TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius

Partijos numatytos priemonės, kurių tikslas pertvarkyti vadovavimą liaudies ūkiui, sako jis, o taip pat praktiniai uždaviniai, kuriuos kelia mūsų šalies 1963 metų planas ir biudžetas, dar kartą įtikinamai rodo, kad pagrindinį savo dėmesį Komunistų partija ir Tarybų Sąjungos vyriausybė skiria taikiems darbams, ekonomikos vystymui ir liaudies gerovės kėlimui, kūrimo tikslams. Tai vėl nepaneigiamai rodo taikingą mūsų valstybės ir jos politikos pobūdį. Komunizmas ir taika neatskiriami – tokią išvadą daro kiekvienas doras žmogus mūsų planetoje. Didžiojo Lenino iškelti ir mūsų šalies socialistinių šalių nenukrypstamai vykdomi taikaus sambūvio principai – generalinis mūsų užsienio politikos kursas. Nors imperialistai įnirtingai priešinasi, šie principai, atitikdami gyvybinius visų tautų interesus, nugali grubią jėgą, o taikaus konfliktų reguliavimo būdas, derybų būdas tvirtai skinasi kelią. Tai įtikinamai liudija priemonės, kurių mūsų vyriausybė imasi, siekdama visiškai likviduoti tą aštrią krizę, kurią Amerikos imperialistai sukurstė Karibų jūros rajone. Draugas N. Chruščiovas savo pranešime įtikinamai parodė, kad, išsprendus krizę Karibų jūros rajone, galima išspręsti ir kitas pribrendusias tarptautines problemas ir pirmiausia nusiginklavimo problemą. Žmonija negali taikstytis su tuo, kad didžiuliai materialiniai ištekliai, milijonų žmonių protai ir gabumai naudojami mirties ginklams kurti, nežabotoms ginklavimosi varžyboms. Ir pavojingiausia tai, kad dabar, sukaupus branduolinio ginklo atsargas, pakanka vienos atsitiktinės kibirkšties pasauliniam gaisrui sukelti. Štai kodėl leningradiečiai kartu su visa tarybine liaudimi, karštai pritardami, remia poziciją, kurios laikosi mūsų vyriausybė, maksimaliai stengdamasi, kad kuo greičiausiai būtų visuotinai nusiginkluota griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomi


JAV 7-ojo laivyno vadovybė Ramiajame vandenyne permeta Japonijoje esančius karo laivus į Taivanio sąsiaurio rajoną. Kaip šiandien praneša Japonijos radijas, laivai pradėti permesti nuo birželio 22 d. Tą dieną Amerikos karinę jūrų bazę Japonijoje — Jokosuką — paliko ir išplaukė į jūrą „Pietų Kinijos jūros apsaugos pratyboms” lėktuvnešis ir penki eskadriniai minininkai. Iki šios dienos iš Jokosukos Taivanio link dalyvauti šiose pratybose” išplaukė 13 karo laivų, taip pat povandeniniai laivai, tanklaiviai, Remdamasis žiniomis, gautomis iš Japonijos nacionalinės gynybos valdybos, radijas nurodo, kad pagrindinis Amerikos karo laivų permetimo į Pietų Kinijos jūrą tikslas yra paremti” čankaišistų veiksmus”.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

NIUJORKAS, kovo 19 d. (TASS). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Singapūro, vakar ten įvyko masinis mitingas šūkiu „Laisvę Singapūrui“. Šį mitingą, kuriame dalyvavo apie 40 tūkstančių žmonių, iš pradžių organizavo kairioji liaudies veikimo partija kartu su vyriausybiniu leiboristų frontu. Tačiau vėliau jis pavirto masine demonstracija Singapūro darbo žmonių, kurie reikalavo nedelsiant suteikti nepriklausomybę šiai Anglijos kolonijai. Masės žmonių nešė transparantus, ant kurių buvo užrašyta: „Kolonializmą reikia išsiųsti atgal į Uait-Holą“ (Anglijos vyriausybės rezidencija Londone), „Singapūras netaps nauju Kipru“, ir skelbė šūkius prieš Anglijos kolonizatorius ir jų statytinius vietos valdžios organus. Policija mėgino sulaikyti įsisiautusią minią. Įvyko policijos ir demonstrantų susirėmimas, per kurį buvo sužeista daugiau kaip 30 žmonių ir dar daugiau demonstrantų suimta. Korespondentas tai įvertina „kaip pirmąjį rimtą maištą Singapūre nuo 1955 metų kovo mėnesio, kai policija dvi dienas kovėsi su streikuojančiais autobusų kompanijų darbininkais“.


Ryšy su nužudymu lenkų mokyklos inspektoriaus Sabinskio ir politiniu špionažu du ukrainiečiai studentai Atamančuk ir Verbickis pasmerkti mirti, kiti aštuoni pasmerkti iki gyvos galvos kalėti. Bylos metu, kuri tęsesi daugiau kaip mėnesį, susekta didelė priešlenkiška militarinė organizacija. Jos veikimas buvo išsiplėtęs visoj Galicijoj. Pasmerkti studentai padavė prezidentui pasigailėjimo prašymą.


Sensacijos ir tikrenybė. Padėtis Balkanuose negerėja. Nežiūrint beveik kasdien pasirašomų ten draugingumo sutarčių, taika yra dideliam pavojuj. Balkanuose šiuo metu yra du konkurentai: italai ir pietųslavai. Paskutinieji, būdami daug silpnesni už italus, yra sudarę defenzyvinę sutartį su Prancūzija. Tačiau ramumo ir pasitikėjimo saugumo nėra. Italija pamažu yra apsupusi Pietųslaviją savo sąjungininkais: Vengrija, Rumunija, Bulgarija, Albanija. Pasirašyta užvakar Romoj sutartis su Graikija Pietųslavijos izoliaciją Balkanuose visiškai pribaigė. Pietųslavija pasijuto iš visų pusių apsupta priešininkais. Didelį susijaudinimą sukėlė Pietųslavijoj pasirodęs prieš kelias dienas Bielgrado laikrašty „Pravda“ straipsnis, rašytas buvusio Serbijos užsienių reikalų ministerio Mijatovičaus. Tam straipsny nurodoma, kad naujas karas Balkanuose esas neišvengiamas. Italija esanti sudariusi su Albanija tokią slaptą sutartį, kuri vedanti prie karo. Ta sutartimi Albanija pripažįstanti Italijos protektoratą. Albanija pasižadanti remti italų politiką Balkanuose. Už tai italai pripažino Achteda Zogu ,,visų albanų karalium“. Tas reiškia, kad Albanija, italų padedama, meginsianti atsiimti iš Pietųslavijos albalų gyvenamas sritis. Pasak albanų statistikos, Pietųslavijos gyvena apie vieną milioną albanų, t. y. daugiau, negu visoj dabartinėj nepriklausomoj Albanijoj. Vadinasi, Roma žengsianti gilyn į Balkanus, prisidengdama Albanija. Kiek pagristas keliamas tam straipsny triukšmas, sunku pasakyti, nors Mijatovičius ir pažymi, kad jis, kaipo diplomatas, suprantąs atsakomybę, kurią jis prisiima, paskelbdamas tą straipsnį. Kad padėtis Balkanuose yra nerami, seniai žinomas dalykas. Bet naują karą vargu kas išdrįs sukelti. Anglų prancūzu susitarimas, apimąs ir bendrą jų politiką Balkanuose, paverčia karą Balkanuose visiškai negalimu, nes stovint už pietųslavų pečių prancūzams ir anglams, jų pulti niekas nemėgins. Taigi ir šį kartą taika Balkanuose dar bus išlaikyta, nepaisant pesimistų balsų. Tačiau atmenant istorinius ir tautinius priešingumus, kurie yra giliai įsigyvenę nuo amžių Balkanų tautose ir kurie duoda pakankamai medžiagos aistroms sukelti, niekas negali pasitikėti ilgu ramumu Balkanuose. Be to, reikia dar nepamiršti ir kitų veiksnių, kurie taip pat turi įtakos Balkanuose: tai didžiųjų valstybių interesai. Prieš karą per Balkanus vokiečiai sau skynė kelia į Mesopotamiją. Tiesioginė geležinkelio linija Berlynas - Bagdadas buvo vokiečių tikslas. Bet per Mesopotamiją eina sausumos, o dabar ir oro kelias, Indijon, kurio saugumu anglai yra ypač susirūpinę. Tokia vokiečių ekspansija nėra pageidaujama anglams ir ji, galbut, pagreitino pasaulinį karą, kurs kilo iš Balkanų. Vokiečiai nėra nuleidę akių ir dabar nuo Balkanų. Juk Vokietijos Austrijos susijungimui priešinamasi daugiausia dėl to, kad tada padidėtų vokiečių gravitacija į Balkanus. Atsirastų naujas aktingas partneris, o kartu ir nauji nesusipratimai. Taigi, Balkanai, per kuriuos eina vienintelis sausumos artimiausias kelias iš vidurinės Europos Azijon nuolat bus vieta, kur kertasi daugelio valstybių interesai. O tas taikai nėra naudinga.


„Petit Parisien“ pranešimu, SSRS komisija į nusiginklavimo konferenciją su Litvinovu priešaky atvyksianti šiandien į Ženevą.


Tautų Sąjungos juridinė komisija priėmė pakeistą šveicarų pasiūlymą Haagos trečiųjų teismo sprendimų klausimu. Tuo pasiūlymu Tautų Sąjungos taryba prašoma, kai tik leis aplinkybės, apsvarstyti klausimą, ar tarptautinio teismo nuomonei atsiklausti bus nutarimas, ar pakanka paprasta jungos tarybos nutarimas, ar pakanka balsų dauguma priimto nutarimo. Nusiginklavimo komisija tęsė debatus dėl pavyzdinės sutarties nepuolimo ir tarpusavio pagalbos klausimu. Buvo priimta pirmuoju skaitymu rezoliucija, kuria šios pavyzdinės sutartys bus pasiūlytos priimti visoms tautoms nežiūrint to, ar jos įeina į Tautų Sąjungą, ar ne, nes jos galinčios patikrinti saugumą. Taip pat buvo isklausytas pranešimas apie įsteigimą radio stoties, kuri būtų Tautų Sąjungos žinioj. Šveicarų delegatas Motta pasveikino pakomisijos pasiūlymą, kuriuo Ženevoj būtų įsteigta šveicarų radio stotis su vidutinių bangų siuntimu, kuria galėtų naudotis Tautų Sąjunga. Motta pareiškė, kad šveicarų vyriausybė sutinkanti sudaryti su Tautų Sąjunga modus vivendi, kuriuo šiai būtų palikta pilna susisiekimo laisvė tiek taikos, tiek ir krizių metu. Pasiūlymas modus vivendi reikalu buvo priimtas vienu balsu. Ateinančių metų Tautų Sąjungos sesijai palikta išspręsti klausimas, ar anksčiau numatyta stotis siuntinėsianti taip pat trumpomis bangomis, kurios pasiektų ir Azijos, ir Pietu Amerikos kraštus. Tautų Sąjungos nusiginklavimo komisijoj vokiečių delegatas Bernstorff pateikę naują pasiūlymą, kuriuo klausimai, kurie prieš nusiginklavimo konferenciją įvyksančiose didžiųjų valstybių derybose pasiliks neišspręsti bus perduoti spręsti nusiginklavimo konferencijai, Tautų Sąjungos tarybos šaukiami 1929 metais. (Elta).


Pietų Vietnamo gyventojai prijaučia partizanams

Laikraščio „Niujork taims” korespondentas Bigartas pranešime iš Saigono pasakoja apie vieną iš paskutiniųjų operacijų Pietų Vietname. Šios operacijos metu partizanai surengė pasalą ir sutriuškino netoli Ben Kato Pietų Vietnamo automobilių koloną. Šiame mūšyje žuvo du Amerikos karininkai ir ne mažiau kaip 15 Ngo Din Djemo kareivių. Partizanams, rašo korespondentas, pavyko pasislėpti nuo persekiotojų. Vietnamiečiai ir jų patarėjai amerikiečiai mokosi iš kartaus patyrimo, rašo Bigartas. Dauguma stebėtojų visai nevertino partizanų sugebėjimų. Buvo manoma, kad jie negali surinkti užpuolimui daugiau kaip vienos kuopos. Todėl buvo manoma, kad tikrai bus sėkminga „Sanraizo” operacija, kurios tikslas įsteigti strategines gyvenvietes (savotiškas koncentracijos stovyklas valstiečiams. – Red.). Ši operacija vykdoma su tiesiogine Jungtinių Valstijų pagalba. Paskutinis partizanų užpuolimas įrodė, kad tai buvo savęs apgaudinėjimas. Jie ėmėsi, kaip manoma, puikios operacijos, kurios metu ne mažiau kaip dvi partizanų kariuomenės kuopos galėjo vidury dienos užimti pusės mylios pozicijas pagal 13-ąjį kelią, kur visada būna gyvas judėjimas, ir tris valandas laukti pasirodant automobilių kolonos. Partizanų kariuomenė gerai pasiruošė kovai. Bigartas pažymi, kad, matyt, besiruošiančius partizanus matė daugelis vietinių valstiečių, bet niekas iš jų nepranešė apie tai Ben Kato įgulai.


