatą. ELTA gavo PLB pirmininko pono B. Nainio pareiškimą, kuriame sakoma, kad PLB valdyba šį pasiūlymą išsamiai apsvarstė savo valdybos bei jos visuomeninių reikalų komisijos posėdžiuose, nagrinėjo JAV ir Kanados bendruomenių valdybos pasitarime gruodžio 5 d. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdyba mano, kad šiuo metu reikėtų pasitenkinti PLB valdybos būstine Vilniuje, Kultūros ir švietimo ministerijoje įsteigta Ryšių su užsienio lietuviais tarnyba, kurios vadovo rangas galėtų būti pakeltas iki viceministro rango, bei būsimu išeivijos atstovu Lietuvos Seime. Todėl nereikia skubėti steigti ministro be portfelio etatą, sakoma pareiškime. Kol kas tokį darbą galėtų atlikti PLB būstinės Vilniuje pareigūnai. Tokia PLB valdybos nuomonė gruodžio 7 d. perduota telefonu A.Brazauskui.


Londono Notin-hilo rajone it šungrybis išaugo fašistinė organizacija — „Nacionalsocialistinis judėjimas”. Pagrindiniai organizacijos „principai” vis ta pati rasistinė buvusios hitlerinės nacistų partijos programa. Laikraščio „Gardian” korespondentas buvo Hitlerio nuotraukomis papuoštoje „Nacionalsocialistinio judėjimo” vyriausiojoje būstinėje, kai ten vyko susirinkimas. Kai kurie dalyviai, rašo korespondentas, vilkėjo fašistinę uniformą su svastikos ženkleliais. Jiems kalbėjęs vokietis, dabar Britanijos pilietis, apsiputojęs liaupsino hitlerininkų jaunimo judėjimą. Atvira fašistinių idėjų propaganda pačiame šalies centre ir karinių treniravimo bazių pavedimas bundesverui Anglijos žemėje įžeidžia tūkstančių atidavusių gyvybę, kovoje prieš hitlerizmą anglų kareivių atminimą.


Ponas Strassburgerʼis, aukštasis lenkų komisaras Danzige, neseniai skaitė Paryžiuje paskaitą apie „Danzigą, lenkų uostą“. Ta paskaita buvo suruošta po tarptautinės, bet daugiausia amerikiečių, taikos asocijacijos Fondation Carnegie ženklu. Paskaitos rengėjai, manydami, kad tai bus naudinga, mane pakvietė į ją atsilankyti ir aš visumet ieškodamas progos pasimokyti, labai mielai į ją nuėjau. P. Henri Strassburgerʼis yra vokiečių kilimo lenkas arba ilgai lankęs vokiečių mokyklas, nes jo prancūziškame ištarime labai žymi germanų įtaka. Cituodamas skaičius, jis sako „komma“, o ne „vergule“ (kablelis). Žodis „tableau“ (lentelė) jam išeina „tabelle“. Ir apskritai, jo kalba buvo išmarginta germanizmais. Jautėsi, kad jis galvoja vokiškai, o paskum verčia į prancūzų kalbą. Kaip tikras vokiečių mokyklos auklėtinis, Strassburgerʼis mums atvežė, kaip jis sako, „tabelleʼių“ t. y. didelių lentelių su grafikomis ir iliustracijomis. Mes į jas žiūrėjom su didžiausia pagarba. Viena iliustracija mus labai sudomino. Tai buvo „Gdansko“ naujas ženklas: lenkų erelis šalia Laisvojo miesto ženklo. Aš nežinau, kaip į tą dalyką pažiūrės p. Sahmʼas. Kaip ten bebūtų, bet p. Strassburgerʼis užmiršo pakalbėti apie Danzigo senato pirmininko p. Sahmʼo protestą, kurį šis neseniai iškėlė Ženevoje prieš Lenkijos manierą atstovauti laisvojo miesto interesus užsienyje. Jis taip pat užmiršo išsitarti apie dabar Ženevoj iškeltą procedūrą dėl lenkų amunicijos sandėlių Westerplatte. Lenkija reikalauja, kad laikinasis leidimas, kuriuo ji naudojasi jau dešimti metai, būtų paliktas visam laikui. Aš abejoju, kad jai pavyktų tatai laimėti. P. Strassburgerʼio paskaita buvo tai, ko buvo galima laukti iš lenko. Tai buvo vikrus žaidimas skaičiais, statistinių žinių suklastojimas, juokingi tvirtinimai. Tuo būdu mes sužinojom, kad Koridory gyvena 85% lenkų. Kalbėtojas net nė vieno karto neištarė kašubų vardo. Jis, tur būt, manė, kad prancūzai yra didesni abskurantai ir pusgalviai, nekaip iš tikrųjų. Bet jis vis dėlto pripažino, kad „Danzige yra vokiečių dauguma“, užmiršdamas pridurti, kad ten lenkų yra lygiai 3%. Priešingai, jis energingai gynė teises tos lenkų laisvojo miesto teritorijoj mažumos, pagal jo žodžių, vokiečių persekiojamos. Tiesa, reikia pasakyti, kad lenkai turi teisės kalbėti apie mažumų teises: juk visi žino, kaip jie elgiasi su žydais, ukrainiečiais, vokiečiais, lietuviais, gudais. P. Strassburgerʼis nebijojo perskaityti garsųjį Karaliaučiaus geležinkelių direktoriaus Volzʼo memuarą, apie kurį niekas daugiau nebedrįsta kalbėti Prancūzijoj, net p. Smogoržewskiʼs. Be to, savo paskaitos pabaigai jis paliko vieną, pirma sovietofilo, dabar neseniai po serijos paskaitų Varšuvoje atsivertusio į šventąją lenkų doktriną ekonomisto, p. Francis Deloisi citatą. P. Francis Deloisi, didžiausias p. Deterlingʼo ir anglų žibalninkų priešininkas, prieš mėnesį buvęs karštas Maskvos šalininkas, randa būdų garbinti Lenkiją. Ką apie jį pagalvos jo draugai Sovietuose ? Ta aliuzija į „fronto pasikeitimą“ buvo vienintelė p. Strassburgerʼio paskaitos vieta, kur buvo paminėtas prancūzo vardas. Ir šia proga mes negalime neparodyti savo džiaugsmo ir gilaus pasitenkinimo. P. Strassburgerʼis kalbėjo apie Danzigo ir koridoriaus santykius su Vokietija ir su Europa, bet ne karto neištarė Prancūzijos vardo ir nepaminėjo sutarčių. Tegul jis už tai bus pasveikintas ir palaimintas! Ach, koks doras ir simpatingas žmogus! Argi jis būtų supratęs, kad prancūzai nieko nebenori daugiau girdėti apie Danzigą, koridorių, vokiečių lenkų kivirčių? Neseniai man vienas lenkas pasakė: „Jei jūs ir toliau nebesidomėsit mumis, mes pulsim vokiečiams į glėbį“. „,Puiku, aš atsakiau. Pulkit į Vokietijos glėbį, ir mes su ašaromis akyse palaiminsime jūsų susitaikymą. Taip, suitaikykit! Pasibučiuokit! tik palikit mus ramybėje su visomis jūsų istorijomis iš kito pasaulio!“ Taip, p. Strassburgerʼis nė vieno žodžio neištarė apie Prancūziją ir prancūzus. Fondation Carnegie vicepirmininkas (anglas), dėkodamas kalbėtojui, pasveikino publikoje esančią Lenkijos ambasadoriaus Paryžiuje žmoną, ponią Chlapowską ir lenkų kolonijos „išrinktuosius“. Jis visiškai užmiršo paskaitoj buvusius prancūzus, kurių, tiesą sakant, buvo taip maža! Iš oficijaliųjų sluoksnių nieko nebuvo. Nė vienos ministerijos atstovo, nė kokio kabineto attaché, nė menkiausio parlamento atstovo. Nė pats Pezetʼas nepasirodė. Kas gi pasidarė, teisingasai dangau? Teisybė slepiasi tame fakte, kad oficijalusis Paryžius priėmė p. Strassburger’į labai šaltai. Jis nesirūpino nei Danzigu nei koridoriu. Vėjo linkmė pasikeitė, ir mes pamatysim dar naujų dalykų.


Seimo Nacionalinio saugumo komiteto kvietimu trijų dienų vizito į Lietuvą atvyko Lenkijos Seimo Nacionalinės gynybos komiteto delegacija, vadovaujama jo pirmininko Bronislawo Komorowskio. “Lenkija, tapusi NATO nare, ir toliau gins Lietuvos interesus, nes mūsų valstybių siekiai yra tie patys”, - sakė Lenkijos Seimo Nacionalinio gynybos komiteto delegacijos vadovas B. Komorowskis, vakar susitikęs su Seimo Pirmininku Vytautu Landsbergiu. Svečias patikino, jog jo šalis rems Šiaurės Atlanto Aljanso plėtrą, būtinai į šį procesą įtraukiant Lietuvą. Pasak B. Komorowskio, teigiamai vertintinas pastaraisiais metais itin suaktyvėjęs tarpparlamentinis bendradarbiavimas, ypač nacionalinio saugumo srityje. Dažni susitikimai leidžia greitai keistis informacija, dalintis patirtimi. Bendra Lietuvos ir Lenkijos erdvės kontrolė, pasak Seimo Pirmininko, yra svarbus elementas, rodantis didesnį regiono jungimąsi. “Erdvės apjungimas reiškia, kad Lietuva jungiasi de facto”, - pastebėjo B. Komorowskis. Jo įsitikinimu, jungtinė erdvės kontrolė yra ne kas kita, kaip bendro saugumo dalis. Lenkijos parlamentarai sakė tikį, jog Vilniaus ribų kitimas neatsilieps neigiamai ten gyvenantiems lenkų tautybės žmonėms. Seimo Pirmininko pastebėjimu, planuojama reforma gali tik padidinti lenkų piliečių įtakojamų savivaldybių skaičių, o gyventojams nebereikės važinėti į sostinę tvarkytis reikalų - savo problemas jie spręs mažesnėse vietos savivaldybėse. V. Landsbergis išsamiai atsakė į B. Komorowskio klausimą apie Rusijos krizės poveikį Lietuvai. Svečias pastebėjo, jog įvykiai Rusijoje labai aiškiai parodė, kad buvusio Rytų bloko šalys jau pakankamai nuo jo nutolo. Jis įsitikinęs, kad Lietuvos ir Lenkijos įsitvirtinimas Europoje tik pagerins šių šalių santykius su Rusija. Seimo Pirmininkas V. Landsbergis tam pritarė ir kėlė klausimą apie galimybę greičiau realizuoti Baltijos energetinio žiedo projektą. Tai, pasak jo, dar labiau išlaisvintų ir Lenkiją, ir Lietuvą iš energetinės priklausomybės.


