MITINGAS, SKIRTAS TARYBŲ SĄJUNGOS IR JUGOSLAVIJOS DRAUGYSTEI

Birželio 19 d. Maskvoje Centriniame „Dinamo“ stadione įvyko mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystei. Stadiono tribūnose susirinko sostinės darbo žmonės - įmonių ir statybų darbininkai Maskvos srities kolūkinės valstietijos atstovai, kultūros ir mokslo veikėjai, studentai, Tarybinės Armijos kariai. Iš viso stadione buvo daugiau kaip 80 tūkstančių žmonių. Mitingas buvo transliuojamas per radiją ir Maskvos televiziją. Stadiono tribūnos papuoštos JFLR ir TSRS Valstybinėmis vėliavomis, raudonais audeklais, kuriuose įrašyta: „Tegyvuoja neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė ir bendradarbiavimas!“, „Broliškai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautas, statančias socializmą!“, „Tegyvuoja didžioji tarybinė liaudis - komunizmo statytoja!“ Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos vadovaujančiųjų veikėjų viešėjimas Tarybų Sąjungoje ryškiai pademonstravo neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystę, jų tvirtą siekimą sumažinti tarptautinį įtempimą, išsaugoti ir sustiprinti taika visame pasaulyje. 5 valanda vakaro. Stadiono Centrinėje ložėje pasirodo drangai Josipas Broz-Tito, K. J. Vorošilovas, N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, N. A. Muchitdinovas, J. A. Furceva. N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius ir kiti Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos nariai. Visi tribūnose susirinkusieji pakyla iš vietų, šūksmais „ura!“, karštais plojimais sveikina Jugoslavijos ir Tarybų valstybės vadovaujančiuosius veikėjus. Pionieriai įteikia jiems gėlių puokštes. Mitinge buvo JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius ir TSRS Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firiubinas, o taip pat Maskvoje akredituoti diplomatinių atstovybių vadovai. Mitingą atidarė Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos Vykdomojo komiteto pirmininkas drg. N. I. Bobrovnikovas. Jis pasakė: Draugai! Daugiau kaip dvi savaites, Tarybinės vyriausybės kvietimu, mūsų šalyje vieši Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybinė delegacija. Leiskite man Maskvos darbo žmonių vardu karštai pasveikinti mūsų mitinge esančią Jugoslavijos vyriausybinę delegaciją su respublikos prezidentu draugu Josipu Broz-Tito priešakyje (Audringi plojimai, šūksmai „ura!“). Prieš metus Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai aplankė Jugoslavijos Federatyvinę Liaudies Respubliką, kur po derybų su Jugoslavijos vyriausybe buvo pasirašyta Belgrado deklaracija. Ši deklaracija buvo tvirtas pagrindas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų santykiams greitai normalizuoti bei jų draugystei atkurti. Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos atvykimas į mūsų šalį yra tolesnis žingsnis stiprinant mūsų tautų draugystę ir bendradarbiavimą. Šimtai tūkstančių maskviečių iš visos širdies sveikino mums broliškos jugoslavų tautos atstovus, reikšdami savo karštą draugystę laisvę mylinčiai Jugoslavijos liaudžiai. Mūsų svečiai lankėsi įmonėse ir statybose, Maskvos valstybiniame universitete, susipažino su sostinės įžymiosiomis vietomis, buvo susitikę su maskviečiais, ir visur šie susitikimai pavirsdavo jaudinančia Tarybų Sąjungos – Jugoslavijos draugystės demonstracija. Šiandien Maskvos darbo žmonių atstovai susirinko čia dar kartą pareikšti mūsų nuoširdžiausius draugystės ir brolybės jausmus didvyriškajai Jugoslavijos liaudžiai (Plojimai). Mitingą, skirtą Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystei, skelbiu atidarytu. Iškilmingai skamba JFLR ir TSRS valstybiniai himnai. Žodis suteikiamas gamyklos „Serp i Molot“ darbininkui M. I. Leonovui. Mūsų tautų draugystė ypač išsivystė ir sustiprėjo po Didžiosios Spalio revoliucijos pergalės mūsų šalyje po to, kai Jugoslavijoje buvo įkurta Komunistų partija, kuri vadovavo darbo žmonių kovai už savo išsivadavimą. Ši draugystė užsigrūdino bendroje mūsų šalių tautų kovoje antrojo pasaulinio karo metais. Mes prisimename, kaip pačią pirmąją fašistinio agresoriaus užpuolimo prieš Tarybų Sąjungą dieną Jugoslavijos kompartijos Centro Komitetas, kreipdamasis į Jugoslavijos tautas, paskelbė: „Tarybų Sąjungos kova - tai ir jūsų kova, nes ji kovoja prieš jūsų priešą, kurio vergijoje jūs dejuojate“. Mūsų šalių tautos pasiaukojančiai kovojo prieš bendrą priešą. Užgrobusi eilę Europos šalių, hitlerinė Vokietija nukreipė prieš Tarybų Sąjungą visas savo pagrindines jėgas, siekdama pavergti TSRS tautas, įtvirtinti savo pasaulinį viešpatavimą. Savo didvyriška kova tarybinė liaudis ir jos armija įnešė lemiamą indėlį į bendrą fašistinių grobikų sutriuškinimą. Tarybinė liaudis, narsiai kovodama prieš fašistų gaujas, sukaustė ir triuškino svarbiausias priešo pajėgas, o tai pagerino sąlygas organizuoti kovą prieš fašistinius grobikus hitlerininkų okupuotose šalyse. Šią aplinkybę ypač gerai išnaudojo Jugoslavijos kompartija, kuri atliko didvyrišką darbą. Sunkiomis sąlygomis Jugoslavijos komunistai vadovavo narsiai savo liaudies kovai prieš fašistinius pavergėjus, už savo Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Jugoslavijos kompartija organizavo darbininkus, darbo valstietiją ir inteligentiją, nuvedė juos paskui save, sudarė partizanų būrius, paskui organizavo reguliarią armiją ir plačiu frontu kovojo prieš fašistus. Tarybinė liaudis su nuoširdžiu pasigėrėjimu sutikdavo kiekvieną žinią apie didvyrišką Jugoslavijos tautų kovą, apie liaudies išsivadavimo armijos ištverme, narsumą ir šlovingus žygius. Jugoslavijos liaudis su savo Komunistų partija priešakyje, vadovaujama draugo Tito, ginkluota ranka iškovojo savo laisvę, įnešė didelį indėlį į kilnų mūsų bendro priešo sutriuškinimo reikalą. Draugai! Pernai TSKP CK ir Tarybinė vyriausybė ėmėsi ryžtingų žingsnių pagerinti Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykiams, kurie buvo pažeisti 1948 metais. Mes ėmėmės iniciatyvos šioje srityje, nuvykę į Jugoslaviją normalizuoti santykius tarp mūsų šalių ir atkurti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystę. Mūsų nuoširdų norą atkurti tradicinę brolišką mūsų šalių tautų draugystę parėmė Jugoslavijos vadovai. Draugiškų santykių atkūrimas ir vystymas visiškai atitinka darbininkų klasės, visų tiek Jugoslavijos, tiek ir Tarybų Sąjungos darbo žmonių interesus, nes jie padeda siekti visuotinės taikos, vystyti socializmą. Kartu Tarybų Sąjungos—Jugoslavijos santykių normalizavimas ir esminis pagerinimas, o taip pat draugystės tarp Jugoslavijos ir liaudies demokratijos šalių atkūrimas žymiu mastu pagerino padėtį Europoje ir padarė didelę teigiamą įtaką visam tarptautiniam gyvenimui. Per šiuos metus mes aktyviai vykdėme Belgrade pasiektą susitarimą dėl tolesnio mūsų šalių draugiškų santykių gerinimo ir gilinimo. Tuo pačiu nenuilstamai rūpinosi ir mūsų draugai jugoslavai. Ir dabar mes turime teisę pareikšti, kad per praėjusius metus pasiekti dideli laimėjimai vystant Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos draugystę ir bendradarbiavimą, stiprinant ekonominius, kultūrinius, mokslinius-techninius ir kitus ryšius. Šiuo metu mūsų valstybės palaiko ne tik normalius, bet ir draugiškus savitarpio santykius. (Plojimai). Mes turime visišką pagrindą sakyti, kad Tarybų Sąjunga yra nuoširdus ir ištikimas Jugoslavijos draugas, kad mūsų šalies tautos karštai linki laimėjimų Jugoslavijos tautoms, kuriančioms socializmą. Jugoslavijos draugai yra visos liaudies demokratijos šalys, kurios taip pat, kaip ir Tarybų Sąjunga, nori, kad augtų ir stiprėtų Jugoslavijos Federatyvinė Liaudies Respublika, kaip darbininkų ir valstiečių socialistinė valstybė. (Ilgai trunkantieji plojimai). Mes sakome tai, norėdami pabrėžti principinį mūsų santykių su Jugoslavija skirtumą, palyginti su kai kurių kapitalistinių valstybių, kurios intensyviai afišuoja savo „draugystę“ su Jugoslavija, santykiais. Jų „draugystė“ Jugoslavijai atsirado, kilus konfliktui tarp mūsų valstybių, besitikint, jog šis konfliktas atves į tai, kad Jugoslavija pasitrauks iš socialistinio kelio, kad joje intensyviai pradės vystytis ir stiprėti kapitalistiniai elementai ir pagaliau Jugoslavija grįš į kapitalistinio vystymosi kelią. Tie naujai atsiradę „draugai“ labai norėjo to, nes jie patys laikosi kapitalistinės santvarkos gynimo pozicijų. Mūsų draugystė su Jugoslavija pagrįsta didžiaisiais socialistiniais principais, visišku lygiateisiškumu, kiekvienos valstybės suverenumo gerbimu, socializmą kuriančių, atkakliai kovojančių už taiką visame pasaulyje šalių savitarpio parama. Tarybų Sąjungos Komunistų partija yra tarybinės liaudies avangardas. Mes – leniniečiai, o leniniečiai labiau už viską vertina liaudies masių interesus ir kovoja už tuos interesus. Mūsų šalies Komunistų partija, 1917 metų spalio mėnesį pakėlusi Rusijos liaudies mases ryžtingam puolimui prieš kapitalizmą, pirmą kartą istorijoje iš pagrindų pertvarkė visuomenę visiškai naujais, socialistiniais pagrindais. Tarybų valdžios metais mes sukūrėme socializmą. Mūsų šalyje įgyvendinama tai, apie ką per amžius svajojo darbo žmonės. Štai kodėl mes linkime Jugoslavijai užtvirtinti darbininkų klasės iškovotą pergalę, linkime Jugoslavijai, stojusiai į socialistinį vystymosi kelią, kad ji, žengdama šiuo keliu, pasiektų naujas pergales. Bendras tikslas, savitarpio bendradarbiavimas siekiant šio tikslo – štai broliškos socialistinių šalių draugystės šaltiniai. (Plojimai). Taikos ir socializmo priešai dėjo dideles viltis į konfliktą, kuris buvo kilęs tarp Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos, manydami, kad jiems pavyks sukurstyti priešiškumą tarp mūsų šalių tautų. Ciniškai ir atvirai jie kalbėjo - tai, kas įvyko Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos santykiuose, gali būti ir santykiuose tarp kitų socialistiniu šalių. Nesugebėdami suprasti nenumaldomų istorijos dėsnių, jie tikėjosi grąžinti į kapitalizmo glėbį ne tik Jugoslaviją, bet ir kitas socialistines šalis, kurių darbo žmonės, nuvertę išnaudotojų valdžią, negrįžtamai stojo į socialistinio vystymosi kelią. Bet argi Kinijos Liaudies Respublikos, Lenkijos, Čekoslovakijos, Bulgarijos, Vengrijos, Rumunijos, Albanijos, Vokietijos Demokratinės Respublikos, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos, Vietnamo Demokratinės Respublikos, Mongolijos Liaudies Respublikos tautos, argi Jugoslavijos tautos tam ėmė valdžią į savo rankas, kad vėl ją atiduotų kapitalistams, sugrąžinti jiems fabrikus ir gamyklas, atiduotų jiems visus liaudies turtus, o pačios vėl užsidėtų kapitalistinės vergovės jungą? Ne, ne tam geriausieji šių šalių tautų sūnūs ir dukros atidavė savo gyvybę, liejo savo kraują, statė savo liaudies fabrikus ir gamyklas, statė naujus miestus. Jie kovojo už tai, kad būtų tikrai laisvi ir nepriklausomi, kad augtų ir stiprėtų jų liaudies demokratijos valstybės, kad vis gražiau ir gražiau klestėtų liaudies masių, tikrųjų ir vienintelių savo šalių šeimininkų gyvenimas. Štai kodėl sužlugo ir šios priešų viltys. Ypatingą vietą imperialistų planuose užėmė Liaudies Kinija, kuri, jų nuomone, pablogėjus mūsų santykiams su Jugoslavija, galėjo atsiskirti nuo socialistinės stovyklos, stoti į kapitalistinio vystymosi kelią. Kiek rašalo sunaudojo ir sunaudoja buržuaziniai rašeivos šiai beprotiškai idėjai pagrįsti! Jie niekuomet nesupras, kad jokios jėgos negali išardyti broliškos draugystės tarp mūsų šalių tautų, kurios šią draugystę laiko savo jėgų šaltiniu. (Ilgai trunkantieji plojimai). Socializmo šalių tautos aiškiai įsivaizduoja, kad juo labiau sutelktos ir galingesnės bus socialistinės šalys, juo stipresnė bus jų draugystė, tuo sėkmingiau jos žengs į priekį, į savo didįjį tikslą – socializmą, tuo tvirtesnė bus taika visame pasaulyje. Laikino Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykių nutrūkimo, kuris padarė mūsų šalių tautoms nemaža nemalonumų ir žalos, socializmo priešams nepavyko panaudoti taip, kaip jie norėjo. Socializmo šalys parodė monolitinį susitelkimą ir vienybę. Jos tvirtai laikėsi ir laikosi neišardomos draugystės su Tarybų Sąjunga pozicijų, saugodamos neišsenkamą savo jėgų šaltinį - savo brolišką vienybę. Ir štai dabar, kai visiškai objektyviai nustatyta, kad konfliktas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykiuose neturėjo pagrindo ir darė žalą mūsų bendram reikalui, liaudies demokratijos šalių komunistų ir darbininkų partijos be jokių svyravimų ėmė atkurti savo valstybių ir Jugoslavijos draugiškus santykius. Socializmo jėgą, darbininkų klasės jėgą sudaro proletariato gretų vienybė, sutelktumas, proletarinis solidarumas. Didieji mokslinio komunizmo kūrėjai Marksas ir Engelsas, paskelbę nemirtingą šūkį: „Visų šalių proletarai, vienykitės!“. nurodė darbininkų klasei tikra kelia į visuomenės pertvarkymą. Mes, marksistai-leniniečiai, tvirtai laikomės šių pozicijų ir darome viską, kad vis glaudžiau ir tvirčiau sutelktume savo gretas. Darbininkų klasės jėgų susitelkimas pergalės laidas. (Audringi, ilgai trunkantieji plojimai). Todėl mūsų partija darė ir ateityje darys viską, kad vystytųsi ir stiprėtų visų šalių darbininkų klasės partijų draugystė. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimuose iškeltas uždavinys užmegzti kontaktus su darbininku klasės partijomis įvairiose šalyse. Vykdydama šį uždavinį, mūsų partija atkakliai sieks užmegzti kontaktus su kitų šalių darbininkų klasės partijomis, sieks geresnio savitarpio supratimo. Mes žinome, kad dar yra daug principinių politinių nesutarimu tarp šių partijų ir komunistų. Bet mes taip pat žinome, kad yra nemaža tokių klausimų, kuriais mūsų pozicijos suartėja, ypač tokiais gyvybiškai svarbiais klausimais, kaip kova už taiką, už tarptautinio įtempimo mažinimą, už tautų draugiškų santykių užmezgimą. Draugai! Pasaulyje įvyko didžiuliai pakitimai. Socializmas pavirto pasauline sistema. Tai - pasaulinės istorinės reikšmės reiškinys. Gyvuoja ir stiprėja socialistinių valstybių pasaulis, kuriame darbininkų klasė, darbo valstietija ir inteligentija, vadovaujamos koministų, darbininkų ir socialistų partijų, nuėjo socializmo statybos keliu. Dabar su socializmo vėliava gyvena ir kovoja 13-os pasaulio šalių tautos, vienijančios daugiau kaip trečdalį visos žmonijos. Tos šalys sėkmingai vysto savo ūkį socialistiniais pagrindais. Yra kapitalistinių valstybių pasaulis, kurio ekonomika vystosi kapitalistinių monopolijų tolesnio turtėjimo interesais stiprinant darbo žmonių išnaudojimą. Eilė kapitalistinių valstybių toliau vykdo kolonijinę politiką, kolonijinių ir priklausomųjų šalių engimo politiką. Dviejų priešingų visuomeninių-politinių sistemų buvimas yra neginčijamas faktas. Nepripažinti šio fakto - reiškia nusigręžti nuo realios tikrovės. Kasmet socializmas vis labiau atskleidžia savo milžiniškas kuriamąsias jėgas, savo lemiamus pranašumus prieš kapitalizmą. Socializmo idėjos tapo galinga patraukiančia jėga daugelio šalių tautoms.