Klaipėdos konvencija ir jos priedai turi porą nuostatų, sudariusiu lyg pereinamąjį laikotarpį Klaipėdos Krašte. Pereinamąjį ta prasme, kad Lietuvos suvereniteto teisių vykdymas kai kuriais atžvilgiais tais nuostatais buvo tam tikram laikui apribotas. Čia pirmiausia tenka pažymėti Klaipėdos konvencijos 13 str., kurs paliuosuoja asmenis, įgijusius Klaipėdos teritorijos gyventojų pažymį, nuo tarnybos kariuomenėje ligi 1930 m. sausio mėn. 1 d. Toliau paminėtinas ta pačia prasme Konvencijos 1 priedo 31 str., leidžiąs ligi 1930 m. sausio mėn. 1 d. Klaipėdos teritorijos organams „imtis mokytojus svetimšalius, kiek tat jiems pasirodys reikalinga tinkamam teritorijos švietimo išlaikymui“. Abiejuose nuostatuose, sudarančiuose išimtiną padėtį pereinamajam laikotarpiui, to laikotarpio galas yra pažymėtas ta pačia data, būtent, 1930 m. sausio 1 d. Pradedant nuo šios datos Klaipėdos teritorijos gyventojams tarnyba kariuomenėje yra privaloma lygiomis su kitais Lietuvos Respublikos piliečiais, o svetimšaliai mokytojai gali būti kviečiami tik Lietuvos Vyriausybei sutikus. Tokiu būdu galima laikyti, kad nuo 1930 m. sausio mėn. 1 d. Paryžiaus konvencija yra numačiusi Klaipėdos Kraštui normališkus ryšius su Didžiąja Lietuva. Iš kitos pusės, ligi to laiko tarp Lietuvos ir Vokietijos yra pasirašyta visa eilė sutarčių, kurios sutvarkė kylančius abiejų kraštų santykiuose klausimus ryšy su suvereniteto Klaipėdos Krašte perėjimu Lietuvai. Užtenka čia paminėti Konvenciją dėl sienų, optacijos sutartį, sutartį dėl geležinkelių medžiagos perdavimo, konvenciją pasienio vandenims palaikyti ir tvarkyti, konvenciją dėl susisiekimo pasienio zonoje, sutartį dėl plaukiojimo vidaus vandens keliais, konvencijas dėl karių ir civilių pensininkų Krašte aprūpinimo, pagaliau sutartį dėl Evangelikų Bažnyčios Klaipėdos Krašte, — kad paaiškėtų, jog beveik svarbesniais valstybinio gyvenimo klausimais šiandien Klaipėdos Kr. padėtis yra sutvarkyta tarptautinėmis sutartimis. Be to, Lietuvos vyriausybė, išeidama iš geros kaimynystės sumetimų, neatsisako kalbėtis su savo vakarų kaimynu ir tokiais klausimais, kurie bendrai imant, negali būti oficialinių derybų objektu. Dėl to paskiausiu laiku vargiai beliko stambesnių reikalų, kurie liestų Klaipėdos Kraštą ir kurie abiejų vyriausybių nebūtų buvę apsvarstyti. Ir tenka tik su pasitenkinimu konstatuoti, kad visi tokie pasikalbėjimai parodė iš abiejų šalių norą laikytis prisiimtų tarptautiniu prievolių. Tuo tarpu Klaipėdoj nesiliauja „darbavęsi“ tam tikri gaivalai, kuriems nurodytieji argumentai nieko nesako. Jie nori būti, taip sakant, katalikiškesni už patį popiežių, ir varo Klaipėdos Krašte irridentos politiką, nejausdami, kad toji politika kenkia tiek Lietuvos tiek Vokietijos interesams ir yra naudinga tik jų priešams. Apimti neapykantos prieš visą, kas lietuviška, šie gaivalai mano patarnausią vokiečių tautai, jeigu sėsią neapykantą į lietuvių vokiečių santykius ir paversią Klaipėdos Kraštą iš tilto tarp Lietuvos ir Vokietijos vis augančia tarp šių kraštų bedugne. Deja, pirmaisiais po Klaipėdos prisidėjimo prie Lietuvos metais, dėl padėties neaiškumo, minėtiems gaivalams turint ryšių su tam tikromis rytprūsių organizacijomis, lengvai sekdavosi drumsti Klaipėdos Krašto politinę atmosferą. Prisidengdami provokiškais obalsiais, gąsdindami „Didžiosios Lietuvos letena“, jie dėjosi didžiausiais Klaipėdos Krašto autonomijos gynėjais prieš centro valdžios „pasikėsinimus“. Savo demagogijos dėka jie įsibrovė į aukštas vietas, iš kur jiems dar lengviau buvo varyti savo darbas. To darbo pasekmės buvo tos, kad Klaipėdos Krašte pasidarė reikalinga lietuvių kalbos teisių gynėju sąjunga. Tačiau suprantama, kad tokia paradoksalinė padėtis ilgai tęstis negalėjo. Sveikai galvoja piliečiai greit pamatė, kur juos veda neprašyti vadai. Šiandien įgarsėję „darbuotojai“ pradeda jaustis vis labiau ir labiau izoliuoti nuo plačių gyventojų sluoksnių, kuriems valstybinė nuovoka neleidžia remti avantiūrų politikos. Reikia manyti, kad netrukus ateis laikas, kada nebeturėdami ką veikti Klaipėdos Krašte, avantiūrų šalininkai visai su savo sėbrais iš to krašto išsikraustys. Tačiau, kol tai įvyks, jie dar parodys mums ne vieną savo triuką. Šiandien, kai piliečiai jau apsiprato su autonomija ir žino, kad autonomingas Kraštas nesudaro atskiros valstybės, visokie triukai net pačiame Klaipėdos Krašte seimely vis sunkiau sekasi. Patekę viešumon triukų sumanymai iš anksto išįra, ir juos galima pravesti tik „uždaromis durimis“. O tai savo keliu veda prie savotiškos įvykusių faktų politikos, kurią dabar labai lengva yra Klaipėdos autonomingų įstaigų darbe pastebėti. Tačiau tokia politika čia, kaip ir visur, rodo morališką jos įkvėpėjų silpnybę. Ji yra paskutinis etapas, pereinant Klaipėdos Krašto autonomijai į sveikas, valstybingumo vėžes.


NAUJA PRANCŪZIJOS - DIDŽIOSIOS BRITANIJOS SIENA

Kaimyninės valstybės nustatė dar vieną bendros sienos ribą - šį kartą po Lamanšo kanalu, tunelyje, jungiančiame Prancūzijos ir Anglijos krantus. Susitarta, kad siena bus pusiaukelėje tarp krantų. „Šis sienos nužymėjimas istorijoje užims mažą, bet unikalią vietą ir primins, kiek daug esame padarę, statydami tunelį”, - pasakė per ceremoniją Eurotunelio atstovas Džonas Naultonas.


Egiptiečiu tauta sveikina vyriausybės nutarimą nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją

KAIRAS, liepos 31 d. (TASS‑ELTA). Vyriausybės nutarimas nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją tebėra Egipto spaudos dėmesio centre. Laikraščiai rašo, kad pranešimas apie nacionalizavimą sukėlė šalyje visuotinį džiūgavimą. Prezidentas Naseras tebegauna sveikinimo telegramas iš įvairių organizacijų, susivienijimų, įstaigų ir iš Arabų šalių politinių bei visuomeninių veikėjų. Egipto vyriausybės nutarimui pritaria visa arabų visuomenė ir taikingųjų šalių tautos. „Egipto nutarimą, — rašo laikraštis „Al‑Achbar“, — remia ne tik egiptiečių tauta ir Arabų šalių tautos, bet ir visos taikingosios šalys, gerbiančios kitų tautų teises į nepriklausomybę ir laisvę, savo reikalų tvarkymą be užsienio kišimosi ir išnaudojimo. Arabų šalys visiškai remia Egipto nutarimą kaip žygį, simbolizuojantį norą atsikratyti užsienio viešpatavimu. Arabų šalys, kurios pačios yra patyrusios užsienio viešpatavimo kartumą, laiko Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimą pradžia išsivadavimo judėjimo, kuris stiprina Viduriniųjų Rytų šalių pozicijas, stiprina jų nepriklausomybę ir valstybinį savarankiškumą“. Laikraštis „Aš-Šab“ rašo: „Pranešimas apie Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimą labai džiaugsmingai sutiktas Egipte ir visose Arabų šalyse. Kanalas priklauso egiptiečių tautai, jis nutiestas egiptiečių rankomis, ir niekas negali ginčyti Egipto pagrįstos teisės nacionalizuoti jį, nebent išskyrus tiktai tuos, kurie aplamai neigia tautų teisę į laisvę“. Leidyklos „At-Tachrir“ vadovas Anvaras Sadatas rašo laikraštyje „Al-Gumchurija“: „Dabar Sueco kanalas grąžintas jo tikrajam savininkui — Egiptui. Kanalas yra Egipto vandens kelias ir nutiestas Egipto teritorijoje. Jis turi tarnauti Egipto labui, o ne būti priemone užsieniui daryti spaudimą Egiptui“. Laikraštis „Al-Achram“ vedamajame straipsnyje, pavadintame „Kanalas turi tarnauti Egiptui“, rašo: „Kanalas yra Egipto teisėta nuosavybė, kurią imperialistai buvo užgrobę, vykdydami išdavysčių ir grasinimų politiką. Egiptas turi neginčijamą teisę nacionalizuoti Sueco kanalą“. „Mes, — rašo laikraštis „Achbar El-Jaum“, — neuzurpavome svetimos nuosavybės, o tiktai susigrąžinome tai, ką imperialistai buvo pavogę iš mūsų“. Egipto visuomenė griežtai atmeta Vakaruose skleidžiamus teigimus, kad kompanijos nacionalizavimas sudarantis grėsmę laivybai. Spauda pabrėžia, kad, jeigu ir yra kokia nors grėsmė, tai ją sudaro imperialistiniai sluoksniai, kurie negali susitaikstyti su tuo, kad Egiptas paėmė kanalo valdymą į savo rankas. Laikraščio „Achbar El-Jaum“ vedamajame straipsnyje rašoma: „Kai dėl laivybos kanalu laisvės, tai Egiptas užtikrins ją patikimiau už bet kurią užsienio valstybę“. Egipto prekybos ministras Abu Nuseiras pareiškime spaudai pabrėžė, kad Sueco kanalo administracijos veikla vystosi visiškai sėkmingai, ir laivyba kanalu vyksta, kaip paprastai.


Lietuva nesikremta dėl Vienos viršūnių sprendimo

“Nors ir nesulaukėme oficialaus kvietimo į derybas su ES, bet dvišalis teisės aktų peržiūrėjimas prasidės anksčiau, - po vakar Prezidentūroje vykusio Gynybos tarybos posėdžio sakė Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius. - Nėra jokių abejonių, kad derybų būsime pakviesti kitąmet”. Anot premjero, Lietuva nepakviesta derybų tik dėl politinių motyvų: vyksta pačios ES vidinės reformos, plėtrai nepalanki ir Europos valstybių gyventojų nuomonė. “Mes neturime jokio pagrindo savęs kaltinti ar menkinti”, - bendrą visų Gynybos tarybos narių nuomonę dėstė G. Vagnorius. Paklaustas, kokią strategiją ateityje pasirinks Lietuva, G. Vagnorius atsakė, kad jau pasiekta tiek, jog visuotinai pripažįstama Lietuvos pasiekta pažanga. “Diskusijos vyksta tik dėl to, kurį mėnesį, pusmečiu anksčiau ar vėliau mus kviesti, - teigė G. Vagnorius. - Taip neatsitiktų, jei nebent Lietuvoje įvyktų kokia nors tragedija”. Anot premjero, ateityje reikia kalbėti ne apie pasiekimus, o apie tai, kokią derybų poziciją turi užimti Lietuva. Tai atsispindės Vyriausybės veikloje - šiandien vyksiančiame Vyriausybinės Europos integracijos komisijos posėdyje bus nagrinėjama visų teisės aktų vykdymas, bus sutarta, kada kurį darbą reikės baigti. Premjeras, kalbėdamas apie ES reikalavimą uždaryti Ignalinos AE, sakė, kad iš Lietuvos reikalaujama ne energetikos strategijos, o vienašališko įsipareigojimo kuo greičiau ją uždaryti. “Daugelis pripažįsta, kad šis reikalas susijęs ne su saugumu, o su politiniais “gero pavyzdžio” motyvais, - teigė G. Vagnorius. - Turime visą moralinę teisę pasakyti: jei norite, kad uždarytume anksčiau laiko, tai turi būti suteikta tinkama neatlyginama parama”. Jei ES tokios pagalbos suteikti negali, tai Lietuva turi turėti teisę eksploatuoti Ignalinos AE tol, kol sukaups būtiną fondą jos uždarymui. Lietuva turi neblogų perspektyvų Seimo Pirmininko Vytauto Landsbergio nuomone, Lietuva turi ir erdvę veiklai, ir neblogų perspektyvų kartu su Latvija būti pakviesta kitais metais įsijungti į derybas dėl narystės. “Daugelis laikraščių pabrėžia, kad nelabai sėkmingas buvo Vienos viršūnių susitikimas, kad ES nesugebėjo išspręsti net savo pačios problemų, nekalbant apie kokias nors plėtimosi gaires, kryptis ar terminus. Tačiau tai nėra žingsnis atgal, tai yra lėtas judėjimas pirmyn. Europa juda šiek tiek pirmyn ir mes judame pirmyn”, - sakė Seimo vadovas. Seimo Pirmininkas taip pat paragino ES netaikyti “dvejopų standartų” dėl branduolinės energetikos saugumo ir priminė, kad Lietuva laukia derybų “dėl įvairiai spekuliuojamos” Ignalinos branduolinės jėgainės ateities. Pasak Lietuvos pareigūnų, ES spaudžia Lietuvą pirma laiko uždaryti Ignalinos AE dėl jos tariamai nepakankamo saugumo. V. Landsbergis komentavo praėjusį ketvirtadienį įvykusį Austrijos prezidento Thomo Klestilo susitikimą su Slovakijos ministru pirmininku Mikulasu Dzurinda. Pasak “Reuters”, T. Klestilas pareiškė, kad griežtų saugumo standartų branduolinėse jėgainėse užtikrinimas yra dar viena ES narystės siekiančioms šalims keliamų sąlygų. “Saugumo klausimas yra ir Slovakijos didžiausias prioritetas. Mes padarysime viską, kad galėtume įgyvendinti šiuos standartus”, - teigė M. Dzurinda. Kaip žinoma, Austrija ir kitos regiono valstybės yra ne vieną kartą pareiškusios susirūpinimą dėl Slovakijoje netoli sienos su Austrija veikiančios Mochovcės branduolinės elektrinės, kurioje įrengti sovietinio tipo reaktoriai VVER-213. “Austrijos prezidentas ir Slovakijos premjeras abu vienu balsu pareiškė, kad saugumo standartai yra sąlyga perspektyvinei narys”, - sakė V. Landsbergis. “Lietuva labai seniai yra tos nuomonės ir laikosi tos pozicijos, kad absoliutūs saugumo standartai, jų siekimas ir laikymasis yra mūsu pačių svarbiausias rūpestis”, - sakė Seimo Pirmininkas. “Todėl bus labai įdomu sekti kaip bus traktuojama Slovakija. Manau, ten dar neįgyvendinti tokie saugumo standartai kaip Lietuvoje” - sakė jis. Pasak V. Landsbergio, iš Slovakijos reikalaujama “užtikrinti saugumą, o ne ką nors daugiau”. “Taigi jeigu Lietuvai bus taikomi dvigubi standartai, teks kalbėti dar atviriau, kam pasirengusi, o kam nepasirengusi ES”, - pabrėžė V. Landsbergis.


Anglija nemananti atnaujinti prekybos derybų su Rusija.

,,Daily Herald“ politinis korespondentas rašo, kad nėra nė trupučio teisybės Beaverbrooko laikraščio pranešime, kad anglų vyriausybė artimiausioj ateity mano atnaujinti prekybos derybas su Sovietų Rusija. Vienas artimus ryšius su ministerių kabinetu palaikąs asmuo pareiškė korespondentui, kad tas klausimas visiškai nebuvo svarstomas ir tuo tarpu nėra vilties, kad artimoj ateity būt svarstomas. Ministerių kabinetas tvirtai laikosi savo nusistatymo dėl Sovietų Rusijos ir nežada diskutuoti santykių su Sovietų Rusija, bet kai kurie konservatorių partijos atstovai žemuosiuos rūmuos pareiškia gailesį, kad buvo nutraukti santykiai su Sovietų Rusija. Jaunas konservatorių partijos atstovas Boothby ruošiasi pasakyti kelias kalbas provincijoj, per kurias ragins vyriausybę, kad ji pradėtų derybas su Sovietų Rusija dėl santykių atnaujinimo. Boothby esąs privatinis parlamentarinis finansų ministerio Churchillio sekretorius. Kitas konservatorių atstovas pripažino, kad jis ir dar keli kiti darė žygius, kad vyriausybė atnaujintų derybas su Sovietų Rusija. Paskutinę Litvinovo kalbą jis pavadino alyvų taikos šakele. Dėl atnaujinimo santykių su Sovietų Rusija panašiai esančios nusistačiusios ir kai kurios pramonės įmonės.


Laikinoji vyriausybė ruošiasi grįžti į Alžyrą

Alžyro respublikos laikinosios vyriausybes informacijos ministras Jazidas pranešė birželio 27 d. įvykusioje spaudos konferencijoje, kad artimiausiu metu vyriausybė ketina grįžti į Alžyrą. Ji ir toliau, pasakė Jazidas, vykdys visas savo pareigas, vadovaudama Alžyro revoliucijai. Alžyro respublikos laikinoji vyriausybė, turinti Alžyro liaudies pasitikėjimą ir būdama vienintelis mūsų tautos suverenumo saugotojas, yra pasirengusi imtis sunkių uždavinių, kurie iškils jai po referendumo nepriklausomybės klausimu tiek vidaus, tiek ir užsienio mastu. Aktyvūs veikėjai, sudarą Alžyro respublikos laikinąją vyriausybę, supranta, kokios didelės problemos ir sunkumai, su kuriais jiems teks susidurti naujame Alžyro liaudies kovos etape, po referendumo. Jie kupini pasiryžimo pateisinti Alžyro liaudies pasitikėjimą.


