7-tas lietuvių latvių vienybės kongresas Rygoj

Kongrese dalyvavo daug aukštos latvių visuomenės atstovų Vakar Rygos latvių lietuvių draugijos rūmuose prasidėjo 7-to latvių lietuvių kongreso darbai. Svečiai iš Lietuvos į kongresą atvyko dar šeštadienį vakare. Stoty juos sutiko didelė minia rygiečių su latvių lietuvių vienybės nariais ir karo orkestru. Sutikusių tarpe buvo taip pat Latvijos pasiuntinys Kaune p. Liepinš ir Lietuvos pasiuntinybės Rygoj atstovų. Trumpa kalba svečius pasveikino latvių lietuvių vienybės vicepirmininkas prof. Vilsonas. Jam lietuviškai atsakė lietuvių latvių vienybės pirmininkas p. Raupys. Po sveikinimų orkestras sugrojo lietuvių ir latvių himnus. Dalį svečių rygiečiai išsivežiojo pas save. Kiti nuvyko į jiems paskirtus viešbučius ir bendrabučius. Atvykusiems su vienybės ekskursija žurnalistams pagerbti žurnalistų sąjungos pirmininkas p. Skalbe šeštadienį vakare surengė vakarienę, kurioj dalyvavo žurnalistų sąjungos valdybos nariai ir laikraščių atstovai. Vakarienė praėjo labai draugingoj nuotaikoj. Žurnalistai kalbėjo apie dviejų tautų susiartinimą ir apie žurnalistų bendradarbiavimą. Sekmadienį įvyko iškilmingas kongreso atidarymas. Iš ryto miestas pasipuošė tautinėmis vėliavomis. Apie 1 val. į latvių draugijos salę pradėjo rinktis lietuvių latvių vienybės veikėjai ir gausingi svečiai, kurių tarpe buvo taip pat Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Dailidė, Latvijos pasiuntinys Kaune p. Liepinš, seimo vicepirmininkas vyskupas Rancans, seimo atstovas Milbergas ir prof. Balodis, pulk. Indans ir kiti. Atsilankiusių svečių tarpe buvo daug rašytojų ir žurnalistų, tarpe jų Rainio našlė Aspazija, Skalbe, Emilija Prūsienė, Virza ir kt. Kongreso atidaryme kalbėjo latvių lietuvių vienybės pirmininkas inž. Riteris. Jis nurodė, kad mažoms tautoms gresia pavojai, ir ragino abi tautas vienytis, kad tų pavojų galima būtų išvengti. Po Riterio kalbos išrinktas prezidiumas, į kurį iš lietuvių pusės įėjo prof. Vabalas – Gudaitis — pirmininku, Makauskas ir dr. Juška — nariais, o iš latvių pusės — pirmininku inž. Beržinš, nariais — prof. Blese ir Akmen. Į sekretoriatą išrinkti: Paleckas, Toliušis ir Briedis, Asern, Volmar ir Ticman. Garbės prezidiumą sudarė rašytoja Aspazija, prof. Endziulinš, prof. Berzinš, inž. Ritetris, prof. Šmitas ir kun. Juodvalkis. Pirmiausia, kongresą sveikino inž. Berzinš ir prof. Vabalas – Gudaitis. Po jų kongresą sveikino Lietuvos ministeris p. Dailidė, kuris paminėjo vienybės užsibrėžtus tikslus ir palinkėjo, kad darbas eitų tokia kryptim, kuri leistų įvykdyti pirmam kongrese primtas rezolucijas, jų tarpe Vilniaus klausimu. Toliau ėjo Latvijos ministerio Lietuvai p. Liepinio sveikinimas. Liepinš, tarp kitko, pažymėjo, kad svarbiausias latvių lietuvių vienybės uždavinys — pritraukti į tą vienybę abiejų tautų mases. Miesto vardu kongresą sveikino miesto galva Krievinš, latvių draugijos pirmininkas Kraskaln, žurnalistų sąjungos ir „Jaunakas Zinas“ vardu — Skalbe. Taip pat kongresą sveikino seimo atstovas prof. Balodis, dr. Zanderis, p. Zalidis, rašytoja Aspazija, seimo atstovas Milbergas ir kt. Pažymėtina, kad prof. Balodis ir prof. Zalitis savo sveikinimuose pabrėžė, jog Lietuvos žemės lig šiol nesujungtos, ir susijaudinę linkėjo, kad Lietuvos siekimai įvyktų. Ypač gražus buvo poetės Aspazijos sveikinimas, kuriame, minėdama savo ryšius su Lietuva, tarp kitko, pažymėjo, kad jos pirmas kūrinys buvo iš lietuvių gyvenimo. Ji linkėjo Lietuvai, kad jai grįžtų Vytauto epochos dvasia ir kad įsikūnytų jos švenčiausios svajonės. Sveikinimai užtruko kelias valandas. Be asmeniškų sveikinimų, buvo perskaitytos sveikinimų telegramos, tarp kurių prezidento Kviesio, seimo pirmininko Kalninio, einančio ministerio pareigas ir žemės ūkio ministerio Gulbio, vidaus reikalų ministerio Laiminio ir kitų. Po visų sveikinimų prof. Bagdinas paskaitė referatą „Bendram fronte“. Vakare įvyko Vytauto Didžiojo sukaktuvių paminėjimas. Vakarą atidarė inž. Berzinš suteikdamas žodį Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkui d. Purickiui. Jis vaizdžiai ir įdomiai apibūdino istorinius Vytauto Didžiojo laikus, nurodydamas, kad svarbiausias Vytauto tikslas buvo padaryti Lietuvą galingą. To siekdamas, jis, pirmiausia, stengėsi sudaryti stiprią bazę viduje. Baigdamas, dr. Purickis pabrėžė, kad tokią stiprią bazę Pabaltijy gali sudaryti Lietuva ir Latvija. Jei Vytautas atsikeltų, pirmas jo žodis būtų Lietuvos Latvijos sąjunga. Iš to branduolio sąjunga turėtų plėstis į estus ir pietų tautas (ukrainiečius ir kt.), išskyrus lenkus. Dr. Purickio pranešimas buvo priimtas su triukšmingu plojimu ir išverstas į latvių kalbą. Paskiau įvyko koncertinė dalis, kurioj didelį pasisekimą turėjo „Dziesmuvara“ choras, padainavęs kelias dainas ir lietuviškai. Šiandien kongreso darbai tęsiami. Vakar vakare dr. Purickis išvyko atgal į Kauną.


Kaip pareiškė Rusijos valstybinio Nuosavybės komiteto pirmininkas A.Čubaisas, buvusiems savininkams nebus grąžinamas joks turtas, jiems priklausęs iki 1917 metų. Brifinge Maskvoje jis pranešė, kad taip nutarė Rusijos vyriausybė. Vyriausybės nuomonei, sakė A.Čubaisas, iš dalies įtakos turėjo tai, kad Rytų Europos valstybėse ši problema yra tapusi svarbiausia tolesnio privatizavimo kliūtim


Amerikiečių tauta nori žinoti tiesą apie komunizmą

NIUJORKAS, II. 1. (TASS-ELTA). Vienas JAV Komunistų partijos vadovų Gesas Holas, kalbėdamasis su TASS-o korespondentu, pasidalijo įspūdžiais apie savo neseniai atliktą kelionę po šalies šiaurės vakarų rajonus. Šios kelionės metu jis aiškino JAV Komunistų partijos pažiūras daugeliui dešimčių tūkstančių amerikiečių. „Tai buvo viena įdomiausių kelionių mano gyvenime, – pasakė Holas, – ir aš manau, kad jos rezultatai simbolizuoja kažką visiškai naujo mūsų šalyje – masinį ideologinį posūkį, vykstantį Amerikos jaunimo ir Amerikos studentų tarpe“. Geriausiai tai išreiškė vienas studentas Oregono universiteto susirinkime. „Dabartinei