Ekonomikos ministro Alberto Šimėno spaudos konferencija

Atrodo, premjero A.Abišalos vyriausybė, atsisakiusi savo pirmtako populistinių metodų, rimčiau ima spręsti Lietuvos ekonomikos problemas. Vakar Vyriausybės rūmuose įvykusioje spaudos konferencijoje apie tai kalbėjo ekonomikos ministras Albertas Šimėnas. Žinoma, mus visus jaudina naujas kainų šuolis, ypač energetikos išteklių. Tiesa, anot ministro, šilumos, dujų, akmens anglių kainos nepakeistos, tik elektros energijos padidėjo 5 kartus. Dėl to vienos šeimos išlaidos vidutiniškai padidės apie 200 rublių, teigė A.Šimėnas. Kainų dydis labai priklausys nuo to, kaip Lietuvai seksis spręsti problemas Rytuose. Rusija ketina mums naftos ir dujų kainas padidinti 2,2 karto. Dėl to padidės kainos visame mūsų ūkyje. Dabar minimalus pragyvenimo lygis yra 1600 rb, o minimalus atlyginimas 1700 rb. Tiesa, ir ministras aiškino, kad Vyriausybė svarsto, kaip padėti tiems žmonėms, kurie gauna mažas pajamas. Šią savaitę Maskvoje vyksta intensyvios derybos. J.Gaidaro vyriausybė siūlo iki šių metų rugsėjo 15 d. parengti projektus dėl Lietuvos ir Rusijos tarpusavio prekybos režimo, atsiskaitymo tvarkos, prekybos ir ekonominių santykių 1993 metais. Rusija siūlo Lietuvai palankiausią ekonominių santykių režimą, tačiau yra daug išlygų, kurios tą režimą daro nepalankų. Vyksta taip pat derybos su Rusija dėl ekonominių atstovybių, kurios turėtų aukštą statusą, įkūrimo Maskvoje ir Vilniuje. Tačiau dabar daugiausia kalbama apie atsiskaitymus. A.Šimėnas pateikė skaičius, kad šiuo metu buvusios TSRS respublikos nesumokėjusios Lietuvai už pateiktą produkciją 70 milijardų rublių, o mes skolingi joms apie 5 milijardus rublių. Dabar derybose Maskvoje ir svarstoma, kaip bus atsiskaitoma ateityje, kaip bus keičiami pinigai, kai Lietuva įsives litą. Parengti atitinkami dokumentų projektai. Ministras teigė, kad dabar santykiai su Rusija darosi konstruktyvesni. Daug kas paaiškės kitą savaitę po V.Landsbergio ir B.Jelcino susitikimo Maskvoje. Spaudos konferencijoje ministras daug kalbėjo apie Lietuvos ekonominės politikos memorandumą, kurį užvakar patvirtino Vyriausybė. Daugiau kaip pusšimtyje šio programinio dokumento straipsnių suformuluoti principai, kuriais remiantis iki kitų metų vidurio bus atliekama ekonomikos reforma, numatytos priemonės infliacijai ir ūkio nuosmukiui stabdyti, formuojamas ir naudojamas biudžetas, toliau liberalizuojamos kainos, plėtojami prekybos ir ekonominiai ryšiai su užsienio šalimis, rengiamasi įvesti litą, taip pat nustatyti santykiai su Tarptautiniu valiutos fondu. Memorandumas bus įteiktas TVF. Jo taryba svarstys klausimą dėl finansinės paramos Lietuvai. Jeigu šis klausimas bus išspręstas teigiamai, ekonomikos reformai įgyvendinti reikalinga parama gali būti suteikta šių metų spalio mėnesį. Ministras teigė, kad iš esmės tai yra Vyriausybės ekonominė programa, kuri skiriasi nuo anksčiau buvusios. Tai - veiksmų programa. Jos tikslas - stabilizuoti gamybą. Pagal šį dokumentą TVF, Pasaulio bankas ir įvairios valstybės spręs: teikti ar neteikti Lietuvai paramą, jeigu teikti, tai kaip. Jie žiūrės, kaip mes liberalizuojame kainas, ekonominius ryšius su kitomis valstybėmis, kaip ribojame savo, kaip valstybės, išlaidas, ar pakankamos priemonės padėčiai viduje stabilizuoti. Jeigu tarptautiniams bankams ir užsienio valstybėms sąlygos bus priimtinos, bus teikiami kreditai, parama, kuri gali būti, anot ministro, iki pusės milijardo dolerių - iš visų šaltinių. Šiuo memorandumu jau domisi didžiosios valstybės. „Svarbu ne pinigai, bet užsienio šalių finansinių sluoksnių pozicija”, - pabrėžė ministras. Šį dokumentą premjeras pateiks Aukščiausiajai Tarybai. Jis bus Vyriausybės veiklos programa iki ateinančių metų vidurio.


PARYŽIUS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Prancūzijos Nacionalinis susirinkimas 240 prieš 194 balsus vakar pareiškė pasitikėjimą naujajam ministrų tarybos pirmininkui Buržes-Monuriui ir pritarė jo programai. Buržes-Monuris pateikė savo vyriausybės sudėtį. Ją sudaro daugiausia radikalai-socialistai ir socialistai. Vyriausybėje, kaip ir anksčiau, užsienio reikalų ministro postą užima Kristianas Pino (socialistas), o ministro su rezidencija Alžyre postą – Roberas Lakostas (socialistas) – aršus tolesnio karo Alžyre šalininkas. Buržes-Monurio įgaliojimai patvirtinti, tačiau, kaip parodė balsavimas, nė viena parlamento grupė visiškai nepritaria jo pasiūlytai politikai. Parlamento sluoksniuose manoma, kad pasitikėjimas vyriausybei buvo pareikštas daugiausia todėl, jog buvo norima likviduoti ilgai trukusią vyriausybės krizę. Būdinga, kad net patys radikalai, kuriems priklauso Buržes-Monuris, nebuvo vieningi. Antai, dalis deputatų-radikalų su Mendes-Fransu priešakyje balsavo prieš pasitikėjimą naujajai vyriausybei, pasmerkę jo išreikštą ketinimą ir toliau ginklu nuslopinti nacionalinio išsivadavimo judėjimą Alžyre. Prieš vyriausybę balsavo komunistai. Socialistai balsavo už pasitikėjimą vyriausybe, kadangi trimis pagrindiniais programos punktais – politika Alžyre, finansinėmis priemonėmis ir sutarčių dėl „bendrosios rinkos“ bei Euratomo ratifikavimu – Buržes-Monuris žymiu mastu išsaugojo liniją, kurios laikėsi Gi Molės vyriausybė. Tačiau, nepaisant to, kad socialistai balsuodami pakluso partinei disciplinai, jų parlamentinėje grupėje nėra vieningumo nei dėl Buržes-Monurio programos, nei dalyvavimo jo vyriausybėje klausimu. Katalikų partijos MRP nariai nuo dalyvavimo balsavime susilaikė, nes ir toliau gina idėją sudaryti vadinamąją „nacionalinės vienybės“ vyriausybę, į kurią įeitų dešiniosios grupuotės, centras, o taip pat socialistai. Pažymėdami nedidelę daugumą, kurią gavo naujoji vyriausybė, parlamento apžvalgininkai pabrėžia, kad lemiami jam buvo dešiniųjų deputatų – Antuano Pinės vadovaujamos „nepriklausomųjų ir socialinio veikimo valstiečių” grupės balsai (už pasitkėjimą vyriausybe balsavo apie 60 „nepriklausomųjų”). Šios parlamento grupės atstovas, kalbėdamas dėl balsavimo motyvų, pareiškė, kad „nepriklausomieji” atiduoda Buržes-Monuriui savo balsus todėl, kad pritaria jo tvirtai pozicijai” Alžyre, o taip pat todėl, kad siekia likviduoti vyriausybės krizę. Tačiau jis iš anksto įspėjo, kad balsavimas naujosios vyriausybės naudai neįpareigoja „nepriklausomųjų“ ateityje remti vyriausybės finansines priemones. (Šia proga primenama, kad dešiniųjų parlamento grupių nesutikimas su Gi Molės vyriausybės finansine politika, kurią toliau vykdo dabar Buržes-Monuris, buvo viena iš pereitos vyriausybės žlugimo priežasčių). Bendra stebėtojų nuomone, tai, kad Buržes-Monuris gavo nežymią daugumą, ir nesutarimai pačių radikalų tarpe, o taip pat 14 sąjungininkų – socialistų tarpe, nežada naujosios vyriausybės patvarumo. Jos perspektyvoms įvertinti būdinga yra frazė, kurią dažnai buvo galima išgirsti parlamento kuluaruose po balsavimo:  „Laikina išeitis iki rudens” (liepos mėnesį parlamentas bus paleistas atostogoms).


Kaip praneša agentūros Junaited pres interneišnl korespondentas iš Karakaso, šiandien Venesuelos Puerto Kabeljo karinės jūrų bazės, esančios netoli Karakaso, įgula sukilo prieš prezidento Betankuro vyriausybę. Oficialieji vyriausybės atstovai pareiškė, kad Puerto Kabeljo rajonui visiškai nutrauktas elektros energijos tiekimas ir kad sukilėliai izoliuoti. Puerto Kabeljo bazė yra pagrindinė Venesuelos karinio jūrų laivyno bazė. Karinių atstovų pranešimu, Puerto Kabeljo jūrų pėstininkų įgulą sudaro nuo 400 iki 500 žmonių. Sukilimas užklupo Venesuelos prezidentą Betankurą ir daugumą aukštųjų pareigūnų Meride, kur jie dalyvauja metinėje nacionalinės prekybos rūmų federacijos konferencijoje. Kaip praneša agentūros Junaited pres interneišnl korespondentas iš Karakaso, šiandien Venesuelos Puerto Kabeljo karinės jūrų bazės, esančios netoli Karakaso, įgula sukilo prieš prezidento Betankuro vyriausybę. Oficialieji vyriausybės atstovai pareiškė, kad Puerto Kabeljo rajonui visiškai nutrauktas elektros energijos tiekimas ir kad sukilėliai izoliuoti. Puerto Kabeljo bazė yra pagrindinė Venesuelos karinio jūrų laivyno bazė. Karinių atstovų pranešimu, Puerto Kabeljo jūrų pėstininkų įgulą sudaro nuo 400 iki 500 žmonių. Sukilimas užklupo Venesuelos prezidentą Betankurą ir daugumą aukštųjų pareigūnų Meride, kur jie dalyvauja metinėje nacionalinės prekybos rūmų federacijos konferencijoje.