Visa tarybinė liaudis aktyviai ruošiasi rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Rinkimų diena — visos liaudies šventė. Šią istorinę dieną daugiatautinės Tarybų Sąjungos žmonės sutiks garbingai, kaip didvyriai — nugalėtojai. Tokio džiaugsmo, tokio politinio ir darbo pakilimo, kokie yra pas mus rinkimų kampanijos metu, nėra nė vienoj buržuazinėj valstybėj. Ir tai suprantama. Juk mūsų rinkimai, kaip dangus nuo žemės, skiriasi nuo rinkimų buržuazinėse valstybėse. Tarybų Sąjungos aukščiausios valdžios rinkimai pravedami pažangiausios ir demokratiškiausios pasaulyje konstitucijos pagrindu. Mūsų Konstitucija kalba apie tai, kas jau yra, kas jau tarybinės valstybės, tarybinių žmonių pasiekta ir iškovota. Tai jos ypatingumas, tuo ji skiriasi nuo buržuazinių konstitucijų. Jeigu Stalino Konstitucijoje užrašyta, kad TSRS piliečiai turi teisę į darbą, reiškia, kad mūsų šalyje kiekvienam piliečiui yra garantuotas darbas. Lygiai taip įvykdomos ir visos kitos didžiosios teisės, kurias suteikia darbo žmonėms mūsų Konstitucija. Visai kitas dalykas buržuazinėse valstybėse. Lietuvių tauta atmena, kaip Lietuvoje veikė buržuaziniai reakcinės smetoninės vyriausybės įstatymai. Šitie įstatymai gynė pasiturinčių klasių interesus, jie buvo nukreipti prieš darbo liaudį. Draugas Stalinas moko mus, kad buržuazinės konstitucijos patylomis laikosi nusistatymo, kad visuomenė susideda iš antagonistinių klasių, iš klasių, kurios valdo turtus, ir klasių, kurios jų nevaldo, kad kokia partija beateitų valdžion, valstybinis vadovavimas visuomenei (diktatūra) turi priklausyti buržuazijai, jog konstitucija reikalinga tam, kad užtvirtintų visuomeninę tvarką, patinkamą ir naudingą turtingosioms klasėms. Tuoj po niekšingo 1926 metų perversmo Smetona ir jo tarnai griebėsi visų priemonių visuomeninei tvarkai, patinkamai ir naudingai turtingosioms klasėms, sustiprinti. Norėdami, kad šita santvarka egzistuotų ilgam laikui, smetonininkai įvedė ypatingą teroristinį režimą. Kas Lietuvoje neatmena biaurios komedijos, suvaidintos 1936 metais smetoninio seimo rinkimų metu? Teisę rinkti jie suteikė tik tiems, kurie pasiekė 24 metų amžiaus. Kandidatus skyrė reformuotosios savivaldybės, kuriose valdžią turėjo apskričių viršininkai, taip pat Smetonos paskirti. Kareiviai iš viso neturėjo jokių pilietinių teisių. Žmonės buvo varomi į rinkimus grasinimais bei bauginimais. Valstiečiams grasino: „Jeigu jūs nebalsuosite, tai jūsų ūkis bus parduotas iš varžytynių už skolas, o patys jus būsite laikomi bolševikais ir kaip tokie baudžiami“. Smetonininkai ne vien grasino, bet savo grasinimus ir vykdė. Vien tik Žemės bankas, kuris buvo reklamuojamas kaip bankas, padedas valstiečiams, per savo „veikimo“ laiką išvaržė 66.490 valstiečių ūkius. „Rinkimų“ į seimą metu smetonininkai grasino ne vien valstiečiams, bet ir tarnautojams bei darbininkams, pareikšdami, kad jie bus budriai sekami, o nebalsavusieji neteks darbo. Pirmą smetoninio seimo rinkimų dieną Alytuje, Kaune, Telšiuose ir kitose apygardose balsavo labai maža žmonių. Tada rinkėjams paskelbė: kas nebalsuos, į tą bus žiūrima, kaip į bolševiką. Taip buvo pravedami rinkimai į smetoninį seimą. Žmonės, varomi prie urnų, ypatingai aštriai jautė savo beteisiškumą. Tą dieną ypač aktyviai veikė saugumas. Šimtai dirbančiųjų buvo areštuoti be jokios priežasties. Nors smetonininkai ir iš kailio nėrėsi, siekdami sudaryti laisvų rinkimų iliuziją ir priversti rinkėjus balsuoti, rinkimų rezultatai buvo juokingai maži. Eilėje apygardų rinkėjų dalis vis dėlto išvengė dalyvavimo rinkimuose, bet tas nesujaudino smetoninių valdovų. Jie nuėjo paprasto melo, falsifikacijos, klaidingų skaičių skelbimo keliu. Kreipkimės į faktus. Smetonininkai pareiškė, kad iš 880 tūkstančių rinkėjų rinkimuose dalyvavo 616 tūkstančių žmonių, t. y., 70 %. Tikrumoj gi, šie skaičiai net nepanašūs į balsavimo rezultatus. Taip, pavyzdžiui, Alytaus apskrityje balsavo ne 77% rinkėjų, kaip smetoninės vyriausybės oficialiai buvo paskelbta, o tiktai 33%; Kauno apygardoj ne 72%, o tik 36 %; Marijampolės rinkiminėj apygardoj balsavo ne 55%, o tik 20 % rinkėjų. Ir taip kiekvienoje apygardoje. Tokiu būdu nustatyta, kad 1936 metais smetoninio seimo rinkimų metu balsavo ne 70 %, kaip buvu paskelbta oficialiai, o tik apie 30% piliečių, prileistų prie tų rinkimų. Taip prievartos, apgaulės ir melo pagalba smetonininkai pravedė seimo rinkimus. Taip apgavikų saujelė primetė savo valdžią lietuvių tautai, kad galėtų ją eksploatuoti ir pralobti dirbančiųjų sąskaiton. Lietuvių liaudyje buvo populiarus posakis: „Seimas per toli“. Seimas buvo svetimas liaudžiai. Čia mėgino kreiptis nuskurdusių valstiečių atstovai, siekė paduoti savo skundus bedarbiai, bet toliau šveicorių kambario jiems patekti nepasisekdavo, o į salę, kurioje seimas posėdžiavo, vedė aukšti laiptai. Šiais laiptais ėjo apgaulės keliu gavę valdžą seimo nariai. Kas gi tai buvo per žmonės? Tarp seimo deputatų nebuvo nė vieno darbininko, nė vieno žemės ūkio darbininko, mažažemio ar vidutinio valstiečio. Čia liaudies likimą lėmė dvarininkai ir fabrikantai, nors jie kartais ir rašė anketose esą agronomais ar mokytojais. Šeši tokie „agronomai“ sėdėjo seime. Penki ir turėjo stambius dvarus, o vienas buvo namų savininkas. Čia pat buvo 10 aukštų valdininkų ir t. t. Seime sėdėjo 43 tautininkai. Seimo pirmininku buvo Šakenis. Visos jo mintys buvo nukreiptos tik tai, kad įsigytų daugiau pinigų, sočiau pavalgytų bei daugiau išgertų. Šakenis buvo Smetonos draugas, stambaus dvaro savininkas. Kitas šio antiliaudiško seimo deputatas — atsargos generolas ir žandaras Čaplikas, kruvinas valstiečių sukilimų malšintojas. Panašūs į juodu buvo ir kiti seimo nariai. Aišku, kad šie ponai ir negalvojo nors kiek rūpintis liaudimi, juos domino tik asmeninės pajamos, jų pačių gerovė, eksploatatorių klasės, kuriai jie tarnavo, klestėjimas. Toks buvo smetoninis seimas, taip jis buvo renkamas. Atsiminus tuos faktus, nenoromis tenka pagalvoti: kokie baisūs buvo laikai, kokiu sunkiu jungu smetoninė santvarka buvo užgulus ant darbo liaudies sprando. 1940 metais lietuvių tauta galutinai likvidavo ir smetonininkus, ir antiliaudišką seimą bei jo nustatytą tvarką. Lietuvių tauta pasekė savo didžiojo brolio — rusų tautos — pavyzdžiu. Ji nuėjo tarybų valdžios keliu, įėjo į brolišką Tarybų Sąjungos tautų šeimą. … Šviesūs Stalino Konstitucijos saulės spinduliai apšvietė darbininko butą ir valstiečio namus. Darbas socialistinėj valstybėj iš sunkios naštos virto garbės, didvyriškumo dalyku. Štai kodėl su tokiu entuziazmu, tokiu aukštu politiniu aktyvumu, tiek mieste tiek ir kaime, jauni ir seni rinkėjai ruošiasi rinkimams. Lietuvių tautos sprendimas — vieningas. Ji balsuos už savąją tarybų valdžią, už tai, kad darbo žmonių gyvenimas visuomet būtų džiaugsmingas ir laimingas.


Užvakar vakariniame Lietuvos Seimo posėdyje paskelbtas Seimo opozicijos pareiškimas. Dokumente, kurį Tėvynės santaros frakcijų vardu pasirašė devyni Seimo nariai, sakoma: Lietuvos Seimo darbe toliau ryškėja negeros, nedemokratinės tendencijos. Vengiama frakcinio ir tarpfrakcinio darbo, jam nepaliekant reikiamo laiko. Formalių tarpfrakcinių susitikimų metu į opozicijos nuomonę neatsižvelgiama. Pareiškime taip pat pažymima, jog laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Česlovas Juršėnas nevengia pažeisti procedūrų, o naudodamas klusnią jam daugumą, partinius sprendimus paskubom verčia tariamais viso Seimo sprendimais. Opozicija, sakoma pareiškimo pabaigoje, stengiasi dirbti konstruktyviai. Tačiau artimiausios dienos parodys, ar bus ieškoma diskusijoje gimstančių naudingesnių parlamentinių sprendimų, ar priešingai - toliau bus sukama paklusni partinė balsavimo mašina.


Rezultate lenkų ministerio pirmininko Bartelio kelionės į Liubliną likviduoti vietos „ukrainiečio“ vaivados Juzevskio kalbą buvo nuspręsta kilusį dėl žinomosios Juzevskio kalbos konfliktą su SSSR tuo būdu, kad Juzevskio pareiskimai bus dementuoti. 18. IX Pat išleido komunikatą, kuriame pareiškiama, kad „Pšegliond Lubelski“ ir „Ziemia Lubelska“ paskelbtasai vaivados kalbos tekstas nėra tikslus vaivados kalbos atpasakojimas ir kad smulkiau ištyrus dalyką pasirodė, kad toje kalboje nieko priekaištingo nebuvę. „Gazeta Varšavska Poranna“ ta proga rašo: ,,Smulkusai dalyko ištyrimas ar neiškėlė kartais to fakto, kad „Pšegliond Lubelski“ yra nuosavas p. vaivado organas? Ir jei jo kalbos atpasakojimas tik dabar po 2-ių savaičiu pasirodė netikslus, tai dėl ko patsai vaivada nepareiškė to savo laiku viešai, o laukė, kol ,,Gaz. V-ka“ pareikalavo jo atsistatydinimo? Ir ar gali pagaliau p. vaivada išsiginti, kad tekste pareikštosios nuomonės yra ne jo nuomonės?“. Šis įvykis dar kartą įrodo visą lenkų politikos ciniškumą. Jiems yra niekis dementuoti visiems aiškų ir tikrą faktą, jei to jų interesai reikalauja. Čia lygiai taip, kaip jie savo laiku išsižadėjo Suvalkų sutarties, kai Želigovskį paskelbė maištininku, o paskui savu žmogum. Tai dar kartą visiems kaimynams turėtų įrodyti ir priminti, kiek yra verti lenkų pareiškimai ir žodžiai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

LVJ sąjungos Centro biuro kreipimasis į Vakarų Vokietijos jaunimą

BERLYNAS, rugsėjo 12 d. (TASS). Kaip praneša agentūra ADN iš Diuseldorfo, Laisvojo vokiečių jaunimo sąjungos Centro biuras (VFR) kreipėsi į jaunuosius Vakarų Vokietijos rinkėjus, ragindamas pasiekti, kad Adenauerio partija pralaimėtų per rinkimus į bundestagą rugsėjo 15 d. Kaip pabrėžiama kreipimesi, Adenaueris, tvirtindamas, kad VSDP pergalė per rinkimus reikštų „Vokietijos pražūtį”, eina Hitlerio pėdomis. LVJ sąjungos Centro biuras ragina per rinkimus balsuoti už Vokietijos socialdemokratų partijos kandidatus, kad būtų pasiektas posūkis Vakarų Vokietijos politikoje.


„Pražūtingą Adenauerio politikos kursą turi pakeisti proto ir taikos politika“

TASS-o koresp. V. Seliviorstovas praneša: Visų VDR partijų, profsąjungų ir kitų masinių visuomenės organizacijų atstovai šiandien susirinko į Demokratinės Vokietijos Nacionalinio fronto Nacionalinės tarybos posėdį. Ten yra ir svečių iš Vakarų Vokietijos. Atidaręs posėdį, tarybos pirmininkas prof. E. Korensas žodį pranešimui suteikia VVSP CK pirmajam sekretoriui, VDR Valstybės tarybos pirmininkui V. Urbrichtui. Valteris Ulbrichtas nuodugniai pagrindė pateiktą Nacionalinei tarybai svarstyti dokumentą „Istorinis Vokietijos Demokratinės Respublikos uždavinys ir Vokietijos ateitis“. Ši nacionalinė programa, pasakė jis, ilgą laiką bus VDR piliečių gyvenimo ir veiklos pagrindas ir padarys daug įtakos Vakarų Vokietijai ir turės reikšmės kitoms tautoms. Apibūdindamas padėtį Vakarų Vokietijoje, V. Ulbrichtas pabrėžė, kad Adenauerio vyriausybės vykdomą pražūtingą karo ir revanšo kursą turi pakeisti proto ir taikos politika. Jis pabrėžė vaidmenį, kurį vaidina Vakarų Vokietijos darbininkų klasė – vadovaujanti jėga kovoje už demokratinius pertvarkymus šalyje, už militarizmo ir imperializmo įveikimą. Pažymėjęs, kad įvairūs Vakarų Vokietijos gyventojų sluoksniai plačiai atsiliepė į pasiūlymus nusiginkluoti, sudaryti atominio ginklo neturinčią zoną, atsisakyti atominio ginkio, V. Ulbrichtas pareiškė, kad būtina susitelkti visiems tiems, kurie nepriklausomai nuo savo kilmės, pasaulėžiūros ir klasės stoja už taikos ir savitarpio supratimo politiką. V. Ulbrichtas pareiškė, kad VDR gyventojams yra laimė draugauti su socialistinėmis šalimis, pirmiausia su Tarybų Sąjunga. Pabaigoje Nacionalinė taryba pritarė dokumentui „Istorinis Vokietijos Demokratinės Respublikos uždavinys ir Vokietijos ateitis“ ir nutarė pateikti jį plačiai svarstyti VDR gyventojams.


„Nutraukti Vakarų imperialistų kišimąsi į Vengrijos reikalus“, —reikalauja Budapešto darbo žmonės

Vengrijos darbo žmonės smerkia Imperialistų tamsiuosius kėslus. Pastarosiomis dienomis Vengrijoje, ypač sostinėje Budapešte, vyksta darbo žmonių mitingai, kuriuose smerkiami Imperialistų mėginimai svarstyti SNO vadinama Vengrijos klausimą. Įvykusiame miesto darbo žmonių mitinge kalbėjo universiteto rektorius Jula. Jis protestavo prieš kišimąsi į Vengrijos vidaus reikalus. Niekas neturi teisės kalbėti apie mūsų vidaus reikalus, — pasakė jis, — juo labiau vadinamoji komisija, kuri nenori padėti mums, o atvirkščiai. Vengrijos darbininkų klasės vardu profsąjungų Centro Tarybos pirmininko pavaduotojas Miklošas Vašas pareiškė, kad Vengrijos darbininkų klasė tvirtai palaiko vyriausybę. Ypač susijaudinusi kalbėjo viena našlė, kurios vyras žuvo spalio 30 diena Spalio revoliucijos aikštėje. Ji paklausė, kodėl komisijos ataskaitoje nekalbama apie žvėriškumus tų, kurie užmušė jos vyrą. Katalikų dvasininkijos vardu kalbėjo Polikarpas Rado. Jis pasakė, kad, remiantis tarptautinėmis teisėmis, imperialistai neturi teisės svarstyti šio klausimo. Karolina Bort, kurios sūnus išbėgo į užsienį ir dabar negali sugrįžti, pasakė, kad komisija neužsiiminėtų šiuo klausimu, o verčiau pagalvotų apie tai, kaip grąžinti jos ir kitų Vengrijos motinų sūnus. Kartu su visa tauta protestuoja ir jaunimas. Savo protesto deklaracijas pasirašė Čepelio gamyklos jaunieji darbininkai, Budapešto Politechnikos instituto studentai. Vengrijos Jaunimas, dalyvavęs festivalyje, ir kt. Šiandien nuo pat ryto Budapešte didelis pagyvėjimas. Visuose laikraščiuose išspausdinta Vengrijos vyriausybės deklaracija, kurią žmonės skaito su didžiausiu susidomėjimu. Pasikalbėjime su mumis darbininkas Laslo Barta pareiškė: „Vyriausybė išreiškia mūsų balsą ir valią, todėl mes karštai palaikome savąją vyriausybę“. Tą patį sako pensininkas Janos Busta ir tūkstančiai kitų vengrų. BUDAPESTAS, rugsėjo mėn. 11 d. (telefonu).