Amerikos studentų kartai, pareiškė jis, – marksizmas-leninizmas ir komunistinės pažiūros yra teisėta mąstymo forma, ir šias pažiūras jie nori rimtai studijuoti“. Gesas Holas nurodė, kad kelionės metu ir ypač jam būnant Kalifornijos valstijoje, Amerikos „ultros“ mėgino organizuoti plačią kampaniją, siekdami neleisti, kad paprastieji amerikiečiai išgirstų Komunistų partijos atstovo kalbą. „Tai buvo ne vien tik paprastas mėginimas neleisti man kalbėti, – pažymėjo Holas. – Tai buvo daroma aiškiai ketinant sukelti masinę antikomunistinę isteriją. Bet šis kėslas sužlugo. Aš kalbėjau Kalifornijos universitete. Masinė isterija šalyje nepaplito“. Nurodydamas savo kalbą Oregono universitete Judženo mieste (Oregono Valstija), kurios klausėsi 12 tūkstančių žmonių, Holas pareiškė, kad čia „ultros“ smarkiai pralaimėjo. Universiteto prezidentas dr. Flemingas jiems pareiškė: „Bet kuris Jungtinių Valstijų universitetas, kuris neleis kalbėti komunistui, labai greitai pavirs antraeiliu universitetu“. Šiame susirinkime Holas pusantros valandos atsakinėjo į klausimus. Holas pastebėjo, kad įdomi net pati klausimų pateikimo tvarka. Viena studentė apėjo publiką su pieštuku ir popieriaus lapu, kuriame turėjo būti įrašyti klausimai. Po to šiuos klausimus peržiūrėjo specialus studentų komitetas, kurio atstovas iš anksto įspėjo susirinkusius: „Mes neleisime kelti jokių kvailų klausimų ir neleisime, kad jie būtų pateikti ponui Holui“. Studentų klausimai, pažymėjo Holas, daugiausia buvo tokie: Kas yra socializmas? Kas yra komunizmas? Kaip Jungtinių Valstijų Komunistų partija vertina kelią į socializmą Jungtinėse Amerikos Valstijose? Kokios taikaus sambūvio problemos? Gesas Holas pažymėjo, jog studentai suprato jo žodžius, kad negalima importuoti arba eksportuoti revoliucijos, ir sutikdavo, kad kalbos apie socialistinės revoliucijos eksportą yra nesąmonė. Toliau Gesas Holas atsakė į klausimą, kokia, jo nuomone, priežastis, kad Amerikos jaunimo tarpe prasidėjo masinis ideologinis poslinkis. „Tai, – pasakė jis, – sukėlė visa eilė įvykių, visa eilė įtakų. Naujoji karta pradeda atspindėti tą naują epochą, kurioje ji auga… Dabartinei kartai iškilusios problemos atspindi tą faktą, kad pasaulyje yra dvi valstybių sistemos. Jos atspindi ir tą faktą, kad socializmas – tai realybė, kad jis yra, kad jis veikia. Vis daugiau jaunųjų amerikiečių supranta, jog jie yra dezinformuojami, jog visa tai, kas jiems kalbama apie Tarybų Sąjungą – yra melas. Jaunimas nori žinoti tiesą“. Gesas Holas pareiškė, kad jis pakviestas kalbėti dar 8 Vakarų koledžuose ir 2 vidurinėse mokyklose. Be to, jis gavo žymių Takomos miesto (Vašingtono valstija) piliečių komiteto kvietimą. Šiame mieste „ultroms“ pavyko įbauginti vietos pareigūnus ir priversti juos uždrausti jam kalbėti. Holas pasakė, jog komiteto nariai jam pranešė, kad jiems gėda dėl to, kas įvyko Takomoje ir kad, jeigu jis sutiksiąs, jie organizuos gausų mitingą, kad ir atvirame lauke, jeigu negalės gauti salės.