Praėjusį antradienį, pradėdama Vokietijos bundestago rudens sesiją, pirmininkė Rita Ziusmut pasmerkė nesiliaujančius šalyje išpuolius prieš užsieniečius ir pasiūlė pakeisti imigracijos įstatymus, apribojant pabėgėlių srautą. Finansų ministro Teodoro Vaigelio nuomone, galbūt tam pakaktų sumažinti pabėgėliams teikiamą socialinę paramą. Tačiau svarbiausioji bundestago rudens sesijos tema - Vokietijos biudžetas 1993 metais. Vyriausybėje nesiliauja ginčai dėl to, kaip įveikti Rytų Vokietijos ūkio nuosmukį, nes šalis išgyvena didžiausią krizę nuo 1990 metų. Neramumai prasidėjo šių metų balandį, kai streikavo daugelis valstybės tarnautojų Vakaruose, pasipiktinę kaina, kurią tenka mokėti už Vokietijos susijungimą. Pastaruoju metu gyventojų nepasitenkinimas prasiveržė Rytų žemėse: daugiau kaip dvi savaites trunka riaušės prieš užsieniečius. Neapykanta pabėgėliams iš Rytų Europos, Azijos ir Afrikos šalių, kurių šiemet atvyko į VFR apie 280 tūkstančių, be abejo, turi ir ideologines ištakas, sietinas su buvusios VDR „tautų draugystės” politika. Bet svarbiausioji Rytų vokiečių pykčio priežastis - didėjantis nedarbas, nes uždaromos nuostolingos įmonės. Pavyzdžiui, Rostoko, kuriame prasidėjo riaušės, laivų statyklos. T. Vaigelio pateiktame 1993 metų biudžeto projekte numatomos daugiau kaip 430 milijardų markių valstybės išlaidos. Tai tik pustrečio procento daugiau nei šiemet. 20 milijardų markių valstybės skola bent iki 1996 metų neturėtų didėti. Rytų Vokietijos ūkio reikmėms ketinama išleisti beveik 92 milijardus markių (šiemet prireikė 86 milijardų). Per dvejus metus šios lėšos turėtų išaugti iki 98,5 milijardo. Valstybės biudžetą įmanoma padidinti tik gyventojų piniginės sąskaita. Vyriausybę varžo neatsargūs Helmuto Kolio žodžiai, kad, susijungus Vokietijai, mokesčių didinti nereikėsią. Tačiau pažadas jau buvo sulaužytas. H. Kolio, tapusio pirmuoju susijungusios valstybės kancleriu, triumfas virto nuosmukiu. VFR spauda pranašauja, kad didžiausioje koalicinės vyriausybės partijoje - Krikščionių demokratų sąjungoje - rengiamas perversmas. H. Kolį nuversiąs šios partijos ir Socialinės krikščionių sąjungos frakcijos bundestage pirmininkas Volfgangas Šoiblė. H. Kolis pelnė ilgaamžio politiko vardą ne veltui. Jis daugiau kaip devyniolika metų vadovauja Krikščionių demokratų sąjungai, dešimt metų - vyriausybei ir ne kartą apvylė greito žlugimo pranašus. Tiesa, rimta krizė tykojo kanclerio 1990 metų pradžioje, bet tąkart jį išgelbėjo istoriniai įvykiai. Dabar H. Kolis, prarasdamas galingiausią ginklą - stiprią Vokietijos ekonomiką, patiria rimtus smūgius. Rytų Vokietija prarijo kur kas daugiau lėšų nei tikėtasi, o reikės dar daugiau. Ir niekas nežino, kur jų gauti. Beje, V. Šoiblė siūlė, kad dideles pajamas gaunantys piliečiai ir tos firmos, kurios neinvestuoja lėšų į Rytų Vokietijos ūkį, mokėtų valstybei paskolą. Tačiau, prieštaraujant Socialinei krikščionių sąjungai, siūlymas buvo atmestas. Pastaruoju metu vyriausybėje kalbama apie galimą Vokietijos žemių paktą, kurio dėka reformos šalies Rytuose būtų finansuojamos Vakarų sąskaita. Kaip bebūtų, išvengti mokesčių didinimo, matyt, nepavyks. O tai savo ruožtu skatins neramumus ir toliau klibins kanclerio kėdę.


Vos tik Franko vyriausybė atsipeikėjo po galingo Asturijos kalnakasių streiko, kai prasidėjo naujas didelis streikas. Malagos – vieno iš didžiausių Ispanijos uostų Viduržemio jūroje – dokininkai paskelbė streiką ir štai jau savaitė ryžtingai kovoja, kad būtų patenkinti jų reikalavimai. Agentūros „Junjon fransez d'enformasjon“ pranešimu, Franko taip sunerimo dėl Malagos uosto darbininkų veiksmų, kad metė prieš streikuojančius iki dantų ginkluotus stambius policijos būrius. Kitais pranešimais, į kovą už savo teises stojo Kadžio provincijos valstietija ir žemės ūkio darbininkai. „Mūsų vienybė – pergalės laidas“, „Susivienykime prieš išnaudojimą ir Franko režimo savavaliavimą“, – sakoma lapeliuose, kurie platinami šios šalies dalies kaimuose ir nedideliuose miesteliuos


Lietuvos ambasadorius Minske užantspauduoja langus

Lietuvos diplomatinės atstovybės Minske darbuotojai jau užantspaudavo ambasadoriaus rezidencijos langus ir laikinai naudotis paliko pagrindinį įėjimą į šį pastatą. Taip Lietuvos ambasadorius Viktoras Baublys rengiasi palikti savo rezidenciją, atsiliepdamas į Baltarusijos valdžios nurodymą išsikraustyti iš Drozdy komplekso, kurio teritorijoje įsikūrusi Prezidento Aleksandro Lukašenkos ir daugiau kaip dvidešimties ambasadorių rezidencijos. Latviai nelinkę pasiduoti nei Rytų, nei Vakarų šantažui Patarčiau šiai šaliai prisiimti dalį atsakomybės už netolimą praeitį ir nebesielgti su mumis kaip su valdiniais. Rusijos nepasitenkinimą kelia ir ekonominės priežastys. Kai šių metų sausį Rygoje susitiko Baltijos šalių premjerai, tuometinis Rusijos ministras pirmininkas V. Černomyrdinas reiškė nepasitenkinimą santykiais su Latvija. Manau, tokią reakciją sukėlė mūsų premjero atsisakymas perleisti Rusijai Latvijos dujų monopolį. G. Krastas, kalbėdamas su Skandinavijos šalių premjerais, siūlė panaikinti dujų monopolį išplečiant Vakarų valstybių įtaką ir Baltijos šalims prisijungiant prie Vakarų energetikos grandinės. Be abejo, Rusijai tai nepatiko, o J. Primakovas, turintis didelę darbo patirtį, žino, kaip daryti spaudimą. Europos Tarybos stebėtojai neseniai lankėsi Rygoje Rusijos reikalavimu. Pavyzdys - balandžio 2 ir 6 d. sprogdinimai Rygoje. Mes nežinom, kas tai padarė ir kokiu tikslu, įvykius tirti mums padeda FTB. Tuo tarpu staigi Rusijos reakcija, kaltinimai, kad tai Latvijos veiksmai prieš Rusiją, leidžia įtarti, kad Rusija žino daugiau nei pasako. Arba kovo 3 d. demonstracija. Tai buvo neteisėta pensininkų, protestuojančių prieš dideles šilumos kainas, demonstracija. Aš pats apie ją nieko nežinojau, o Maskvos televizija žinojo. Neseniai Latvijos Seimas balsavo dėl Pilietybės įstatymo pataisų. Kokia Jūsų partijos pozicija šiuo klausimu? Pataisų reikalavo Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacija, Europos Taryba. Pataisa automatiškai suteiktų pilietybę buvusių Sovietų Sąjungos piliečių vaikams, gimusiems po 1991 m. rugpjūčio 21 d. Mūsų partija įsitikinusi, kad kiekvienas asmuo, prašantis Latvijos pilietybės, turi mokėti latvių kalbą, todėl mes balsavome prieš skubų šio sprendimo priėmimą. Kas kita našlaičiai - jiems mes turime įstatymą, suteikiantį teisę į pilietybę. Kartais diskutuojama dėl Vaikų be pilietybės konvencijos. Atidžiai perskaičius matyti, kad joje nerašoma apie automatišką pilietybės suteikimą. Mes siūlome leisti šiems vaikams patiems prašyti pilietybės, kai sukaks 16 metų. Sutarti nepavyko, mes nesutinkame, kad pilietybė būtų suteikta automatiškai vien dėl to, jog žmogus gimė Latvijoje. Tokios pozicijos laikosi Didžioji Britanija, Vokietija ir daug kitų valstybių. Kodėl gi Latvijoje turėtų būti kitaip nei šiose Europos Sąjungos šalyse? Mes reikalaujame tik tiek: tų vaikų tėvai turėtų įrodyti, kad jie iš tiesų neturi pilietybės. Latvijos gyventojų, kurie 1991 metų pabaigoje, kai dar egzistavo Sovietų Sąjunga, turėjo sovietinius pasus, aš nelaikau asmenimis be pilietybės, nes dar visai neseniai šie pasai buvo naudojami. Minimi žmonės galėjo laisvai keliauti į Rusiją ir gauti daug lengvatų, kurių neturėjo Latvijos piliečiai. Kodėl šie vadinamieji asmenys be pilietybės gaudavo lengvatų Rusijoje? Gal jie Rusijos piliečiai? Vis dėlto pagrindinis dalykas, kurio mes reikalaujame - mokėti latvių kalbą. Pilietybės įstatymas nekelia neįvykdomų sąlygų. Nuo 1995 m., kai įsigaliojo dabartinis įstatymas, apie 150 tūkst. žmonių galėjo prašyti Latvijos pilietybės, bet tik mažiau nei 10 tūkst. tai padarė. Kliuvinių čia gali būti daug - karinė tarnyba, nenoras mokytis kalbos, gal net viltis, kad Rusija sugrįš. Nemanau, kad esam nusipelnę smarkaus Vakarų Europos organizacijų spaudimo. Be abejo, mes norime tapti ES, NATO nariais, bet dėl to nereikia mūsų šantažuoti. Antruoju įstatymo skaitymu priimtas sprendimas mūsų nepatenkino, nes iš pataisos eliminuotas kalbos aspektas. Mes teikiame pataisą trečiajam skaitymui. Sprendimas dar nepriimtas, jį priimsime trečiuoju skaitymu, galbūt neeilinėje sesijoje birželio pabaigoje (sesija vyks birželio 22 d.). Šiemet Latvijoje vyks Seimo rinkimai. Koks politinių jėgų išsidėstymas? Kaip rinkimų rezultatus prognozuojate Jūs? Spalio 3 d. Latvijoje vyks rinkimai. Neaišku, kiek procentų surinks neseniai įkurta A. Škėlės Liaudies partija, kuri skelbiasi esanti dešiniojo centro pakraipos, tačiau artimiau bendradarbiauti su mumis nenori. Manau, kad jie gaus nemažai balsų (balandžio apklausose pirmavo tuo metu dar tik besikurianti Liaudies partija - 20 proc., antroje vietoje buvo“Tėvynė ir laisvė”/LNNK sąjunga - 10,8 proc.). “Tėvynė ir laisvė”, pernai susijungusi su LNNK, yra antroji pagal dydį partija Seime. Neblogai ji atrodo ir visuomenės nuomonės apklausose, nors ne visada jomis galima pasitikėti. Manau, per rinkimus pasirodysime neblogai ir padidinsime turimų 19 vietų Seime skaičių iki 25. Demokratinės partijos “Šeimininkas”, Seime turinčios 20 savo atstovų, populiarumas smunka, bet dar viršija penkis procentus, kurių reikia, kad partija patektų į parlamentą. Mažiau nei 5 proc. apklausose surenka kadaise labai populiari partija “Latvijos kelias”. Yra Latvijoje ir Nauja partija, kuriai diriguoja garsusis Raimondas Paulas. Bet man kur kas maloniau matyti jį scenoje.


Žymiųjų Pracūzijos juristų nuomonė apie Ambasadorių Konferencijos sprendimą Vilniaus klausimu.

Šių metų gegužės 1 d. mūsų pasiuntinys Paryžiuje p. P. Klimas yra atsikreipęs į garsius prancūzų juristus, kad jie išdėstytų savo nuomonę apie Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimą dėl Lietuvos ir Lenkijos sienų. Kaip žinome, tas nutarimas, Didžiųjų Santarvės valstybių padarytas, norėjo atiduoti Vilnių ir jo teritoriją Lenkijai. Lietuvos vyriausybė nepaliovė protestavusi prieš tą neteisėtą sprendimą, bet Lenkija juo rėmėsi ir remiasi, norėdama tuo būdu pamatuoti Vilniaus klausimo išrišimą savo naudai. Tas sprendimas užsieniuose viešojoj opinijoj laikomas dažnai tokiu aktu, kur kalbąs ne mūsų naudai. Lenkų propaganda mėgino net tą aktą pridengti Tautų Sąjungos, vadinasi, beveik viso pasaulio valstybių autoritetu. Tokiose apystovose žymiųjų, kaip tik Prancūzijos internacionalinės teisės specialistų nuomonė įgyja be galo svarbios reikšmės. Iš anksto turime pasakyti, kad ta nuomonė nuneigia Ambasadorių Konferencijos nutarimo vertę, atmeta jo privalomumą Lietuvai, atranda jį neteisėtu ir neteisingu! Tuo būdu savo pasauliniu autoritetu tie internacionalinės teisės žinovai paremia Lietuvos vyriausybės ir visos lietuvių tautos nusistatymą. Minėtų žinovų tarpe mes matome tokį autoritetą kaip Paryžiaus universiteto profesorių A. de Lapradelle, buvusį prancūzų užsienių reikalų ministerijos juriskonsultą, Internacionalinės Teisės Instituto narį ir buvusį vicepirmininką. Prof. A. de Lapradelle yra garsus savo daugybe veikalų, savo vadovavimu visai eilei internacionalinės teisės leidinių ir pasižymi savo nepaprasta juridine precizija ir maestrišku dalykų dėstymu. Antras autoritetas yra įžymus taip pat Paryžiaus universiteto profesorius Louis Le Fur, minėto instituto narys, ypatingai pasižymįs savo moraliniu skaidrumu internacionalinių santykių tvarkyme ir ginąs teisingumą teisės principe. Trečias juristas yra buvęs Petrogrado universiteto profesorius ir Rusijos užsienių reikalų ministerijos juridinio departamento direktorius A. Mandelstam, to pat instituto narys, dabar nuolatos gyvenąs Paryžiuje ir nukovojęs pasaulinės internacionalinės teisės srityje vieną iš pirmųjų vietų savo veikalais, ypatingai paskutiniuoju - apie Tautų Sąjungos jurisprudenciją. Tų juristų nuomonės neseniai yra atspausdintos Paryžiuje knygoje pavadintoje: „Consultations de MM. A. de Lapradelle, Louis Le Fur et André N. Mandelstam concernant la force obligatoire pour la Lithuanie de la decision de la Conférence des Ambassacours du 15 mars 1923“. Į mūsų pasiuntinio p. P. Klimo motyvuotai pastatytą tiems juristams klausimą: „Ar yra Lietuvos vyriausybė, teisės ir teisingumo atžvilgiu, surišta Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimu dėl sienų tarp Lenkijos ir Lietuvos, taip ar ne?“ - prof. Le Fur savo konsultacijos išvadoje aiškiai atsako: „Reikia atsakyti be jokių svyravimų: ne, nei pozityvės teisės nei teisingumo atžvilgiu - Lietuva nėra surišta Ambasadorių Konferencijos sprendimu. Tą patą pasako prof. Mandelstamas. Lygiai ryškus yra ir prof. A. de Lapradelle atsakymas, kurs savo baigiamam sakiny išsitaria: „Tiek teisės, tiek teisingumo atžvilgiu 1923 metų kovo 15 dienos nutarimas neturi bazės ir todėl yra be vertės“. Mes turime ypatingai džiaugtis, kad šitokį įvertinimą viešai davė pirmieji Prancūzijos juristai, nes lenkų propaganda daugiausia Prancūzijoje tengėsi aptemdinti ir iškraipyti Lietuvos teises ir nusistatymus. Šiandien brancūzų juristų asmenyje mes gauname tuo būdu dvigubos paramos, kuri savo pasauliniu autoritetu ir neužineresuota dvasia iškelia aikštėn Lietuvos protesto teisėtumą Vilniaus byloje. Laikydama tat pirmaeilės reikšmės dalyku, mes stengsimės, jei ne visą tekstą paduoti savo skaitytojams, tai bent žymiausias dalis.