Draugai! Tėvynainiai ir tėvynainės! Šiandien, rugsėjo mėn. 2 d., Japonijos valstybiniai ir kariniai atstovai pasirašė besąlyginės kapituliacijos aktą. Visiškai sumušta jūroje ir sausumoje bei iš visų pusių apsupta ginkluotųjų Suvienytųjų Nacijų pajėgų, Japonija pripažino save nugalėta ir padėjo ginklus. Du pasaulinio fašizmo ir pasaulinės agresijos židiniai susidarė dabartinio pasaulinio karo išvakarėse: Vokietija — vakaruose ir Japonija — rytuose. Tai jos sukėlė antrąjį pasaulinį karą. Tai jos pastatė žmoniją ir josios civilizaciją ant pražūties krašto. Pasaulinės agresijos židinys vakaruose buvo likviduotas prieš keturis mėnesius, ko pasėkoje Vokietija buvo priversta kapituliuoti. Po keturių mėnesių buvo likviduotas pasaulinės agresijos židinys rytuose, ko pasėkoje Japonija, svarbiausioji Vokietijos sąjungininkė, taip pat buvo priversta pasirašyti kapituliacijos aktą. Tatai reiškia, kad atėjo antrojo pasaulinio karo pabaiga. Dabar mes galime pasakyti, kad sąlygos, reikalingos taikai visame pasaulyje, jau atsiektos. Reikia pažymėti, kad japoniškieji grobikai padarė žalos ne tik mūsų sąjungininkams — Kinijai, Jungtinėms Amerikos Valstybėms, Didžiajai Britanijai. Jie rimtos žalos padarė ir mūsų šaliai. Dėl to pas mus yra dar atskira sąskaita su Japonija. Savo agresiją prieš mūsų šalį Japonija pradėjo dar 1904 metais, rusų — japonų karo metu. Kaip žinoma, 1904 m. vasario mėnesį, kai pasitarimai tarp Japonijos ir Rusijos dar tebevyko, Japonija, pasinaudojusi caro vyriausybės silpnumu, netikėtai ir klastingai, nepaskelbusi karo, užpuolė mūsų šalį ir atakavo rusų eskadrą Port - Arturo rajone, kad išvestų iš rikiuotės kelis rusų karo laivus ir tuo pačiu susidarytų palankią padėtį savajam laivynui. Ir ji iš tikrųjų išvedė iš rikiuotės tris pirmaeilius Rusijos karo laivus. Būdinga, kad po 37 metų Japonija tiksliai pakartojo šį klastingą žygi Jungtinių Amerikos Valstybių atžvilgiu, kai ji 1941 metais užpuolė Jungtinių Amerikos Valstybių karinę jūrų bazę Pirl - Harbore ir išvedė iš rikiuotės eilę šios valstybės linijinių laivų. Kaip žinoma, kare su Japonija Rusija tuomet pralaimėjo. O Japonija pasinaudojo caristinės Rusijos pralaimėjimu tam, kad atplėštų nuo Rusijos pietinį Sachaliną, įsitvirtintų Kurilų salose ir tuo būdu užrakintų mūsų šaliai rytuose visus išėjimus į vandenyną, vadinas, taip pat visus išėjimus į tarybinės Kamčatkos ir tarybinės Čukotkos uostus. Buvo aišku, kad Japonija pasiskyrė sau uždavinį atplėšti nuo Rusijos visus jos Tolimuosius Rytus. Bet tuo nesibaigia Japonijos grobuoniškieji veiksmai prieš mūsų šalį. 1918 m., mūsų šalyje įvedus tarybinę santvarką, Japonija, pasinaudojusi priešišku tuomet Anglijos, Prancūzijos, Jungtinių Amerikos Valstybių nusistatymu tarybinės šalies atžvilgiu ir remdamasi jomis, vėl užpuolė mūsų šalį, okupavo Tolimuosius Rytus ir ketverius metus engė mūsų liaudį, plėšė tarybinius Tolimuosius Rytus. Bet ir tai dar ne viskas. 1938 metais Japonija vėl užpuolė mūsų šalį Chasano ežero rajone, ties Vladivostoku, turėdama tikslą apsupti Vladivostoką, o sekančiais metais Japonija pakartojo savo užpuolimą jau kitoje vietoje, Mongolijos Liaudies Respublikos rajone, ties Chalchin - Golu, turėdama tikslą prasiveržti į tarybinę teritoriją, perkirsti mūsų Sibiro geležinkelio magistralę ir atkirsti Tolimuosius Rytus nuo Rusijos. Tiesa, Japonijos atakos Chasano ir Chalchin - Golo rajone tarybinės kariuomenės buvo likviduotos su didele gėda japonams. Lygiu būdu sėkmingai buvo likviduota karinė japonų intervencija 1918 — 1922 metais ir japoniškieji okupantai buvo išmesti iš mūsų Tolimųjų Rytų rajonų. Bet rusų kariuomenės pralaimėjimas 1904 metais, rusų — japonų karo metu, paliko liaudies sąmonėje sunkių prisiminimų. Jis krito mūsų šaliai juoda dėme. Mūsų liaudis tikėjo ir laukė, kad ateis diena, kai Japonija bus sumušta ir dėmė bus likviduota. Keturiasdešimt metų laukėme mes, senosios kartos žmonės, šios dienos. Ir štai šita diena atėjo. Šiandien Japonija pripažino save nugalėta ir pasirašė besąlyginės kapituliacijos aktą. Tai reiškia, kad pietų Sachalinas ir Kurilų salos atiteks Tarybų Sąjungai ir nuo šiol jos bus ne priemonė Tarybų Sąjungai nuo vandenyno atskirti ir ne japonų bazė mūsų Tolimiesiems Rytams pulti, bet tiesioginio Tarybų Sąjungos ryšio su vandenynu priemonė ir bazė mūsų šaliai nuo japoniškosios agresijos ginti. Mūsų tarybinė liaudis nesigailėjo jėgų ir darbo pergalei. Mes pergyvenome sunkius metus. Bet dabar kiekvienas iš mūsų gali pasakyti: mes nugalėjome. Nuo šiol mes galime laikyti mūsų tėvynę išgelbėta nuo vokiečių įsiveržimo grėsmės vakaruose ir nuo japoniškojo įsiveržimo grėsmės rytuose. Atėjo ilgai lauktoji taika viso pasaulio tautoms. Sveikinu jus, mano brangūs tėvynainiai ir tėvynainės, su didžiąja pergale, su sėkmingu karo užbaigimu, su taikos atėjimu visame pasaulyje! Garbė Tarybų Sąjungos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Kinijos ir Didžiosios Britanijos ginkluotosioms pajėgoms, atsiekusioms pergalę prieš Japoniją! Garbė mūsų Tolimųjų Rytų kariuomenei ir kariniam Ramiojo vandenyno laivynui, apgynusiems mūsų tėvynės garbę ir šlovę! Garbė mūsų didžiajai liaudžiai — nugalėtojai! Amžina garbė didvyriams, kritusiems mūšiuose už mūsų tėvynės garbę ir pergalę! Tegyvuoja ir teklesti mūsų tėvynė!


Bendras JAV ir Baltijos valstybių komunikatas

Baltijos šalių užsienio reikalų ministrai ir JAV valstybės sekretorės pavaduotojas Strobe’as Talbottas per pirmajį JAV ir Baltijos šalių partnerystės komisijos posėdį Rygoje pasirašė pirmą bendrą komunikatą apie tolesnį bendradarbiavimą politikos, ekonomikos ir gynybos srityse. Latvija, Lietuva ir Estija raginamos toliau siekti narystės Europos Sąjungoje (ES) ir transatlantinėse organizacijose, tarp jų ir NATO, plėtoti demokratiją ir ekonomiką. Komunikate JAV pažadėjo siekti Baltijos valstybių narystės Pasaulio prekybos organizacijoje (PPO). Dabar tam trukdo prieštaravimai JAV ir ES valstybių intelektinės nuosavybės politikoje. Susitikęs su Estijos, Latvijos ir Lietuvos užsienio reikalų ministrais, JAV valstybės sekretorės pavaduotojas S.Talbottas “neproduktyviu” pavadino Rusijos ekonominį spaudimą Baltijos šalims. Jis taip pat pareiškė, jog Kremlius nesuprato Baltijos regiono vaidmens besikeičiančioje Europoje. Estijos užsienio reikalų ministras Toomas Hendrikas Ilvesas pritarė JAV pareigūnui: Rusija, taikydama ekonomines sankcijas Latvijai ir Estijai, tik pakenks rusų mažumoms, kurias Maskva siekia apsaugoti. Lietuvos užsienio reikalų ministras Algirdas Saudargas paragino Latvijos ir Estijos kolegas užmegzti ekonominius ryšius su Kaliningrado sritimi ir Sankt Peterburgu. A.Saudargas teigė, kad Lietuva ir toliau padės Latvijai ir Estijai kovoti su Rusijos spaudimu. Latvijos užsienio reikalų ministras Valdis Birkavas pažymėjo, jog kol kas neatsižvelgiama į tai, kad Baltijos valstybėms būtina kuo greičiau tapti tarptautinių ir regioninių organizacijų narėmis. Rygoje JAV ir Baltijos šalių diplomatai susitarė dėl prekybos Baltijos šalyse plėtojimo ir bendros rinkos kūrimo. JAV pažadėjo padėti Estijai, Latvijai ir Lietuvai regioninio transporto, energetikos, teisėtvarkos, aplinkosaugos ir kitose srityse. Baltijos valstybės ir JAV taip pat pasirašė memorandumą dėl tarpusavio supratimo žemės ūkio srityje. Siūlymui mažiausiai kartą per metus rengti papildomas konsultacijas bendrais politikos klausimais iš principo pritarta. JAV ir Baltijos partnerystės komisijos narės taip pat nusprendė tęsti regioninį bendradarbiavimą Baltijos jūros valstybių taryboje ir šiame kontekste užmegzti glaudesnius ryšius su Rusija. Komunikate, be kita ko, sakoma, kad pagal konkretų veiksmų planą reikia stiprinti Baltijos šalių gynybos pajėgas. Baltijos valstybės ir JAV nutarė, jog 1999 metais įvyksiančiame NATO viršūnių susitikime turėtų būti priimti nauji sprendimai dėl naujų šalių, tarp jų ir Baltijos valstybių, narystės NATO. Komentuodamas šio posėdžio rezultatus, Lietuvos URM Politikos departamento direktorius V.Ušackas pareiškė, kad Baltijos valstybės bendrą tikslą integruotis į Euroatlantines struktūras pasieks panašiu, bet nebūtinai tuo pačiu laiku. Lietuvai vilties greičiau įsijungti į NATO suteikia ir S.Talbotto pareiškimas, kad Lenkija, Čekija ir Vengrija gali tapti NATO narėmis dar iki kitų metų liepą vyksiančio aljanso viršūnių susitikimo.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

NIUJORKAS, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Saugumo Taryba atmetė pasiūlymą rekomenduoti Generalinei Asamblėjai priimti Pietų Korėją į SNO narius. Dešimt Tarybos narių balsavo už šią rekomendaciją. Kadangi Tarybų Sąjunga, kuri yra Saugumo Tarybos nuolatinis narys, balsavo prieš, ši rekomendacija nebuvo priimta. Tarybų Sąjungos delegacijos pataisa prie rezoliucijos projekto, kurioje siūloma Saugumo Tarybai rekomenduoti iš karto priimti į SNO narius Korėjos Liaudies Demokratinę Respubliką ir Pietų Korėją, buvo atmesta devyniais balsais. Už šią pataisą balsavo Tarybų Sąjunga. Balsuojant Tarybų Sąjungos pataisą, Švedija susilaikė. Saugumo Taryba taip pat nerekomendavo priimti į SNO narius Pietų Vietnamą. Dešimt delegacijų balsavo už tos rekomendacijos priėmimą. Tarybų Sąjunga balsavo prieš. Saugumo Taryba atmetė Tarybų Sąjungos delegacijos pataisą, kad Taryba svarstytų Vietnamo priėmimo į SNO klausimą, tada, kai bus išspręstas šios šalies suvienijimo klausimas. Tarybos posėdyje buvo atmestas Tarybų Sąjungos pasiūlymas rekomenduoti priimti į SNO narius Mongolijos Liaudies Respubliką. Už Tarybų Sąjungos rezoliucijos projektą balsavo Tarybų Sąjunga ir Švedija. Prieš šį projektą balsavo JAV, Kolumbijos, Kubos, Filipinų delegatai ir čankaišistas. Anglijos, Australijos, Prancūzijos ir Irako delegatai balsuojant susilaikė.


Kaip eina derybos dėl Pareikinio evakuacijos.

Ženevoj eina derybos dėl Pareinio evakuacijos. Vokietija, matyt, laiko evakuacijos klausimą principo dalyku, nuo kurio teigiamo ar neigiamo išsprendimo priklausysiąs tolimesnis bendradarbiavimas Locarno politikos linkme. Naujai Miulerio vyriausybei yra būtinai reikalingas kiek didesnis užsienių politikoj laimėjimas savo padėčiai sustiprinti. Todėl Miuleris taip griežtai stato evakuacijos problemą. Iš savo pusės ir prancūzai yra linkę tuo reikalu kalbėtis. Mat, šiaip ar taip, einant Versalio sutartimi, antroji okupacinė zona (Colenzo sritis) vis tiek reikia evakuoti vėliausiai 1930 metų pradžioj. Taigi, lig to laiko yra tik vieneri metai. Vadinasi, trumpas laikotarpis, kuris praktiškai jau didelės reikšmės neturi. Be to, atėjus laikui evakuoti, tai reikės padaryti taip sakant nemokamai. O jei prancūzai sutiktų evakuaciją pagreitinti, tai už tai gali gauti iš vokiečių tam tikrų kompensacijų. Vadinas, iš okupacijos galima padaryti gana pelningą biznį, ir prancūzai todėl derybų dėl evakuacijos nevengia. Bet vokiečiai, reikalaudami evakuacijos pagreitinimo, nori, kad būtų kartu evakuota ir paskutinė, trečioji zona, (Mainco sritis ir Pfalzas), kurios evakuacijos terminas sueina 1934 m. Savo reikalavimą vokiečiai motyvuoja tuo, kad Vokietija yra parodžiusi gerą valią, sąžiningai atlikinėdama jai uždėtas Versalio sutartimi pareigas, ir kad po Locarno ir Kelogo pakto pasirašymo okupacinės kariuomenės stovėjimas vokiečių teritorijoj neturįs pateisinimo. Žinoma, iš esmės sunku kas būtų pasakyti prieš šiuos vokiečių motyvus. Bet okupacija turi ir politinę pusę, kuri prancūzams atrodo pati svarbiausioji ir kurios jie pigiai išsižadėti nenori. Briando kalba T. S-gos plenume prieš vokiečius bus, greičiausiai, turėjusi tikslo pabrėžti vokiečių militarizmą, kad tuo aiškiau parodžius pagreitintos evakuacijos sunkumus, ir kad už ją būtų galima brangiau gauti. Prancūzų spauda tą biznišką evakuacijos pusę atvirai ir nurodo. Esą, prancūzai sutinka atitraukti okupacinę kariuomenę, jei už tai gaus iš vokiečių atatinkamą atlyginimą. Vokietija tokiems prancūzų reikalavimams yra priešinga. Vokiečių nuomone, okupacijos panaikinimo klausimą nereikia jungti su kitomis problemomis, bet svarstyti visai atskirai. Tačiau tas nereiškiąs, kad vokiečiai principe būtų priešingi tam tikroms kompensacijoms. Tiktai dėl jų teksią kalbėti vėliau, svarstant galutinai reparacijų klausimą. Kiek yra galimybės, kad einančios dabar Ženevoj derybos dėl evakuacijos pagreitinimo duos teigiamų vaisių? Atrodo, kad nenugalimų kliūčių nėra, ir kad kancleris Miuleris neparvyks Berlynan su tuščiomis rankomis. Visas žinoma, klausimas, kiek Vokietija satiks už okupacijos panaikinimą užmokėti. Jei būtų susitarta dėl evakuacijos ir galutinai sutvarkytos reparacijos, tai vakaruose jau neliktų didelių problemų, kurios ligšiol stovi nebaigtos nuo Versalio sutarties pasirašymo. Tada būtų didžiosios politikos pasisukta į rytus. Kol okupacinė kariuomenė stovi Pareiny, tol vokiečiai neturi laisvos politikos rytuose. Kaip matom, jie ligšiol čia didelio aktingumo ir nerodė, išskyrus Sovietų Rusiją. Kokios reikšmės turėtų okupacijos panaikinimas rytuose? Štai klausimas, kuris traukia į save rytų politikų akis, o ypatingai Varšuvos.


Komunistai prieš Popiežių; „Pravdos“ piktžodžiavimas

Pereitą penktadienį visoj Sovietų Rusijoj komunistai suruošė masines demonstracijas prieš Popiežių, kuriose dalyvavo daugiausia raudonarmiečiai ir darbininkai, kaip komunistinių profesinių sąjungų nariai. Pasak sovietų radio, Maskvos gatvėse demonstravę apie 750.000 žmonių. Leningrade įvykusiose demonstracijose dalyvavę apie 500.000 žmonių. Demonstracijos ėjo obalsiais: „Šalin Popiežiaus nagai (!) nuo penkerių metų plano!“ „sustiprinsim savo žemes apsauga, ir tęsim kovą prieš religiją!“. Demonstracijų dieną įvyko ir „kariaujančių bedievių sąjungos“ konferencija, kurioj tarp kita ko buvo įtikinėjama, kad „piatilietkos“ pabaigoj sąjunga turėsianti 17 milionų narių. Konferencijoj nutarta steigti krematorijas, priešreliginius muziejus, universitetus, kursus ir t. t. Laikraštis „Bezbožnik“ ateity kasdien išeis pusantro miliono egzempliorių tiražu. Komunistų partijos organas „Pravda“ šeštadienio numery suveda kampanijos rezultatus. Straipsnis persunktas neapykanta prieš religiją ir Popiežių. Krikščioniško pasaulio sujudimą „Pravda“ vadina „biauria tarptautinės bažnytinės „svoros“ provokacija“. „Dešimtys tūkstančių naujų laisvamanių proletarų — rašo kompartijos oficiozas — pažinusių tikrą parsidavėlį, apgaviką religijos ir bažnyčios veidą — toks dar vienas Popiežiaus kampanijos prieš Sovietų sąjungą rezultatas. Viskas, kas yra avantiuristiško, spekuliantiško (!) visose kapitalistiško pasaulio šalyse, sudaro popiežiaus ir jo padėjėjų artimuosius“. „Pravda“ tokiais pat žodžiais grąsina Popiežiui aeroplanais ir tankais, kurie bus nupirkti už plaukiančius „darbininkų uždirbtus rublius“. „Istorija“ — baigdama šaukia „Pravda“ — išsprendė kartą ant visados proletarų revoliucijos naudai bylą, kaip darbo ir kapitalo, tarp imperializmo ir komunizmo. Milionų balsas, pasklidęs Sovietų sąjungos gatvėse, skamba pilnu įsitikinimu to istoriško sprendimo neklaidingumu“.