Rusijos komunistams nesunku buvo socializuoti pramonę, prekybą, bankus, miestų turtą. Čia užteko išleisti dekretą. Jam įvykdyti komunistai turėjo pajėgų. Daug sunkesnis dalykas su žemės ūkiu. Visoj Rusijoj priskaitoma apie 25 milijonai ūkių. Socializuoti 25 milijonus ūkių bolševikai neturėjo galimybės. Pradžioje 1919, 1920, 1921 metais buvo daryta bandymai, bet vis dėlto didesnių rezultatų nepasiekta. Leninas matė šito sumanymo visus sunkumus ir dėl to jis, padaręs šiek tiek bandymų, paliko ūkininkus ramybėj. Vadinasi, žemės ūkis ir toliau gyveno individualiniu metodu. Tiesa, ūkininkai daug kentėjo dėl laisvos prekybos suvaržymo. Jie buvo priversti brangiai mokėti už pramonės gaminius ir pigiai parduoti savo produktus. Be to, buvo spaudžiami aukštais mokesčiais, rekvizicijomis ir kitomis prievolėmis. Ypač pasiturintieji ūkininkai buvo apkraunami visokiomis naštomis. Tačiau vis dėlto šiaip taip vertėsi. Paėmus komunistų diktatūrą Stalinui, dalykai pakitėjo. Stalinas sumanė socializuoti ir žemės ūkį. Jis pradėjo šitą vykdyti dviem keliais: kurdamas „sovchozus” ir „kolchozus”. „Sovchozai” (sovietskija choziajstva) tai valstybės ūkiai, kuriuose dirba žemės darbininkai. Šitie ūkiai turėjo būti, anot komunistų, „duonos fabrikai” (chlebnyja fabriki). „Sovchozams” buvo imama valstybės, bažnyčios žemės, „kulakų” ūkiai ir kit. Lygiagrečiai su „sovchozais” buvo varomas „kolchozų” kūrimas. „Kolchozai” tai kolektyviniai ūkiai (kolektyvnija choziajstva). Juos steigé patys ūkininkai, valdžiai prižiūrint ir vadovaujant. Šitie ūkiai buvo laikomi ūkininkų kolektyvo nuosavybe. „Kolchozai” turi paprastai nuo kelių šimtų iki keliolikos ir net kelių dešimčių tūkstančių ha. Šituose ūkiuose ūkininkai dirba agronomų prižiūrimi ir dalinasi gautais vaisiais. Kolchozų kūrimas, žinoma, daug lengvesnis, negu sovchozų. Sovchozams reikia duoti netik žemę, bet ir visą nejudomą ir judomą inventorių su apyvartos kapitalu. Kolchozuosna gi ėjo ūkininkų inventorius. Valstybei reikia duoti tiktai agronomus, mašinas, sėklas ir papildyti įvairius nepriteklius. 1928 ir 1929 m. pradėta intensingai varyti ūkininkus į kolchozus. Nieko neturinti kaimo biednuomenė, nusigyvenę, susibankrutiję ūkininkai, žinoma, ėjo į kolchozus lengviau. Jiems nieko nereikėjo nustoti, o kolchozuose jie turėdavo lygias teises su tais, kurie įdėdavo į kolektyvinį ūkį daug turto. Užtat šiek tiek pasiturintieji ūkininkai, kurie savo darbu ir rūpesčiu pasiekė mažesnio ar didesnio gerbūvio, buvo didžiausi kolchozų priešininkai. Jiems eiti į kolchozus reiškė nustoti visų, gal daugelio metų darbo, vaisių, gyventi ir dirbti su visokiais tinginiais, valkatomis ir kitais panašiais elementais. Visi toki ūkininkai ir kiti šiokiu ar tokiu būdu nesutinkantieji su komunistais apšaukta „kulakais” ir prieš juos pradėta represijos. Jie apdėti nepakeliamais mokesčiais, iš jų atimdinėta javai, gyvuliai ir kiti ūkio produktai. Šitas egzekucijas darydavo valdžios organai ir komunistai, padedami kaimo biednuomenės, valkatų. Žinoma, privesti prie paskutiniosios ūkininkai vietomis pradėjo gintis: tai vienur, tai kitur atsitikdavo pasipriešinimai valdžios organams, sužalojimai ir užmušimai komunistų ir jų agentų, sovchozų ir kolchozų padegimai ir panaš. Beginkliai neorganizuoti ūkininkai nedaug tegalėjo pasipriešinti. Pasipriešinimui kur nors pasireiškus, ten ateidavo policija, kariuomenė, ginkluoti komunistai ir