JUGOSLAVIJOS Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidento draugo Josipo Broz Tito ir kitų įžymiųjų Jugoslavijos valstybės veikėjų kelionė į Tarybų Sąjungą yra naujas etapas toliau vystant dviejų šalių draugiškus, broliškus santykius. Kartu šis įvykis įgalina susumuoti kai kuriuos rezultatus, pasiektus per metus, praėjusius po Tarybų Sąjungos vyriausybinės delegacijos istorinės kelionės į Belgradą 1955 metų gegužės-birželio mėnesiais. Tuomet, prieš metus, buvo pasirašyta Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos deklaracija, kuri yra pasaulinės reikšmės dokumentas. Ji ne tik nulėmė Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykių vystymosi pobūdį ir kelius, bet ir suvaidino nepaprastai rimtą vaidmenį švelninant tarptautinį įtempimą. Kai dėl Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos draugystės, kuri vėl atkurta po eilės metų savitarpio atitolimo, tai jos teigiama įtaka abiejų šalių tautų gyvenimui aiškių aiškiausia. Kaip pasakė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas savo neseniai padarytame pareiškime TANJUGO agentūros korespondentui, „abiejų šalių broliškosios tautos turi visišką pagrindą jausti pasitenkinimą tais gerais santykiais, kurie vėl užsimezgė tarp mūsų šalių“. O palietus platesnį praėjusių metų įvykių ir faktų ratą, galima tvirtai sakyti, kad visa tarptautinė padėtis pasikeitė į gerąją pusę. Kokia buvo tokio pakitimo priežastis? Koks politikos kursas padėjo ir padeda gerinti tarptautinių reikalų atmosferą? Tai, neginčijamai, kursas į valstybių derybas, į atvirą valstybinių veikėjų pažiūrų išsiaiškinimą, į savitarpio nepasitikėjimo likvidavimą. To kurso nekintamai laikosi Tarybų Sąjunga. Pakanka kad ir paviršutiniškai suminėti pastarųjų dvylikos mėnesių svarbiausiuosius politinius įvykius, kad būtų galima pamatyti, jog Tarybų Sąjungos užsienio politika šiame kelyje pasiekė didelius laimėjimus. Truputį daugiau kaip prieš metus, po atvirų ir draugiškų Austrijos ir Tarybų Sąjungos vyriausybinių delegacijų derybų Maskvoje, buvo sudaryta Austrijos valstybinė sutartis, davusi pradžią laisvos, suverenios ir neutralios Austrijos gyvavimui. 1955 metų vasarą aplankė Indijos ministras pirmininkas Neru, o po to, žiemą, draugų Bulganino ir Chruščiovo kelionė į Indiją užtvirtino dviejų didžiųjų šalių vasaros derybų rezultatus. Rudenį Maskvoje įvyko svarbios Vokietijos Federalinės Respublikos ir Tarybų Sąjungos derybos, kurios pasibaigė dviejų valstybių diplomatinių santykių užmezgimu. Į istorinius Vokietijai ir Europai nutarimus atvedė derybos, po to įvykusios tarp TSRS ir Vokietijos Demokratinės Respublikos. Mūsų šalies broliškų santykių užmezgimas su Jugoslavija, naujo Austrijos statuto paruošimas, suverenios demokratinės VDR valstybės įžengimas į pasaulinę areną. TSRS ir Vakarų Vokietijos santykių normalizavimas - visa tai žymiai sustiprino taiką Europoje, pagerino tarptautinę padėtį. TSRS, Indijos, Birmos, Afganistano draugiški, savitarpio supratimu ir naudingais reikaliniais ryšiais pagrįsti santykiai yra labai rimtas veiksnys, padedantis stiprinti taiką Azijos žemyne. Šių faktų šviesoje visiškai aišku, kad aktyvi, drąsi Tarybų Sąjungos kova už santykių gerinimą su visomis valstybėmis susilaukė sėkmės. Tarybinės vyriausybės veiksmai tarptautinėje arenoje sudarė aplinką keturių valstybių vyriausybių vadovų Ženevos pasitarimui, atsirasti tai „Ženevos dvasiai“, kurią milijonai žmonių supranta kaip atsisakymo nuo karo, kaip politikos priemonės dvasią, derybų ir bendradarbiavimo dvasią. Per tą laiką, kuris praėjo po Ženevos pasitarimo, Tarybų Sąjunga sėkmingai įveikdavo tą įnirtingą pasipriešinimą, kuri daro toli gražu nenusiginklavę „šaltojo karo“ ir politikos iš jėgos pozicijos šalininkai. Valstybių su skirtingomis politinėmis sistemomis bendradarbiavimo ir taikaus sambūvio linijos Tarybų Sąjunga laikosi nekintamai ir tvirtai. Draugų Bulganino ir Chruščiovo kelionė į Angliją ir sėkmingos derybos su Anglijos vyriausybe Londone, Prancūzijos valstybės veikėjų Gi Molė ir Kristiano Pino vizitas į Maskvą, pasibaigęs svarbiais nutarimais išplėsti ekonominį ir kultūrinį bendradarbiavimą, - tokie yra paskutinieji faktai, apibūdinantieji šios linijos laimėjimus. Tai pažymi dabar įvairiausių Vakarų sluoksnių atstovai. Ne tik pažangioji visuomenė, bet ir daugelis blaiviai protaujančiųjų kitų sluoksnių atstovų pripažįsta, kad TSRS ir kitų taikingųjų valstybių politika atitinka tautų gyvybinius interesus. Kaip tik jai priklauso ateitis. „Šaltojo karo“ Salininkai, kurie toliau varo neapykantos propagandą ir yra suinteresuoti ginklavimosi varžybomis, masių vis griežčiau smerkiami. Jie priversti maskuotis, slėpti savo tikruosius ketinimus, atsitraukti tautų reikalavimų akivaizdoje. Šiomis dienomis Paryžiaus savaitraštis „Frans-Observater“ išspausdino žinomojo Anglijos leiboristų veikėjo Enjurino Biveno straipsnį. Nors autorius lieka ištikimas buržuazinėje spaudoje įprastai argumentacijai, jis yra priverstas pripažinti Tarybų Sąjungos politikos pasisekimą ir Vakarų valstybių politikos nepasisekimus. Jis rašo, pavyzdžiui, kad „rusų politinė sistema yra efektyviausia iš visų sistemų, kurios tiktai buvo žinomos žmonijos istorijoje“. Bivenas yra tos nuomonės, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymai dėl ekonominio, techninio, mokslinio ir kultūrinio bendradarbiavimo „dabar sukelia didžiulį Vakarų nerimą“. Ko gi gali „bijoti“ kas nors Vakaruose ryšium su Tarybų Sąjungos vykdomos taikos ir taikaus valstybių sambūvio politikos laimėjimais? Atsakydamas i ši klausimą, laikraštis „Niujork Post“ neseniai rašė, jog JAV kariniuose sluoksniuose bijoma, kad sumažės visuotinis įtempimas, sustiprės taika, nes, jų nuomone, tai „susilpnins Vakarus“ ir Amerikos sąjungininkų Atlanto bloke „susitelkimą“. Silpna toji „sąjunga“, kuri pagrįsta tiktai kariniais sumanymais. Todėl nenuostabu, kad amerikiniai Vakarų „sąjungų“ organizatoriai bijo, jog jos visiškai subyrės gerėjant šalių santykiams. Taikos baimė, baimė, kad „šaltojo karo“ likvidavimo sąlygomis sumažės stambiausiųjų Amerikos kompanijų pajamos, - štai kas dabar sudaro pagrindą politikos, kurią vykdo Vakarų sluoksniai, visomis jėgomis besipriešinantieji tarptautinio įtempimo švelninimui. Bet visi tie „motyvai“ svetimi liaudies masėms. Derybų, svarbiausių jų valstybinių veikėjų asmeninių susitikimų kelias, aštriausių ir opiausių tarptautinių problemų laipsniško išsprendimo kelias atitinka visų šalių ir tautų interesus. Žengdama šiuo keliu, Tarybų Sąjunga kartu su daugelio šalių valstybiniais veikėjais jau pasiekė patenkinamą eilės svarbių klausimų išsprendimą. Bet vis dar lieka neišspręstos tokios pirmaeilės problemos, kaip nusiginklavimo problema, bendraeuropinės saugumo sistemos sudarymo problema, Vokietijos problema. Vokietijos Demokratinės Respublikos liaudis ir vyriausybė siekia Vokietijos suvienijimo tikslais, kad dvi Vokietijos valstybės dalykiškai bendradarbiautų. Ir tiktai Vakarų reakcinių sluoksnių, visų pirma kai kurių įtakingų JAV veikėjų ir tam tikrų veikėjų pačioje Vakarų Vokietijoje, pasipriešinimas trukdo, kad Vokietijos problemos išsprendimas pačios vokiečių tautos ir visų Europos tautų interesais pajudėtų iš mirties taško. Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika, liaudies demokratijos šalys, Jugoslavija, Indija, Birma ir kitos taikingosios valstybės per praėjusius metus daug nuveikė visai tarptautinei padėčiai pagerinti. Galima tvirtai pasakyti, kad „Šaltojo karo“ šalininkų nepasisekimai bus dar didesni, jeigu visų valstybių valdantieji sluoksniai neįsisąmonins, kad, tiktai žengdami taikaus sambūvio keliais, jie galės išspręsti svarbiausias savo šalių problemas.


Kaip ėjo „sabotažas“ Dono anglių kasyklose.

Sovietų kaltinimai. Sovietų spauda vis dar plačiai rašo apie svetimšalių inžinierių sabotažą Dono anglių kasyklose. Sabotažo tikslas esąs buvęs sunaikinti kasyklas, kad kilus karui, sovietai negalėtų gaminti savo fabrikuose karo reikmenų. Visas sabotažas ėjęs tokiu būdu. Kaž koki paslaptingi agentai nuolat važinėję, pradedant nuo 1925 m., į Dono pramonės rajoną ir įkalbinėję svetimtaučius inžinierius, kurie ten dirbo kaipo specialistai, kad jie pamažu naikintų ir ardytų eksploatuojamas kasyklas. Agentai įtikinėję, kad vėliausiai po trejų metų prasidėsianti nauja vakarų Europos valstybių intervencija, ir kad lig to laiko kasyklos turi būti apgadintos, o vėliau susprogdintos. Techniškas svetimtaučių ir monarchistų personalas uoliai vykdęs duodamas instrukcijas, už tai gaudamas gerą atlyginimą. Specialistų sabotažas, Prancūzijos banko mėginimas pasisavinti nusiųstą Amerikon užmokėti už užsakymus Sovietu auksą, o taip pat didžiųjų valstybių spaudos tonas duoda progos sovietams kalbėti apie naują „buržuazinių“ valstybių bloką prieš SSSR. Tačiau ar yra kiek realaus pagrindo tuose sovietuų išvadžiojimuose – šiuo tarpu tikrai negalima pasakyti. Greičiausia, jie visiškai neturi pagrindo, kaip galima spręsti iš to, kad nusiginklavimo konferencijoj Ženevoj yra svarstomas sovietų nusiginklavimo projektas, kurį iš dalies rėmia Vokietija. Tas parodo, kad sovietų vokiečių santykiai, nežiūrint vokiečių inžinierių suėmimo Dono rajone, nėra tiek pablogėję, kad galėtų išardyti susidariusius tarp abiejų valstybių ryšius po Rapalo ir Berlyno sutarčių. O be Vokietijos dalyvavimo joks antisovietinis blokas, ne tik militarinis, bet ir ekonominis, negali susidaryti. Vokietija negali lengvai atsisakyti nuo bendravimo su Sovietų Rusija, nes palikusi vienų viena, santykiuose su vakarais, būtų persilpna savo reikalus ginti. Atrodo, kad Vokietijos pasirinktoji pusiausviros politika – balansuoti tarp rytų ir vakarų – nesiduodant iš tos pusiausviros išmušti, yra virtusi vienu iš svarbiausių vokiečių politikos principų. Todėl kad ir kažin kaip būtų įtempti santykiai su sovietais, Vokietija jų nenutrauks ir neis Anglijos pėdomis. Žinoma, galėtų būti ir atvirkščiai, jei Vokietija gautų už tą žygį atatinkamų kompensacijų iš vakarų. Bet dabartinėmis sąlygomis nei Prancūzija, nei Anglija tokių kompensacijų Vokietijai nėra linkusios duoti. Visa tai gerai supranta sovietai ir todėl savo spaudoj nesigaili šiurkščių epitetų nei prancūzams, nei vokiečiams. Tačiau tas spaudos šiurkštumas atrodo skirtas greičiau tik savo visuomenei nuraminti, tuo tarpu kai sabotažo faktas ir kilęs dėl jo konfliktas jau yra savo esmėj likviduoti.


,,Fašizmas vien nori sudaryti autoriteto režimą su plačias teises turinčia vyriausybe priešaky, kuri būtų sudaryta per sumanias organizacijas, interpretuojančios savo reikalus, formuluojančias savo civilinį ir moralinį sąžiningumą ir keliančias savo ekonominį progresą. Nė vienas fašistas niekuomet negalvojo apie oligarchijos steigimą, bet, atvirkščiai, fašizmo uždavinys buvo ir yra išrankioti iš tautos reikalingus jai atjauninti žmones. Parlamentas negali būti vienintelė kontakto priemonė tarp tautos ir vyriausybės ir negali reikšti žmonių valios, bet žmonės, atstovaują įvairioms pramonės, artistinėms ir moralinėms korporacijoms ir sąjungoms, gali būti naudingesni Italijos vyriausybės bendradarbiai“. Taip Mussolini tarp kita ko šiomis dienomis paaiškino laišku savo reformas italų parlamente. Kame gi tų reformų esme? Paėmęs 1922 metais valdžią į savo rankas Mussolini padarė rinkimų reformą, kuria buvo suteikiama absoliutinė dauguma tam sąrašui, kuris gaudavo per rinkimus net paprastą daugumą. Tačiau naujai susitvarkius Italijoj politiniam gyvenimui, buvo paruoštas ir naujas rinkimų įstatymas, apie kurį dabar ir kalba savo laiške Mussolini. Sulig tuo įstatymu visa valstybė sudaro vieną rinkimų kolegiją. Į atstovų rūmus renkama 400 deputatų, kurie siūlomi iš 800 kandidatų 13-os didelių tautinių sąjungų. Būtent, tautinė stambių ir smulkių ūkininkų konfederacija siūlo 12 proc., žemės ūkio darbininkų konfederacija – 12, pramoninkų konfederacija — 10 proc., pirklių – 6 proc., prekybos tarnautojų – 6 proc., oro ir jūrų transporto įmonių konfederacija – 5 proc., tos srities darbininkų – 5 proc, kitokio transporto įmoninkų konfederacija — 4 proc. ir darbininkų – 4 proc., bankininkų – 3 proc., bankų tarnautojų – 3 proc. ir pagaliau proto darbininkų ir artistų konfederacija – 12 proc. Kandidatus tvirtina didžioji fašistų taryba, pasirinkdama iš jų 400. Tuo būdu sudarytas kandidatų sąrašas patiekiamas slaptam ir tiesioginiam rinkikų balsavimui. Balsavimo kortelėj pažimyma: ,,Ar aprobuoji Tamsta atstovų sąrašą, patvirtintą didžiosios fašistų tarybos?“ ir į tą klausimą duodamas trumpas atsakymas: taip ar ne. Jei absoliutinė balsų dauguma paduodama už sąrašą, tai sąrašas laikomas išrinktu, ir tuo būdu atstovų rūmai jau neturėtų nei mažumų, nei opozicijos. Jei toks sąrašas daugumos negauna, Romos apeliacijos tribunolas skiria naujus rinkimus, su didesniu sąrašų skaičium. Naujiems rinkimams gali tiekti sąrašus įvairios sąjungos ir organizacijos, kurios turi mažiausia 5000 narių, turinčių teisę balsuoti. Sąrašuos negali būt daugiau, kaip 300 kandidatų, ir tas jų, kuris surinks didžiausią balsų daugumą praveda visus savo kandidatus. Likusieji 100 mandatų padalimani tarp kitų sąrašų proporcingai jų gautam skaičiui balsų. Balsavimo teisę turi kiekvienas italų pilietis, sulaukęs 21 metų, vedęs ir turįs jau nuo 18 metų vaikų, kiek jis įvykdo vieną iš šių sąlygų: 1) moka įnašą vienam sindikatų arba 2) mažiausia 100 lirų tiesioginių mokesnių kasmet, 3) gauna nuolatinį aprūpinimą iš valstybės pusės, autonominės valdžios ir jos kontroliuojančių organų, 4) yra valstybės pripažintų tikybų dvasininkai. Toki bendri naujos rinkimų reformos bruožai. Iš jų matyti, kad Mussolini į italų valstybinį kūrybos darbą bando įtraukti visų luomų ir verslų žmones ir pačiai valstybei suteikti korporacinės santvarkos pobūdį.