Pasaulis ieško būdų apginti nekaltuosius

Šiemet minėdama Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos penkiasdešimtmetį, dokumento, tokio drąsaus, kad net patys jo kūrejai nustebo, kai 1948 m. Jungtinės Tautos per stebuklą jį ratifikavo, tarptautinė bendruomenė pagaliau žengė dar vieną žingsnį: nutarė įsteigti nuolat veikiantį tarptautinį teismą, numatantį atsakomybę už nusikaltimus žmogaus teisėms. “Šis teismas primins didžiausiems pažeidėjams, kad jie gali slapstytis, bet pasislėpti nepavyks,- pareiškė buvusi Airijos prezidentė, dabar JT žmogaus teisių komisarė Mary Robinson. - Atpildo diena artinasi”. Drąsūs žodžiai, bet pasaulis iki jų dar nepriaugo. Pasaulis jau yra įveikęs tam tikrą atstumą, siekdamas šio tikslo: įsteigti specialūs tribunolai genocidu kaltinamiems Ruandos ir Bosnijos asmenims teisti. Tai pirmos tokios pastangos nuo Niurnbergo ir Tokijo teismo laikų. Šie Hagoje ir Arušoje įsikūrę tribunolai yra tarptautiniai, o tai daug geriau negu nugalėjusiųjų teismas, kaip buvo 1945 m. Tačiau šie teismai yra laikini, skirti tik konkrečiam genocidui tirti. Birželio 15 d. 185 Jungtinių Tautų šalys susirinko Romoje nustatyti nuolat veiksiančio tarptautinio teismo taisyklių. Jei per penkias savaites truksiančią konferemciją susitars, pasaulis pagaliau turės būdą, kaip ginti nekaltus žmones arba bent jau nubausti jų budelius, jei pačios šalys to negali ar nenori padaryti. “Šiuo metu padėtis yra tokia, kad nužudžius 100 tūkst. žmonių išsisukti lengviau, negu nužudžius vieną”, sako procese dalyvaujantis diplomatas. Pavyzdžiui, jei Kambodžos tironas Pol Potas, atsakingas beveik už dviejų milijonų tėvynainių mirtį, nebūtų miręs sava mirtimi, Kambodžoje jis nebūtų buvęs nuteistas, o jokios specialios institucijos tokiam reikalui nėra. Nėra praktiška kiekvieną kartą, kai masiškai pažeidžiamos žmogaus teisės, steigti atskirą tarptautinį teismą. Be to, tokia priemonė nelabai baugina būsimus nusikaltėlius, nes nėra jokių garantijų, kad tarptautinė bendruomenė kas kartą tokį teismą steigs. Tad visiškai aišku, jog būtina turėti nuolatos veikiantį teismą, galintį patraukti atsakomybėn bet kur pasaulyje esančius ir bet kurioje pasaulio šalyje nusikaltimus padariusius asmenis. Šiuo principiniu klausimu pasaulis sutaria, tačiau sunkumų iškyla dėl taisyklių. Kalbos apie tokį teismą trunka jau dvejus metus, tačiau į Romos konferenciją atsivežta tik rinkinys maždaug pusantro tūkstančio frazių laužtiniuose skliausteliuose, o tai reiškia, jog teiginiai tokie neapibrėžti, kad jų svarstymas atidedamas vėlesniam laikui. Deja, tas vėlesnis laikas yra jau dabar. Didžiausia kliūtis steigiant šį tarptautinį teismą - didžiųjų valstybių nenoras suteikti jam tikrą nepriklausomybę. Visos didžiosios valstybės, išskyrus, garbė jai, Didžiąją Britaniją, nori šį teismą laikyti ant trumpo pavadžio, kad negalėtų būti teisiami jų pačių piliečiai. Tos šalys norėtų, kad teismo prokuroras galėtų pradėti tyrimą ir pateiktų kaltinimą tik JT Saugumo Tarybai leidus. Šitokia didžiųjų šalių politika primena branduolinių ginklų neplatinimo sutartį, kai tarsi sakoma: “Mes pasilaikysime savo branduolinius ginklus, bet niekas kitas jų negali turėti”. Būtent tokia politika ir atvedė prie Indijos ir Pakistano branduolinių bandymų. Daugelis šalių, pirmiausia Kanada ir Švedija, mano, kad prokuroras turi teisę pats pradėti tyrimą, nepriklausomai nuo nieko, jei tik turi patikimos informacijos. Tai nepriimtina Jungtinėms Amerikos Valstijoms. Senatorius Jesse’as Helmsas neseniai pareiškė, kad Romos susitarimas bus žlugęs nuo pat pradžios, nes jo vadovaujamas užsienio ryšių komitetas nepritars sprendimui, jei JAV neturės teisės vetuoti (per Saugumo Tarybą) bet kuriuos teismo veiksmus. JAV ginkluotosios pajėgos susirūpinusios, kad nepriklausomas tarptautinis teismas gali imti tirti tuos atvejus, kai nebekontroliuojamos amerikiečių pajėgos surengė žudynes, pavyzdžiui, Somalyje. JAV kariškiai yra kategoriškai prieš tai, kad demaskuoti JAV pajėgų tarnautojai būtų teisiami ne Amerikos teismo. Visos šios baimės yra gerokai perdėtos, nes naujasis teismas nori veikti tik tuo atveju, jei pati šalis, kurioje įvykdytas nusikaltimas, negali arba atsisako bausti nusikaltėlį. Kad ir kaip būtų, Romoje siūloma įvairiausių kompromisų. Ko gero, vienas iš geriausių yra Singapūro pasiūlymas: prokuroras yra laisvas pradėti bylą, tačiau Saugumo Taryba turi galią ją nutraukti. Tokiu būdu didžiosios valstybės neprarastų savo veto teisės, tačiau ja galėtų pasinaudoti tik viešai, o tai ir būtų ta kaina, kurią tektų sumokėti. Romoje reikės įveikti ir kitokius sunkumus: vieną bloką sudaro šalys, kurios tikriausiai patrauks ypatingą būsimo teismo dėmesį (Nigerija, Iranas, Alžyras, Birma etc.). Šios šalys visaip sabotuoja derybas, trukdo susitarti procedūros klausimais. Vis dėlto tikimasi, kad liepos 17 d. kokia nors sutartis dienos šviesą išvys, o po metų ar dvejų veiks ir tarptautinis teismas. Pasaulis dar toli gražu netobulas. Netobulas tikriausiai bus ir tas teismas, tačiau verta stabtelėti ir pasidžiaugti. Bet kokia užuomina apie nuolat veikiantį tarptautinį teismą, galintį suimti, apkaltinti ir nubausti kaltus dėl genocido ir kitų baisių nusikaltimų žmonijai, net jeigu jie padaryti savo šalyje, prieš penkerius metus būtų atrodžiusi kaip neįgyvendinama svajonė. Tarptautinė bendruomenė po truputį liaujasi buvusi vien graži sąvoka. Ji materializuojasi ir tampa tikrove. Pasaulis po truputį auga.


Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba, susirinkusi į savo IV sesiją džiaugsmingu metu, kada narsioji Raudonoji Armija įtemptomis ir sunkiomis kovomis, padedama mūsų sąjungininkų, pasiekė galutinę pergalę, — siunčia iš sunaikinimo pavojaus galutinai išvaduotai lietuvių tautai savo širdingą pasveikinimą. Hitlerinė Vokietija, sukėlusi kruviną pasaulinį karą, buvo atnešusi Lietuvai ir visai lietuvių tautai žiaurią okupaciją. Vokiškieji okupantai žudė mūsų krašto žmones, atiminėjo žemę iš valstiečių. Lietuvą užplūdo vokiški kolonistai, kurie čia, lietuvių žemėse, kūrė savo dvarus, lietuvius valstiečius bežemius ir mažažemius darė savo baudžiauninkais. Vokiškiesiems okupantams jų kruviną darbą dirbti padėjo saujelė lietuvių tautos išgamų su Kubiliūnu, Plechavičium ir kitais buržuaziniais nacionalistais priešakyje. Kubiliūnų, Plechavičių ir vokiškų okupantų rankomis buvo deginami lietuviški sodžiai, buvo kankinami ir žudomi Lietuvos žmonės, buvo varoma į hitlerinę katorgą ir naikinama lietuvių jaunuomenė ir inteligentija, buvo apvagiama, apiplėšiama visa Lietuva, ir visai lietuvių tautai buvo rengiama baudžiava vokiškųjų ponų dvaruose, vergovė ir pagaliau visiškas sunaikinimas. Betgi lietuvių tauta ir tomis sunkiomis dienomis galvos nenulenkė ir vilties nepametė, nes ji buvo ne viena. Drauge su Lietuva buvo visos Tarybų Sąjungos tautos. Tarybų Sąjungos Raudonoji Armija, sudaryta iš visų tarybinių tautų geriausių sūnų, išmintingojo karvedžio ir vado draugo Stalino vadovaujama, pasiaukojamai pakėlusi sunkias kovas, sutriuškino grobikų vokiečių armijas, išvarė jas iš visų Tarybų Sąjungos žemių ir išvadavo nuo grobikų vokiečių Lietuvą. Susirinkę į savo pirmąją sesiją po pergalės, reiškiame giliausią dėkingumą visoms Tarybų Sąjungos tautoms ir pirmoj eilėj broliškai didžiajai rusų tautai už išvadavimą iš vokiškosios okupacijos ir už pagalbą mūsų respublikai atsistatant. Lietuvių tauta didžiuojasi tuo, kad ji su visomis Tarybų Sąjungos tautomis kovojo prieš vokiškuosius grobikus. Lietuvių tautos sūnūs Raudonojoj Armijoj ir tarybinių partizanų eilėse gyvai prisidėjo prie grobikų vokiečių sunaikinimo. Siunčiame karštą sveikinimą ir padėką Lietuviškajai Raudonosios Vėliavos Ordino Klaipėdos divizijai, jos generolams, karininkams, viršiloms, seržantams, kovotojams už jų didvyriškus žygius kovoje prieš vokiškuosius grobikus. Siunčiame karštą sveikinimą ir reiškiame padėką didvyriškiems Lietuvos partizanams, triuškinusiems grobikų vokiečių užnugarį. Sveikiname ir reiškiame padėką broliams Amerikos lietuviams, padėjusiems kovoje prieš fašistinius okupantus. Išvaduota mūsų brangioji Tarybų Lietuva vėl keliasi iš griuvėsių naujam gyvenimui. Tarybinė Vyriausybė ir bolševikų partija deda visas pastangas, kad gyvenimas kuo greičiau įeitų į normalias vėžes, kad visas jėgas galima būtų skirti atstatomajam mūsų respublikos darbui. Atstatomi vokiečių sugriauti fabrikai, grąžinama valstiečiams žemė, kyla viso krašto kultūrinė gerovė. Lietuvos darbo žmonės su pasiryžimu ir džiaugsmingai dirba nesigailėdami triūso, kad ko greičiau būtų užgydytos karo padarytos žaizdos, kad klestėtų ir stiprėtų mūsų socialistinė tėvynė. Vokiškieji okupantai ir jų pakalikai Kubiliūnai, Plechavičiai, išbėgdami iš Lietuvos, paliko čia savo agentų — lietuviškai vokiškųjų nacionalistų. Šie lietuvių tautos išgamos žmonių žudymais, plėšimais, ūkių deginimais nori sutrukdyti Tarybų Lietuvos atkūrimo darbą. Jiems tai nepavyks. Jie bus sunaikinti, kaip ir jų buvę darbdaviai — grobikai vokiečiai. Juos sunaikins lietuvių tauta, kaip biaurius išdavikus ir išgamas. Šiems svetimų pavergėjų samdiniams ir pikčiausiems lietuvių tautos priešams pavyko suklaidinti kai kuriuos nesusipratusius žmones ir smurtu bei apgaule juos įtraukti į savo gaujas. Karui pasibaigus Tarybų Lietuvos Vyriausybė užtikrino visiems, kas netrukdomas išeis iš nacionalistinių gaujų ir grįš į ramų darbą, visišką dovanojimą jų paklaidų ir sunkių nusikaltimų, padarytų prieš tautą ir tėvynę. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos IV sesija pritaria Lietuvos TSR Vyriausybės kreipimesi į lietuvių tautą paskelbtai amnestijai tiems nacionalistinių gaujų dalyviams, kurie tuoj apleis gaujas ir pripažins savo paklaidas ir nusikaltimus prieš lietuvių tautą ir Tėvynę. Bet kas ir toliau tęs savo kruvinus darbus, kas kenks ir trukdys krašto atstatymo darbą savo nusikaltimais, tas susilauks tokio pat likimo, kaip ir grobikai vokiečiai bei jų samdiniai. Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba kviečia visus Tarybų Lietuvos gyventojus sustiprinti garbingą mūsų tėvynės atstatymo darbą, atkūrimą mūsų sudegintų miestų ir kaimų, mūsų žemės ūkio ir pramonės įmonių, mūsų mokyklų, mokslo ir meno įstaigų, dar aktyviau prisidėti prie kovos su taikos ardytojais išgamomis — lietuviškai vokiškaisiais nacionalistais. Tegyvuoja mūsų didžioji Pergalė! Tegyvuoja narsioji lietuvių tauta, drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis kovojusi prieš grobikus vokiečius! Tegyvuoja visų mūsų pergalių organizatorius, mūsų vadas ir mokytojas didysis STALINAS!


Prancūzija sunerimusi: vyriausybė neužkerta kelio fašizmo grėsmei

Bona ir Vakarų Berlynas globoja nacistus; Tebūna turiningas kovos už taiką metraštis!