visi, rodžiusieji pasipriešinimą, arba šiaip įtarti, buvo skaudžiai baudžiami. Tokia kova su ūkininkais ėjo porą metų. Represijos prieš kulakus darėsi vis griežtesnės, žiauresnės. Komunistų vadovybės dalis, su Rykovu, Bucharinu ir kitais žymiais vadais priešaky, norėjo sustabdyti, arba bent sušvelninti šitą ūkininkijos naikinimą. Bet Stalino visagalybė greit juos apšaukė dešiniaisiais opozicionieriais, paklydėliais ir jie turėjo kapituliuoti. Komunistų partijos centro komitetas, priimdamas pernai „piatiletkos” programą, nutarė tos „piatiletkos” bėgy sukolektyvinti visą žemės ūkį. Einant šita programa, 1930 mn. reikėjo sukolektyvinti apie 22—24 milijonus ha dirbamos žemės, kas sudaro apie 20% visos Rusijos dirbamo žemės ploto. Bet šių metų pradžioj nutarta, kad jau iki šio pavasario būtų sukolektyvinta 30 milijonų ha. Kreditai šiam reikalui pakelti nuo 270 iki 500 milijonų rublių. Marksistinių agronomų susivažiavime, pereitų metų gale, Stalinas paskelbė kulakus klasiniais proletariato priešais, kurie privalo būti išnaikinti be jokios atodairos. Jis pareiškė esą dabar sovietų agrarinė politika daranti griežtą pasukimą prie kapitalistinio žemės ūkio likvidavimo ir pakeitimo jo kolektyvine bei socialistine sistema. Kulakai imta surašinėti ir jų priskaityta iki šiol apie penki milijonai. Prasidėjo griežtas bepardoninis kulakų naikinimas. Iš jų pradėta atimdinėti ūkiai, o jie patys siųsta į Sibirą arba į šiaurės rajonus. Išsigandę tokių žiaurių represijų, ūkininkai masėmis pradėjo dėtis į kolchozus. Kad išgelbėtų nors dali savo turto, jie parduodavo viską, kas tik buvo galima: gyvulius, javus, padarines, kur galima ir trobas. Pardavinėdavo už niekus, už tiek, kiek kas duodavo. Išdraskę, išnaikinę tokiu būdu savo ūkius, jie eina į kolchozus. Kadangi daugiausia pasipriešinimo prieš kolektyvizaciją rodė derlingiausios sritys, kaip Pavolgis, Ukraina, tai ant jų ir buvo labiausia užgulta. Sovietų spauda praneša, kad iki vasario 20 d. kolektyvizacija apėmė apie 12,5 milijonų ūkių, vadinasi, lygiai pusę visų ūkininkų. O Ukrainoj ir Pavolgy kolektivizuotų ūkių skaičius pasiekė net 80% visų ūkių. Kokiomis žiauriomis priemonėmis buvo vedama kolektyvizacija, geriausia liudija faktas, kad arčiau sienų gyvenantieji ūkininkai viską pametę ir visko išsižadėję, masėmis pradėjo bėgti Lenkijon, Latvijon, Estijon. Pagaliau patys kolektyvizacijos autoriai suprato, kad tai yra gryniausias žemės ūkio naikinimas, kuris gali atnešti Rusijai naują katastrofingą badą. Pats Stalinas neseniai paskelbė raštą, kuriame įspėja prieš perdaug skubią kolektyvizaciją. Jis peikia visišką kolektyvizavimą ir pataria pradėti žeme, paliekant gyvą inventorių kol kas dar privačia nuosavybe. Nuo to rašto pasirodymo ir spauda pradėjo akciją prieš „skubotą kolektyvizavima”. „Pravda” praneša, kaip vienoj vietoj palei Odesą savaitės bėgy tapo „kolektyvizuota”, geriausia sakant, sunaikinta 400 ūkių. Nusigandę tokio kolektyvizavimo visi kiti ūkininkai, net ir mažiausi, išpardavė už niekus visas atsargas, visą gyvą ir negyvą inventorių ir dabar pavasariui ateinant neturės kuo nei dirbti, nei ką sėti. Žinoma, negali būti nei kalbos, kad valstybė galėtų aprūpinti sėklomis, inventoriu, mašinomis kelias dešimts milijonų ha sukolektyvintos žemės. O „susikolektyvinę” ūkininkai, žinoma, viso ko lauks iš valstybės. Taigi matyti, kad šitas naujas socializacijos eksperimentas sunaikins ir žemės ūkį.