UŽ ĮTEMPIMO TARP VAKARŲ IR RYTŲ MAŽINIMĄ

BONA, rugsėjo 8 d. (TASS-ELTA). Vokietijos socialdemokratų partijos spaudos biuletenis „Socialdemokratišer Presedinst“, liesdamas derybas dėl nusiginklavimo Londone, rašo, kad teigiamų rezultatų šiose derybose negalima pasiekti dėl politikos „iš jėgos pozicijos”. Nurodydamas, kad paskutinis žodis derybose dėl nusiginklavimo dar nepasakytas, biuletenis pabrėžia, kad ir vokiečių tauta turi įnešti savo indėlį į šio klausimo sprendimą. „Mes, vokiečiai, — rašo biuletenis, — turime įnešti savo indelį į įtempimo tarp Vakarų ir Rytų sumažinimą. Jei mūsų vyriausybės stos už politiką, kuri yra ne kas kita, kaip dalyvavimas įprastiniame ir atominiame ginklavimesi, tada mes negalėsime įvykdyti šio mums iškilusio uždavinio. Mes taip pat negalėsime užtikrinti saugumo mūsų tautai, jei mes neįsisąmoninsime, kad šis saugumas niekada negali būti pasiektas dalyvaujant ginklavimosi varžybose. Vokiečių tauta atsidurs ant bedugnės krašto, jei ji gaus vyriausybę, kuri tiki jėgos politikos efektyvumu. Tai yra priežastis, kuri skatina Vokietijos socialdemokratiją kaip tik dabar reikalauti posūkio Vokietijos politikoje”.


Kovo 6 d. popiet buvo Seimelio posėdis. Dalyvavo taip pat visa direktorija su pasveikusiu jau pirmininku p. Kadgynu priešaky. Seimelio pirmininkas Dressler pranešė, kad gubernatorius pareiškęs savo veto prieš įstatymą dėl įkaito teisės statyboj esantiems laivams. Veto priežastis būsianti nurodyta vėliau. Antru skaitymu su kai kuriomis pataisomis buvo priimtas rentų įstatymo projektas. Taip pat antram skaitymui buvo patiektas Klaipėdos krašto piliečio požymiui įgyti ir prarasti įstatymo projektas, teisių komisijos žymiai pakeistas. Visai naujai yra pridėtos tam požymiui prarasti sąlygos (pirmam projekte apie praradimą nebuvo nieko kalbama). D-ras Trukanas užprotestavo prieš statomą iš Didžiosios Lietuvos į Klaipėdos kraštą atsikėlusiems Lietuvos piliečiams sąlygą, kad jie, norėdami įsigyti Klaipėdos krašto piliečio požymį, paduotų tuo reikalu atatinkamą prašymą. Pasak d-ro Trukano, Klaipėdos krašto statutas duodąs be jokių sąlygų kiekvienam Lietuvos piliečiui visas viešąsias piliečių teises Klaipėdos krašte. Todėl negalima reikalauti iš Lietuvos piliečių šio krašto požymiui įgyti dar atskiro prašymo. D-ras Brindlinger (Volkspartei) pasiūlė, atsižvelgiant į savivaldybių įstatymo pakeitimą Lietuvoj, tuo tarpu nesvarstyti šio paragrafo, bet pasiųsti jį teisių komisijai. Pasiūlymas buvo priimtas. Taip pat buvo priimti II skaitymu visi kiti to įstatymo projekto paragrafai su teisių komisijos papildymais. Pirmuoju skaitymu buvo priimtas žvejybos įstatymo pakeitimo projektas. Krašto direktorijos raštu pareikšta nuomonė dėl krašto Seimelio nutarimo tarptautinių Lietuvos sutarčių paskelbimo Klaipėdos krašto „Valdžios Žiniose“ reikalu buvo pasiųsta teisių komisijai. Toliau buvo pirmam skaitymui patiektas laisvo gyvenamosios vietos keitimo įstatymo projektas. Šis projektas sukėlė ilgesnių debatų. Ypač ilgai kritikavo šį projektą socialdemokratų atstovai. Atstovas Borchertas šia proga įspėjo įstatymo projektą griežtai suderinti su Klaipėdos krašto statutu, kad gubernatoriui vėl nereikėtų pareikšti savo veto. Įstatymo projektas balsų dauguma buvo atmestas. Į Volkspartei atst. Brindlingerio paklausimą, dėlko dar Švelniaus direktorija pernai rudenį paskyrė vėl trejiems metams uosto direktorium p. Borchertą, direktorijos pirmininkas Kadgynas atsakė, kad tuo būdu buvę atsižvelgta į Klaipėdos krašto konvenciją, kurioj yra pasakyta, kad uosto direkcija turi būti sudaryta per 2 mėnesius, ratifikavus Lietuvos Seime Klaipėdos krašto konvenciją. Konvencija buvo ratifikuota 1924 m. liepos mėn. 31 d. Todėl uosto direkcija turėjo būti sudaryta ne vėliau, kaip tų pat metų rugsėjo 31 d., o dėlto ir pirmasis trimetis pasibaigė 1927 m. rugsėjo 30 d. Šiais motyvais Švelniaus direktorija ir išrinko p Borchertą vėl trejiems metams Klaipėdos krašto atstovu į direkciją. D-ras Brindlingeris įrodinėjo, kad Švelniaus direktorija išrinkusi p. Borchertą neteisėtai. Jis nurodė į tai, kad pirmoji uosto direkcija faktinai susidarė tiktai 1925 m. balandžio 1 d. Todėl ir pirmasis direkcijos trimetis baigiasi, šiemet balandžio 1 d. Tuo klausimu kalbėjo dar kitas Volkspartei atstovas Kraus. Jam pradėjus plačiau įrodinėti Klaipėdos uosto ir jo valdymo svarbumą ir nutolus nuo paties reikalo, Seimelio pirmininkas Dressler šaukė jį prie tvarkos. Kraus dėl to įsižeidė ir visai atsisakė toliau kalbėti. Taip pat atsisakė kalbėti ir d-ras Brindlingeris. Abu atstovai po to demonstratyviai išėjo iš posėdžių salės. Atstovui Gubbai Landwirtschaftspartei vardu pareiškus, kad, jo nuomone, Švelniaus direktorija neteisėtai išrinkusi p. Borchertą, šiuo reikalu daugiau nebekalbėta. Atstovai Borchertas ir Lekšas patiekė skubotą pasiūlymą kreiptis į centro vyriausybę, kad išduodant norintiems emigruoti į užsienį piliečiams vizas būtų reikalaujama iš jų įrodymo, kad jie nepalieka krašte neaprūpintų savo šeimynos narių ir šiaip jų globoj esančių asmenų, kurių išlaikymu paskum netektų rūpintis visam kraštui. Šis Borcherto pasiūlymas buvo priimtas. Kitas atstovų Lekšo ir Montvilo pasiūlymas negalėjo būti svarstomas, nes vėliau išėjus iš posėdžių salės ir kitiems Volkspartei frakcijos atstovams, Seimelis neteko kvorumo (reikalinga mažiausia 20 atstovų). Tuo būdu posėdis buvo nutrauktas ir paskirtas kitas kovo 7 d. Tą dieną buvo tęsiamas kovo 6 d. dėl konflikto su Volkspartei frakcija pertrauktas posėdis. Ilgai svarstyta ats. Lekšo ir Montvilo skubotas pasiūlymas dėl žemės surūšiavimo peržiūrėjimo ir Volkspartei frakcijos pasiūlymas dėl kai kurių valsčių žemės ir trobesių mokesnių sumažinimo. Pirmą kartą šiame posėdy kalbėjo velionies Bruožaičio vieton įėjęs Seimelin naujas lietuvių bloko atstovas Montvilas. Jis, kaip ir dr. Trukanas su Lekšu, kalba Seimely tiktai lietuviškai. Šitie abudu pasiūlymai balsų dauguma nutarta pavesti ypatingai 6 asmenų komisijai, sudarytai iš 2 Landwirtschaftspartei, 2 Volkspartei, vieno lietuvių bloko ir vieno socialistų atstovų. Be to, buvo priimtas vadinamos darbininko partijos atstovo Suhrau ir Monien skubotas pasiūlymas Klaipėdos direktorijai daryti atatinkamų žygių, kad Klaipėdos krašto gyventojai nebūtų teisiami Didžiojoj Lietuvoj ir kad seniau suimti klaipėdiečiai būtų tuojau sugražinti iš Didžiosios Lietuvos į Klaipėdos kraštą. Kitam posėdžiui paskirti dieną ir darbų tvarką palikta Seimelio prezidiumui E.


Amerikiečių publicistas kritikuoja JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu

NIUJORKAS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Žurnale „Niu Ripablik” išspausdintas tarptautinių santykių specialisto profesoriaus Natanielio Peferio straipsnis, kuriame jis kritikuoja JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu. Peferis yra prieš Jungtinių Amerikos Valstybių vykdomą Čan Kai-ši režimo rėmimo politiką. Mūsų dabartinės politikos gynėjai, – rašo jis, – teigia, kad, pasitraukdami iš Formozos (Taivanio. - Red.), mes susilpnintume savo prestižą Azijoje”. Pareikšdamas, kad negalima sutikti su šiuo „argumentu” Peferis rašo: „Niekas nedaro tokios žalos Amerikos prestižui Azijos šalyse ir nesukelia tokių didelių įtarimų dėl mūsų motyvų Azijoje, kaip viskas, kas padaryta Formozoje, kad būtų galima išsaugoti Čian Kai-ši”. Nurodęs, kad Čan Kai-ši režimas „laikomas Amerikos imperializmo marionete”, o pati sala – „būsimosios agresijos baze”, autorius išjuokia teigimą, kad Taivanis esąs JAV „gynybos tvirtovė”. Autorius ragina, atsižvelgiant į realią padėtį, peržiūrėti JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu. Centrinė Amerikos politikos problema Tolimuosiuose Rytuose yra pažiūra į Kiniją, rašo jis. Jeigu mes galėtume taikiai išspręsti savo nesutarimus su Kinija, dėka to būtų natūraliai išspręsta „Taivanio problema”. Peferis pasisako prieš tai, kad būtų toliau vykdoma dabartinė JAV politika, pagal kurią septintasis laivynas laikomas Taivanio vandenyse, saloje paliekamos aviacijos bazės ir dislokuojami vairuojamieji sviediniai. Čan Kai-ši armijai duodamos lėšos, ginklai ir kariniai specialistai, – nes toji politika „verčia toliau palaikyti priešiškus santykius su Kinija”. „Jeigu mes norime to išvengti, mes neturime kitokios išeities, kaip derybų būdu pasiekti kompromisą”. Turi būti apsvarstyti du klausimai: Kinijos Liaudies Respublikos pripažinimas ir jos įleidimas į Suvienytųjų Nacijų Organizaciją. Peferio nuomone, Kinijos Liaudies Respublikos pripažinimas nekelia jokio sunkumo. Pripažinusios Kiniją, JAV stačiai konstatuotų faktą, kad egzistuoja Kinijos vyriausybė ir egzistuoja šalis, kurioje gyvena penktadalis žmonijos. Peferis įspėja, kad, prieštaraudamos Kinijos Liaudies Respublikos teisių Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pripažinimui, JAV rizikuoja likti izoliuotos. Anksčiau ar vėliau Jungtinės Valstybės pripažins Kiniją, ir pastaroji bus įleista į Suvienytųjų Nacijų Organizaciją. Kodėl gi tai turi įvykti vėliau – klausia autorius. Sveikai samprotaudamas dėl būtinumo pakeisti JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu, Peferis kartu tuo pretekstu, kad, esą, Kinijos Liaudies Respublika „negalima pasitikėti”, iš esmės yra už tai, kad Taivanį ir toliau 10 metų valdytų Čan Kai-ši, „globojamas Suvienytųjų Nacijų Organizacijos”.


RABATAS, III. 1. (TASS-ELTA). Alžyre tebevyksta mūšiai tarp Alžyro nacionalinio išsivadavimo armijos būrių ir Prancūzijos kariuomenės. Paimta ginklų ir šaudmenų. Pietryčiuose, Marso rajone, sunaikinti svarbūs Prancūzijos kariuomenės kariniai objektai. Susirėmimai tarp Alžyro ir Prancūzijos karinių dalinių taip pat įvyko Tiarete, Arise ir kitose vietose. Prancūzijos kariuomenė patyrė nuostolių – daug jos karių žuvo arba buvo sužeisti.