Visa tarybinė liaudis, kiekvienas tarybinis žmogus trokšta, kad išnyktų be pėdsakų visos bombos iš žemės, pareiškė savo kalboje pirmajame plenariniame posėdyje, kuriam susirinko tarptautinė asamblėja „Už pasaulį be bombos“, Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas J. Paleckis. Šiuo pagrindiniu dabarties klausimu, nurodė J. Paleckis, tarybiniai žmonės ir Tarybų Sąjungos vyriausybė vieningi. Kad pasaulinis termobranduolinis karas neužgriūtų tautų baisiausiomis nelaimėmis, reikia jam užkirsti kelią dar prieš tai, kol pradės sproginėti bombos. Geriausias ir patikimiausias būdas padaryti, kad bombos būtų nekenksmingos, — jas sunaikinti. Pasaulis be karo — tai pasaulis be ginklų. Radikaliausius ir visiško nusiginklavimo pasiūlymus, toliau kalbėjo Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas, pateikė mūsų vyriausybė: iš pradžių Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje juos pateikė TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas; vėliau jie buvo išdėstyti griežtai kontroliuojamo tarptautiniu mastu visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projekte, kuris buvo pateiktas Ženevos 18 šalių nusiginklavimo komitetui. Jeigu šie pasiūlymai bus įgyvendinti, pasaulis be bombų iš puikios svajonės virs dar puikesne tikrove. Pažymėjęs toliau avangardinį Afrikos vaidmenį judėjime už pasaulį be bombos, J. Paleckis paragino asamblėja savo indėliu padėti išspręsti gyvybiškai svarbų klausimą — kaip paversti Afrika zona, neturinčia branduolinio ginklo. Visuotinis ir visiškas nusiginklavimas, pabrėžė baigdamas Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas, iš pamatų pakeistų mūsų planetos vaizdą — turtai pakeistų skurdą, pasitikėjimas — baimę, laimė pakeistų nelaimę. Tad kovokime drauge, pareiškė Tarybų Sąjungos delegatas, kad ateitų toks pasaulis, ir tegul mūsų asamblėja bus įžymus skyrius kovos už taiką metraštyje.


TSKP CK Prezidiumo narys TSKP CK Biuro Rusijos Federacijai pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kirilenko aplankė Kremikovo metalurgijos kombinatą. Agentūra BTA praneša, kad kombinato direktorius A. Zaprianovas parodė svečiui iš Tarybų Sąjungos, kaip vyksta statybos darbai pagrindiniuose Bulgarijos metalurgijos milžino objektuose. A. Kirilenko domėjosi kombinato vystymo perspektyvomi


Kol kas dar nepaskelbti sekmadienį Serbijoje įvykusių prezidento rinkimų oficialūs rezultatai. Negalutiniais duomenimis, dabartinis Serbijos prezidentas S. Miloševičius gerokai pirmauja. Jo varžovas, Jugoslavijos premjeras M.Paničius kaltina S. Miloševičių falsifikavimu, reikalauja, kad per 90 dienų būtų surengti nauji rinkimai. Vakar rytą radijas „Svoboda” pranešė, kad suskaičiuota maždaug ketvirtadalis balsų: S.Miloševičius surinko maždaug 56, o M.Paničius - maždaug 34 procentus balsų. Galutiniai rezultatai turėtų būti paskelbti ne anksčiau kaip ketvirtadienį.


BUDAPEŠTAS, rugsėjo 1 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraščiuose spausdinamas Vengrijos Liaudies Respublikos Mokslų akademijos prezidiumo pareiškimas, kuriame protestuojama prieš mėginimus panaudoti SNO kai kurių valstybių kišimuisi į Vengrijos vidaus reikalus. Pagrindinis užsipuolimų prieš Vengrijos Liaudies Respubliką įrankis, sakoma pareiškime, yra SNO Komiteto pranešimas. Šio pranešimo svarstymas Generalinės Asamblėjos specialioje sesijoje — tai proga įvairiems reakciniams sluoksniams šmeižti mūsų liaudies demokratinę valstybę, mūsų įstaigas, valstybės ir visuomenės organus, tai proga užsipulti kitas socialistines šalis, visų pirma Tarybų Sąjungą. Mokslų akademijos prezidiumas yra tos nuomonės, kad Vengrijos darbo liaudis, taip pat ir Vengrijos mokslo atstovai, ryžtingai gindami liaudies demokratinės santvarkos iškovojimus ir remdami Vengrijos Liaudies Respublikos Vyriausybę, teisingai įvertino kontrrevoliucinius praėjusių metų rudens įvykius. Tuo pačiu vengrų tauta atmeta šmeižtą prieš ją, esantį pranešime. Siųsdamas šį protestą Suvienytųjų Nacijų Organizacijai, Mokslų akademijos prezidiumas tikisi, kad viso pasaulio pažangioji viešoji nuomonė ir pažangieji mokslo veikėjai kartu su Vengrijos darbo liaudimi ir Vengrijos mokslo atstovais pasmerks mėginimus kištis į Vengrijos vidaus reikalus.


Vašingtone tebevykstančios Artimųjų Rytų taikos derybos atsidūrė aklavietėje. Palestiniečiai atmetė Izraelio siūlymą suteikti jiems okupuotose teritorijose ribotą savivaldą. Izraelio delegacija savo ruožtu atmetė palestiniečių siūlymą sudaryti laikinąją regiono vyriausybę.


KAMBODŽOS PROTESTAS PRIEŠ TAILANDO-KAMBODZOS SIENOS UŽDARYMĄ

LONDONAS, kovo 20 d. (TASS). Kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas iš Kambodžos, iš oficialių šaltinių sužinota, kad Kambodža nusiuntė Suvienytųjų Nacijų Organizacijai ir Indijai, kuri yra paliaubų stebėjimo komisijos Indokinijoje narys, laiškus, kuriuose reiškiamas protestas prieš Tailando sienos su Kambodža uždarymą. Pranešime sakoma, kad praėjusią savaitę Tailando valdžios organai nutraukė geležinkelių susisiekimą per Kambodžos ir Tailando sieną tuo pretekstu, kad Kambodža pasienyje, esą, rengusi antitailandiškus incidentus. Šis Tailando valdžios organų žingsnis kai kuriuose sluoksniuose laikomas vienu Tailando mėginimų padaryti Kambodžai spaudimą, kad priverstų ją atsisakyti Kambodžos vyriausybės paskelbtos nedalyvavimo kariniuose blokuose politikos.


Vakar Rusijos armijos ir Lietuvos atstovai pasirašė Šiaurės miestelio, kuriame buvo dislokuota 107-oji motošaulių divizija, perdavimo ir priėmimo aktą. Nuo šiol beveik Vilniaus centre esančiame 66,5 hektaro plote nebeliko karinės technikos, jis perduotas Vilniaus valdžiai. Ji siūlo čia įsikurti įvairioms komercinėms organizacijoms. Iškilmingoje ceremonijoje krašto apsaugos ministras A. Butkevičius pažymėjo, kad Šiaurės miestelio perdavimas Naujųjų metų išvakarėse yra geras ženklas, tačiau šiais metais turėjo būti išvesta 60 Rusijos armijos karinių dalinių, o kol kas išėjo tik 45. Tiesa, tai nėra didelis atsilikimas ir dėl to neturėtų sutrikti visas išvedimo grafikas. Rusijos armijos atstovo Šiaurės vakarų kariuomenės grupei iš Lietuvos išvesti generolo majoro S. Petrovo nuomone, vienas iš armijos išvedimo etapų baigėsi. Pasak jo, Lietuva ir Rusija nepatiria kokių nors didesnių prieštaravimų, susijusių su armijos išvedimu, o iškylantys klausimai sprendžiami geranoriškai.


S. Paulo, Brazil. išeinantis didžiausias anglų ir ispanų kalba laikraštis ,,Observer“, sausio 18 d. Nr. įdėjo ilgiausią straipsnį apie Lietuvą, jos ginčą su Lenkija ir šiek tiek apie šių tautų praeitį. Prie straipsnio įdėtas ir Lietuvos žemėlapis. Kas liečia Lietuvos Lenkijos ginčą, – straipsnio autorius Wo. Kevix, pažvelgęs į praeitį, gražiai išdėsto Vilniaus svarbą Lietuvai. Jis nė neabejoja, kad šią mažą, bet kuklią, tradiciją ir savo kalbą išlaikiusią tautą (supr. Lietuvą) nuskriaudė galingesnė jos kaimynė, tačiau praeityje daug ėmusi ir likusi jai skolinga taip kaip daugelis rodančių pavyzdžių. Ponas Wo. Kevix plačiai pažindamas ir dabartinį Lietuvos padėjimą, giria genialaus p. Voldemaro politiką. Giria jis lietuvius emigrantus, kurie Brazilijos focendose taip gražiai dainuoja, neužmiršta tėviškės ir visuomet didžiuojasi ja. „Verta ir tikrai verta, kad tokios mažos tautos, nesuteršusios savo praeities ir pilnos pilietiškos dorovės, galėtų laisvai kvėpuoti. Mažoji Lithuania dar nemirė!“ – kalba straipsnio autorius pabaigoje ir dar primena greitu laiku įvykstančias Lietuvos 10 metų nepriklausomybės sukaktuves. Tie 10 metų Lietuvai buvę ir liūdni ir džiaugsmingi. ,,Šia proga, – sako p. Kevix, – įdėsime apie Lietuvos transportą bei importą, taipgi vaizdų ir paveikslų iš Lietuvos sostinės Kauno, kuriame dabar yra apie 900.000 gyv.“ (Matyt, mažas apsirikimas! P.).


Kolonizatoriškos konstitucijos Kiprui projektas

LONDONAS, gruodžio 22 d. (TASS-ELTA). Anglijos vyriausybė baltosios knygos pavidalu paskelbė konstitucijos Kiprui projektą. Susipažinimas su šiuo dokumentu leidžia padaryti išvadą, kad tai yra naujas Anglijos mėginimas nutraukti Kipro gyventojų kovą už apsisprendimo teisę suteikiant jiems kai kurias apribotas teises. Konstitucijos projektas numato įsteigti įstatymų leidžiamąjį susirinkimą iš 30 renkamų ir 6 skiriamų deputatų, o taip pat sudaryti vyriausybę. Greta to saloje tebelieka valdžią turintis Anglijos gubernatorius, kuriam suteikti labai platūs įgaliojimai. Visi užsienio politikos, gynybos ir saugumo klausimai lieka gubernatoriaus rankose. Jis taip pat galės kištis ir į įstatymų leidžiamojo susirinkimo veiklos sritį. Įstatymų leidžiamasis susirinkimas spręs tik vietinės ūkinės ir socialinės reikšmės klausimus. Gubernatorius tvirtins susirinkimo priimtus įstatymus ir galės juos atšaukti. Gubernatorius taip pat turi teisę skirti vyriausiąjį ministrą ir ji atleisti. Gubernatorius pilnutinai ir toliau kontroliuos policiją ir kalėjimus. Tuo būdu ši konstitucija, anaiptol nenumatydama savivaldos saloje, teturi tikslą sustiprinti ten Anglijos viešpatavimą ir išsaugoti Anglijos karinę bazę. Spaudos pranešimais, Anglijos siekimas primesti kipriečiams kolonijinę konstituciją sukėlė Kipro gyventojų protestų bangą. Nikozijoje, Famagustoje, Limasoloje ir kituose Kipro miestuose bei kaimuose vyksta protesto demonstracijos prieš konstitucijos projektą. Famagustoje įvyko didelė studentų demonstracija. Policija suėmė 20 žmonių. Vakar Famagustoje buvo paskelbtas visuotinis streikas. Mieste uždarytos parduotuvės. Uoste darbininkai nutraukė visus darbus. Vienas žymių Kipro gyventojų judėjimo už apsisprendimą veikėjų Nikozijos meras Dervis pareiškė, kad konstitucijos projektas yra „konstitucijos parodija“.


PARYŽIUS, kovo 13 d. (TASS). Agentūros Frans Pres pranešimu, vakar Kipre įvyko visuotinis streikas protestuojant prieš tai, kad anglų valdžios organai ištrėmė arkivyskupą Makarią ir dar tris graikų dvasininkus, kurie pasisakydavo už apsisprendimo teisės suteikimą Kiprui. Nikozijoje ir Limasole įvyko demonstracijos. Policija ir anglų kareiviai panaudojo lazdas demonstrantams išvaikyti. Vakar Kisonergo kaime, į šiaurę nuo Patos, anglų kareiviai sunkiai sužeidė jaunuolį – graiką. Vėliau jis mirė nuo žaizdų. Limasole įvesta komendanto valanda. Suimtas arkivyskupo Makario brolis – Jakovas Muskas.