Čekoslovakijos vyriausybinė delegacija išvyko iš Pekino

Šiandien iš Pekino išvyko Čekoslovakijos Respublikos Vyriausybinė delegacija. Pakeliui į KLDR ji aplankys Šiaurės Rytų Kinijos miestus. Aerodrome Čekoslovakijos vyriausybės pirmininko V. Sirokio vadovaujamą delegaciją lydėjo Valstybės tarybos pirmininkas Čžou En-lajus ir kiti KLR valstybės veikėjai. V. Sirokis ir Čžou En-lajus pasikeitė kalbomis, kuriose jie pabrėžė, kad pasibaigusios Kinijos—Čekoslovakijos derybos padės ne tik sustiprinti dviejų tautų ryšius, bet ir sutvirtinti visos socialistinės stovyklos su Tarybų Sąjunga priešakyje vienybę.


Gegužės 29-31 dienomis Lietuvoje viešėjo įtakingiausios žurnalistų organizacijos - Tarptautinės žurnalistų federacijos (TZF) generalinis sekretorius Aidanas Vaitas (White). Jo kelionės tikslas buvo susipažinti su Lietuvos spaudos padėtimi, jos žurnalistinių organizacijų veikla, spaudos ir valstybės santykiais. Ta proga į Vilnių buvo atvykę Latvijos, Baltarusijos, Ukrainos žurnalistų sąjungų atstovai. Jie įteikė A.Vaitui prašymus dėl minėtų nacionalinių sąjungų priėmimo į TŽF. Lietuvos žurnalistų sąjungoje įvyko atviras ir nuoširdus svečio pokalbis apie spaudos laisvės, informacijos atvirumo, spaudos santykių su valstybe problemas visų pirma postkomunistiniuose kraštuose. A.Vaitas apsilankė ir Lietuvos žurnalistų draugijoje. Svečią priėmė AT pirmininkas V.Landsbergis, su juo kalbėjosi AT Švietimo, mokslo ir kultūros komisijos pirmininkas G.Ilgūnas. Susipažinęs su senuoju Vilniumi, Trakais, A.Vaitas išskrido į Maskv


Pokalbis su Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto dekanu Justinu KAROSU

- Rodos, dar taip neseniai du šventi dalykai - Nepriklausomybė ir demokratija mums atrodė lyg miražas dykumoje. Ir štai Nepriklausomybę - de jure bei de facto jau turime. Tačiau su demokratija šiek tiek liūdniau. Ar gali tauta, neturinti tam tikro kultūros lygio, sukurti demokratinę visuomenę? - Noriu patikslinti: tautos arba valstybės nepriklausomybė yra vienas iš demokratijos komponentų. Kitaip sakant, negali būti demokratijos, jei tauta neturi galimybės pati apsispręsti ir būti nepriklausoma. Ta prasme nepriklausomybės atgavimas - pagrindinė sąlyga demokratijai susikurti. Žinoma, paveldėtas totalitarinės visuomenės mentalitetas lydės mus dar ilgai. Ir nors tas pradinis politinės kultūros būvis yra menkas, vis dėlto nemanau, kad jis yra toks, kuris neleistų mums kurti demokratiją. Visuomenė niekuomet nėra vienalytė. Ir pačioje juodžiausioje totalitarinėje sistemoje buvo nemažai kritiškai mąstančių, demokratinės orientacijos žmonių. Jeigu vadinamojo socializmo dešimtmečiais tautos intelektas bei normalaus civilizuoto gyvenimo siekis būtų visiškai sunaikintas ir visi žmonės paversti tik paklusniais Maskvos nurodymų vykdytojais, tai siekti nepriklausomybės paprasčiausia nebūtų buvę kam. Kitas klausimas, kokio dydžio tas kritiškai mąstantis bei demokratiškai orientuotas visuomenės klodas, kokia jo galia. Kadangi laisva mintis, liberalumas ilgus dešimtmečius buvo varžomas pačiu drastiškiausiu būdu bei visokeriopai skatinama paklusnumo ir pritarimo generalinei partijos linijai orientacija, tai, suprantama, kad minėtas klodas ganėtinai kuklus. Šitokioje situacijoje kuriantis demokratinei valstybei pirmiausia iškyla pasirinkimo problema: ar orientuotis į bolševikmetyje susiklosčiusį totalitarizmo bei autoritarizmo klodą, ar, priešingai, į pakankamai trapų - demokratinį. Trumpai tariant, tenka rinktis tarp radikalizmo ir nuosaikumo arba aklo, nekritiško pritarimo vadų išminčiai ir susitaikymo bei kompromisų politikos. Kol kas Lietuvos valdžia orientuojasi į pritarimo politiką: mėginamas kurti tiesos ir teisingumo monopolį turintis tautos išrinktųjų kultas. O tai, deja, nepadeda stiprėti demokratiškajam visuomenės klodui. Matydamas mūsų realybę, galiu paaiškinti, kodėl taip atsitiko - norintiems valdyti ir būti naujais mesijais lengviau išlaikant tautą totalitarizmo būvyje. Ir šitai galima, žinant mūsų praeitį, suprasti. Bet pateisinti šito negaliu. - Ar per pastaruosius metus mes bent žingsnelį pažengėme demokratijos keliu? - Neabejotina, kad pažangos esama ir kad demokratijos pirmosios pamokos jau įvyko. Iš esmės bolševikinio totalitarizmo arba tiksliau - pritarimo ir aikščių minios „pasitarimų” politikos monolitas šiandien, ačiū Dievui, jau gerokai suskeldėjęs. Ir tai teikia viltį, kad artėjantys rinkimai į Seimą bus dar vienas žingsnis šia linkme. Nors nemanau, kad įvyktų stebuklas. Politinė kultūra, kaip ir kultūra apskritai, nėra importuojamas ar labdara gaunamas dalykas. Ji kiekvienoje tautoje pamažu išsiugdoma per nemažas kančias ir praradimus. - Palyginus dabartines bei kelerių metų senumo kai kurių tautos atstovų kalbas, galima daryti išvadą, kad „blogo”, vienpusio mąstymo jie galutinai atsikratė. Gal, remiantis šiais pavyzdžiais, galima apskaičiuoti, per kiek laiko pasikeis ir visos tautos mentalitetas? - Tiksliai pasakyti, kada tai įvyks, tikriausiai neįmanoma. Viena aišku, - kad totalitarizmo sindromas išnyktų galutinai, reikės nemažai laiko, gal net visa žmonių karta turės pasikeisti. Šis sindromas nepaprastai gajus, jis gali modifikuotis, keisti spalvą. Tai akivaizdžiai matome šiandien - bolševikinį totalitarizmą neretai keičia tautinis. Tačiau neabejotina, kad ateitis priklauso demokratinei orientacijai, kritiškai, daugiaplaniškai mąstančiam protui. Tai daryti verčia pats gyvenimas: žmonės, gyvenantys šiuolaikinės Europos centre, negali amžiams išlikti nelaisvi ir vedlių valdomi. - Kaip Jums atrodo, jei po Nepriklausomybės atkūrimo bent porai metų būtume įteisinę diktatūrą, valstybės vairą patikėję „tvirtai rankai”, ar dabar nebūtų daugiau tvarkos? - Net teoriškai sunku įsivaizduoti, kaip galima kurti naują valstybę ir remtis pagrindine senosios valstybės nuostata - totalitarizmu bei autoritarizmu. Nė vienoje revoliucinėje vėliavoje nėra įrašoma, kad kuriama tai, kas naikinama. O kad tas dalykas, oficialiai neretai deklaruojamas kaip demokratija, kai kur virsta totalitarizmu, tai - jau kita problema. „Tvirta ranka” - taip pat ne išeitis. Juk tai vieno žmogaus išmintis, jo valios primetimas. Kažin ar Lietuvoje, kaip ir bet kurioje kitoje pasaulio valstybėje, imanoma surasti tokį visa žinantį, kurio sprendimai visuomet būtų teisingi, visų žmonių grupių interesus patenkinantys, skatinantys darną ir sutarimą. Kaip rodo pasaulio politikos istorija, yra tik vienas tikras, dabarties civilizaciją atitinkantis valstybės kūrimosi ir normalaus, neiškreipto jos gyvavimo būdas - demokratija, besiremianti susitarimų principu, kai atsižvelgiama ne tik į daugumos, bet visų žmonių grupių nuomones bei interesus. Demokratija, kaip visuomenės politinė organizacija, nereiškia paklusnumo daugumos valiai, kaip buvo tvirtinama bolševizmo laikais. Demokratija - tai pirmiausia žmonių grupių skirtingų nuomonių, interesų derinimo menas. - Ar sutinkate su nuostata, kad politika - nėra moralus reikalas? - Sutinku, ypač turėdamas omenyje mūsų gyvenimo realybę. Tačiau negaliu sutikti, kalbėdamas apie politiką kaip apie tam tikrą idealų žmonių veiklos modelį. Ir pats moralumas niekuomet nėra visai grynas, gyvenimo kasdienybe nesusitepęs. O valstybėje, pradedančioje kurti savo pačios pamatus, amoralumo esama su kaupu. Todėl realiame gyvenime surasti visiškai švarią politiką (o ne politikus) sunku. Nors tokio idealo reikia siekti. - Jei politika nėra jau tokia tyra ir švari, dori žmonės lyg ir neturėtų į ją veltis. Tačiau šiandien norinčių pasitaškyti politikos vandenyne, atrodo, netrūksta… - Moralūs, dori žmonės paprastai būna ir kažkiek idealistai. Jie tiki, kad, atėję į politiką su švaria sąžine bei morale, pakels pastarąją iki moralios politikos lygmens. Jeigu tokios iliuzijos šie žmonės neturėtų, į politiką nesiveltų. Beje, nemažai dorų, inteligentiškų žmonių pas mus tokias iliuzijas jau prarado ir nuo politikos tolsta. Tai didžiuliai nuostoliai besikuriančiai Lietuvos demokratinei valstybei. - Kokios jėgos, Jūsų nuomone, artimiausiu metu lems politinį Lietuvos gyvenimą? - Jeigu dabartines Lietuvos politines jėgas skirstysime į dvi kategorijas - nuosaikiuosius ir radikaliuosius, tai, manau, ateina nuosaikiųjų metas. Tik labai gaila, kad pastarieji ne visuomet sugeba rasti bendrą kalbą, susivienyti, dėl įvairių priežasčių, neretai ir dėl paprasčiausių, racionaliai nepamatuotų ambicijų yra susiskaldę. Tai, žinoma, praplečia mūsų politinio gyvenimo spektrą, tačiau rinkimų atveju labai skaldo rinkėjų balsus. Šiaip ar taip, nuosaikiosios jėgos turėtų turėti būsimajame Seime daugumą ir tuo turėtų padėti tašką Lietuvos žmonių supriešinimo bei supjudymo politikai. Tiesa, yra tam tikras pavojus, kad nuosaikiosios jėgos, vėlgi tų pačių ambicingų konkurencinių paskatų akinamos, gali pradėti tarpusavyje peštis, kai kurios jų netgi suradikalėti. Todėl prognozuoti politinį naujojo Seimo spektrą gana sunku. Manau, kad nemažą perspektyvą būsimuosiuose rinkimuose turi tokios nuosaikumui politikoje atstovaujančios jėgos kaip LDDP, socialdemokratai, Tautos pažanga ir pan. - Kad jau užsiminėte apie partijas, tai apie vieną iš jų - LDDP - pakalbėkime plačiau. Ar Jums neatrodo, kad lengviausias būdas už praeities „paklydimus” gauti indulgenciją, buvo partijos paleidimas? Dabar ji lyg ir neverčiama užsidėjo erškėčių vainiką, nors puikiai suvokia, kad užuojautos vargu ar sulauks… - Partijos paleidimas - tai formali, totalitarinės valstybės kvapu atsiduodanti dalyko pusė. Reikalas tas, kad demokratinėje visuomenėje, kur į partiją žmonės ateina savanoriškai, vadovaudamiesi savo simpatija tam tikrai partijos programai, politinės partijos nei įkuriamos, nei paleidžiamos. Jos steigiamos, paleidžiamos tos ar kitos partijos narių, o ne kokio žmogaus ar žmonių grupelės valia. Man atrodo, kad LDDP susikūrė būtent šitaip. Ši partija anais nelengvais Atgimimo pradžios laikais pasirinko socialdemokratinę orientaciją, ir tie buvusios LKP nariai, kuriems ši orientacija buvo artima, įstojo į LDDP, kiti nuėjo į Socialdemokratų partiją, Liberalų sąjungą ar dar kur nors kitur. Žodžiu, žmonės, kaip partijos nariai, save patys pasileido ir šitai visiškai normalu. Tiesa, nemažai buvo ir tokių, kurie nuo LDDP bėgo, švarindamiesi nuo praeities. Man atrodo, kad vadovautis nuostata ne paleisti, o kurtis naujai partijai, suvokiant ir viešai pripažįstant, nemaskuojant, kas buvome ir kas esame, yra kur kas doriau ir sąžiningiau, negu dėtis „švaruoliu”, perėjus pas socialdemokratus, liberalus ar dabartinius sąjūdininkus ir net šaipytis iš buvusių politinių bendražygių. Nors politinių taškų populistinio rinkimo prasme atviras ir doras, o ne kailio ir spalvos išoriniu keitimu paremtas kelias pas mus kol kas dar nėra labai populiarus, tačiau tai nereiškia, kad jo visi turime atsisakyti. Apskritai gana kritiškai žiūriu į vien žodžių šokiu ir iškabų keitimu paremtus atsinaujinimus bei atsivertimus. Šitokiu paprastu ir pakankamai primityviu būdu norima save apgauti ir pabėgti nuo praeities. Bet juk šitai - pati geriausia priedanga vešėti demagogijai ir dviveidiškumui. Tačiau net pačiu įspūdingiausiu ritualu ar atgailavimu nuo praeities nepabėgsi. Dėl tos paprastos priežasties, kad ne vienu aspektu esi jos išnešiotas. Taigi šiuo atžvilgiu visi esame „buvusieji”. Tačiau nederėtų pamiršti, kad partijoje, kaip ir apskritai Lietuvoje, buvo visokių žmonių: ir fanatikų, ir normalių, demokratiškos orientacijos žmonių, niekuomet neprarandančių sveiko proto. Šie žmonės tomis sąlygomis, neretai eidami į sunkius moralinius kompromisus, stengėsi iki minimumo sumažinti ano gyvenimo kvailystes ir išsaugoti tautos intelektą bei ūkinę galią. Jei anoje partijoje tebūtų buvę vien akli fanatikai, atsidavę šviesiai komunizmo idėjai, šiandien Lietuva atrodytų gerokai nykiau. Kad to neatsitiko - didelis blaiviai ir sveikai mąstančių, mokėjusių toje situacijoje laviruoti žmonių nuopelnas. Tiesa, to meto kiek daugiau sociališkai ar kultūriškai aktyvesniam žmogui buvo ir dar vienas kelias - disidencija arba, kitaip tariant, kalėjimas. (Beje, nė vieno disidento ar politinio kalinio šiandien nematome aukštuose valdžios sluoksniuose). Bet juk žmonės nėra savižudžiai, jie turi rūpintis šeima, vaikais, turi gyventi. Negalėjo visa Lietuva susėsti į kalėjimus ar išsižudyti. Tokiomis sąlygomis visai natūralu, kad dauguma žmonių ėjo į partiją, kaip į valstybės struktūros dalį, anaiptol ne idėjinių motyvų skatinami. Todėl visai nenuostabu, kad tarp Atgimimo sąjūdžio pradininkų buvo daug partijos narių. Manau, kad nepriklausomai nuo to, ar partija būtų buvusi „paleista”, ar ne, jos šleifas oponentų vis tiek būtų eksploatuojamas. Juk politiniams oponentams, norintiems LDDP diskredituoti, reikėjo ir reikia tam tikro atramos taško. Kai jo realiai nėra, tai griebiamasi per šimtmečius išmėginto demagogijos metodo - tas atsparos taškas tiesiog sugalvojamas. Juk taip atsirado mitas apie LDDP, kuri tempia į Maskvos pusę, kuri nori rekonstruoti komunistinę sistemą ir t.t. Džiugina tik tai, kad pakankamai daug Lietuvos žmonių, prisiklausiusių panašių mitų per praėjusį penkiasdešimtmetį iki kaklo ir matydami naujųjų mesijų realius darbus, tokiais mitais nelabai tiki. - Ir vis dėlto, kodėl Jūs - inteligentas, intelektualas šiandien šioje partijoje? Ar niekada nekankino abejonės dėl jos politikos, nebuvo kilęs noras išeiti? - Kiekvienam kritiškai mąstančiam žmogui abejonių visuomet kyla. Atvirai sakant, man, kaip ir ne vienam mano kolegai, prasidėjus visoms toms perturbacijoms, kiekvieną kiek padoresnį žmogų žeidžiančiam purvų drabstymui, buvo kilęs noras į viską nusispjauti ir išeiti. Tačiau mane sulaike ir tebesulaiko tai, ką mums prikabina oponentai. Jei aš išeisiu, kapituliuosiu, vadinasi, sutiksiu, kad toks ir esu. O aš toks nebuvau, nesu ir, be abejo, nebūsiu. Taip atsiranda noras įrodyti, kad mes esame normalūs žmonės, nė kiek ne blogesni už tuos, kurie tariasi esą labiausiai protingi, viską išmanantys, labai lietuviški ir patriotiški. Ir tas šitoje partijoje tikriausiai sulaiko ne vieną. Yra ir grynai pilietinė šio reikalo pusė: daugiau negu aišku šiandien, kas būtų atsitikę, jei mes visi būtume pasidavę šito, švelniai tariant, nelabai kultūringo puolimo bangai, palūžę bei tarę, kad tegul opozicija veikia, ji reikalinga, tačiau be manęs. Be abejo, opozicinės jėgos būtų ganėtinai susilpnėjusios, o be jų, kaip gerai žinoma, neįsivaizduojamas demokratijos kūrimasis ir, vadinasi, mūsų gyvenimo normalizavimasis. Daugelis žmonių, šiandien likusių LDDP ar į ją naujai įstojusių, rimtai apsisprendę. Nuolatinis puolimas juos smarkiai užgrūdino. Beje, visi šie dalykai pastaruoju metu jau praranda aktualumą. Juk apie žmones tiek mūsų partijoje, tiek ir apie mūsų oponentus galų gale sprendžiama ne iš žodžių, bet iš darbų. - Ar Jums neatrodo, kad partija laikosi tik savo lyderio - A.Brazausko - autoriteto dėka, o jam išėjus, pakriktų? - Manau, kad nepakriktų, tačiau, kad jos populiarumas sumažėtų - nė kiek neabejoju. Partijos tapatinimas su lyderiu visame pasaulyje turi tam tikrą reikšmę. Lietuvoje ji ypatinga, nes tautos politinė kultora, kaip jau buvo minėta, yra autoritariškai orientuota: perdėtas pavienio žmogaus, lyderio garbinimas - aiškus tokios orientacijos reliktas. Demokratinėse valstybėse lyderiai gerbiami, bet ne dievinami, kaip pas mus. Tačiau aš manau, kad partijoje dauguma žmonių, kuriuos vienija ne tik lyderio patrauklumas, bet pirmiausia politinė jos veiklos prasmė ir turinys, partijos, kaip išreiškiančios tam tikros dalies Lietuvos žmonių interesus reikalingumo demokratinės Lietuvos valstybės kūrimui supratimas. - Ar šiandien Lietuvoje Jus kas nors dar stebina? - Man sunku suprasti, kaip žmonės savo praeityje gali matyti vien juodą spalvą. Juk jie patys tą praeitį kūrė, joje gyveno, iš jos išaugo. Nesuprantu, kaip galima spjaudyti į savo lizdą net ir tuo atveju, jei ne vieną to lizdo šiaudą mums prievarta įsuko? Vienos spalvos matymas arba mąstymo daltonizmas - bene pats baisiausias dalykas, kurį mums įskiepijo bolševizmas. Šiandien toks vienspalviškumas dar, deja, persmelkęs visas mūsų valstybės gyvenimo kerteles. Iš čia kyla didžiulė neapykanta bei nepakantumas vienas kitam. Antras dalykas, - dabar aukštuose valdžios ir Parlamento sluoksniuose palyginti mažai rūpinamasi pačiu svarbiausiu - darbu ir duona. Bene didžiausias dėmesys skiriamas kažkokiems antraeiliams dalykams, be kurių valstybei žengiant pirmuosius žingsnius, atrodo, galima ir apsieiti dar ne vieną dešimtmetį, kuriais būtų galima rūpintis, kai ūkiškai atsistosime ant tvirtų kojų, kai bus reabilituotos pačios didžiausios žmogaus vertybės - darbas ir kasdienė duona. Tuo tarpu pas mus daugeliu atvejų kuriama butaforinė valstybė, kurioje, pasak vieno vokiečių žurnalisto, gyvena maži pasipūtėliai.