NATO agresyvieji planai Baltijos jūros rajone

Vakarų Vokietijos agentūra DPA pranešė, kad NATO rėmuose numatoma sudaryti vadinamąją „Baltijos planavimo grupę”, kurios uždaviniai bus koordinuoti, „gynybą” Baltijos jūros rajone. Šią grupę, sakoma pranešime, turi sudaryti Norvegijos, Danijos ir Vakarų Vokietijos karo laivyno karininkai. Pagrindinis grupės uždavinys bus, kaip nurodoma pranešime, „ruošti NATO valstybių laivybos Baltijos jūroje užtikrinimo planus ir planus, kaip sutrukdyti priešo karinėms jūrų pajėgoms įplaukti į Baltijos jūrą ir išplaukti iš jos”. Vakarų Vokietijos karinis jūrų laivynas turės daugiausiai tokių tipų laivus, kurie pritaikyti operacijoms Baltijos jūroje. Tai liečia, visų pirma, povandeninius laivus, minų ieškotojus ir minų užtvėrėjus, o taip pat eskadrinius minininkus. Kaip matyti iš pranešimo, tokios specialios „karinės vadovybės” Baltijos jūrai sudarymo iniciatyva priklauso Vakarų Vokietijos kariniams ekspertams. Minėtos agentūros DPA pranešimas, be visa kito, matyti, taip pat rodo, kad NATO vadovai ketina pajungti Danijos ir Norvegijos karines jūrų pajėgas buvusių Hitlerio karininkų vadovavimui.


Raskas ir Hiumas apie nusiginklavimo derybas

Vakar lordų rūmuose įvyko diskusija užsienio politikos klausimais. Pradėdamas diskusiją, leiboristas lordas Hendersonas ragino Anglijos ir JAV vyriausybes Ženevos derybose veikti lanksčiau. Jis pabrėžė, kad branduolinių bandymų nutraukimo problemos išsprendimas galėtų turėti lemiamą reikšmę visuotiniam ir visiškam nusiginklavimui. Vakarų valstybės, pasakė jis, turi atsisakyti savo neigiamos pažiūros į planą sudaryti ir branduolinio ginklo neturinčias zonas. Hendersonas pažymėjo, kad į nusiginklavimo derybas reikia įtraukti Kinijos Liaudies Respubliką, be kurios joks susitarimas neturės pakankamos galios. Jis pareikalavo, kad Hiumas grįžtų į Ženevą, į šias nepaprastai svarbias derybas. Anglijos užsienio reikalų ministras lordas Hiumas savo kalboje pripažino, kad Ženevoje delegacijos yra labai susirūpinusios Amerikos Vyriausybės ketinimu atnaujinti branduolinio ginklo bandymus. Kartu Hiumas vėl mėgino pateisinti šiuos planus ir pareiškė, kad pagrindinis Vakarų tikslas derybose dėl branduolinio ir visuotinio nusiginklavimo – išsaugoti „jėgų pusiausvyrą“. Branduolinių bandymų kontrolės klausimu Hiumas pareiškė, kad Vakarai esą pasiruošę priimti „bet kurias kontrolės priemones“, kurias mokslininkai pripažins pakankamai efektyviomis. Tačiau jis teigė, kad šiuo metu tokių priemonių nesą. Pasakodamas, kaip vyksta Ženevos visuotinio ir visiško nusiginklavimo derybos, Hiumas pareiškė, kad derybos vyksta realizmo dvasia ir kad Tarybų Sąjungos ir Amerikos planų svarstymas gali padėti sudaryti vieningą nusiginklavimo susitarimo projektą. Tačiau ir čia Hiumas ypatingai pabrėžė, kad reikia nuolat išsaugoti „jėgų pusiausvyrą“. Hiumas pasakė, kad jo pasikalbėjimai su Tarybų Sąjungos užsienio reikalų ministru A. Gromyko Vakarų Berlyno klausimu yra labai įdomūs ir bus rūpestingai išnagrinėti kartu su paskutiniais VDR vyriausybės pasiūlymais dėl įėjimo į Vakarų Berlyną, kas gali padėti pagaliau susitarti. Baigdamas Hiumas pareiškė grįšiąs į Ženevą tada, „kai tai bus naudinga“.


Valstybė dar neturi aiškios pozicijos, kaip įgyvendinti desovietizaciją

Devintaisiais nepriklausomybės metais Seimas priėmė antikagėbistinį įstatymą ir prabilo apie visą desovietizacijos procesą. Kol kas įstatymą, ribojantį buvusių KGB darbuotojų veiklą, viešai vertino tik politikai ir žurnalistai. Todėl “Lietuvos aidas” pasidomėjo, ką apie šį įstatymą ir desovietizacijos įgyvendinimą mano žinoma KGB, kompartijos archyvų tyrinėtoja, politinė kalinė Nijolė Gaškaitė-Žemaitienė Naujasis Saugumo departamento vadovas Mečys Laurinkus tvirtina, kad svarbiausia šios institucijos užduotis – nustatyti po 1990-ųjų užverbuotus žmones, kurie nei su KGB, nei su GRU neturėjo ryšių. M.Laurinkaus teigimu, tokie šnipai užverbuojami naudojant kompromituojančią medžiagą apie dabartinę jų veiklą, o ne apie praeitį. Keli buvę KGB darbuotojai dirba ir dabartiniame Saugumo departamente. Tai gal desovietizacijos problema nebeaktuali, gal teisūs tie, kurie liustracijos ir panašius įstatymus vadina “raganų medžiokle”? Kiekvienas archyvinių dokumentų tyrinėtojas apie šią problemą stengiasi pareikšti visuomenei ir politikams - antraip kam tada visos genocidą ir rezistenciją tyrinėjančios knygos, straipsniai, represijų vykdytojų veiksmų atodangos? Žinoma, iš šalies bepigu nurodinėti, tačiau politikams ir pareigūnams gal ne visada taip paprasta vieną ar kitą problemą išspręsti. (Nukelta į 13 p.) Atkelta iš 1 p. Valdant LDDP apie jokią desovietizaciją nebuvo ko nė svajoti, nes vyko tikra resovietizacija. Bet ir kai Seime daugumą įgavo TS/LK ir LKDP koalicija, kartais tiesiog nejauku darosi išgirdus, kaip į diplomatinę tarnybą ar ministrų postus skiriami komunistų partijos funkcionieriai. Juk čia jokio desovietizacijos įstatymo nereikia - užtenka jų neskirti. Gal kas paprieštaraus, girdi, trūksta specialistų. Atmenu, kaip 1992 m. čekas pareigūnas pasakė, kad geriau valstybei kelerius metus neturėti jokios saugumo tarnybos, nei į ją priimti dirbti sovietinius “specialistus”. Ir dabar, po aštuonerių nepriklausomybės metų, matau daug jaunų, gabių žmonių (čia neturiu omeny nomenklatūros sūnelių, užsieniuose baigusių mokslus), kurie galėtų eiti vienas ar kitas pareigas, tačiau niekas jų neieško, neugdo, bet vis “žvejoja” tuos pačius, žinomus, senus “kadrus”. Grįžtant prie desovietizacijos, kurios pagrindinis tikslas - apsauga nuo užsienio žvalgybų pavojaus, užtenka pastudijuoti prieškario Lietuvos istoriją ir tampa aišku, kad tas pavojus - realus. Štai prieškario buvusio Klaipėdos gubernatoriaus verbavimo epopėja - sovietiniai šnipai ne tik rinko informaciją, bet ir stengėsi paveikti Lietuvos politinius sluoksnius, formuoti nuomonę, organizuoti provokacijas. Ar dabar Lietuvoje rimtai analizuojami panašūs dalykai, pavyzdžiui, tam tikrų “ančių” paleidimas (pasikėsinimas į Lukašenką, pareigūnų sekimas ir t.t.)? Dabar išleidžiama daug SSRS čekistų knygų. Be visos ten sudėtos demagogijos, jose galima rasti informacijos apie nuolatinį siekį šnipinėti kitas valstybes, NATO ir apie tai, kaip sunkiai jų šnipai pakliūdavo į tokių slaptų institucijų aplinką. Dabar be jokių pastangų prosovietiškai nusiteikęs kompartijos funkcionierius gali vaikštinėti NATO būstinėje. Ar tai jau nebesvarbu? Abejoju. Ir jau visai absurdiška, kai apsaugos tarnybų priedangoje Lietuvoje tebeegzistuoja ginkluotos čekistų formuotės. Mano pastebėjimu, į pirmą ES ir NATO plėtros ešeloną kaip tik ir buvo pakviestos tos valstybės, kuriose buvo priimti vienokie ar kitokie liustracijos įstatymai. Ir niekas rimtai nežiūrėjo į tai, kad Europos Taryba turėjo čekams priekaištų už liustracijos įstatymu “pažeistas” žmogaus teises. Taigi po saule nieko naujo ir istorija tebėra gyvenimo mokytoja. Deja, kiekviena karta mokslą pradeda nuo pirmos klasės. Kaip Jūs įsivaizduojate desovietizaciją? Žmonės, neįsigilinę į problemą, reikalauja liustracijos įstatymo tikėdamiesi, kad jis bus panaceja tiek užtikrinant valstybės saugumą, tiek atsiteisiant su praeitimi. Iš tikrųjų tai ilgas procesas, kuris negali vykti be viso rinkinio teisinių aktų, nes komunistinė sistema nebuvo vienas giljotiną valdantis budelis. Supaprastinta sistemos schema maždaug tokia: ideologija, jos diegimas praktikoje ir tą diegimą lydintys nusikalstami veiksmai. Kiekviena grandis turėjo savo vykdytojus pradedant ideologais ir baigiant eiliniais stribais. Pagal šią schemą desovietizacija turėtų apimti ideologijos pasmerkimą, užtikrinti, kad valstybėje neliktų jos skleidimo recidyvų, ir už konkrečius nusikaltimus nubausti jų vykdytojus. Komunizmas, kaip nusikalstama sistema, pasmerkiama bemaž per kiekvieną politinių kalinių organizuojamą tarptautinę konferenciją. Tačiau kasmet iš naujo prabylama apie “komunizmo Niurnbergą”. Atrodytų, kad ideologijos pasmerkimas yra lengviausiai įvykdomas uždavinys, tačiau taip nėra. Nors visose konferencijose ir suvažiavimuose priimamos atitinkamos rezoliucijos, komunizmo nusikaltimus įrodanti medžiaga lieka nesusisteminta ir neįgauna teisinio įstatymiško pavidalo. Tam nebūtina laukti ką tik Romoje vykusiame JT forume įsteigto tarptautinio teismo - kiekvienoje šalyje atitinkama teisinė institucija (kuriai Baudžiamojo proceso kodeksu pavedamos nagrinėti tokio pobūdžio bylos) privalo nusikaltimus žmoniškumui vykdžiusias organizacijas ir institucijas pripažinti nusikalstamomis. Toks verdiktas ne tik neleistų atgaivinti, kaip Rusijoje, komunistų partijos (ar kokios “Jedinstvos”), bet ir būtų pamatas priimant kitus įstatymus bei nagrinėjant konkrečias genocido bylas (tada nebereikėtų svarstyti, ar Gaidžių šeimos išžudymas buvo genocidas, ar paprasta žmogžudystė). Tada gal nebūtų postringaujama apie pažeistas kagėbistų “žmogaus teises”, o Seimo narys pulkininkui čekistui, apšmeižusiam prof. V.Landsbergį, nebedėkotų “už pilietinę drąsą”. Bet pripažinti kompartiją, sovietinį saugumą nusikalstamomis organizacijomis irgi nėra lengva. Tai rodo Prancūzijos reakcija į “Juodosios komunizmo knygos” išleidimą. Pasaulyje, nepatyrusiame komunistinės praktikos, socialinės lygybės idėja tebėra