JEIGU antpirštį pripildytume medžiagos, iš kurios susideda atomų branduoliai, jis svertų 200 milijonų tonų, maždaug tiek, kiek sveria Elbruso kalnas arba pasaulio kariniai laivynai, drauge paimti. Toks branduolio tankumas paaiškinamas tuo, kad dalelės, iš kurių jis susideda, susietos tarpusavyje milžiniškos vidinės branduolinės jėgos. Žmonės išmoko „atpalaiduoti“ šias jėgas, paleisti atominių branduolių energiją. Mūsų paviljone jus pamatysite, kaip įvairiapusiškai ir vaisingai galima panaudoti ją taikiems liaudies ūkio tikslams. Su paviljonu „Atominė energija, panaudojama taikiems tikslams“ mus supažindina vyresnysis metodistas Vsevolodas Semionovičius Aliošinas. Kaskart tai šen, tai ten skalėje sužiba neono lempos. Tai — godoskopas, prietaisas, kurio pagalba registruojamos einančios milžinišku greičiu iš pasaulio erdvės kosminės dalelės — branduolių „skeveldros“, atomų branduoliai, neutronai, atlekiantieji iš Visatos gilumos. Netgi maždaug penkių centimetrų storio švino sluoksnis joms — ne kliūtis. Bet kas tai? Nuotraukoje mes matome, kaip sparčiai lekianti dalelė susiduria su branduoliu, ir jis suskyla. Keletas dalelių, ištrūkusių iš vidinės branduolinės traukos šarvų, patenka į gretimų atomų branduolius, ir šie savo ruožtu suskyla, išmesdami naujas daleles. Taip atsiranda kosminės „liūtys“ — kažkas panašaus į tas vertingas reakcijas, kurios štai jau 14 metų siaučia Žemėje atomu katiluose. O štai ir pagrindinis paviljono eksponatas — demonstravimo tikslams veikiantis branduolinis reaktorius. Prieiname prie atviro apvalaus baseino. Vanduo jame atrodo juodas. Po penkių metrų vandens sluoksniu baseino dugne matyti melsvai žalsva aureolė. Tai vadinamas Čerenkovo efektas: spindulinė urano energija priverčia švytėti vandenį. 24-ese aliuminio kasetėse yra 30 kilogramų urano. Kaip tik čia vyksta vertinga reakcija — nepaliaujamas atomo branduolių skilimas. Reaktorius gali duoti iki 150 kilovatų energijos šilumos pavidalu. Priartinant prie kasečių užvilkintoją — grafitą, galima valdyti reakciją. Kilus pirmam pavojui, į aktyvią zoną nukrenta strypai iš boro karbito, kuris godžiai susiurbia neutronus. Per pusę sekundės galima, jeigu tai yra reikalinga, automatiškai „užgesinti“ reakciją. Greta reaktoriaus išstatytas 5 tūkstančių kilovatų galingumo veikiančios tarybinės atominės elektrinės maketas. Čia pat šviečiantis permatomas naujos atominės elektrinės, kurios galingumas bus 200 tūkstančių kilovatų, maketas. Tokios stotys bus pastatytos šeštajame penkmetyje. Toliau mes matome atominio ledlaužio modelį, vandens pagalba veikiančio bandomojo reaktoriaus maketą. — Tai dar ne pati viršūnė, ligi kurios pakelia mus nenuilstantieji branduolio tyrinėtojai-fizikai, — sako V. S. Aliošinas. — Jie nepaliaujamai žengia į priekį, kopia į aukštį. Ir vėl atliekant bandymus jiems dažnai padeda kosminių dalelių stebėjimas. Šios dalelės nepaliaujamai kiaurai skrodžia augalus, žmones, visa, kas gyva Žemės paviršiuje. Ir vis dėlto jos nepavojingos gyvybei. Kodėl? Todėl, kad jų „apšaudymo“ intensyvumas nepaprastai mažas. Fizikams bandymų tikslams branduolių apšaudymui buvo reikalingi galingi dalelių srautai. Tuomet jie nutarė patys sukurti branduolinę „artileriją“ — specialius įrenginius — dalelių pagreitintojus. Maketai rodo, kaip padarytas galingiausias pasaulyje tarybinis sinchrociklotronas, išsklaidantis protonus ir suteikiantis jiems 680 milijonų elektronvoltų energiją, ir linijinis 30 milijonų elektronvoltų elektronų pagreitintojas. Per visą sieną kabo nuotrauka. Joje — TSR Sąjungoje gaminamas didžiausias pasaulyje pagreitintojas — 10 milijardų elektronvoltų sinchrofazotronas. Pagreitintojai, pasirodo, naudojami ne tik eksperimentiniams moksliniams tyrimams. Pavyzdžiui, iki 50 milijonų elektronvoltų galingumo įrenginiai jau dabar naudojami technikoje metalams peršviesti; medicinoje — skauduliams gydyti; maisto pramonėje — itin sparčiam konservavimui — produktų spinduliniam sterilizavimui. Mes prieiname prie kabančių ant sienos nedidelių nedūžtančio stiklo spintelių. Ant jų užrašyta: „Metalinis uranas“. Cilindriniai ruošiniai, strypeliai, juostos, vamzdžiai, viela, folija… Tai štai koks jis, tas uranas… Tai kaip surūdijusi geležis, tai juodas, kaip sudegęs varis, uranas atrodo visiškai paprastai. Dėl didelio cheminio aktyvumo jį tenka apdoroti, piauti, kočioti, presuoti — vakuume, be oro. — Dažnai manoma, kad uranas yra retas, labai brangus metalas. Visiškai ne taip. Urano žemėje tiek, kad jo užteks, netgi didėjant pramonės poreikiams, ilgam laikui. Žemės plutoje jo žymiai daugiau, negu kitų brangiųjų metalų, — aiškina metodistas. Gamtoje uranas sutinkamas mineralų ir rūdų pavidalu. Purus žemėtas urano juodis, nasturanas ir kai kurie kiti mineralai turi nuo 40 iki 80 procentų urano, o rūdos — tik nuo 1 iki 8 procentų. Bet kad ir kažin kaip maža būtų urano uolienose, jis vis tiek aptinkamas. Tam tikslui geologai-žvalgai turi ištisą priemonių arsenalą. Stenduose — ir lauko gama-radiometrai, ir portatyviniai ausiniai radiometrai, pranešantieji žmogui per ausines, kad jis artėja prie radio aktyvaus telkinio, ir aparatūra lėktuvui AN-2, malūnsparniui MI-4, kuri leidžia iš penkiasdešimties metrų aukščio aptikti telkinius, sudaryti jų žemėlapius. Čia pat yra prietaisai automobilinei žvalgybai. Viena iš sudėtingiausių problemų geologams visada buvo Žemės „amžius“. Radioaktyvių medžiagų, kurios turi savo skirtingus „gyvenimo“ terminus, studijavimas leido nustatyti, kad Žemei ne du ir ne trys milijardai metų, o pusšešto. Neišeidami iš paviljono, mes keliaujame po senovės žemynus. Pasaulio žemėlapyje matyti senovės mineralizacijos sritys, kurioms yra 2—2,5 milijardo metų. Tai centriniai Afrikos rajonai, Indijos pakrantė, Rytų ir Šiaurės Kanada, Centrinė Skandinavija, Vakarų Australija. TSR Sąjungoje tokį amžių turi teritorijos Dniepro žemupyje. Paviljonų eksponatai pasakoja, kaip plačiai dabar naudojami radioaktyvūs izotopai, įvairūs švitinimai medicinoje, biologijoje, pramonėje ir žemės ūkyje. Lankytojų pasididžiavimą kelia daugybė įvairiausių tėvyninės gamybos prietaisų. Štai nedidelis įrenginys plieno ekspres-analizei. Jis veikia beta-spindulių (elektronų) atspindėjimo principu ir, vos tik padėjus ant jo detalę, akimirka rodo skalėje, kiek pliene yra kitų metalų priemaišų. Anksčiau tokiai analizei atlikti reikėdavo ištisų valandų. Radioaktyvių izotopų pagalba prietaisai ieško naftos, nustato valcuotos geležies rūšį ir storį, nurodo, kada reikia sustabdyti remontui aukštakrosnę, kaip geriau virti plieną. Izotopai nurodo, kaip kovoti prieš mašinų, piaunamųjų instrumentų susidėvėjimą. Štai bekontaktė svorio matuoklė, nepaliaujamai stebinti, kiek dažų patenka ant audinio, ir kokiu sluoksniu jie padengia medžiagą. O štai radioaktyvi kinoprojektoriaus relė. Kai tik filmo dalis baigiasi ir ties rele prašliaužia juostelės su specialiu radioaktyviu atžymėjimu galas, relė įjungia gretimą kinoprojektorių. Biologai, įvesdami radioaktyvius izotopus į augalus ar gyvulius, tiria medžiagų apykaitą, stebi, kaip veikia audinius švitinimas. Jie, tarp kitko, pastebėjo, kad kartais gyvulio švitinimas daro jį gajesnį. Pavyzdžiui, švitinto organizmo kaulų smegenys ir audiniai žymiai geriau priešinasi smalkių veikimui ir greitai atkuria savo gyvybinę veiklą. Izotopai ne tik naudingi. Jie gali būti ir pavojingi. Ir tada jų neliečia žmogaus ranka. Žmogus, žiūrėdamas pro 80 centimetrų storio švino stiklą, gali plieno rankų — manipuliatorių pagalba atkimšti vamzdelį, perlieti pavojingus skiedinius. „Rankų“ judesiai tokie tikslūs, kad jomis galima atidaryti dėžutę, išimti degtuką, uždegti jį. „Karštos“ kameros, panašios į tą, kokia yra paviljone, naudojamos laboratorijose, kuriose tiriamos radioaktyvios medžiagos. Nuo galingų spinduliavimų tenai ne visada išgelbsti netgi storos betono sienos. Todėl operatorius atlieka stebėjimus ne pro įstiklintą langą, o žiūri į televizoriaus ekraną. Mokslas apie atomą nelyginant skrenda sparnais. Viskas, ką tik jis bepaliečia, neatpažįstamai pasikeičia. Prieš dešimt metų mažai kas žinojo apie radiacinę chemiją. Šis mokslas žengė į priekį aklai, studijavo netikėčiausius kitimus, kurie vyksta švitinant medžiagas, o šiandien chemikai švitinimu suskaldo vandenį į vandenilį ir deguonį, kaučiuką paverčia guma, gauna iš anglies naftą, apeidami visus tarpinius procesus. Vyresnysis metodistas ima į rankas stiklinę retortą, apstatytą vamzdeliais ir apjuostą vielomis. Ji labai panaši į paprastą galvaninį elementą. — Jūs, tikriausiai, ir nesuvokiate, — sako V. S. Aliošinas, — kad iš šio laboratorinio elektrocheminio narvelio, kaip iš gemalo, gali išaugti visiškai kitokio tipo, negu dabar, atominės elektrinės. Žiūrėkite: vamzdelyje silpnas, keturių procentų sieros rūgšties skiedinys ir du lydymui atsparūs elektrodai. Kai šis galvaninis elementas švitinamas, prasideda skiedinio ionizacija. Elektroduose susidaro potencialų skirtumas, elektros srovė… Vertingiausia čia tai, kad nėra šilumos fazės, — o vadinasi, ir šilumos nuostolio. Spindulinė energija pereina į elektrą tiesiogiai per cheminę. Paviljonas įtikina, kad mūsų pasididžiavimas — tarybinė atominė technika daro revoliuciją moksle ir gamyboje, vaisingai tarnauja taikiam kūrybiniam darbui.


Kaip sužinota, Estijos banko prezidentas Sijmas Kallas birželio 21 dieną paprašė laiko pasisakyti per Estijos televiziją. Apžvalgininkų nuomone, galimas dalykas, kad Estijos banko prezidento pasisakymas bus susijęs su pinigų reformos Estijoje pradži


Europa prieš Ameriką. Mėginimai sukurti naujas sąjungas. Dideli susidomėjimą sukėlęs pasirašytas anglų prancūzų slaptas susitarimas dėl karo laivų statybos yra sulaukęs sensacingos pabaigos. Amerikai pasipriešinus, Anglija yra linkusi nuo to susitarimo atsisakyti ir nėra abejonės, kad jis bus panaikintas. Įdomios buvo taip pat aplinkybės, kuriomis pasaulis sužinojo to susitarimo turinį. Pasirodo, apsukrus amerikiečių laikraštininkai kažkokiais ligšiol nesusektais keliais sučiupo slaptą prancūzų užsienių ministerijos aplinkraštį, kurs buvo išsiuntinėtas keliems prancūzų pasiuntniams ir kuriam buvo aiškinamas susitarimo turinys ir prasmė. Paskelbus tuos dokumentus spaudoj, anglų ir prancūzų vyriausybėms nieko kito neliko, kaip tik tylomis pripažinti paskelbtų dokumentų teisingumą, o Londone duota nedviprasmiškai suprasti, kad susitarimas esąs anuliuojamas. Susitarimo turinys buvo toks: draudžiama statyti didelius karo laivus (šarvuočius, drednoutus ir didelius povandeninius) ir paliekama laisvė statyti kiek norint mažų kreiserių ir povandeninių laivų. Priežastis, dėlko Amerikai toks anglų prancūzų susitarimas negalėjo patikti, labai įdomiai išdėsto „Berliner Tageblatt“ skiltyse anglų parlamento narys, liberalas komandierius Kenworthy. Jo išvedžiojimai, trumpai suglaudus, tokie: Anglijos tradicinės politikos principą sudaro pastangos neleisti Europos kontinente vienai valstybei įgauti hegemonijos ir dėtis į sąjungą prieš tą valstybę, kuri gali sudaryti pavojų Anglijos pirmenybei jūrose. Šios politikos anglai ištikimai laikosi per kelis šimtmečius, vis tiek, kokia partija būtų valdžioj. Jei pavojus nepavykdavo pašalinti taikiu būdu, susitarimu, tai kildavęs karas. Pradėjus nuo karo už pirmenybę jūrose su Ispanija, kurs baigėsi ispanų jūrų galybės visišku sunaikinimu, tokio pat likimo susilaukė Olandija, vėliau, XIX a., Prancūzija ir Didžiojo karo metu - Vokietija. Po didžiojo karo pavojingiausiu Anglijos konkurentu jūrose paliko Amerikos Jungtinės Valstybės, ypač po Vašingtono konferencijos, kai Amerikai buvo pripažintas lygaus stiprumo laivynas su anglais. Tas faktas nedavęs nurimti anglų karo vadovybei, kuri laikydamosi tradicinės politikos, ėmė organizuoti sąjungą prieš Ameriką. Kompromisas su prancūzais ir buvęs tokios prieš Ameriką ruošiamos sąjungos ženklas. Dėlto ir kilęs Amerikos nepasitenkinimas. Tačiau tokia anglų politika, Kenworthy nuomone, dabartiniais laikais esanti klaidinga, ir susitarimas reikia panaikinti. Sovietų spauda, iš savo pusės nagrinėdama anglų prancūzų susitarimo priežastis, taip pat prieina išvados, kad čia buvo manoma realizuoti sąjungą prieš Ameriką, įtraukiant į ją ir Vokietiją. Sovietų nuomone, antiamerikietiškas frontas būsiąs išlaikytas net ir tada, jei tas susitarimas bus anuliuotas. Mat didžiųjų Europos valstybių nusistatymas prieš Ameriką yra remiamas bendrais ekonominiais interesais, ypatingai skolų klausimo, nes Amerika yra didžiausias Europos kreditorlus. Tuo atžvilgiu yra ypač įsidėmėtinas anglų noras, kad Europos valstybės pirmiau pačios vienos susitartų tarp savęs dėl karo skolų, o jau paskiau eitų bendru frontu derėtis su Amerika. Aišku, kad tokia kombinacija taip pat negali patikti Amerikai. Sąryšy su anglų amerikiečių santykių atšalimu, yra labai charakteringas dalykas, kad staiga Amerikoj pasigirdo balsų už SSSR pripažinimą. Žinomas senatorius Borah, užsienių reikalų komisijos pirmininkas, ligšiol buvęs didžiausiu sovietų priešininku, pradėjo kalbėti apie santykių užmezgimą su Sovietų Rusija. Tai yra lyg meginimas išeiti iš laikinos izoliacijos, kurioj yra atsidūrusi paskutiniuoju laiku Amerika, ir rasti sau paramos pačiam Europos kontinente. Jei Vokietija neprisidės prie anglų ir prancūzų (kas yra labai abejotina), tai Vokietijai ir Sovietų Rusijai, kaipo sąjungininkams, yra didelio išskaičiavimo ieškoti susiartinimo su Amerika, kad sėkmingiau atsispirtų prieš anglus ir prancūzus. Gandai apie kažkokius naujus didžiųjų valstybių grupavimusis prasidėjo jau nuo Versalio sutarties pasirašymo dienų, kai derybų metu paaiškėjo, kad buvusios santarvės dalyviai nieku būdu negali susitarti dėl laimėjimų pasiskirstymo. Tačiau tada dar buvo reikalas bent išoriniai palaikyti vienybę nugalėtosios Vokietijos atžvilgiu. Tie laikai jau yra praėję. Vokietija greitai atsigavo; gyvenimas iškėlė naujus uždavinius, kurie reikalauja naujų kombinacijų. Politiniai interesai taip pasikeitė, kad nesenieji sąjungininkai yra linkę dėtis su buvusiais priešininkais prieš vakarykščius draugus. Apie galimąjį Amerikos, Vokietijos ir Sovietų Rusijos bendravimą kalbos eina ne nuo šiandien, nors lig realizacijai vis tiek toli. Ir bendrai, yra labai netikėtinas dalykas, kad toks blokas galėtų įvykti. Bet tokio bloko galimybė yra didelės reikšmės atutas diplomatinėj kovoj. Tuo atutu gana vykusiai naudojasi Sovietų Rusija ir Vokietija prieš Paryžių ir Londoną. Ir jei Londonas nutarė verčiau atsisakyti nuo susitarimo su prancūzais, negu rizikuoti stoti atviron kovon prieš Ameriką, tai tas rodo, kad Amerikos galimas ieškojimas sąjungininkų Europos kontinente yra rimtai vertinamas. Kokios tolimesnės pasekos gali būti iš prasidėjusio anglų amerikiečių kivirčo - tuo tarpu negalima numatyti. Reikia pabrėžti tiktai, kad greičiausiai nei Londonas nei Vašingtonas neturės drąsos panaikinti pasaulinę anglų saksų hegemoniją, kurios jie atsiekė po karo. Ir jūrų susitarimas su prancūzais buvo, kaip tenka manyti, tik įspėjimas Vašingtonui, kad Anglija nepakęsianti pasaulio valdymo be jos tiesioginio dalyvavimo, ir kad ji su tokiomis pastangomis kovosianti visomis priemonėmis. Greitas nuo susitarimo atsisakymas lyg rodo, kad savo tikslo Amerikos atžvilgiu anglai yra atsiekę.