Pernai vasario mėn. 21 d. naujai išrinktoji lietuvių - ukrainiečių draugijos valdyba su prof. M. Biržiška priešaky, pirmame savo posėdy nutarė kiek galint plačiau propaguoti lietuvių - ukrainiečių susiartinimo idėją; to tikslo siekdama, valdyba pirmiausia dėjo pastangų įvesti radio pusvalandį. Radiofono vadovybė mielai valdybos sumanymui pritarė ir jau kovo mėn. 4 d. įvyko pirmas radio pusvalandis. Pusvalandžiai vyko vieną kartą per mėnesį. Pusvalandžių metu klausytojai buvo supažindinami su ukrainiečių tautos politine-ekonomine būkle, kultūra, muzika ir dainomis, todėl jų programose buvo paskaitos, kurias skaitė prelegentai įvairiomis kalbomis, ukrainiškos dainos, muzika ir deklamacijos. Be radio pusvalandžių draugijos valdyba ruošė svarbesnių Ukrainos sukaktuvių paminėjimus, sudarydama platesnes programas, kurios taip pat buvo transliuojamos per radio; pastovios tokiu sukaktuvių datos yra kovo 14 d. Tą dieną 1923 m. ambasadorių konferencijos nutarimu Ukrainos dalis su 8 milijonais gyventojų atiduota lenkams ir lapkričio mėn. 1 d., kaipo nepriklausomybės paskelbimo ir jos praradimo diena. Šias dvi dieni draugijos valdyba kasmet mini ir ta proga stengiasi plačiai informuoti visą pasaulį apie ukrainiečiu būklę okupacijoje ir apie jų pastangas išsivaduoti. Draugijos valdyba 1929 mt. įvedė garsaus ukrainos rašytojo Taraso Ševčenko minėjimą. Šiam minėjimui pastovios datos nėra nustatyta, nes ir ukrainiečiai mini Ševčenko kovo ir balandžio mėnesių laikotarpy. Pernai T. Ševčenko buvo paminėtas balandžio mėn. 13 d. Tai dienai buvo sudaryta muzikaliai - literatūrinio vakaro programa, kuri tęsėsi apie 2 valandas ir buvo transliuojama per radio iš šaulių sąjungos salės. Be šių trijų paminėjimų praeitais metais gegužės mėn. 22 d. atsilankius į Kauną žymiam ukrainiečių veikėjui ir žurnalistui, Dr. Čučman, karo muziejuje buvo suruošta ukrainiečių diena. Dienos programon įėjo gener. Nagevičiaus ir svečio kalbos, šaulių sąjungos choro ir 5 pėst. pulko orkestro koncertai. Turininga svečio kalba ten pat buvo išversta į lietuviu kalbą ir čia visa programa buvo patiekta per radio. Taip buvo varomas lietuvių - ukrainiečių susiartinimo idėjos ugdymas per radio. Dėl propagandos spaudoje reikia konstatuoti, kad šioj srityje darbas praeitais metais silpnai teėjo be vieno kito ilgesnio straipsnio ir informacinio pobūdžio žinių, kurias skaitytojai galėjo matyti „Lietuvos Aide“, kituose laikraščiuose buvo rašoma labai maža arba net ir visai nerašoma. Čia nėra noro kaltinti redakcijas, bet vis dėlto norėtųsi, kad Ukrainos klausimu būtų labiau susirūpinta, nes neapsiriksime pasakę, kad Ukrainos išsivadavimas yra surištas su Vilniaus atvadavimu. Tiesa, mes gerai suprantame, kad laikraščiai tegauna labai maža informacijų apie Ukrainos gyvenimą, arba jei ir gauna, tai gal ne tokių, kokių redakcijos pageidautų, ir t. t. Todėl šiais metais reiktų lietuvių - ukrainiečių draugijos valdybai dėti visas pastangas, kad sudarytų glaudžius ryšius su visu dienraščių ir didesniu savaitraščių redakcijomis, kad esamą šioje srityje spragą nors dalinai užkištų. Tam atsiekti draugijos valdyba galėtų suruošti pasitarimą su redakcijų atstovais, kaip bendromis pastangomis propagandą spausdintu žodžiu pastūmėti priekin. Lietuvių - ukrainiečių draugijos valdyba, informuodama Lietuvos visuomenę apie Ukrainą, tą pačią propagandą nors ir mažesniam maštabe varo ir užsieniuose: reik pažymėti, kad Europos valstybių centruose, kur tik yra lietuvių ir ukrainiečių, steigiamos susiartinimo draugijos: su tomis draugijomis valdyba palaiko ryšius, duoda informacijas ukrainiečių spaudai apie Lietuvos gyvenimą, ypač plačiai apie Lietuvą rašo ukrainiečių laikraščiai Amerikoje. Lenkų spauda lietuvių - ukrainiečių draugijos darbą yra pavadinusi „vaikų žaislų“, yra sakoma, kad tiesos žodis suktiems nepatinka, nepatiko taip pat ir lenkams visos informacijos apie jų darbus - darbelius okupuotoje Ukrainoje. Propagandos darbas taip pat pasireiškė ir valdybos rengiamose koncertuose - vakaruose, kurių per 1929 metus buvo suruošta 2 su plačia programos dalimi. Tie vakarai, be to, draugijai davė pelno ir piniginiu atžvilgiu. Šiais metais naujai išrinktoji valdyba, kurios sudėtis beveik visai nepasikeitė, tur būt varys darbą ta pačia kryptimi, dėdama pastangų jį praplėsti.


Paryžiaus laikraštis „Intransigeant“ paskelbė sensacingą pranešimą, kad Tautų Sąjungos generalinis sekretorius Sir Eric Drummondas atsistatydinsiąs, o jo vietą paimsiąs Čekoslovakijos užsienių reikalų ministeris Benešas.


Premjeras pritaria Prezidentui dėl antikagėbistinio įstatymo, tačiau į Konstitucinį Teismą nežada kreiptis