populiari. Čia lengva ranka nubraukiami argumentai, kad dėl šios doktrinos buvo išžudyta 100 mln. asmenų (nors visų smerkiamo fašizmo aukomis tapo tik ketvirtadalis šio skaičiaus - 25 mln. žuvusiųjų). Paskelbus nusikalstamomis atitinkamas organizacijas ir struktūras, logiškai išplauktų kiti teisės aktai, tarp jų nepriklausymo, nedalyvavimo nusikalstamoje organizacijoje sąlyga norintiems eiti tam tikras pareigas. Tai ne kolektyvinė bausmė ar kerštas - juk tam tikri apribojimai egzistuoja ir dabar: tai ir kvalifikaciniai reikalavimai ar tam tikro patikimumo, lojalumo sąlyga, pavyzdžiui, kad policijoje nedirbtų teisti asmenys, ar krašto apsaugos sistemoje - kariškiai, gaunantys sovietines pensijas ir pan. Niekas dėl to nešaukia apie pažeistas žmogaus teises. Ir tam nereikėtų net atskiro liustracijos įstatymo, pakaktų šią sąlygą įrašyti į Valdininkų įstatymą ar į konkrečios organizacijos darbą reglamentuojančius įstatymus. Tada asmenys, priklausę nusikalstamoms organizacijoms, būtų atleidžiami iš darbo kaip netenkinantys įstatymo sąlygų. Valstybei sustiprėjus ir grėsmėms išnykus, ši sąlyga galėtų būti panaikinta. Ir paskutinė desovietizacijos grandis būtų individuali teisminė atsakomybė už konkrečias nusikalstamas veikas. Kai kurios tam reikalingos Baudžiamojo kodekso pataisos jau padarytos, kai kurios bylos iškeltos. Tokią teoriškai aš įsivaizduoju desovietizaciją: ideologijos nuvainikavimas, grėsmių valstybei panaikinimas ir atpildas už konkrečius nusikaltimus. Prie viso šito dar reikėtų pridurti gal ne mažiau svarbų dalyką - pavergto proto išlaisvinimą, sąžinės ir moralės atgaivinimą. Bet šito įstatymais nesukursi. Kaip šioje Jūsų schemoje pritaptų Lietuvoje priimti įstatymai? Nenoriu kritikuoti, nes kiekvienoje posovietinėje šalyje ši problema sprendžiama savaip ir labai sunkiai. Ne išimtis ir Lietuva. Kol kas iš viso rinkinio ištraukiamas ir priimamas koks nors vienas įstatymas, todėl dažniausiai jis neveikia. Pavyzdžiui, jau 1992 m. buvo priimtas įstatymas “Dėl atsakomybės už Lietuvos gyventojų genocidą”, tačiau Baudžiamajame kodekse nebuvo nusikaltimus žmoniškumui, karo nusikaltimus įvertinančių straipsnių. Tik 1997 m. lapkričio 6 d. Seime buvo priimta rezoliucija, nurodanti parengti trūkstamus teisės aktus. Lygiai taip pat 1990 m. kovo mėn. paskelbtas kvietimas buvusiems KGB agentams nutraukti savo veiklą, nesukūrus šio įstatymo įgyvendinimo mechanizmo, teliko tuščia moraline deklaracija. Ir šiais metais priimtas Seimo nutarimas, skelbiantis trėmimus nusikaltimu žmoniškumui, teapima vieną šio pobūdžio nusikaltimų rūšį. Paskutiniame įstatyme dėl KGB vertinimo nusikalstama organizacija pripažįstamas tik SSRS valstybės saugumo komitetas, tuo tarpu pats gyvenimas reikalauja įvertinti visas okupacines žinybas ir institucijas (tokį sąrašą reikėjo turėti iškilus insinuacijoms dėl nukentėjusių asmenų valstybinių pensijų). Čia nenagrinėju minėtų įstatymų esmės, tik noriu pabrėžti, kad trūksta sistemos, aiškios pozicijos - kiekgi ir kokių teisinių aktų reikia? Šiaip aš, kaip žmogus, kaip pilietis, džiaugiuosi kiekviena pastanga spręsti desovietizacijos problemas, tik norėčiau, kad įstatymai būtų tobulesni ir veiktų. Tikrai nemanau, kad verslo skatinimo reikalai yra svarbesni nacionaliniam saugumui už šias problemas. Grįžkime prie paskutinio - SSRS valstybės saugumo komiteto vertinimo ir šios organizacijos kadrinių darbuotojų dabartinės veiklos - įstatymo. Kokia Jūsų nuomonė? Pirmiausia pastebiu, kad šio įstatymo įgyvendinimo įstatyme į pirmą vietą iškelta taip pat moralinė prerogatyva: pats kagėbistas savo noru praneša darbdaviui, kad jis buvo toks, o darbdavys, pasitikrinęs žinias, jį atleidžia. Abejoju, kad čekistai skubės tai daryti, juolab kad galimi atvejai, kai ir pats darbdavys yra kagėbistas ar buvęs KGB agentas, o gal net visa darbovietė - buvusi priedangos organizacija, įkurta už “partijos auksą” (tuo galima įtarti kai kurias saugos tarnybas). Mano nuomone, šiuos dalykus daug racionaliau išspręstų nežinia kodėl rudeniui atidėtas “Asmenų, susietų su Lietuvą okupavusių ir kitų valstybių specialiomis tarnybomis, pripažinimo, įskaitos ir prisipažinusiųjų apsaugos” įstatymas, kuriame numatyta privaloma visų kadrinių kagėbistų registracija ir atsakomybė už nesiregistravimą ar neteisingų žinių pateikimą. Kitose šalyse panaši procedūra atliekama kiek kitaip. Pavyzdžiui, Čekijoje asmuo, užimantis ar norintis užimti pareigas, kurioms taikoma “lojalumo sąlyga” ar “sąlyga užimti pareigas” (taip įvardytas šis apribojimas), privalo iš VRM pateikti liudijimą, kad jas gali eiti, t.y. tikrinami visi, einantys tokias pareigas. Su liudijimo nepristačiusiais asmenimis darbo sutartis būdavo nutraukiama be jokių išeitinių pašalpų. Atleistas asmuo, jei turėjo pagrindo, galėjo atleidimą ginčyti teisme. Matome, kad šalyje, kuri buvo liustracijos lyderis, į teismą kreipdavosi pats pilietis, ginčijantis bendradarbiavimo faktą (įstatymas lietė slaptuosius bendradarbius). Tuo tarpu Lietuvoje veikusiame įstatyme “Dėl deputatų, įtariamų sąmoningu bendradarbiavimu su kitų valstybių specialiomis tarnybomis, mandatų patikrinimo” buvo numatyta atvirkščia procedūra - pilietis buvo laikomas nebendradarbiavusiu su KGB, kol to neįrodydavo teismas. Vokietijoje darbdavys kreipiasi su paklausimu į Federalinį įgaliotinį Stasi reikalams (kai kuriose žemėse pati žinyba sprendžia, ar taikyti apribojimus), o piliečiai, nesutinkantys su įgaliotinio duomenimis, ginčija juos teisme. Lenkijoje asmenys, einantys pareigas, išvardytas Liustracijos įstatyme, iš specialiai įsteigtos institucijos - Liustracinio teismo - gauna paneigimą ar patvirtinimą apie galimumą eiti tokias pareigas. Taigi daugumoje šalių, kur tokie įstatymai priimti, tikrinami visi į tam tikras pareigas pretenduojantys ar jas einantys asmenys. Grįžtant prie paties įstatymo, 2 straipsnį papildyčiau draudimu naudotis asmeniniu ginklu (jei tokio ribojimo nėra asmeninių ginklų įsigijimo taisyklėse). Gal labiausiai kritikuotinas 3.1 straipsnis. Nepažįstu kagėbistų, tyrusių “tik kriminalines bylas”! Gal čia turimos omeny “valiutinės” bylos? Chruščiovmečiu Nobelio premijos laureato B.Pasternako artimieji buvo įkalinti pagal “valiutinį” straipsnį, bet vis tiek kalėjo politinių kalinių lageryje. Čia jau nekalbu apie “chuliganizmą”, už kurį kalėjo Vėlinių, Kalantos atminimo demonstracijų dalyviai, kriminalinius straipsnius, pritaikytus a.a. V.Šakaliui ir kt. Labai abejotinas ir 3.2 straipsnis. “Malonės” suteikimas atveria visas galimybes įsiteikti, suvesti sąskaitas, gal net šmeižti, daryti spaudimą tiems, kurie gal nuoširdžiai nori atsiriboti nuo buvusio bendradarbiavimo ir pan. Nemanau, kad užimantys šiuo įstatymu ribojamas pareigas kagėbistai jas taip brangintų, kad užkibtų ant šito jauko. Greičiau gal bandys nušauti du zuikius: išsaugoti postą ir ką nors sukompromituoti. Pagaliau norint kenkti Lietuvai, žvalgybininkui nebūtina pačiam užimti aukštų pareigų: pakanka tose sferose turėti “savų” žmonių ar “tamsoje” naudojamų naivuolių. Saugumo tarnybos tikriausiai žino, kiek kadrinių kagėbistų eina ribojamas pareigas. Įvertinant tai, kad ne visi jie paisys įstatymo, taip pat teiks klaidinančias žinias, tokį triukšmą sukėlęs įstatymas neatliks svarbiausios funkcijos - visų čekistų “liustravimo”, t.y. peršviečiamumo. Taigi, mano nuomone, būtina privaloma visų kadrinių kagėbistų registracija ir žinių, galinčių turėti įtakos Lietuvos nacionaliniams interesams, atskleidimas. Nenormalu tai, kad kagėbistai tebesilaiko priesaikos, duotos SSRS - juk Lietuvos Respublikos pilietybės priėmimas yra savanoriškas įsipareigojimas ir priesaika Lietuvos valstybei, panaikinanti įsipareigojimus kitoms valstybėms. Jei jie to nepaiso, tai, matyt, negali būti Lietuvos piliečiai? Dar absurdiškiau, kai kalbant apie kagėbistus tokį argumentą - jų priesaiką SSRS - kartoja politikai. Aršus įstatymo puolimas savaip rodo, kad problemos sprendimas tebėra aktualus. Nors neeilinė Seimo sesija priminė aukštojo politinio pilotavimo viražą, tačiau aišku, kad šis įstatymas nėra lengvas žaidimas. Kiekvienoje valstybėje, priėmusioje panašius įstatymus, jiems būdavo smarkiai priešinamasi. 1992 m. dėl panašios priežasties Lenkijoje žlugo Olševskio vyriausybė, Lietuvoje buvo išprovokuoti pirmalaikiai Seimo rinkimai. Priešinimosi taktika ir argumentacija buvo panaši. 1992 m. balandžio mėn. pateikus antrajam svarstymui įstatymą “Dėl kai kurių apribojimų užimti pareigas valstybinėje tarnyboje”, pirmiausia prasidėjo ginčai dėl kvorumo per pirmąjį svarstymą. Nepasisekus svarstymo užvilkinti, Tautos pažangos frakcija (R.Paulauskas ir A.Ambrazevičius) pasiūlė du variantus: visuotinio susitaikymo arba kraštutinio radikalizmo (apimant visų lygių partijos sekretorius ir komunistinę nomenklatūrą). Manipuliuojant reikalavimais, įstatymas buvo sužlugdytas, jo priėmimas užvilkintas, Atkuriamojo Seimo darbas sutrikdytas. Tikėtina, kad ir dabar per tą pusmetį, kuriam atidėtas įstatymo įsigaliojimas, bus įvairių destrukcinių veiksmų ir politinių intrigų, priešpriešų skatinimo ir demagogijos. Bet, kaip sakoma, du kartus įbristi į tą patį vandenį neįmanoma. Tai palinkėkime politikams išminties rasti geriausius būdus apsaugoti valstybę nuo komunistinės praeities.