Rašo René Martel. Ateinantieji metai bus sunkūs įvykiais ir nelauktais galimumais… Besibaigiantieji 1928 metai turėjo, kaip jau pavadinta, Lugano skandalą. T. S-gos paprasta sesija baigiasi savo įprastu pilkumu: pro forma buvo išdirbtos rezoliucijos, vengta rimtų sunkenybių; kaip įprasta, neišsprendžiami klausimai atidėti kitai sesijai, pasitenkinta leinais rezultatais, – visada kaip paprastai; Ženevoje ir aplinkui pasitenkinta mažmožiais. Vadinasi, visa baigėsi su paviršutiniu optimizmu, su trupučiu nuovargio ir skepticizmo, kaip pritinka susipratusiems politikams, kurie yra labai užimti ir kurių iliuzijos yra nedidelės, kada staigus perkūno trenksmas pabudina susirinkimą. Malonus, lengvapėdiškas ir neišmintingas p. Zaleskis, staiga pagautas germanofobijos priepuolio, šoko ant aukštosios Silezijos vokiškų mažumų ir už tai susilaukė smarkaus p. Stresemanno atsikirtimo. Mandagus lenkų užsienių reikalų ministeris dar nebuvo atsipeikėjęs iš savo nusistebėjimo, dar išsigandęs skelbė savo susijaudinimą tiems, kurie norėjo jo klausyti. Iš pradžios bandyta jį įtikinti, bandyta jam išaiškinti, kad jis per daug dėmesio kreipiąs savo neatsargumui. Norėta p. Stresemanno skaudų apostrofą suvesti į posėdžio incidento proporcijas, aiškinta sesijos pabaiga, kada pailsę nervai prašo pasigailėjimo ir yra prieinamesni momento emocijoms. Vėliau pagalvota ir suprasta, kad šį kartą p. Zaleskis turėjo pagrindo nuliūsti. T. S-ga susitikus su problema, kurios ji labiausia bijo, su universališkiausiu klausimu, kuris yra dygiausias ir pats vaisingiausias pasauly klausimas, būtent, tautinių mažumų klausimas. Kanados atstovas p. Dandurand, tiesa, visai teisingai nurodė savo intenciją jį iškelti T. S-gos taryboj. Bet p. Dandurand, nežiūrint jo labai žinomo kurtuaziško susilaikymo, yra Ženevos žmogus: tikėtasi jį atkalbėti, kad jis atsisakytų nuo savo sumanymų. Bet niekas nedrįstų pasigirti galįs atkalbėti p. Stresemanną, kurį palaiko, arba, tikriau sakant, stumia vieninga visos Vokietijos opinija. Iš kitos pusės Lenkija čia yra per daug padariusi: ji per daug persekiojo savo tautines mažumas (kurios, neužmirškime, sudaro pusę jos gyventojų) ir ji turi pagrindo bijoti visokio tikrai nešališko tarptautinio tyrimo. Lietuvių lenkų ginčas T. S-gos rūpesčiuose jau neturės pirmos vietos. Ir kai bus išsemtas artimiausių debatų pagrindinis klausimas, kils tiek daug incidentų, kad niekas daugiau nedrįs kalbėti apie demarkacijos liniją, komisijas ir Lenkijos intrigas prieš Lietuvą. Kitas klausimas stos prieš Europos opiniją artimiausiais mėnesiais: galutinas likvidavimas dar nebaigtų klausimų tarp Prancūzijos ir Vokietijos. Tiesa, jie yra sunkūs ir komplikuoti, bet juos reikia išspręsti. Jie negali ilgiau tarnauti tam, kad tarp dviejų tautų nesutikimai būtų amžini – tarp tautų, kurios viena kitą gerbia ir kurios yra pasiryžusios gyventi gerame susipratime. Mes galime pasakyti be perdėto optimizmo, kad abiejose Reino pusėse norima susikalbėti. Ir bus susikalbėta, nes bus kalbamasi dviese, bet ne trise. Prancūzai ir vokiečiai vieni kitus supras, jei jie bus tik patys vieni ir jei niekas nebandys jų kortas sumaišyti. Mes niekam neleisime kištis į mūsų reikalus ir stoti tarp Vokietijos ir mūsų! Niekam, o mažiausia Lenkijai! Šį momentą lenkai daro desperatiškų pastangų, norėdami surišti Reino evakuavimo klausimą su jų vakarų sienų likimu. Jei jiems tikėti, tai Prancūzija amžinai turėtų palikti prie Reino, kad garantuotų lenkams ramų valdymą, to, ką jie yra pagrobę iš vienų ir iš kitų. Labai ačiū. Tegu vagys patys būva atsargūs! Prancūzų opinija nesirūpina Lenkijos vakarų arba rytų sienomis. Tai jai vitiek. Kaip galima būtų įtikinti prancūzų ūkininką arba darbininką pradėti prieš Vokietiją kruviną 1914 metų avantiūrą už koridorių, už aukštąją Sileziją, už Galiciją? Jie šių istorijų visai nesupranta, jie jomis nesidomi, jie iš jų juokiasi, smarkiai juokiasi… P. Briand'as to neslėpė p. Zaleskiui pereito rudens pradžioj, kada lenkų ministeris atbėgo į Paryžių, kad jo kraštas galėtų dalyvauti prancūzų vokiečių pasikalbėjimuose apie Reino kraštą. Paryžiuj jis neišbuvo daugiau, kaip 24 valandas. Bet jam grįžus, koks buvo lenkų spaudos neapykantos paleidimas prieš Prancūziją. Mes plačiai sužinojome mūsų sąjungininkų tikruosius jausmus, kai dėl mūsų. Ne! Lenkija nedalyvaus prancūzų vokiečių derybose! Priemonės yra pilnos, ir mes griežčiausiai reikalaujame švento ir išmintingo egoizmo teisių.


Dėl tariamo Klaipėdos vokiečių skundo Tautų Sajungoje

Iš pradžių vokiečių spaudoje, o paskui ir mūsų laikraščiuose pasirodė žinių, būk Klaipėdos vokiečiai įteikę kažkokį skundą Tautų Sąjungai prieš Lietuvos vyriausybę. Iš oficialinių šaltinių tos žinios tuo tarpu nepatvirtinamos. Tačiau, prisimenant pastaruoju laiku vokiečių spaudoje varomą propagandą ir netolimos praeities prityrimą šioje srityje, toks skundas yra galimas. Vokiečių spaudoje jau keli mėnesiai keliamas tiesiog triukšmas neva tai dėl Klaipėdos konvencijos laužymo iš Lietuvos vyriausybės pusės. Kai kurie vokiečių laikraščiai, įdėję straipsnius, puolančius Lietuvos vyriausybę, baigė juos grąsinimais, kad Vokietija turėsianti iškelti Lietuvos vyriausybei bylą Tautų Sąjungoje. Taip pat nėra išdilę iš atminties Klaipėdos heimatbundininkų žygiai seimų laikais, kuomet jie siųsdavo delegacijas į Berlyną ir į Tautų Sąjungą su įvairiais skundais prieš Lietuvos vyriausybę. Todėl nebūtų nieko nuostabaus, jeigu ir šį kartą žinios apie Klaipėdos vokiečių skundą pasitvirtintų. Tačiau kyla klausimas, apie kokį skundą dabar yra pasklidę gandai? Imant visą centro valdžios santykių su Klaipėdos kraštų kompleksą ir tų santykių juridinius pagrindus, gali būti kalbos tik arba apie vokiečių mažumos Klaipėdos krašte peticiją Tautų Sąjungai, arba apie skundą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Nei viename, nei kitame atsitikime skundui prieš Lietuvos vyriausybę nėra jokio pagrindo. Lietuvos vyriausybė griežtai prisilaiko savo angažamentų tiek tautinių mažumų klausimu, tiek Klaipėdos konvencijos vykdymo atžvilgiu. Todėl, materialiniu atžvilgiu, jeigu tos ar kitos rūšies skundas ir būtų Tautų Sąjungai įteiktas, jį nesunku bus Lietuvos vyriausybei atremti. Imant gi formaliniu atžvilgiu, tenka pasakyti, kad netarpiškai Klaipėdos vokiečiai gali įteikti Tautų Sąjungos sekretoriatui tik peticiją dėl tautinių mažumų teisių peržengimo, o ne kelti bylą dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo. Einant procedūra, kuri yra priimta Tautų Sąjungos Taryboje tautinių mažumų peticijoms, šios peticijos gali būti įteikiamos Tautų Sąjungos generaliniam sekretoriui netarpiškai. Tačiau Tautų Sąjungos Taryba svarsto šias peticijas tik tada, jei vienas jos narių kreipia Tarybos dėmesį į tarptautinių angažamentų laužymą, sudarantį peticijos objektą. Šita procedūra, einant Klaipėdos konvencijos 11 str., taikoma taip pat peticijoms, kurios liečia Klaipėdos teritorijos mažumų globą. Todėl, šia procedūra einant, gali įteikti Tautų Sąjungos sekretoriatui peticiją ir Klaipėdos vokiečių tautinė mažuma. Kai dėl Klaipėdos konvencijos nuostatų laužymo, tai čia byla galėtų būti iškelta tik einant Klaipėdos konvencijos 17 str., kuris nustato, kad „Kiekvienas Tautų Sąjungos Tarybos narys turi teisės atkreipti Tarybos dėmesį dėl kiekvieno šios konvencijos nustatymų sulaužymio“. Iš to yra aišku, kad negali būti kalbos apie klaipėdiečių skundą dėl Klaipėdos konvencijos laužymo, nes tokį skundą gali įteikti Tautų Sąjungos Tarybai tik valstybė, šios Tarybos narys. Paskiausiomis vokiečių laikraščių žiniomis, Klaipėdos vokiečiai savo peticijoje reikalaują tokių dalykų: 1) parlamentariniais demokratiniais principais sudaryti Klaipėdos krašto vyriausybę, 2) įsakyti gubernatoriui, kad jis nesikištų į Klaipėdos krašto autonominius reikalus arba kad jis leidžiamiems Klaipėdos seimelio įstatymams duotų motyvus dėl savo veto, 3) kad Lietuvos vyriausybė visais atžvilgiais gerbtų ir dabotų Klaipėdos krašto teismų padėties neliečiamybę, 4) kad Lietuvos vyriausybė išmokėtų Klaipėdos kraštui prigulinčią pajamų dalį, 5) kad Lietuvos vyriausybė nuimtų karo stovį ir spaudos cenzūrą ir 6) sustabdyti įstatymus, kuriais praplečiamos gubernatoriaus teisės. Kaip matome, visi šitie dalykai liečia ne tautinių mažumų globą Klaipėdos krašte, bet Klaipėdos krašto statutą. Todėl kelti bylą šiais klausimais nėra Klaipėdos vokiečių tautinės mažumos kompetencijoje. Vokiečių spaudoje platinami gandai, kad skundą Tautų Sąjungos Taryboje iškelsianti Vokietija. Tačiau tenka abejoti, kad tie gandai atitiktų tikrenybę. Juridiniu atžvilgiu, keliant bylą, reikia turėti įrodymų. O nesant faktų, rodančių bet kurių tarptautinių angažamentų laužymą iš Lietuvos pusės, kelti bylą, ypač Vokietijai, būtų gan rizikinga. S Savo santykius su Klaipėdos autonomine valdžia Lietuvos vyriausybė tvarko griežtai prisilaikydama Klaipėdos statuto. O kai dėl vokiečių tautinės mažumos, tai, juk, niekam nepaslaptis, kad šioji mažuma, palyginti su lietuviais, Klaipėdos krašte naudojasi didelėmis privilegijomis. Imant gi politiniu atžvilgiu, Vokietija, kaip tai yra nurodęs savo pasikalbėjime su mūsų bendradarbiu ponas užsienių reikalų ministeris, nėra pastatyta Klaipėdos krašto protektorium. Keliant bylą, reikia būti tikram, kad ją laimėsi. O čia laimėti nėra jokių šansų. Be to, po Treviranuso kalbos Vokietijos įsikišimas sukeltų Europoje dar didesnių įtarimų dėl šovinistinių tendencijų Vokietijoje įsigalėjimo ir dėl kylančio iš to pavojaus taikai. Todėl tenka abejoti, kad rimti Vokietijos politikai šiuo laiku tokią klaidą darytu, nors kai kas gal ir inspiruoja juos tokiam žygiui. Suprantama, kad čia nėra užkirstas Vokietijai kelias kelti bylą per kurį kitą Tautų Sąjungos Tarybos narį. Tačiau, kita vertus, taip pat yra aišku, kad toks bylos kėlimo būdas neužslėptų tikrųjų bylos inspiratorių ir politinės pasėkos vis tiek būtų tos pačios.


Amerikos spauda praneša, kad čankaišistų lyderiai atvirai ragina Jungtines Valstijas duoti jiems „Žaliąjį signalą” Kinijos Liaudies Respublikai užpulti. Pranešama, kad čankaišistai permetė 15 Taivanio pietų į šiaurę desantiniais laivais smogiamąją diviziją. Įtartinas čankaišistų bruzdesys vyksta su JAV žinia. Tris dienas Taibėjuje viešėjo JAV karinių jūrų pajėgų ministro pavaduotojas P. Fėjus. Jis tarėsi su Čan Kai-ši ir kariniais amerikiečių vadovais Taivanyje. Vakar Kinijos Liaudies Respublikai grasino JAV valstybės sekretoriaus pavaduotojas D. Bolas.