Buvusių SSRS Valstybės saugumo komiteto kadrinių darbuotojų veiklą ribojantis įstatymas trečiadienį buvo išspausdintas “Valstybės žiniose”. Tos pačios dienos vakare susitikęs su Prezidentu Valdu Adamkumi premjeras taip pat aptarė šio įstatymo trūkumus. “Manau, kad šį įstatymą reikia taisyti, bet nejaučiu jokio asmeninio poreikio kreiptis į Konstitucinį Teismą”, - sakė premjeras. Jo manymu, buvusių KGB darbuotojų veiklą ribojantis įstatymas buvo priimtas šiek tiek skubotai. “Mes sutinkame su Prezidento nuomone, kad kai kurios parengto įstatymo nuostatos gali prieštarauti Konstitucijai. Vyriausybė tai yra pastebėjusi ir anksčiau, apie tai informavome ir Seimą. Šio įstatymo pataisas pateiksime rudenį, kad nekiltų abejonių, ar jos atitinka Konstituciją”, - teigė premjeras ir priminė, kad įstatymas turi nepažeisti tarptautinės teisės. G.Vagnorius sutiko, kad Vyriausybės atstovai būtų deleguoti į Prezidento sudaromą komisiją įstatymo pataisoms rengti. Derybos - pasirengimas privatizavimui Vyriausybė, kaip ir Seimas, pritaria deryboms su amerikiečių “Williams” kompanija, bet negarantuoja dėl derybų rezultatų. “Vyksta derybos ne dėl objektų privatizavimo, bet dėl įstatinio kapitalo padidinimo pagal Akcinių bendrovių įstatymą, - spaudos konferencijoje teigė G.Vagnorius. Įstatymas leidžia, neskelbiant privatizavimo, įstatinį kapitalą didinti iki 30 proc. Stambaus investuotojo atėjimas pagyvintų įmonių veiklą, padidintų jų vertę. Tai pasirengimas privatizavimui. Nuo šio etapo priklausys ir privatizavimo sėkmė, o dėl kapitalo pritraukimo derybos vistiek turėtų vykti. “Mažeikių naftos” įmonė galės dirbti pelningai tik tuomet, kai bus rekonstruota. Nuo 1998 m. Vyriausybė komercinių objektų nebegali finansuoti valstybės lėšomis. Užlopytų gatvių neturėtų būti “Pirmojo pusmečio ekonominiai bei socialiniai rodikliai rodo, kad pernai jų augimas nebuvo nei atsitiktinis, nei trumpalaikis”, -vakar spaudos konferencijoje, palinkėjęs žurnalistams geros vasaros, konstatavo premjeras. Bendrasis vidaus produktas, Gedimino Vagnoriaus teigimu, padidėjo apie 8 proc., pramonės gamyba apie 5 - 6 proc. - todėl galima prognozuoti, kad ekonomikos augimo tempas šiemet turėtų būti truputį didesnis nei pernai. Nuo praėjusių metų birželio iki šių metų pirmojo pusmečio pabaigos vidutinis darbo užmokestis padidėjo 25 proc., o vidutinė pensija - 22,5 proc. Infliacija pastaruosius dvylika mėnesių buvo 6 proc., tikimasi, kad liepos mėnesį ji sieks tik 0,2 proc., ir šį mėnesį metinė infliacija bus mažesnė nei 6 proc., t.y. šis rodiklis iš Vidurio ir Rytų Europos valstybių - vienas geriausių. Per pirmą pusmetį nacionalinis biudžetas, palyginti su praėjusių metų tuo pačiu laikotarpiu, gavo 22 proc. daugiau įplaukų, nors šiemet buvo sumažinti pelno mokesčiai, mėginta taikyti mokesčių lengvatas. Du trečdaliai privatizavimo fondo, kaip ir numato įstatymas, bus skiriami indėliams atkurti. Iš 1,4 milijardo litų jau spalio mėnesį 370 mln. Lt bus panaudoti pirmos indėlininkų grupės - vyresnio amžiaus žmonių, invalidų ir kitų labiausiai remtinų žmonių indėlių sąskaitoms atkurti. Kitų žmonių indėlių sąskaitos bus atkurtos kitąmet. Vyriausybė nusprendė iš likusios privatizavimo fondo dalies lėšas skirti pačioms svarbiausioms - smulkaus ir vidutinio verslo rėmimo, ligoninių bei miestų kelių sutvarkymo, mokyklų remonto - programoms. “Miestų keliai pagerėjo”, - vildamasis, kad tai pastebėjo ir gyventojai, konstatavo Ministras Pirmininkas. Tačiau tiek lėšų, kiek keliams taisyti skiriama iš nacionalinio biudžeto, vis tiek dar nepakanka. Iš privatizavimo fondo Vyriausybė nusprendė skirti dar apie 40 mln. Lt tam, kad miestų ir apskričių centrų keliai būtų gerai sutvarkyti. Miestuose neturi būti sulopytų gatvių. Užlyginta duobė gatvės vidury - tarsi lopas ant diplomato kelnių, kurias jis kartais gali apsimauti per kokius nors protokolinius priėmimus, kalbėjo premjeras. Šiuolaikiniuose Europos miestuose gatvės nėra lopomos. Pataisos skatins investicijas Tarptautinis valiutos fondas konstatavo, kad einamosios sąskaitos deficitas Lietuvoje grėsmingai auga. Pasak premjero, šis rodiklis iš tiesų nėra džiuginantis. Tačiau jis mano, kad labai padidėjusios užsienio kapitalo investicijos taip pat atsispindi einamosios sąskaitos deficite. Vyriausybė planuoja, kad šiemet užsienio kapitalo investicijos vienam gyventojui, palyginti su 1997 metais, padidės 2,5 karto. G.Vagnorius pranešė, kad Vyriausybė priėmė griežtą sprendimą, jog kitais metais biudžetas turės būti nedeficitinis. Tai dar nereiškia, kad jis išspręs einamosios sąskaitos deficito problemas, nes deficitas skaičiuojamas milijardais, o biudžeto deficitas siekia tik 600 mln. Tačiau tai turėtų sumažinti spaudimą ir importui. Atsižvelgdama į Tarptautinio valiutos fondo bei Lietuvos banko rekomendacijas Vyriausybė yra priėmusi Mokesčių įstatymo pataisas. Tas pataisas trečiadienio vakarą G.Vagnorius taip pat aptarė su Prezidentu Valdu Adamkumi, dalyvaujant Prezidento patarėjams ir finansų ministrui. Vakarykštėje spaudos konferencijoje premjeras paaiškino, kad šios pataisos ne tik kad nepadarys žalos kapitalo rinkai, bet ir skatins į ją investuoti. Įstatymuose numatytas mokestis už akcijų vertės padidėjimą nėra kapitalo augimo mokestis, nes nenumatoma apmokestinti reinvestuojamų lėšų. Taigi įstatymo pataisos sudarys palankias sąlygas investicijoms į kapitalo rinką, nes iki šiol pajamų mokesčiu buvo apmokestinamos ir investicijos, ir vartojimui naudojamos pelno lėšos. “Buvo apmokestinamos ir pajamos, gautos iš akcijų, nes prieš perkant akcijas būdavo imamas pelno mokestis, - sakė Ministras Pirmininkas. - Kai 2000 metais visiškai atsisakysime pelno mokesčio, bus neapmokestinamos ne tik investicijos, bet ir vartojimui skirtos lėšos”.


„SAVAITĖS ŽODIS“ LANKYS KETVIRTADIENIAIS

„Manęs klausia: kam mesti į gerokai prisodrintą laikraštijos rinką dar vieną leidinį? Norisi įrodyti, kad atėjo laikas statyti, o ne griauti. Mažinti išlaikytinių sluoksnį, įtikinti, kad mūsų išsigelbėjimas - mes patys“. Tokiais žodžiais į skaitytojus kreipiasi naujo savaitraščio „Savaitės žodis“ redaktorius Petras Imbrasas. Vakar šis leidinys pasirodė spaudos kioskuose, o Lietuvos žurnalistų sąjungoje įvyko jo prezentacija. Kaip skelbia paantraštė, „Savaitės žodis“ užsimojęs rašyti apie ekonomiką, politiką, kultūrą. Jo bendradarbiai - tie, kurie nori dirbti ir kuriems trukdo valdininkų savivalė. Savaitraščio puslapiuose bus spausdinami įstatymų komentarai, Lietuvos ir užsienio ekspertų nuomonė apie dabartį ir rytdieną, verslininkams, biznieriams, privatiems ūkininkams naudinga informacija, reklaminiai skelbimai. Nuolatiniams skaitytojams leidėjai žada daug malonių siurprizų. Jau pirmajame numeryje skelbiamas nuotraukų konkursas „Relikvijos“, kurio nugalėtojų laukia premijos ir dar šis tas…


Čekoslovakijos Komunistų partijos CK plenumas

Kaip praneša Čekoslovakijos telegramų agentūra, vasario 27 ir 28 d. d. Prahoje įvyko Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komiteto plenumas. Antoninas Novotnas perskaitė ataskaitinį pranešimą apie pastaraisiais mėnesiais įvykusias Čekoslovakijos Komunistų partijos derybas su Tarybų Sąjungos Komunistų partija ir kitomis broliškomis komunistų bei darbininkų partijomis. Po A. Novotno pranešimo CKP Centro komitetas pradėjo svarstyti klausimus, susijusius su Čekoslovakijos liaudies ūkio efektyvumo didinimu. Pranešimą padarė Jaromiras Dolanskis. Po diskusijos Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komitetas priėmė atitinkamus nutarimus.


Artėja rinkimai, stiprėja rinkiminė kova. Tai natūralu, taip yra visame pasaulyje. Štai JAV dėl prezidento pareigų varžosi Bušas su Klintonu, primindami vienas kitam būtas ir nebūtas nuodėmes. Tačiau ir šis „pamazgų pylimas” turi padorumo ribas, kurios paprastai neperžengiamos. Deja, pokomunistinėse šalyse dažniausiai tokių žaidimo taisyklių nėra, juolab kad galima išmesti „žymėtas kortas”. Tokios kortos neretai būna buvusių tose šalyse saugumo tarnybų agentų sąrašai. Vokietiją, Čekiją, Slovakiją, Lenkiją ir kitas šalis vis sudrebina garsių politikos lyderių, apkaltintų bendradarbiavimu su saugumu, atskleidimas ir nušalinimas nuo visuomeninės veiklos. Tai dėsninga, nes tokie „susitepę” veikėjai ir privalo išeiti iš politikos, o jei nusikalto, tai ir atsakyti prieš įstatymą. Tačiau čia slypi ir žmogaus teisių pažeidimo pavojus, nes neretai buvusi saugumo dokumentuose auka pavaizduojama kaip bendradarbis ar net agentas. Tuo apkaltinti net žymiausi buvę disidentai Vaclovas Havelas ir Lechas Valensa. Dar didesnė galimybė būti taip pavaizduotu tenka aukštesniam valdininkui, kuris pagal pareigas oficialiai turėdavo reikalų su saugumo darbuotojais (vadinamaisiais kuratoriais). Tuo labiau, kad jis žymiai dažniau negu paprasti piliečiai keliaudavo į užsienį, paskui rašydavo komandiruotės ataskaitas. O turint tokias medžiagas nesunku sukurpti ir „agento” asmens bylą. Galima manyti, kad artėjant Atgimimui specialiai buvo daromi „kompromatai” aktyvesniems žmonėms, kad vėliau galima būtų tampyti politinio žaidimo virvutes. Apie tai jau gana daug rašyta, todėl nenoriu plėtoti šios minties, tuo labiau, kad nesu specialiai šio reiškinio tyrinėjęs. Rašau todėl, kad mano paties teisės yra pažeistos: jau daugiau kaip pusmetis esu vaizduojamas kaip superagentas Ivanauskas. Tapau politinio žaidimo įrankiu: vieniems esu agento jvaizdis (A. Endriukaičio, P. Varanausko ir P. Drumžlio, beje, tai, matyt, slapyvardis, rašiniai „Lietuvos aide”), kitiems - aukos pavyzdys (Sąjūdžio centro frakcijos pareiškimas dėl Laikinosios komisijos KGB veiklai tirti). Kai kurie mano pažįstami klausia, kodėl aš tyliu, kodėl neduodu šmeižėjų į teismą, kaip tai padarė, pavyzdžiui, mano buvusi studentė, o dabar kolegė R. Ališauskienė? O kai kas ir pagalvoja: tyli, matyt, iš tikrujų uodegą įmerkęs. Tuo labiau, kad ne vienas, apipiltas purvais, skuba pasiaiškinti visuomenei, kaip, pavyzdžiui, akademikas E. Vilkas ar mano kolega profesorius B. Kuzmickas. Abejoju tokių pasiaiškinimų tikslingumu. Jau keleri metai nagrinėju viešąją nuomonę, todėl galiu tvirtinti, kad tie, kurie tikrai pasitikėjo, pavyzdžiui, akademiku E. Vilku, tie ir toliau juo pasitiki (tai rodo ir viešosios nuomonės tyrimo duomenys), o tie, kurie buvo priešiškai nusiteikę, ir toliau jį koneveiks. Tiesa, dar yra abejojantys, bet jų nuotaikos labai priklauso nuo situacijos: jei į politinę areną išmetamas vienas teiginys - galvos vienaip, jei, nors ir tuojau pat, priešingas teiginys - kitaip. Dėl pasiaiškinimų galiu pareikšti ir dar griežčiau: tai sovietinės mąstysenos reliktas, kai vis turėdavai įrodinėti savo lojalumą sovietinei santvarkai. Beje, tos senosios bolševikinės sistemos reliktai iki šiol dar išlikę prokuratūroje, kai kiekvienas besikalbantis su tardytoju turi pasirašyti pasiaiškinimą. Bjaurūs man ir tie žmonės, kurie buvo susitepę ryšiais su KGB, o dabar pradeda drabstyti purvais kitus, kad taip išsitarnautų naujosios valdžios nuodėmių atleidimą. Perbėgėliais pasinaudojama politinėje kovoje, bet jais nepasitikima, nes jie vėl gali „apsiversti”. Todėl pasinaudojus tokie nurašomi. Deja, nepasitikiu aš ir teisingumo organais, nes pereinamuoju laikotarpiu ir jie labai pažeidžiami: vienaip ar kitaip susiklosčius padėčiai, kiekvienas darbuotojas gali būti „patrauktas už praeities virvelės”. Geriausias to pavyzdys - vos ne absurdiškais tapę J. Minkevičiaus ir V. Beriozovo procesai. Absurdiški jie ir tuo, kad šie deputatai buvo kaltinami dalykais, kurių jie patys neslėpė. Ir procesų vedimo tvarka, kai buvo neįsiklausoma net į komisijos KGB veiklai tirti narių nuomonę (tiesa, tų, kurie yra neįtikę B. Gajauskui). Toli mums dar iki teisinės valstybės, ką karčiausiai iliustruoja ir A. Klimaičio pavyzdys, kai žmogus yra suimamas ir ilgai laikomas nesugebant pateikti konkretaus kaltinimo. Taigi nematau prasmės gadinti nervų teisme, tuo labiau kad tokie procesai kainuoja daug sveikatos ne tik pačiam žmogui, bet ir jo artimiesiems, atima labai daug laiko. Vadovaujuos patarle: šunys loja, bet karavanas eina toliau. Be to, mano pozicija buvo išdėstyta E. Jansono interviu su manimi „Sociologija - irgi politika” („Respublika” 1992.03.04, taigi dar prieš viešus užsipuolimus spaudoje). Pabrėžiu - pozicija, o ne pasiaiškinimas. Tiesa, jau po komisijos KGB veiklai tirti nario deputato A. Endriukaičio kalbos Aukščiausiojoje Taryboje, kurioje jis kaltino vieną iš buvusių buvusios Mokslų akademijos institutų direktorių (o iš atsistatydinusių buvau tik aš vienas) bendradarbiavimu su KGB. Priminsiu, kad tuomet tik ką buvo nuskambėjęs V. Čepaičio pripažinimo KGB agentu procesas ir atsvarai reikėjo agentų iš kairės. Taip ir atsirado trejetas: K. Prunskienė, J. Minkevičius ir aš. Kodėl aš? Nei deputatas, nei politikas. Mat kaip sociologas, tyrinėjantis politikos lyderių reitingus, aš kai kam labai jau netikau. Skaitytojas gali paklausti, kodėl dabar aš vis dėlto neiškenčiau ir rašau. Gali paklausti ir kitaip: „Ar karavanas eina?” Galiu nuraminti - „tebeeina”, o tai, matyt, kai ką tebeerzina. Tuo labiau kad artėja rinkimai, kur viešoji nuomonė gali tapti gana efektyvia politinės kovos priemone (tiesa, kaip numato Rinkimų įstatymas, duomenis galima skelbti tik iki oficialios rinkiminės kovos pradžios). O rašau todėl, kad Komisijos KGB veiklai tirti nario, deputato P. Varanausko rašinys (Voratinklis. „Džanatas KGB sociologų apsuptyje”, 1992.08.26, „Lietuvos aidas”) liečia ne tik mane, bet sociologiją ir sociologus Lietuvoje apskritai. Tai jau ne mano asmeninis reikalas, bet visų Lietuvos sociologų juodinimas. Deja, mokslų juodinimas „Lietuvos aide” tampa tendencija: prieš kelias dienas buvo užsipulta psichiatrija, o šiame rašinyje - be sociologijos, dar ir istorija. Noriu priminti, kad panašiai buvo mušama ir vadinamosios brežnevinės stagnacijos laikais. Kiekviename LKP (TSKP) suvažiavime reikėdavo ideologinio budrumo pavyzdžio. Taigi mušė Vilniaus universitetą, Lietuvių kalbos ir literatūros institutą, istorijos institutą. Sulaukėm savo eilės ir mes - Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas už ideologiškai nepatikimų kadrų parinkimą. Taigi ar vėl negrįžta bolševikų laikai? Kaip jau minėjau, nemanau aiškintis. Todėl į padorumo ribą peržengiančius P. Varanausko samprotavimus (netikiu, kad taip jį galėjo auklėti net liūdnai pagarsėjęs profesorius J. Markulis, kuris, kaip girdėjau, buvo P. Varanausko globotojas) atsakysiu jau minėto mitinio P. Drumžlio rašinio („Kazusai”, 1992.05.29 „Lietuvos aidas”) teiginiais. P. Varanauskas, rašo, jog A. Matulionis, iš A. Endriukaičio išgirdęs, kad yra įrodančių jo ryšį su KGB dokumentų, netikėtai išsidavė: „Negali būti - mūsų bylos išvežtos” (nedovanotina tokiam agentui taip vaikiškai išsiduoti! - A.M.). P. Drumžlys cituoja A. Matulionio pokalbio su tardytoju ištrauką: „Aš agentu nebuvau ir apie jokią asmens bylą, vedamą LTSR VSK, nieko nežinau”. Toliau P. Drumžlys pateikia mano samprotavimą, kad tam tikros KGB medžiagos galėjo būti specialiai padarytos ir specialiai paliktos, kad kompromituotų žmones. Tas pats buvo pasakyta ir A. Endriukaičiui. P. Varanauskas rašo, kad A. Matulioniui pučo išvakarėse persiųstas iš KGB centro prizas - 1000 dolerių („30 sidabrinių Judo laikais turėjo didesnę vertę”). P. Drumžlys cituoja buvusį KGB darbuotoją V. (1992.02.13): „Aš patvirtinu, kad 1991 m. liepos 30 d. raštu gavau iš Maskvos 1000 dolerių agento Ivanausko… materialinės pagalbos tikslais… tačiau šie pinigai liko jam neįteikti”. Taigi, ponai, išsiaiškinkite tarpusavyje, kad „dešinė, žinotų, ką daro kairė!”. Be to, jei jums leista cituoti mano tardymo (atsiprašau, tai vadinama pokalbiu - A.M.) duomenis, tai būkit sąžiningi, neužmirškit pacituoti, kad buvęs KGB darbuotojas, kurio parodymais buvo remtasi, kitą dieną akistatoje su manimi nieko negalėjo patvirtinti. Bet mitiniam P. Drumžliui prieš referendumą dėl sovietinės armijos išvedimo labai jau reikėjo naujos medžiagos, kurios taip ir nepavyko sukurpti, todėl pavadinime vietoj, pavyzdžiui, skambaus „Judas”, teko pasitenkinti kukliu „Kazusai”. Dabar artėja rinkimai, todėl pats laikas pasėti nepasitikėjimą sociologiniais, ypač viešosios nuomonės, tyrimais. Kurgi pasitikėsi tyrimų duomenimis, jei juos atlieka KGB agentai? Beje, nuo jų jau seniai nusisuko pasaulio kolegos, o ir kvalifikacija prasta, nes ir laipsniai suteikti tik todėl, kad lengviau būtų šnipinėti. Tačiau šie P. Varanausko samprotavimai, nors jis ir bando neigti, man dar labiau patvirtina įsitikinimą, kad iš rinkiminės kovos siekiama eliminuoti grįžtamąjį viešosios nuomonės veiksnį. Visame pasaulyje reikia sociologinių tyrimų, o Europos centre - Lietuvoje - nereikia! Nenoriu skaitytojų ilgai varginti ir informacija apie Lietuvos sociologiją. Aš ir mano kolegos apie tai esame nemažai rašę ir kalbėję. Su nostalgija prisimenu pirmojo Sąjūdžio laikus, kai mūsų tyrimų duomenis gaudyte gaudydavo! Juk mažėjo TSKP reitingas, o nesustabdomai kilo Sajūdžio! Ir dabar žmonės laukia naujų sociologinių tyrimų duomenų, bet lyderiai, kurių reitingai vis mažėja, įsakmiau kviečia reitingais nepasitikėti. Negalima nuneigti faktų, kad Lietuvos sociologai kartu su kolegomis iš Estijos ir Latvijos vieni iš pirmųjų mokslinių draugijų grupėje tapo Pasaulinės sociologų asociacijos nariais. 1990 metų liepos mėnesį Madride asociacijos tarybos nariai audringais plojimais pasveikino lietuvius, latvius ir estus. Pasveikino, nes ne vieną iš mūsų jau buvo patikrinę bendrų tyrimų metu. O amerikiečiai, anglai, švedai, suomiai ir kiti tyrimams veltui pinigų nešvaisto! Kaip sugebėdami, pirmiausia kooperuodamiesi su estais, latviais, vykdavom į pasaulinius sociologų kongresus, konferencijas ir seminarus. Dabar išvyksta vis daugiau jaunimo. Štai ir šiomis dienomis Vienoje, pirmajame Europos sociologų kongrese, skaitė pranešimus keletas mūsų sociologų. Jau keleri metai, kai Vilniaus universitete yra rengiami sociologai. Pagal išgales siunčiame geriausius studentus ir doktorantus stažuotis užsienyje. Daugumai iš pirmųjų Lietuvos sociologų kartu kandidato ir daktaro disertacijas ginti teko dar Rusijoje. Štai jau keleri metai prie Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto veikia Specializuota daktarinė taryba. Dabar mūsų instituto bazėje kartu su Vytauto Didžiojo, Kauno technologijos bei Vilniaus pedagogikos universitetais veiks sociologijos doktorantūra. Ar viskas mums pavyko, ar rami mūsų sąžinė? Aišku, kad ne viskas. Kai ko, pavyzdžiui, tautinių santykių, mes netyrėme, nes jau tada buvo aišku, kad tai pats opiausias klausimas, kurio objektyviai negalima bus nušviesti. Tačiau sąžinė rami: duomenų niekada nefalsifikavome. Patys pasišaipydavom iš sovietinės statistikos - vienos iš melo rūšių. Taigi labai jau negražu, pone P. Varanauskai, kergti prie statistikos dar ir sociologiją. Niekada nekritikavom vadinamosios buržuazinės sociologijos, todėl ramiai galėjom žiūrėti savo kolegoms į akis. Tiesa, ir mūsų šeimoje yra visokių. Štai viena mano kolegė pagal specialų užsakymą kritikavusi senojoje „Tiesoje” T. Venclovą ir A. Štromą, dabar atgailauja, aktyviai demaskuodama visokius ivanauskus, sugriovusius Lietuvos sociologiją. Baigdamas noriu pabrėžti, kad sociologija pirmiausia yra mokslas, o tik po to - politika. Tiksliau sakant, ne tiek politika, kiek gali būti panaudota politinėje kovoje. Ypač nesąžininga, kai dėl politinių interesų siekiama pasėti nepasitikėjimą tiek sociologija, tiek sociologais. Nejučiom pradedu galvoti, kad šiuo požiūriu teisus yra A. Terleckas, teigdamas, kad ir dabar Lietuvoje tebeveikia KGB. Tebesprogsta negrabių „išminuotojų” P. Varanausko, A. Endriukaičio ir kitų užkliudytos KGB padėtos „minos”, tiesa, pažeisdamos ne pačius išminuotojus, bet KGB pjudymo objektus. Nereikia jokių okupantų armijų, jokių diversijų: nepasitikėjimo vienas kitu kibirkštis gali išsprogdinti nedidelį mūsų kraštą.