Mito apie JAV mokslo-technikos ir karinį pranašumą krachas: Nauji taikūs Tarybinės vyriausybės pasiūlymai

NESENIAI amerikiečiai nesėkmingai mėgino paleisti savo dirbtinį Žemės palydovą. To mėginimo sužlugimas parodė, kad Jungtinės Valstijos dar nėra pasiruošusios spręsti tokį sudėtingą mokslinį-techninį ir ekonominį uždavinį. Sprendžiant iš Amerikos spaudos straipsnių, painformuoti žmonės Jungtinėse Amerikos Valstijose numatė nesėkmę. Tačiau vis dėlto buvo pamėginta, nes Amerikos valdantieji sluoksniai norėjo žūt būt paleisti palydovą dar prieš prasidedant Šiaurės Atlanto bloko (NATO) tarybos Paryžiaus sesijai ir tuo nors šiek tiek sumažinti tarybinio mokslo ir technikos didžio triumfo padarytą įspūdį, išgelbėti JAV prestižą jų blokų partnerių akyse. Tarybinės ekonomikos, mokslo ir technikos didžios pergalės iš esmės pakeitė visą tarptautinę padėtį, pakirto pačius pagrindus, kuriais buvo paremta Amerikos politika „iš jėgos pozicijos” ir JAV karinė strategija. Tokią politiką turėjo pateisinti, kaip žinoma, legenda apie tai, kad esanti Tarybų Sąjungos grėsmė Vakarų kapitalistinėms šalims. Uoliai palaikydami ir skleisdami šį prasimanymą Amerikos valdantieji sluoksniai metais teigė savo partneriams Atlanto bloke, kad nuo „užpuolimo iš Rytų” juos gelbsti tariamai JAV karinis-techninis pranašumas prieš Tarybų Sąjungą. Visos šios JAV diplomatinės ir strateginės nuostatos sužlugo. Dabar Vakarų šalims vis atkakliau iškyla uždavinys iš pagrindų peržiūrėti savo politiką socialistinių šalių atžvilgiu ir įgyvendinti taikaus sambūvio principus. Pasaulio viešajai nuomonei negalėjo nepadaryti didžiulio įspūdžio tas faktas, kad tuo momentu, kai paaiškėjo neginčijamas TSRS mokslinis-techninis pranašumas palyginti su JAV ir kitomis kapitalistinėmis šalimis, Tarybų Sąjungos vyriausybė vėl ėmėsi eilės pastangų pakreipti įvykių vystymąsi taikos sustiprėjimo link. „Reikia, — pareiškė N. S. Chruščiovas TSRS Aukščiausiosios Tarybos jubiliejinėje sesijoje, — pripažinti tą realų faktą, kad yra socialistinės valstybės ir kapitalistinės valstybės, kad jos eina savais keliais, kad jose esanti santvarka — tai tautų vidaus reikalas. Reikia visus ginčijamus klausimus valstybių santykiuose spręsti derybomis, be karo. Gyventi be karo taikiai lenktyniaujant — štai kas yra taikaus sambūvio pagrindas”. Šiuo tikslu drg. Chruščiovas pasiūlė kapitalistinių šalių ir socialistinių šalių atstovų susitikimą aukštu lygiu. Šiomis dienomis paskelbtuose N. A. Bulganino laiškuose prezidentui D. Eizenhaueriui, kancleriui Adenaueriui, Anglijos ir Prancūzijos ministrams pirmininkams Makmilanui ir Gajarui, Tarybų Sąjungos vyriausybės notoje valstybėms — SNO nariams yra konkretūs pasiūlymai, kuriuos priėmus pagerėtų visa tarptautinė padėtis ir atsirastų pasitikėjimas tarp valstybių. Tuo būdu Tarybų Sąjunga, ištikima taikos politikai, siekia savo mokslinius-techninius ir ekonominius laimėjimus panaudoti taikiam dviejų sistemų sambūviui organizuoti. Tačiau negalima nekreipti dėmesio į tą faktą, kad Jungtinių Amerikos Valstijų ir kitų Vakarų šalių valdantieji sluoksniai eina kitu keliu, dar didesnio politikos iš jėgos pozicijos aktyvinimo ir intensyvumo ruošimosi atominiam karui keliu. Propagandos srityje tai pasireiškė tuo, kad kurstoma karinė isterija, kuria siekiama, priešingai faktams, taip pavaizduoti dalyką, kad TSRS laimėjimai mokslo, technikos ir ekonomikos srityje padidinę „grėsmę Vakarams”. Amerikos diplomatai, politikai, publicistai sąmoningai nagrinėja Tarybų Sąjungos laimėjimus tik grynai kariniu požiūriu. Tai jiems reikalinga tam, kad liaudies masės būtų priverstos paklusniai sutikti su naujomis aukomis dėl ginklavimosi varžybų sustiprinimo (neatsitiktinai Amerikos senatorius Bridžesas pareiškė, kad į tarybinių palydovų paleidimą JAV gyventojai turi atsakyti „krauju, prakaitu ir ašaromis”). Karinės isterijos kurstymas reikalingas JAV valdantiesiems sluoksniams ir tam, kad JAV satelitai Europoje būtų laikomi pažaboti, kad ne tik būtų išvengta NATO sužlugimo, kuris jau ėmė reikštis, bet ir kad būtų suteiktas šiam blokui dar agresyvesnis pobūdis, kad jame būtų dar labiau sustiprintas Amerikos viešpatavimas. Kaip tik tokio tikslo siekia „savitarpio priklausomybės” doktrina, paskelbta „deklaracijoje apie tikslų bendrumą”, kurią pasirašė spalio 25 d. po savo derybų Eizenhaueris ir Makmilanas. Tada parengtame „savitarpio priklausomybės išplėtimo” plane numatoma padidinti Amerikos karinių bazių tinklą Vakarų Europos šalių teritorijose ir įsteigti keliasdešimt bazių raketiniams sviediniams leisti. Bet apie kokią „savitarpio priklausomybę gali būti kalbama, jeigu pagal minėtą planą raketų naudojimu disponuos JAV, o ne šalys, kuriose šis ginklas bus kaupiamas. Dar ankstesnėje NATO tarybos sesijoje Amerikos diplomatai, pasinaudoję sunkia Anglijos ir Prancūzijos padėtimi sužlugus jų agresijai prieš Egiptą, primetė Šiaurės Atlanto bloko dalyviams tokius nutarimus, kurie įpareigojo juos „konsultuotis” svarbiausiais karinio pobūdžio klausimais su JAV, bet atleido Jungtines Valstijas nuo tokio paties įsipareigojimo savo partnerių atžvilgiu. Dabar „savitarpio priklausomybės” principo priedanga ruošiamas dar didesnis smūgis NATO narių Europoje suverenumui, nes JAV ketina visiškai pasiimti sau prerogatyvą spręsti karo ir taikos klausimus. „Savitarpio priklausomybės” planas siekia toli einančių tikslų. Juo pasiremdamos, JAV siekia paversti Vakarų Europos šalis, kurios sutiks įsteigti savo teritorijose Amerikos raketines ir atomines bazes, atsakomųjų smūgių objektu karo kilimo atveju ir užtikrinti savo pačių teritorijos saugumą. Tačiau dera priminti, kad, kaip pripažįsta laikraštis „Vašington Post”, Vakarų Europos šalys taip nori, kad jų teritorijoje būtų įrengtos Amerikos branduolinės bazės, kaip namų savininkas galėtų norėti, kad jo namo rūsyje būtų įrengtas parako sandėlis. Pagal „savitarpio priklausomybės” principą, sprendžiant iš užsienio spaudos pranešimų, numatoma sujungti visus esamus imperialistinius blokus su NATO, sustiprinti NATO narių „mokslinį bendradarbiavimą raketinio ginklo srityje tokiomis sąlygomis, kuriomis JAV išlaikydamos savo atomines paslaptis, naudotųsi savo partnerių pasiekimais. Ar bereikia įrodinėti, kad šios priemonės sustiprins JAV viešpatavimą savo sąjungininkams Europoje. JAV valdantieji sluoksniai skiria didelę reikšmę NATO Paryžiaus sesijai, nes jie mato, kad dabar šis blokas gyvena gilią krizę, kad pakirstas tikėjimas jo reikalingumu. „Tuo dramatišku pasitarimu, — rašo agentūros Junaited Pres korespondentas Gelbreitas, — siekiama įkvėpti naują gyvybę Atlanto paktui”. Korespondentas primena Daleso žodžius, kad vienas svarbiausių Paryžiaus sesijos rezultatų „būtų NATO reikalingumo supratimo atgaivinimas” ir šio bloko „jėgos bei energijos išsaugojimas”. Tuo pačiu metu Jungtinių Valstijų nubrėžtoje programoje numatoma paversti NATO absoliučiai aklu įrankiu dar agresyvesnei, negu anksčiau, dar beprotiškesnei ir avantiuriškesnei Amerikos valdančiųjų sluoksnių politikai. Tačiau, kaip rašė šiomis dienomis Anglijos laikraštis „Skotsmen”, vargu ar visiems NATO nariams patiks planas, skiriantis jiems patrankų mėsos vaidmenį. Negalima neatsižvelgti į tai, kad vis platesni Vakarų visuomenės sluoksniai daro iš pastarųjų Tarybų Sąjungos laimėjimų kitokias išvadas, negu agresyvūs JAV sluoksniai, ir reikalauja iš pagrindų peržiūrėti politiką TSRS atžvilgiu. Kaip pranašauja laikraštis „Niujork Post”, NATO Paryžiaus pasitarime pasireikš didžiulis atotrūkis tarp žmonijos vilčių ir Daleso politikos. Vis aiškiau pasireiškianti NATO krizė yra šį agresyvų bloką sudariusios jėgos politikos bankrutavimo padarinys. Tik atsisakymas nuo šios pasenusios ir pavojingos politikos, tik nauja Vakarų šalių pažiūra į dviejų pasaulių savitarpio santykių problemą jų sambūvio pagrindu, — tik toks kelias gali likviduoti įtempimą ir užtikrinti žmonijai tvirtą taiką ir pažangą. Kaip tik šio kilnaus tikslo siekia Tarybų Sąjunga visoje savo užsienio politikoje, visuose savo laiškuose, kuriuose ji kreipėsi į Vakarų valstybes dabartinės tarptautinės padėties ir NATO tarybos dabartinės sesijos klausimais.


Chamberlainas pasitrauksiąs? Anglų spaudoj, kaip antai „Daily Mail“ ir „Daily Express“, pasirodė žinių, kad išvykęs ilgų atostogų užsienių reikalų ministeris Chamberlainas daugiau negrįšiąs savo vieton. Tuo atveju nauju užsienių reikalų ministeriu būtų paskirtas dabartinis jo pavaduotojas lordas Cushendunas. Taip pat eina gandų ir apie netolimą ministerio Indijos reikalams lordo Birkenheado atsistatydinimą. Nors oficiališkai visos šios žinios apie atmainas Baldvino kabinete yra demontuojamos, tačiau manoma, kad jos turi rimto pagrindo. Priežastys, dėl kurių tenka pasitraukti Chamberlainui nėra tiksliai žinomos. Pirmiausia nurodoma, kad jo sveikata yra labai pablogėjusi ir jam reikėsią ilgai gydytis. O palikti užsienių reikalų ministeriją be atsakomojo vedėjo negalima. Kita priežastis - nuomonių skirtumai pačiam ministerių kabinete. Baldvino kabinete, kiek yra žinoma, nuolat eina įvairių pažiūrų kova vidaus ir užsienių politikos klausimais. Ypač Chamberlaino politika Sovietų Rusijos ir dabar Amerikos atžvilgiu jo kolegų yra smarkiai kritikuojama. Todėl galimas daiktas, kad Chamberlainas pasitrauksiąs daugiau dėl politinių priežasčių, negu dėl sveikatos.


Prekiautojai raginami nutraukti bado akcija

Premjeras Gediminas Vagnorius smulkiuosius prekiautojus ragina nutraukti bado akciją prie Seimo rūmų, o kai kuriuos politikus - neskatinti tokių protesto akcijų, kuriomis siekiama pažeisti teisinę santvarką ir įteisinti kontrabandos organizavimą. Pranešime spaudai rašoma, kad atsakomybė už tokių akcijų padarinius tenka organizatoriams ir juos remiantiems politikams. Teisinėje valstybėje visiškai nepriimtinos derybos su asmenimis, kurie savanaudiškiems reikalavimams tenkinti grasina žmonių sveikata ar net gyvybe. Pramonininkų konfederacija pasiryžusi būti tarpininke tarp Vyriausybės ir smulkiųjų prekiautojų. Mes siūlome abiem pusėms priimti kompromisinius sprendimus, nes pamažu ekonominiai reikalavimai virsta politiniais ir netrukus išaugs tokia siena, kurią bus labai sunku sugriauti, sako Pramonininkų konfederacijos prezidentas Bronislovas Lubys. Visiškai pritardami Vyriausybės siekiams įvesti teisėtus reikalavimus, nesutinkame su tuo, kad Vyriausybė nori įvesti tvarką tik vienoje vietoje. Vienodai griežta tvarka turi būti įvesta ir kitose srityse, pabrėžė konfederacijos vadovas. Pasak jo, smulkieji patentininkai, kaip ir pramonininkai, yra prieš kontrabandinių prekių įvežimą į Lietuvą. Tačiau turi būti sugriežtintas muitinių darbas bei supaprastinta buhalterinė apskaita. Gindami gamintojų interesus pramonininkai pasirengę padėti smulkiesiems prekiautojams išsikovoti supaprastintą apskaitą, kad būtų įteisinta tvarka, kai nebereikės samdyti buhalterių. Smulkieji prekiautojai turi pirmieji nusileisti, nes civilizuota prekybos tvarka vis tiek bus įvesta, mano B. Lubys, įsitikinęs, jog abiem pusėms pavyks pasiekti kompromisą. Pirmadienį pradės darbą darbo grupė smulkiųjų prekiautojų reikalavimams juridizuoti. Grupėje smulkiųjų prekiautojų reikalavimams juridizuoti dirbs 12 įvairių Seimo frakcijų narių, smulkiųjų verslininkų bado akcijos dalyviai į ją siunčia tris savo atstovus. Grupės koordinatorius Seimo vicepirmininkas R. Ozolas kreipėsi į G. Vagnorių, prašydamas deleguoti į darbo grupę Muitinės departamento, Finansų ministerijos, Mokesčių inspekcijos ir Teisingumo ministerijos atstovus. Darbo grupė ketina svarstyti patentininkų statuso suteikimo tik smulkiesiems prekiautojams klausimą, kriterijus, pagal kuriuos patentininkai bus diferencijuojami. Sutvarkius smulkiųjų prekiautojų statusą, bus parengtas specialus dokumentas, reglamentuojantis patentininkų tarpusavio prekybą. Be to, darbo grupė nagrinės prekybos dokumentų supaprastinimo dalykus. Vyriausybės kancleris Kęstutis Čilinskas pareiškė, jog Vyriausybė nedeleguos savo atstovų į Seimo sudarytą darbo grupę. Vyriausybė laikosi nuomonės, jog negalima derybomis skatinti akcijų, kurių organizatoriai stato į pavojų žmonių gyvybę ir sveikatą. Tokias derybas Vyriausybės kancleris prilygino deryboms su įkaitų pagrobėjais, kurių reikalavimų netenkina nė viena teisinė valstybė. “Niekada netenkinami per prievartą keliami nei ekonominiai, nei politiniai reikalavimai”, - pabrėžė K. Čilinskas. Vidaus reikalų ministras S. Šedbaras Vilniaus miesto merui R. Paksui ir Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovui Vilniaus apskrityje G. Jakimavičiui išsiuntė raštus, kuriuose informuoja, kad, vadovaujantis Lietuvos Respublikos Susirinkimo įstatymo 14 straipsniu, bado akcija prie Seimo rūmų negali būti tęsiama. Ministras primena, kad Vilniaus m. savivaldybės išduoto leidimo šiai akcijai rengti terminas šiandien baigiasi, ir mano, kad jos negalima pratęsti, nes tolesnė akcijos eiga dėl šalčių gali dar labiau pakenkti dalyvių sveikatai.


Prezidentas Sukarnas pareiškė, kad Indonezija pasirengusi vėl pradėti derybas su Olandija Vakarų Iriano klausimu, bet tik tuomet, kai Haga aiškiai pritars principams, numatantiems perduoti Džakartai Vakarų Iriano valdymą, sutelkiant vietos gyventojams laisve pasirinkti. Šis pareiškimas yra prezidento atsakyme į einančio SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tano kreipimąsi. U Tanas praėjusią savaitę pranešė, kad Olandija esą, sutinkanti apsvarstyti Amerikos diplomato Bankerio pasiūlytus principus. „Faktiškai nematau Jokių priežasčių toliau atidėlioti derybas”, — sakoma Sukarno atsakyme. „Tačiau, antra vertus, atvirai kalbant iki šiol aiškiai neįsivaizduoju Olandijos vyriausybės pozicijos”.


Kaip Jau buvo pranešta, vakar čia prasidėjo tarptautinė asamblėja „Už pasaulį be bombos”. Atidarant asamblėja, didelę kalbą pasakė Ganos respublikos prezidentas Kvamė Nkruma. Ginklų kaupimas kaip pagrindas „deryboms iš jėgos pozicijos” ir yra ta pati dirva, kurioje, nuolat dygsta karo sėklos, kalbėjo Nkruma. Tačiau tikslinga politika dabar yra taika, nusiginklavimas ir atominių bombų bandymų uždraudimas. Mūsų šimtmetyje nėra nė vieno tikslo, kuri būtų galima pasiekti pasauliniu karu, pasakė prezidentas. Priešingai, mūsų šimtmetyje nėra nė vieno tikslo, kurio nebūtų galima pasiekti, talkiai panaudojant pasaulinius išteklius. Kalbėdamas apie neutralumo politiką, Nkruma pasakė, kad neprisijungimo politika nėra neutralistinio nusišalinimo politika. Mūsų saugumas bus ne didesnis už stručio saugumą, kai jis įkiša galvą į smėlį ir įsivaizduoja nežinąs, kas vyksta aplink. Todėl žmonių pareiga visame pasaulyje — pozityvi kampanija, žadinant pasaulio sąmonę, siekiant, kad būtų uždrausti atominiai bandymai, likviduoti visi masinio naikinimo ginklai ir sumažinta įprastinė ginkluotė. Dviejų paskutinių siaubingų karų pamokos, toliau kalbėjo Nkruma, rodo, be viso kito, ir tai, koks nenaudingas šiuolaikinėmis aplinkybėmis yra pasaulinis karas. Mažiau kaip per du dešimtmečius nuo antrojo pasaulinio karo pabaigos didžiulė žemės rutulio dalis, kurioje anksčiau viešpatavo kolonizatoriai, tapo laisva. Kartu su socialistinių valstybių įsikūrimu Rytų Europoje ir Kinijoje tai labai paveikė jėgų pusiausvyrą tokia linkme, kokios jokiu būdu nebuvo numatyta 1939 metais. Aš tvirtai tikiu taikiomis permainomis, pasakė Nkruma. Tačiau permainos negali visada vykti neprievartos keliu. Tam tikrais laikotarpiais liaudies masės atskirose šalyse negali išsivaduoti nuo neapkenčiamo režimo kitaip, kaip ginkluotu sukilimu, ir jos nevengs tokio sukilimo tik todėl, kad tai gali pažeisti didžiųjų blokų jėgų pusiausvyrą. Mes pasiekėme tokį momentą, pasakė baigdamas Kvame Nkruma, kai kiekvienas iš mūsų turi nuspręsti, ar mes gyvensime normaliai ir laimingai, be sunaikinimo grėsmės, arba mes būsime sunaikinti atominiame kare. Tad pasikvieskime į pagalbą savo įsitikinimų drąsą ir imkime veikti. Nkruma palinkėjo sėkmės asamblėjos darbui ir pasakė, jog daugelio šalių tautos žiūri į jus ir laukia, kad jūs įkvėpsite joms naujos vilties šiuo pavojingu laiku, kuriuo išbandomos žmonių sielos”. Po prezidento Nkrumos kalbos asamblėjos dalyvius pasveikino tarptautinės Lenininės premijos „Už taikos stiprinimą tautų tarpe” laureatas dr. Diubua, asamblėjos delegatai, atvykę iš Tarybų Sąjungos, Indijos, Jungtinių Valstijų, Maroko, Pakistano ir kitų šalių. Visi kalbėjusieji, jų tarpe ir Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas J. Paleckis, padėkojo asamblėjos organizatoriams už pakvietimą joje dalyvauti ir ragino padaryti viską, kad šios asamblėjos rezultatai teigiamai paveiktų visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemos ir tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo branduolinio ginklo uždraudimo problemos išsprendimą. Pasibaigus pirmajam plenariniam asamblėjos posėdžiui, prasidėjo uždari penkių jos komitetų posėdžiai.