Ne tik Europoj šiemet rinkimų metai. Ir Amerikos Jungtinės Valstybės renka savo nevainikuotą monarchą – prezidentą. Amerika yra klasiškas dviejų partijų sistemos kraštas. Visos pastangos sukurti naujas partijas nuėjo niekais. Roosveltas dar prieš karą buvo sukūręs trečią partiją – progresistų, bet ji taip ir paliko embrijonu. Roosvelto idėją bandė tęsti radikališkas senatorius – La Follette. Jis bandė prie progresistų pritraukti dar socialistus, o ypač smulkius farmerius. Per rinkimus 1924 m. jis net pastatė savo kandidatūrą į prezidentus, bet nieko nepešė. Parlamente, Senate iš 96 narių randam tik vieną farmerių atstovą ir atstovų rūmuose (House of Representatives) iš 435 atstovų trys farmeriai ir du socialistai. Visi kiti respublikonai ir demokratai. Pats La Follette 1925 m. mirė ir visas jo darbas nuėjo niekais. Šiandien apie progresistus kaip ir nieko negirdėti. Kas gi yra tos dvi partijos, kurios taip neginčijamai pakaitomis tai viena tai antra valdo Ameriką? Norint jas suprasti reikia pažymėti dvi pagrindines amerikiečio ypatybes. Jis yra perdėm biznierius ir, nepaisant visos savo pažangos materialėj srity dvasios srity didelis konservatorius. Jis neturi jokių tendencijų „taisyti pasaulį“, kurti naujas sociales bei politines formas. Kaip dvasios srity jis pripažįsta tik praktišką pragmatizmą taip politikoj jis mato tiktai biznį. Ir respublikonai ir demokratai neturi jokių politinių nei socialinių, nei ekonominių savo partijos programų. Europos partijos paprastai turi ilgas sudėtingas, labai idealingas programas, kuriose daug kalbama apie piliečių ypač masių gerovę, kilnius principus, reformas ir t. t. Nors ir pas mus sprendžiamasai vaidmuo partijose dažnai tenka bizniui, tačiau niekur to aiškiai nenurodoma, stengiamasi bizniškas tendencijas apvynioti ir paslėpti už aukštų idealų ir kilnių šūkių. Amerikietis čia yra atviras. Jis neveidmainiauja. Pas jį ,,business ir business“ ir politikoj, kurioj jis nieku nevilioja ir nieko neslepia. Partijos ir rinkimams atėjus čia neskelbia idealingų programų, bet praktiškus obalsius. Laimėjusi partija nė kiek nesislapsto ir nemaskuoja. Ji tuojau pašalina iš visų pelningų vietų svetimus ir pastato savuosius, išdalina saviesiems įvairias koncesijas, bendrai naudojasi valstybės ragaišium be jokio slapstymosi ir veidmainiavimo („Spoilsystem“). Ir niekas tuo nesipiktina, nes politika yra biznis. Tiesa, šiokių tokių ir ideologinių skirtumų tarp vienų ir kitų yra. Respublikonai stovi už muitų sienos stiprinimą, už didesnę centralizaciją ir bendrai jie yra daugiau konservatyvūs. Jie yra Monroe doktrinos griežti šalininkai. Tautų Sąjunga laikė ir tebelaiko tik vienos Europos reikalu, prie kurio Amerika neturinti jokio darbo. Demokratai yra kiek daugiau pažangūs. Jų buv. vadas Vilsonas buvo Tautų Sąjungos kūrėjas, nors šiandien ir demokratai dėtis prie Tautų Sąjungos visiškai nemano. Taipogi ir jie kitados išsižadėjo ir nenorėjo ratifikuoti jų žmogaus padaryto ir pasirašyto Versalės traktato. Yra net ir rasinių skirtumų tarp abiejų partijų, nes prie demokratų dedasi daugiausia airiai, o prie respublikonų – vokiečiai, anglai. Taigi, šiemet tos dvi partijos stoja rungtynėsna už šalies valdymą. Kadangi čia valdyme sprendžiamąjį vaidmenį vaidina prezidentas, o ne parlamentas, tai į prezidento rinkimus ir nukreiptas visų didžiausias dėmesys. Parlamento (Kongreso) rinkimai vaidina antraeilį vaidmenį. Respublikonai turi labai tinkamą populiarų kandidatą – dabartinį prezidentą Coolidge. Bet jis dar pernai buvo paskelbęs savo kandidatūros nebestatysiąs. Kuriais motyvais jis tai padarė – tikrai nežinia. Spėjama, kad prezidentavimas jam nusibodęs, nes Coolidge, kaip atmenam, paėmė prezidentavimą po Hardingo mirties 1923 m. kaipo viceprezidentas ir vėliau 1924 m. buvo išrinktas prezidentu. Tokiu būdu jis prezidentauja jau šeštus metus. Amerikos Jungtinių Valstybių konstitucija nustato, kad niekas negalįs būti tris kartus paeiliui prezidentu. Nors Coolidge pirmą kartą prezidentavo nepaprastu būdu, bet kaipo mirusio Hardingo pavaduotojas, ir juristai tvirtina, kad einant konstitucijos dvasia jis galėtų dabar statyti savo kandidatūrą, tačiau jo priešininkai šį dalyką aiškina kitaip ir sako Coolidge negalįs statyti savo kandidatūros. Taigi, gal būt, kad jis nenorėdamas kelti nemalonaus jam ginčo, pats pasiskubino nuo savo kandidatūros statymo atsisakyti. Respublikonų antruoju kandidatu yra gerai Europoj žinomas dabartinis prekybos sekretorius (ministeris) Herbert Hoover. Kiek tenka girdėti, tas kandidatas nėra visais atžvilgiais tinkamas. Tai žmogus perdaug savarankiškas kaip asmens taip ir politikos gyvenime. Aukštos finansinės sferos nelabai jį mėgsta dėl jo perdidelio savarankiškumo. Dar labiau jis nepatinka farmeriams, kaipo griežtas pramonės šalininkas. Tatai jo kandidatūra respubulikonams nėra labai tinkama, bet jie geresnės neturi. Tiesa, jie turi dar visą eilę žymių su garsiais vardais žmonių: Lowden, dabartinis viceprezidentas Dawes, žinomas ir kandidatavęs Hughes, finansų ministeris, Mellon, senatoriai Curtis, Norris. Bet visi jie kaipo kandidatai turi šiokių ar kitokių ydų. Taip kad vis tik stipriausiu pasilieka Hoover. Demokratai turi tik vieną, bet labai tinkamą kandidatą, New Yorko gubernatorių –Alfredą Smithą. Jis ikišiol neperdaug rodėsi politikos arenoj ir dėl to užsieniuose nelabai težinomas, bet Jungtinėse Valstybėse turi labai gerą vardą. Tiesa, Smithui prikišama jo katalikybė ir priešingas prohibicijai nusistatymas. Tačiau katalikybė tik puritanų akyse, kurie daugiausia yra respublikonai, gali vaidinti vaidmenį. Šiaip jau daugumai tikyba yra privatinis kiekvieno reikalas, prie kurio niekam nėra jokio darbo. O kai dėl prohibicijos, tai demokratai mano net padaryti čia biznį, nes prohibicijos populiarumas eina ne didyn, bet mažyn. Taigi demokratai žiūri į savo kandidato šansus su dideliu optimizmu. Tuo tarpu Jungtinių Valstybių vidaus padėtis turi nemaža sunkių problemų. Sunkiausia tai nedarbas. Šį pavasarį bedarbių skaičius išaugęs iki 4 mil. nors tikros statistikos ir nėra, nes darbininkai visai maža susiorganizavę. Daugiau kaip du šimtai tūkstančių angliakasių streikuoja jau daugiau, kaip pusantri metai. Apskritai viešpatauja perprodukcijos krizis, ypač žemės ūky ir anglies pramonėj. Darbininkų atlyginimas eina vis menkin. Jie prolėtarėja ir drauge radikalėja. Visa tai sunkia našta suguls ant naujo prezidento pečių. Nepaisant pasakiškų turtų, Amerika toli gražu nėra tokiu rojum, kokiu pas mus vaizduojasi.


„Dvarai turės būti grąžinti jų teisėtiems savininkams“; trokšta ir laukia Lietuvos dvarininkai

Lenkų valdžios oficiozas „Gazeta Polska” į vieną iš savo paskutinių numerių įdėjo straipsnį antrašte „Kuo Žmonės sielojasi”, kuriame pačioje pirmoje ir garbingoje vietoje aprašo Kauno pašto valdininkų sielvartą savo „negirdėtai žemu atlyginimu” ir jų lygiai negirdėtą būdą žmoniškesnėms algoms išsikovoti. Atlyginimas, girdi, esąs toks menkas, kad net „ir patys pataikiausi iš tenykščių pataikiųjų valdininkų nebegalėjo iškentėti ir nutarė kaip nors pareikšti savo protestą prieš tokį lietuvių valdžios išnaudojimą. ” Bet čia kilęs opus klausimas — kaip pareikšti? Streikai Lietuvoje esą kuo griežčiausiai draudžiami, o už jų rengimą gresiančios sunkios bausmės. Bet Kauno pašto valdininkai sumanūs vyrai, išgalvojo būdą. Nuo kovo 10 d. jie vis nutarę nesiskusti. Mat, mano, kad „jų gaurais apaugę veidai taip įgris valdžiai, kad galų gale pakels jiems algas”. Negana to, jie dar nutarę, kad, jei gaurai valdžios nepabaidys, tai jie už mėnesio ims visiškai nesiprausti. Paštininkai, priimdami savo nutarimus, esą, nuėję mažiausio pasipriešinimo keliu, nes, girdi, „Lietuvoje skustuvas ir muilas niekad nebuvo labai madoje”. (Štai kaip lenkai dar ir šiemet išnaudoja kažkieno nerimtą jau bene užpernykštį išmįslą… Red.). Viename iš savo paskutiniųjų numerių savotiško džiaugsmo reiškia ir Vilniaus lenkų monarchistu „Słowo”. Pasirodo, kad užsienių spauda, kuri atsidėjusi sekanti padėtį Sovietų Rusijoje, paskutiniu laiku primygtinai reiškianti mintį, kad visas bolševikų konfiskuotas turtas, o, visų pirma, dvarai, turėsią būti sugrąžinti jų teisėtiems savininkams, kaip tik dabartinė valdžia bus nuversta ir ją pakeis kita. Tuo pačiu laiku, kaip „pripažįsta visi Europos teisės žinovai”, turėsiančios būti panaikintos ir visos dvarų konfiskatos Lietuvoje (Lietuva ir čia pirmoje vietoje!), Latvijoje ir Estijoje. Tuo reikalu specialiai užsiimsianti Tautų Sąjunga, šios rūšies bylos jau esančios visiškos apdirbtos, o principai, kurie buvo nustatyti jas sprendžiant, yra maždaug šitokie: 1) Naikinama visokia privačių objektų nacionalizacija ar socializacija. 2) Buvusių savininkų nuosavybė, revoliucijos metu perimta naujų vienetų, grąžinama privatiems savininkams. 3) Jokios atsakomybės būsimoji rusų valstybė nesiima už bolševikų ir revoliucijos padarytus nuostolius. Iš to esą matyti, kad „kultūringa Vakarų Europa laiko bolševizmą Rusijoje ir nuosavybių ekspropriaciją kaimynėse su Rusija naujai susikūrusiose valstybėse gaivališka katastrofa, kuri su bolševizmo žlugimu Rusijoje turi būti visur anuliuota”. Savo paskutiniame numeryje jau aukščiau minėta „Gazeta Polska” Lietuvos šaulių sąjungos išleisto kalendoriaus proga dar kartą pareiškia džiaugsmo, nors prieš tai, švento papiktinimo pagauta, smarkiai išplūsta „šaulius” ir Lietuvos valdžia, kad tyčia klaidina visuomenę Lietuvoje, teikdami informacijas apie Lenkiją. Oficiozo pasipiktinimą sukelia kalendoriuje paskelbtos žinios, kad ukrainiečių Lenkijoje yra 6.000.000, kad Lvovas yra ukrainiečių miestas, kad „lenkų” girios gudiškos, „lenkų” žibalas ukrainietiškas ir „lenkų” cinkas — vokiškas. Ko gi čia pykti, rodos? Argi tai naujiena, ar šaulių kalendorius pirmas tas žinias paskelbė? Nemalonios jos „Gazetai Polskai”, bet ką darysi…


Kaliningrado srityje gyvenantiems Lietuvos piliečiams, pagal Lietuvos Vyriausybės šių metų liepos 17 dienos nutarimą turintiems teisę gauti vienkartines išmokas, investicines sąskaitas atidaryti padės Karaliaučiaus krašto lietuvių bendrijos vadovybė. Į gyvenvietes, kur daug lietuvių, su bendrijos vadovais atvyks ir Lietuvos taupomojo banko atstovas. Dokumentai bus tvarkomi gyventojų butuose.


LIETUVOS KOMUNISTŲ PARTIJOS CENTRO KOMITETAS

LIETUVOS TSR ŽURNALISTŲ ANTRAJAM SUVAŽIAVIMUI

Lietuvos komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Lietuvos TSR Žurnalistų sąjungos antrojo suvažiavimo delegatus ir visus respublikos žurnalistus, kurie gausioje tarybinių žurnalistų šeimoje atkakliu ir vaisingu darbu įrodo, kad jie yra ištikimi partijos parankiniai, vertingi jos pagalbininkai kovoje už komunizmą. Jūsų suvažiavimas, brangūs draugai, susirinko visaliaudinės kovos už istorinio TSKP XXII suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą aplinkybėmis. Naujoji partijos Programa nušviečia tarybinei visuomenei kelią į komunizmą. Mūsų šalies ir viso pasaulio darbo žmones didžiojoje komunizmo statybos Programoje mato savo šviesiausių svajonių įkūnijimą. Galingu raginimu, šaukiančiu į laimingą ateitį, skamba jaudinantys žodžiai: „Komunizmas įtvirtina žemėje Taiką, Darbą, visų tautų Laisvę, Lygybę, Brolybę ir Laimę“. Partija iškilmingai skelbia: dabartinė tarybinių žmonių karta gyvens komunizmo sąlygomis. Kad pasiektume šį įkvepiantį tikslą, turime gerai padirbėti, atiduoti visą savo energiją, proto ir rankų jėgą liaudies labui. Padėdami darbininkams, kolūkiečiams, inteligentijai nenukrypstamai žengti į komunizmą, tarybiniai žurnalistai pašaukti nešti į mases šviesiąsias partijos Programos idėjas, mobilizuoti miesto ir kaimo darbo žmones kurti materialinę‑techninę komunizmo bazę, auklėti komunistinės visuomenės žmogų. Jūsų šventa pareiga, draugai, praktiškai padėti žmonėms įsisąmoninti partijos iškeltų liaudžiai uždavinių didingumą, gyvais puikios tarybinės tikrovės pavyzdžiais propaguoti komunizmo statytojo moralinį kodeksą, auklėti naujos visuomenės žmogų, savo darbu stiprinti Tarybų Sąjungos tautų draugystę ir brolybę, būti aistringais proletarinio internacionalizmo idėjų propaguotojais. Eiliniai koviniai žurnalistų uždaviniai yra aktyviai dalyvauti ruošiantis TSKP CK Plenumui ir rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Lietuvos Komunistų partijos Centro Komitetas tikisi, kad respublikos žurnalistai, sekdami šlovingomis tarybinės spaudos, lenininės „Pravdos“ tradicijomis, panaudodami visas savo ideologinio ginklo rūšis – periodinę spaudą, radiją, televiziją, visus kovinės publicistikos žanrus, padarys kiekvieną laikraščio numerį, kiekvieną radijo ir televizijos laidą tikra visuomeninės nuomonės, viso, kas geriausia mūsų gyvenime, priešakinio patyrimo propagandos tribūna, veiksmingai kovos už tai, kad būtų įveikti trūkumai darbe ir praeities atgyvenos žmonių sąmonėje. Aistringai, publicistiškai rašykite mūsų didvyriškosios dabarties istoriją ir savo darbo rezultatus sverkite tomis pačiomis svarstyklėmis, kuriomis tarybiniai žmonės sveria duoną kasdieninę, padėkite kurti liaudžiai komunistinę gerovę. Tarybinės spaudos jėga glūdi jos glaudžiuose ryšiuose su gausia darbininkų ir kaimo korespondentų armija. Ryžtingiau vystykite visuomeninius pradus spaudoje ir radijo darbe, kvieskite į talką tūkstančius ir tūkstančius priešakinių darbininkų, kolūkiečių, inteligentų. Lietuvos Komunistų partijos Centro Komitetas linki jums ir kartu visam gausiam respublikos žurnalistų būriui didelių kūrybinių laimėjimų ir reiškia įsitikinimą, kad kiekvienas žurnalistas atiduos visas savo jėgas, talentą ir meistriškumą didžiajam komunizmo statybos reikalui!