Paskaitos apie krikščionybę ir bolševizmą

Trečiadienį, kovo 19 d., Baltosios Gulbės salėje Kaune Lietuvių katalikų s-gos centro valdyba suruošė dvi paskaitas apie krikščionybę ir bolševizmą. Paskaitų tikslas buvo bešališkai supažindinti mūsų katalikiškąją visuomene su socializmu ir painformuoti apie persekiojimus dėl tikėjimo Rusijoje. Pirmasis kalbėjo kun. prof. A. Maliauskis apie krikščionybę ir bolševizmą. Nupiešęs bolševizmo atsiradimo istoriją prelegentas nurodė į Kautskio tvirtinimą: krikščionybė ir socializmas tiek nesutaikomi, kaip ugnis ir vanduo. Arba socializmas, sako prelegentas, arba kirkščionybė. Socialistai krikščionybę naikina ir griauna, mes turime ją, ginti. Mūsų pakalbėjimų socialistai neišsigąs. Norėdami krikščionybę apginti, turime imtis praktiško veikimo: organizuotis, per spaudą kelti socialistų skelbiamas nesąmones, apie socializmą aiškinti visose mokyklose ir t. t. Po šios paskaitos orkestrui griežiant gedulo maršą atsistojimu pagerbiami tikėjimo kankiniai Rusijoje. Toliau kan. dr. Tumas - Vaižgantas skaitė antrąją paskaitą, „Ar privalo krikščionių pasaulis reaguoti į Rusijoje daromas baisybes“. Susirinkome prisidėta prie protesto dėl persekiojimo tikinčiųjų Rusijoje. Ar tai nebus kišimasis į valstybės vidaus tvarką, ko paprastai valstybių tarpe vengiama. Prasidėjus Rusijoje revoliucijai ir siaučiant matrosams, užsieniai į tai žiūrėjo su panieka ir laukė, kad tos aistros pamažu išnyks, kraštas susitvarkys. Tačiau siautimas ėjo ir toliau. Pradėta organizuoti bendri ūkiai. Pradedama kištis į senosios tvarkos, jų manymu, palikimą, šeimą ir tikybą. Šeima tokia, kokia ji yra, esanti žmogaus laisvės varžtas, susijungti reikią laisvai. Ir padaryta: susijungimas 3 rubliai kaštuoja, išsijungimas 2 rubliai. Prasidėjo didžiausias ištvirkimas, ką rodo ir pačių bolševiku tam tikros ankietos daviniai. Bolševikai veda savo reformą toliau. Šių dienų Rusijos valdovams religija yra kažkieno, monarchizmo ar kito ko, nereikalingas padaras. Ji organizacija, galybė. Reikia ją naikinti. Pradėta nuo ganytojų. Vienus žudo, kitus ištremia. Nelikus ganytojų, žmonės, turėtų iškrypti. Bet liko bažnyčios, kuriose ir be dvasininkų susirinkę žmonės meldžiasi. Imta griauti ir profanuoti bažnyčias, paverčiant jas muziejais, kinais, salėmis. 150.000.000 tauta kenčia, savo širdy protestuoja. Gal daugiau kaip 90% rusų tautos žmonių yra tikybos kankiniai. Sujudo Europos visuomenė, pradėjo nebeiškęsti ir nebegali ramiai žiūrėti, kada pradedama užgauti asmens šventybė, kada pradedama grabaliotis žmogaus širdy. Religija įgimtas ir šventas dalykas. Galima atimti žmogaus turtus, jo rūbus bet kištis į jo sielos dalykus, negalima. Prasidėjo iš visur girdėtis protestai, giliai užjaučiant kentėtojus. Jiems lengviau bus kentėti ir reikiant dėl tikybos mirti, žinant, kad visas pasaulis su jais. Jiems bus lengviau laukti tų kančių galo. Todėl, anot prelegento, nors mūsų valstybė su bolševikų vyriausybė geruose santykiuose, tačiau niekas negali mums uždrausti reikšti savo užuojauta kenčiantiems. Tai nebus kišimasis į valstybės vidaus tvarką. Jokiu būdu negalima džiaugtis kito tikėjimo žmonių kentėjimu, Rusų tikėjimas maža kuo skiriasi nuo mūsų tikėjimo. Nelemta politika buvo supainiojusi pravoslaviją. Jei politikos nebūtų, tos pačios bažnyčios būtų tik rytų ir vakarų apeigos. Kas mums lieka daryti? Svarbiausia melsti Dievo užtarymo kad Jis padėtų rusams išturėti. Pačiu rusų pranašai sako, kad rusai dabar kenčia už savo kaltes. Rusai supras su laiku savo ligą, jau eina tais supratimo keliais. Paskaitų pasiklausyti buvo prisirinkusi salė statiniu. Klausytojai daug kartų plojimu pareiškė savo užuojautą.


JAUNASIS DARBININKE, pažink konkrečiąją ekonomiką

PARTIJOS XX suvažiavimo Direktyvos dėl šeštojo penkmečio - nauja, didinga komunistinės visuomenės kūrimo programa. Tarybinė liaudis su neapsakomu politiniu ir gamybiniu pakilimu stojo į kovą už sėkmingą valstybinės reikšmės uždavinių igyvendinimą, už penkmečio plano įvykdymą ir viršijimą. Drauge su visais darbo žmonėmis Blame visaliaudiniame sąjūdyje aktyviai dalyvauja ir tūkstančiai Tarybų Lietuvos pramonės įmonių, transporto ir statybų jaunųjų gamybininkų. Suprantama, kad tai iškelia uždavinį įmonių komjaunimo organizacijoms sustiprinti vadovavimą jaunimui sprendžiant gamybinius klausimus, paskatinti jaunimą gerinti visus gamybinius rodiklius. To neįmanoma sėkmingai atlikti nesigilinant į gamybos klausimus, nuodugniai neišnagrinėjus ir nepažinus konkrečios ekonomikos. Ir iš tikrųjų, kaipgi komjaunimo organizacijos vadovas, komjaunuolis-aktyvistas gali giliai išnagrinėti, kodėl įmonėje gaminių savikaina vis dar aukšta, kas trukdo sėkmingai kelti darbo našumą, kokie trūkumai yra planuojant ir organizuojant gamybą, jei jis pats šioje srityje beveik nieko nenusimano. Kaip galima paaiškinti jaunam darbininkui, dar gaminančiam broką, kaip ir į ką atsiliepia jo blogas darbas, jei pats aktyvistas tiksliai to nežino. Nekalbėti apie tai su jaunimu, reiškia - nepadėti jaunajam gamybininkui plėsti jo akiratį, kelti jo sąmoningumą, reiškia - nepakankamai skiepyti jaunuoliui socialistinę pažiūrą į darbą, meilę savo profesijai. Kad to nebūtu, kiekvienos įmonės komjaunimo organizacijos vadovo, komiteto pareiga - nedelsiant organizuoti komjaunimo aktyvo, visų jaunųjų gamybininkų mokymąsi, gilų ir nuodugnų konkrečios ekonomikos klausimų nagrinėjimą. Tam tikslui galima panaudoti įvairias formas. Gerai darys komjaunimo organizacijos, jeigu jos organizuos pasikalbėjimus, pranešimus konkrečiosios ekonomikos klausimais, išplaukiančiais iš jų įmonės, cecho darbo, gyvenimo. Aišku, kad savo jėgomis tai sunku padaryti. Todėl galima ir reikia pasiekti, kad į šį darbą visų pirma įsijungų jaunieji gamybos specialistai inžinieriai, technikai, ekonomistai, planuotojai. Juk jų kiekvienais metais kiekvienoje įmonėje vis daugiau! Tai žmonės, kurie daugumoje baigė aukštąsias mokyklas ir gali suteikti rimtą, kvalifikuotą paramą. Antra vertus, reikia ir galima organizuoti paskaitas paskirais konkrečiosios ekonomikos klausimais, pakviesti prityrusius lektorius – aukštųjų mokyklų dėstytojus, ekonomikos žinovus. Ryšium su ekonomikos nagrinėjimu monės komjaunimo organizacijos turi atkreipti rimtą dėmesį į techninių bibliotekų veiklą. Juk dabar daugelyje įmonių ligi šiol techninės bibliotekos arba visai nesudarytos arba labai silpnai veikia. Ten maža reikalingos literatūros ir ekonomikos klausimais. Dažniausiai, norėdamas pasirinkti reikiamą knygą, jaunuolis netgi negauna konsultacijos, patarimo. Todėl komjaunimo organizacija privalo kreiptis į monės vadovybę, pareikalauti, kad techninės bibliotekos būtų sutvarkytos. Visiškai suprantama, kad vien savo jėgomis įmonių komjaunimo organizacijos negalės sėkmingai išspręsti šio svarbaus uždavinio, jei jiems laiku nepadės komjaunimo rajonų bei miestų komitetai. Juk komjaunimo komitetai turi daugiau galimybių panaudoti kvadifikuotus paskaitininkus, pranešėjus, organizuoti miesto įmonių komjaunimo aktyvui, propagandistams seminarus, lektoriumus. Būtina atitinkamai organizuoti ir lektorių bei pranešėjų grupių darbą. Reikia į jį įtraukti kvalifikuotus ekonomistus, gamybos specialistus ir pasiekti, kad jie ruoštų įdomias, populiarias paskaitas komjaunimo aktyvui, jauniesiems gamybininkams. Ryšium su tuo vertėtų peržiūrėti tų grupių darbo planus, įtraukti į tematiką daugiau paskaitų konkrečios ekonomikos klausimais. Be to, reikia imtis veiksmingų priemonių, kad komjaunimo politinio švieimo tinklo propagandistai, nagrinėdami su jaunimu partijos XX suvažiavimo medžiagą, atkreiptų rimtą dėmesį klausimų, susietų su konkrečia ekonomika, aiškinimą, remtųsi gyva medžiaga iš to kolektyvo darbo ir gyvenino. Tuo tikslu būtina pasiekti, kad propagandistai patys gvildentų ekononikos klausimus, nuolat bütų fabrike ar gamykloje, kurios jaunimui jie dėso, sužinotų, kokia ten padėtis, kokie gamybiniai rodikliai ten pasiekti. Tai eis propagandistams įdomiau, prieinamniau ir suprantamiau dėstyti medžiagą, sieti ją su aktualiausiais dienos klausimais. LLKJS miestų ir rajonų komitetai, vykdydami šį labai svarbų darbą, turi artimai bendradarbiauti su politinių ir mokslinių žinių skleidimo draugijos skyriais, perduoti jiems jaunimo pageidavimus, jį dominančius ekonomikos klausimus, derinti su skyriais paskaitinį darbą. Nėra jokių abejonių, kad konkrečiosios ekonomikos nagrinėjimas igalins įmonių komjaunimo organizacijas labiau gilintis į gamybos klausimus, dalykiškai vadovauti jauniesiems gamybininkams, padėti jiems kovoje už šeštojo penkmečio įgyvendinimą pirma laiko. Todėl visų komjaunimo vadovaujančių organų pareiga - nedelsiant suorganizuoti aktyvo mokymą, imtis visų priemonių, kad jis būtų reguliarus, įdomus.