TASSo korespondentas N. Turkatenko praneša: Izraelio ginkluotosios pajėgos 1955 metų gruodžio 11 d. užpuolė Sirijos teritoriją; 1956 metų spalio mėnesį dalyvavo agresijoje prieš Egiptą; 1960 metų vasario 1 d. įsiveržė į demilitarizuotą zoną; 1960 metų kovo ir balandžio mėnesiais Izraelis įvedė karines dalis į Jeruzalės miestą ir pagaliau 1962 metų kovo 16–17 d. d. pradėjo ginkluotą agresiją prieš Sirijos Arabų Respubliką Tiberiados ežero rajone – toks toli gražu ne pilnas agresyvių Izraelio veiksmų prieš arabų šalis sąrašas, kuris buvo pateiktas Saugumo Tarybos posėdyje kovo 28 d. Šis posėdis buvo sušauktas pareikalavus SAR vyriausybei, kuri nurodė, kad pažeidžiančio SNO įstatus ir Izraelio bei Sirijos paliaubų susitarimą Izraelio agresyvūs veiksmai sudaro grėsmę tarptautinei taikai ir saugumui. Naktį iš kovo 16 d. į 17 d., pranešė Saugumo Tarybos nariams pakviestas į Tarybos posėdį SAR atstovas, Izraelio ginkluotosios pajėgos įsiveržė į Sirijos teritoriją ir mėgino okupuoti Sirijos teritorijos dalį. Saugumo Taryba turi kuo griežčiausiai pasmerkti agresyvius Izraelio veiksmus, dėl kurių žuvo nekaltų žmonių, ir priversti Izraelį vykdyti SNO įstatus ir paliaubų susitarimą. Jungtinės Arabų Respublikos atstovas pasipiktinęs atkreipė Saugumo Tarybos narių dėmesį į tą faktą, kad Izraelis, niekada neatsisakydamas agresijos, jeigu tai gali jam lengvai praeiti, po to pats iškelia daugybę kaltinimų agresija savo paties agresijos aukai. Kaip tik tokio manevro griebėsi Izraelio atstovas ir šį kartą. Pakviestas į Saugumo Tarybos posėdį Izraelio delegatas tvirtino, kad Izraelis kovo 16–17 d. d. vykdė karo veiksmus prieš SAR todėl, jog „reikėjo apginti Izraelio piliečių gyvybę bei turtą ir savo teritorijos vientisumą“. Būdingą poziciją užėmė JAV atstovas Stivensonas, kuris vienodai traktavo tiek agresorių, tiek ir jo auką. Pasiūlęs atidėti Saugumo Tarybos posėdį, kol atvyks į Niujorką SNO komisijos paliauboms Palestinoje stebėti štabo viršininkas fon Hornas, Stivensonas ragino tiek SAR, tiek ir Izraelį vykdyti paliaubų susitarimą. TSRS atstovas P. Morozovas nesutiko su tokiu klausimo kėlimu. Jis parėmė SAR reikalavimus pasmerkti Izraelį už jo agresiją prieš Siriją. Tarybų Sąjungos atstovas pabrėžė tą faktą, kad dokumentai ir duomenys, taip pat ir kai kurie Izraelio duomenys, neginčijamai rodo, jog Izraelis įvykdė ginkluotą agresiją prieš Sirljos Arabų Respubliką, pažeidęs SNO įstatus ir paliaubų susitarimą. Sekantis Saugumo Tarybos posėdis numatytas ateinančios savaitės pradžiai, nes, kaip žadėjo einantis SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tanas, generolas fon Hornas iki to laiko jau atvyks į Niujorką.


Dar keturi nauji nariai SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje

SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija prasidėjo vakar 15 valandą 32 minutės Niujorko laiku (22 valandą 32 minutės Maskvos laiku). Posėdį atidarė ankstesnės SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesijos pirmininkas Tuniso užsienio reikalų ministras Monžis Slimas. Jis pasveikino sesijos darbe dalyvaujančias delegacijas. Iš 17 šalių, jų tarpe TSRS, Indonezijos, JAV ir kitų šalių, atstovų buvo išrinktas įgaliojimų tikrinimo komitetas. Po to sesijos dalyviai slaptu balsavimu išrinko SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos pirmininku Pakistano atstovą Mohamedą Zafrula-chaną. Užimdamas pirmininko postą, Mohamedas Zafrula-chanas pasakė kalbą, kurioje padėkojo delegatams. Sesija priima į SNO narius keturias naujas valstybes – Ruandos respubliką, Burundžio karalystę, Jamaiką, Trinidado ir Tobago valstybę, kurias priimti rekomendavo Saugumo Taryba. Dalyviams