Vakar pradėti „Lietuvos avialinijų” čarteriniai reisai Vilnius - Tel Avivas - Vilnius. Kaip Eltos korespondentą informavo „Lietuvos avialinijų” generalinis direktorius Alvydas Strička, šiuo maršrutu, esant užsakymų, bus skrendama kartą per savaitę. Netrukus numatoma pradėti čarterinius reisus į Paryžių, tariamasi nutiesti liniją į London


Kaip buvo švenčiamos Londone nepriklausomybės sukaktuvės.

Dešimties metų Lietuvos Nepriklausomybės sukaktuvėms minėti Londono lietuviai turėjo gausingą susirinkimą savo kolonijoje, Hackney vadinamoje Londono miesto dalyje, sekmadienį, vasario mėn. 19 d. Pačią sukaktuvių dieną londoniečiai negalėjo nieko suruošti, – jų darbo sąlygos kliudė. Sukaktuvių dieną tiktai Lietuvos pasiuntinybė buvo suruošusi priėmimą. Pasiuntinybės namus puošė Lietuvos vėliava. Priėmimo salionuose – tautiškų spalvų gėlės: geltoni ir raudoni tulipanai su žalumynais. Svečių tarpe buvo beveik visų tautų ambasadų ir atstovybių šefai (įvairių atstovybių Londone yra 50, t. y. ambasadų 11 ir pasiuntinybių 39), Anglijos vyriausybės nariai, ir daugybė Lietuvos draugų Anglijos visuomenėje, kurių tarpe matei Lordą Parmoorą, Lordą Robert Cecil, mūsų gerus draugus generolą Burtą, Sir Park Goffą, ir daug kitų, iš viso apie 250 svečių. Visi sveikino per Liutuvos atstovą Londone ir jo žmoną Lietuvą, linkėdami Lietuvai per sekančius dešimtį metų pasiekti dar didesnės pažangos, o ypatingai – sėkmingai išspręsti savo ginčą su lenkais. Po oficialaus priėmimo, kurs baigėsi 7 val. vakare, pasiuntinybėje pasiliko apsilankę priėmiman lietuvių kolonijos nariai: studentai, klebonas kun. K. Matulaitis ir pasiuntinybės personalas. Jiems buvo suruošta kukli vakarienė, kurios metu buvo klausoma pranešimų iš Londono radio stoties. Ypatingo dėmesio atkreipė pranešimas apie Lietuvą, padarytas 9 val. vakare. Tai buvo pirmutinis iš Londono radio stoties pranešimas, – rods, pranešimas buvo visai trumpas, bet taip sumaniai suredaguotas, kad patiekė klausytojams suglaustoje formoje visų reikalingeusių informaciją apie Lietuvą: jos geografinis padėjimas, istorija, dabartinė teritorija, prekyba, sportas, kultūrinis kilimas etc. Anglams reikia tokių informacijų, – daugybė jų, nes nė šviesuomenė jų neturi supratimo apie Lietuvą ir kitas Pabaltijo valstybes. Reikti dažniau daryti pranešimus apie Lietuvą per radio. Teko sužinoti, kad Londone radio stoties (ji yra vyriausybės komisijos prižiūrima) valdyba pažadėjo suruošti ilgą lietuvišką programą per radio, – būsianti paskaita, koncertas, dainos; žada duoti visą valandą tai programai. Bet tai, sako, galėsią būti jau rudeniop: mat, Londono stotis ruošia savo programas bent per tris mėnesius iš anksto. Lietuvių kolonijoje iškilmės praėjo pakiliai nuotaika ir didelių žmonių susidomėjimu kalbomis ir pranešimais, kuriuos darė vietos klebonas kun. Matulaitis, e. atstovo p. V. K. Račkauskas, konsulas K. Gineitis ir studentas Londone Brakas, (klaipėdiškis). Tarp kalbų buvo daug lietuviškų dainų, gerai atliktų vietinio choro. Kalbose buvo reiškiama didelio džiaugsmo dėl Lietuvos laimėjimų per pastaruosius 10 metų. Reikia čia pažymėti p. Račkausko paduotą klausytojams pasiūlymą. Jis, ragindamas nepasitenkinti vien žodžiais, pasiūlė Londono lietuviams atžymėti Lietuvos 10 metų nepriklausomybės sukaktuvės kokiu nors žymesniu darbu, – dovana Lietuvai. Tą dovaną turėtų patiekti išeiviai, nuo seniai gyvenantieji užsieniuose. Lietuva turi ne mažiau, kaip milioną išeivių, kurių turtingiausioji dalis gyvena Amerikoje, keletas tūkstančių Anglijoje, kelios dešimtis tūkstančių Pietų Afrikoje. Kalbėtojo pasiūlymu, londoniečiai turėtų paduoti iniciatyvą sudaryti centralinį visų išeivių komitetą ir visu 1928 m. laiku dirbti siekiant įkurti Lietuvoje kokį nors regimą ir būtinai reikalingą Lietuvai paminklą. Jo buvo suminėta keletas dalykų, pavyzdžiui, įkurti didelę ir pavyzdingai įrengtą ligoninę, arba pavyzdingą biblioteką – skaityklą, ar įkurti keletą stipendininkų užsienių universitetuose. Komitetas galėtų pasirinkti vieną iš tų tikslų, žiūrint to, kaip plačiai vyktų pastatyti darbas. Šitam pasiūlymui publikoje pritarta. Susirinkimui pasibaigus, susidarė komitetas, kurio pareiga bus atsišaukti į Amerikos lietuvius ir pakviesti juos sudaryti Centralinio Išeivių Komiteto. Londono lietuvių komitetą sudaro šie asmenys: klebonas kun. K. Matulaitis, Petras Bulaitis, Juozas Sleznikas, A Rudzevičius. Garbės nariu pakviestas V. K. Račkauskas. Po prakalbų vietos lietuvių darbininkų jėgomis, susibūrusiomis ,,Rūtos“ draugijoje, pastatyta scenoje ,,Laisvės Kovotojai“. Tikrai, reikia pasidžiaugti, kad mūsų išeiviai, nežiūrint to, kad jų jėgos ir laikas yra visai išeikvojami kasdieniam sunkiam darbui, vis tiek randa energijos ir galimybių pasišvęsti tautiškam darbui. Suruošimas scenai vaizdėlių palaiko jų pačių širdyse prisirišimą prie savojo krašto, o čia gimusiame jaunime gaivina ir palaiko svetimoje kultūroje slopinamus lietuviškumo jausmus. „Laisv. kovotojų“ pastatyme dalyvavo šie lietuviai: Agota Sinskienė, Ona Rickiute, P. Kevalatis, Ona ir Jonas Kasikauskai, P. Bulaitis, A. Rudzevičius, Jonas, Vincas ir Antanas Baruliai.


Nuo pereitos vasaros Haagos konferencijos beveik visa Europos spauda daug dėmesio kreipė vadinamam Youngʼo planui, kuris antroje Haagos konferencijoje šių metų pradžioje buvo galutinai priimtas. Šis planas yra žinomas „praeities likvidavimo” vardu. Jis pakeičia pirmiau sudarytąjį Dawesʼo planą. Savaime suprantama, kad čia daugiausia reikalai sukasi apie Vokietiją, kuriai, pralaimėjusiai karą, teko sunkiausia jo likvidacijos našta. Didžiojo karo metu parodę tiek daug ištvermės ir galybės kovoje su daug gausingesniais priešais, vokiečiai tuojau po karo visai nenorėjo prisipažinti esą nugalėti, ir daugumas iš jų pradžioje nė girdėti nenorėjo apie nusileidimus ir kontribucijas arba reparacijas nugalėtojų naudai. Kada iš jų buvo paimtos žemės, kolonijos, kada pareikalauta mokėti milžiniškos reparacijų sumos, daugelis vokiečių pasijuto ne tik skriaudžiami, bet ir giliai įžeidžiami savo tautiniuose jausmuose. Toki vokiečiai skelbė šūki: „Neduosime, nemokėsime, nepasiduosime, ‒ nes tai reikštų amžiną vergiją mūsų tautai”. Jie tikėjosi, kad nugalėtojai, jei jų ir nepagailės, tai bent nedrįs į jų žemes toliau briautis ir jas karo jėga okupuoti. Bet vėlesni įvykiai (Ruhrʼo užėmimas ir grasinimas kitomis sankcijomis) parodė, kad nugalėtojai, ypač prancūzai, anaiptol nemano su vokiečiais didelių ceremonijų daryti. Tada toliau žvelgią vokiečių politikai pamatė, kad „pasyvus pasipriešinimas” jokio gero nežada. Net savo laiku įsitikėję vokiečių laimėjimu ir buvę politikai aneksionistai pripažino, kad reikia su nugalėtojais bent kurį laiką vesti nusileidimų (Erfuellungs) politiką. Tos politikos vaisius buvo Dawesʼo planas ir Locarno paktas. Nors ir nelengva pasirodė nusileidimo politika, nors pagal Dawesʼo planą Vokietija buvo apsunkinta dideliais reparacijų mokėjimais, bet jos politinis prestižas Europoje ir visame pasaulyje ėmė kilti, o tos politikos reiškėjas nabašninkas Stresemannas buvo susilaukęs labai daug pagarbos ne tik Vokietijoj, bet ir didžiųjų Europos politikų tarpe. Bet tiek patys vokiečiai, tiek jų kreditoriai matė, kad Dawesʼo plano uždėta našta Vokietijai ilgainiui darosi nepakeliama. Ir štai buvo sušaukta Haagos konferencija, kuri, posėdžiaudama pereitą vasarą ir šių metų pradžioje priėmė naują Vokietijos reparacijų sutvarkymo planą, Youngʼo plano vardu. Prieš tą planą vokiečių dešinieji su Hugenbergu priešakyj buvo pavarę didelę propagandą, norėdami, kad tautos balsavimo keliu jis būtų atmestas. Bet plebiscitui reikalingo balsų skaičiaus jie nesurinko. Haagoje priimti susitarimai po labai ilgų debatų pereitą trečiadienį Reichstago didele balsų dauguma buvo priimti, gavo Reichstago pritarimą, ir pereitą ketvirtadienį jie, kaipo skuboti, jau pasirašyti Reicho prezidento Hindenburgo. Vadinasi, sunkios sutartys laimingai išvestos iki galo, karšti ginčai dėl jų vokiečių valdžios nenugriovė. Įdomu, kad pats prezidentas Hindenburgas, pasirašydarnas su Youngʼo planu surištas sutartis ir įstatymus, rado reikalo išleisti trumpą atsišaukimą į vokiečių tautą, kuriame trumpai paaiškino, kodėl jis šias sutartis ir įstatymus pasirašė. Mat, einant kovai už ir prieš Youngʼo planą, prezidentas buvo gavęs daug įvairių ilgų ir trumpų protestų, kuriuose jam buvo siūloma neduoti savo parašo toms Haago sutartims ratifikuoti. Į tuos visus susirūpinusiųjų protestus Hindenburgas atsakė šitaip: „Po ilgo, sąžiningo Youngʼo įstatymų tyrimo, aš juos pasirašiau liūdinčia, bet kieta širdimi. Išklausęs plano šalininkų ir priešininkų, uoliai apsvarstęs Už ir Prieš, aš įsitikinau, kad, nežiūrint didelio apsunkinimo, kuri naujasis planas vokiečių tautai ilgiems metams uždeda, ir nežiūrint didelių abejojimų, kurie gali būti sukelti prieš kai kuriuos jo nuostatus, visgi Youngʼo planas, lyginant ji su Dawesʼo planu, yra pagerėjimas ir palengvėjimas, ekonominė ir politinė pažanga sunkiame laisvės ir Vokietijos atstatymo kelyje. Aš gerai žinau, kad ir Youngʼo plano priėmimas nuo mūsų neatims visų ateities rūpesčių. Bet aš esu įsitikinęs, kad dabar pradėtas kelias, kuris duos užimtam vokiškam kraštui seniai laukiamą laisvę ir mums visiems tolimesnės pažangos vilčių, pasirodys kaipo tikriausias.” Kaip matome, ir Youngʼo planas vokiečiams nėra lengvas. Jį priimdami, vokiečiai savo širdyse, be abejo, po keleto metų tikisi sulauksią politinės konjunktūros pakitėjimo ir Youngʼo plano revizijos. Dabar jis jau yra palengvinimas, — vadinasi, etapas į laimingesnį tytojų. Ne tik išmintingieji vokiečių politikai, bet ir visas pasaulis pripažįsta, kad šiuo atveju Vokietijai laimingesnė buvo nusileidimo, o ne užsispyrimo politika.


Streikuojančių Lenkijos šachtininkų vadovai sako, kad darbas bus atnaujintas tik po to, kai juos patenkins derybų su vyriausybe rezultatai. Reikalaujama padidinti atlyginimus ir finansinės paramos šachtoms. Žmonės baiminasi, kad ateinančiais metais kai kurios šachtos gali būti uždarytos. Pasak premjerės, kai kurie reikalavimai bus patenkinti. Manoma, kad masinių atleidimų nebus.