Priėmimas Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Ambasadoje

Birželio 18 d. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius surengė priėmimą Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento Josipo Broz-Tito garbei. Priėmime dalyvavo: Josipas Broz-Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis su žmona, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, Respublikos Prezidento Generalinis sekretorius Jožė Vilfanas, Valstybės vidaus reikalų sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Valstybės sekretoriaus pavaduotojas Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, Respublikos Prezidento Protokolo šefas Slovenas Smodlaka, Vyriausiojo Kariuomenės Vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas generolas majoras Milanas Žeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Cobeličius ir kiti Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos nariai. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas su žmona, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, N. A. Muchitdinovas, J. A. Furceva, N. M. Švernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas A. P. Volkovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai S. R. Rašidovas, K. M. Ozolinis, O. V. Kusinenas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojai V. A. Kučerenko, V. V. Mackevičius, M. V. Chruničevas, RTFSR Ministrų Tarybos pirmininkas M. A. Jasnovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius N. M. Pegovas, Tarybų Sąjungos Nepaprastasis ir Igaliotasis Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firibinas, TSRS ir RTFSR Ministrai, Tarybų Sąjungos maršalai, ministrų pavaduotojai, TSRS ir RTFSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, Tarybinés Armijos generolai ir karininkai, visuomeninių organizacijų atstovai, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, TSRS Ministrų Tarybos, TSRS Užsienio reikalų ministerijos, TSRS Gynybos ministerijos, TSRS Kultūros ministerijos, Užsienio prekybos ministerijos, Vyriausiosios ekonominių ryšių reikalų valdybos atsakingieji darbuotojai, mokslo ir kultūros veikėjai, tarybiniai ir užsienio žurnalistai. Priėmime buvo viešintis Maskvoje Indijos Respublikos Viceprezidentas dr. S. Radhakrišnanas. Priėmime taip pat dalyvavo Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybinės ekonominės delegacijos nariai su JFLR Sajunginės vykdomosios večės nariu, Sąjunginiu valstybės sekretorium finansų reikalams Avdo Humo. Svečių tarpe buvo diplomatinių atstovybių vadovai, akredituoti TSR Sąjungoje, ambasadų ir misijų bendradarbiai. Prieš prasidedant priėmimui, buvo atlikti TSRS ir JFLR valstybiniai himnai. Dalyvaujantiems priėmime buvo surengtas didelis simfoninis rusų, tarybinių ir jugoslavų kompozitorių kūrinių koncertas.


Ar Izraeliui naudinga vykdyti tarptautines taikos sutartis

Pirmadienį Izraelio parlamentas pasisakė už pirmalaikius rinkimus. Stebina tai, kad už jų surengimą balsavo 81 parlamentaras, 31 buvo prieš. Už opozicinės Darbo partijos projektą balsavo ir dalis valdančiosios ”Likud” partijos atstovų. Opozicinės darbo partijos atstovas pareiškė, kad valdančioji partija prarado žmonių ir Kneseto pasitikėjimą, ”atėjo galas siaubingai ministro pirmininko Benjamino Netanjahu politikai”. Šiame sakinyje reikėtų įsidėmėti žodį ”siaubingai”. Iš tikrųjų Netanjahu politika nebuvo siaubinga, tik nacionalistinė. Žydai kol kas neapsisprendė, ką daryti su Izraelio valstybėje gyvenančiais 2,5 mln. arabų: juos asimiliuoti ar nuo jų atsiskirti. Problema nėra paprasta, kai kuo primena mūsų sesės Latvijos rusų daugumos problemą, atsiradusią dėl to, kad sovietmečiu komunistinė latvių etninė nomenklatūra buvo silpnesnė už rusiškąją. Izraelyje žydų yra apie 5 mln., todėl asimiliuoti 2,5 mln. arabų yra sunku. Šiuo atžvilgiu Latvijos padėtis yra geresnė: jos rusakalbiai lojalesni Latvijai negu Izraelio palestiniečiai Izraeliui. Nežinant konkrečių faktų, sprendžiant tik iš naujienų agentūrų pranešimų, sunku įsivaizduoti bent vieną palestinietį, lojalų Izraelio valstybei, nebent jis būtų Mosado agentas ar koks nors mankurtas. Izraelio valstybė, pasirašiusi Vai Milso sutartį ”teritorija už taiką”, įsipareigojo netrukdyti palestiniečiams įkurti savo valstybę. Tuo atveju Palestina būtų amorfinė valstybė, sudaryta iš dviejų teritorijų: Gazos ruožo ir Vakarų kranto. Šios teritorijos būtų visiškai izoliuotos, tarp jų būtų Izraelis. Kartu Izraelis ir JAV slaptai propaguoja Palestinos valstybės konfederaciją su Jordanija. Ši idėja kol kas nepriimtina Izraeliui, nes daugelis žydų mano, kad arabus galima išvyti iš Izraelio. Deja, tam reikia laiko. Dėl to ir sukelta Izraelio politinė krizė. Netanjahu vyriausybė atsistatydina. Praeis pusė metų. Per tą laiką Vai Milso sutartis nebus vykdoma. Izraeliui to ir reikia.


Mes niekad nesame pasakę, kad Klaipėdos konvencija yra sudariusi ideališką bazę santykiams tarp autonomiško Klaipėdos krašto ir centro valdžios. Atvirkščiai. Mes visada tvirtinome, kad šioji Konvencija su jos priedais, o ypač Klaipėdos Teritorijos statutas turi daug spragų ir neaiškumų, galinčių sukelti ir sukeliančių įvairių nesusipratimų. Šitie nesusipratimai, kaip parodė gyvenimo praktika, nemaža trukdo Klaipėdos kraštui suaugti su Lietuvos Respublika į bendrą politinį, ekonominį ir kultūrinį vienetą. Tuo tarpu nereikia, rodos, kartoti, kad toks suaugimas yra tiek visos valstybės, tiek Klaipėdos krašto interesuose. Svarbiausias Klaipėdos krašto ekonominis veiksnys yra Klaipėdos uostas. O šio uosto tarpimas visiškai pareina nuo to, kaip tampriai jis bus surištas su savo hinterlandu — Lietuva. Lygiai taip pat yra suinteresuota Lietuvos Valstybė Klaipėdos uosto augimu ir gerove. Dedami uostui patobulinti ir išplėsti milijonai čia kalba geriau už visokius išvedžiojimus. O naujai statomi geležinkeliai, kurie turi surišti Klaipėdos uostą tiesiausiu keliu su tolimiausiais Lietuvos kampais ir paskatinti tranzitą per Klaipėdos uostą iš užsienių, ar nėra geriausias įrodymas, kad Lietuvos Respublika laiko Klaipėdos uostą gyviausiu savo ekonominio gyvenimo nervu? Ir statistikos duomenys aiškiausiai rodo, kad Klaipėda, kaip Lietuvos išėjimas į jūrą, turės gražią ateitį. Ta ateitis jau verčia susirūpinti Klaipėdos konkurentus — Karaliaučių ir Liepojų. Jeigu Vokietija, pasirašydama su Lietuva prekybos sutartį, dėjo pastangų palengvinti Karaliaučiaus uostui konkurenciją su Klaipėda, tai reikia manyti, kad suinteresuoti Vokietijos sluoksniai mato čia sau iš Klaipėdos pusės rimtą pavojų. Kaip tenka patirti panašių pastangų deda ir latviai, norėdami išgauti palengvinimų Liepojaus uostui. Tai vis rodo, kad ir mūsų kaimynai labai aukštai vertina Klaipėdos uosto ekonominį suaugimą su visa Lietuvos valstybe. Dar daugiau Klaipėdos krašto ir uosto reikšmę Lietuvai vertino Santarvės valstybės. Tai gražiai matyt iš tų sąlygų, kuriomis šios valstybės pripažino Lietuvos suverenitetą Klaipėdos krašte. Čia Lietuvai buvo uždėtos, taip sakant, ir finansinės ir politinės kontribucijos. Už juridinį suvereniteto Klaipėdos krašte perdavimą, Lietuva gavo labai ir labai brangiai užmokėti. Tuo labiau Lietuvai reikia branginti tai, kas jai yra tekę brangia kaina. Dėl to iš Lietuvos valstybės organų pusės visados buvo rodoma didžiausio susirūpinimo dėl, greitesnio Klaipėdos krašto suaugimo su visa Respublika. Neduodant Klaipėdos Konvencijai tobulos bazės santykiams tarp autonomiškos ir centro valdžios, tas suaugimas galėjo būti pagreitintas tik rodant iš abiejų pusių geros valios. Rodydama tos valios iš savo pusės, Lietuvos vyriausybė turėjo pagrindo laukti tokio pat atsinešimo ir iš autonomiškos valdžios pusės. Tačiau čia daugely atsitikimų teko apsivilti. Autonomiškoji Klaipėdos krašto valdžia dažnai neatsižiūrėjo į reikalą išlaikyti pusiausvyrą tarp bendrų valstybės reikalų ir vietinių uždavinių ir savo siekimuose statė pirmoje vietoje Krašto, o ne visos valstybės reikalus. O buvo atsitikimų, kad tariamieji Krašto reikalai buvo tik priedanga tam tikrai politinei linijai, kurios jau jokiu būdu su Lietuvos valstybine idėja suderinti nebuvo galima. Iliustracijai to, kas pasakyta, galima rasti pavyzdžių netolimoje praeity kiek tik norima. Kai kurie jų, atpasakoti laikraščio skiltyse, atrodytų anekdotais. Tačiau tie, kuriuos tai liečia, šiuos anekdotus gerai žino, ir mes jų čia nekartosime, Priminsime tik istoriją su įstatymu dėl pensininkų Klaipėdos krašte aprūpinimo ir Klaipėdos krašto Seimelio rezoliuciją dėl degtukų monopolio Lietuvoje. Pirmame atsitikime atitinkami Klaipėdos krašto autonomiškos valdžios organai iš pradžių buvo bemėginę aiškinti, kad Lietuvos pasirašyta su Vokietija sutartis dėl pensininkų Klaipėdos krašte aprūpinimo visiškai nesanti Klaipėdos kraštui privaloma, nes, girdi, vedant dėl tos sutarties derybas nedalyvavę Klaipėdos krašto atstovai. Dėl to buvo mėginta atsisakyti ir išleisti numatytus toje konvencijoje įstatymus. Vėliau, kai paaiškėjo, kad tokiu keliu savo linijos išvesti negalima, Seimelio buvo priimtas įstatymas, bet toks, kuris vėliau patiems jo autoriams pasirodė nerimtas. Šiuo įstatymu buvo siekta uždėti Lietuvos Vyriausybei pareiga paskirti iš centro pensininkams aprūpinti lėšų. Antrame atsitikime, paskelbus „Valstybinio degtukų monopolio įstatymą“, kurs pavedė valstybei išimtiną teisę degtukus ir jų šiaudelius gaminti, išvežti, įvežti ir pardavinėti visoje respublikos teritorijoje, Klaipėdos krašto Seimelis rado, kad toks įstatymas Klaipėdos kraštui negali būti taikomas, ir savo posėdy gegužės 16 d. iškėlė formalų protestą. Panašių atsitikimų, kur Klaipėdos krašto autonomiškos valdžios įstaigos atsistoja opozicijoje centro valdžios žygiams ir sumanymams, liečiantiems visą valstybę, galima būtų nurodyti daugybę. Visi tie atsitikimai rodo, kad autonomiškoji Klaipėdos krašto valdžia turi savotišką mastą valstybės reikalams vertinti, ir kad tas mastas toli gražu nesutampa su centro valdžios gerais norais. Pav. dėl degtukų monopolio Klaipėdos Statute nėra nuostatų, kurie draustų tokį monopolį Klaipėdos krašte įvesti. Penktas statuto straipsnis, kurs nurodo Klaipėdos krašto autonomijos ribas, priešingai, baigiasi žodžiais: „Nei vienas šio straipsnio nuostatų nekliudo Lietuvos Respublikos ir Klaipėdos krašto įstatimdavystės organams imtis legalių priemonių įstatymams ir patvarkymams suvienodinti“. Vadinasi, reikia tik geros valios iš abiejų pusių, kad kylantieji dėl kompetencijos nesusipratimai būtų likviduoti. Tačiau gyvenimo praktika rodo, kad autonomiškoji krašto valdžia dažnai siekia ne likviduoti nesusipratimus, o juos gilinti. Tokiomis aplinkybėmis darosi sunku susikalbėti ir klausimais, dėl kurių Klaipėdos statutas duoda aiškių nurodymų. Čia Lietuvos vyriausybei, nešančiai atsakomybę už visos valstybės reikalų tvarkymą, suprantama, tenka atsižvelgti į visumos reikalus ir savo žygius derinti su visos valstybės gerove. O ten, kur iš antros pusės pritrūksta geros valios „imtis legalių priemonių įstatymams suvienodinti“, centro valdžiai belieka vadovautis pasirašytų konvencijų ir susitarimų raide. Tai, aiškumo dėliai, reikia dar kartą pabrėžti.