plojant, keturių jaunųjų valstybių delegacijos užima vietas už Generalinės Asamblėjos stalo. Socialistinių šalių vardu Bulgarijos atstovas Milkas Tarabanovas karštai pasveikino naujuosius SNO narius ir palinkėjo jiems daug sėkmės visose veiklos srityse. SNO narių daugėjimas, pabrėžė jis, atspindi, jog irsta kolonijinė sistema, spaudžiama tautų nacionalinio išsivadavimo kovos. Mes džiaugiamės, kad į mūsų tarptautinę organizaciją priimti keturi nauji nariai, pasakė Tarabanovas, tačiau mes nepamirštame ir tų, kurie dar kovoja už išsivadavimą iš kolonijinio jungo. Bulgarijos atstovas pabrėžė, kad būtina kuo greičiau ir besąlygiškai įvykdyti deklaraciją, kuri reikalauja suteikti nepriklausomybę kolonijų šalims ir tautoms. Naujųjų SNO šalių atstovai tarė atsakomąjį padėkos žodį už sveikinimus ir žadėjo tiksliai vykdyti visas SNO narių pareigas. Tuo pasibaigė plenarinis Asamblėjos posėdi


Mūsų liaudies istorijoje niekada neišblės 1945 metų rugsėjo antroji. Tą dieną liaudies revoliucijos dėka gimė Vietnamo Demokratinė Respublika. Ši didi Vietnamo darbo žmonių pergalė nepatiko tarptautiniam imperializmui. 1946 metų gruodžio 19 d. liaudis buvo priversta paimti į rankas ginklą, kad apgintų savo šalį nuo svetimšalių grobikų. Ho Ši Mino žodžius: „Mes paaukosime viską, bet neatiduosime mūsų šalies laisvės ir netapsime vergais“ Vietnamo darbo žmonės priėmė kaip kovinį raginimą šventai kovai su užsienio pavergėjais. Liaudis ėmė ginti savo iškovojimus. Po pergalės prie Djen-Bjen-Fu 1945 metų liepos mėnesį buvo pasirašyti Ženevos susitarimai. Išvaduotose Šiaurės Vietnamo žemėse liaudis stojo su socializmo vėliava. Padalijus šalį į dvi zonas, Vietnamo Demokratinei Respublikai atsirado sunkumų vystant ekonomiką, kuri neturėjo kai kurių svarbių produktų, daugiausia gaminamų Pietų Vietname (ryžiai, kaučiukas, kokosinis aliejus ir t. t.). Tačiau didžiausias mūsų pranašumas yra tas, kad mes statome socializmą galingoje sandraugoje su kitomis broliškosiomis šalimis, esant tarptautiniam socialistiniam darbo pasidalijimui. Šiaurės Vietnamas žengia į socializmą, praleisdamas kapitalistinio vystymosi etapą. Nauji gamybiniai santykiai užtikrino sąlygas galingam Vietnamo Demokratinės Respublikos gamybinių jėgų vystymuisi. Respublikoje sukurta nacionalinė pramonė. Tai būtų neįmanoma prancūziškųjų kolonizatorių režimui esant. Mūsų liaudis, kol ji dar nebuvo išsivadavusi iš imperialistinio jungo, buvo priversta įsivežti iš užsienio viską, dargi vinis. O dabar Šiaurės Vietname sukurtos tokios svarbios sunkiosios pramonės šakos, kaip mašinų gamyba, metalurgija, chemija ir kt. Elektros energijos gamyba padidėjo nuo 58 milijonų kilovatvalandų 1955 metais iki 276 milijonų 1961 metais, cemento – nuo 8,5 tūkstančio tonų iki 452,6 tūkstančio tonų, anglies – nuo 641 tūkstančio tonų iki 2 milijonų 811 tūkstančių. Iš pagrindų pasikeitė ir Vietnamo Demokratinės Respublikos žemės ūkis. Kaip žinoma, Šiaurės Vietnamas stojo į socialistinės revoliucijos kelią, turėdamas atsilikusią žemės ūkio ekonomiką, be to, karo pakirstą. 140 tūkstančių ha žemės nebuvo įdirbama. Irigaciniai įrenginiai ir šliuzai buvo sugriauti. Kaimuose žmonės badavo, ypač laikotarpiu tarp derlių. Tapę žemės šeimininkais, Vietnamo Demokratinės Respublikos valstiečiai išėjo į platų naujojo gyvenimo kelią. Dabar jau 89 procentai smulkiųjų ūkių suvienyti į kooperatyvus. Nepaliaujamai auga žemės ūkio gamyba. Socialistinių pertvarkymų dėka Vietnamo Demokratinės Respublikos liaudis rado savo laimę gyvenime. Ji nebijo rytojaus, su pasitikėjimu žvelgia ateitį. Visi suaugę gyventojai turi darbą. Darbo žmonės gauna būtiną medicininę pagalbą. Daugiau kaip 80 procentų kaimų turi savo sanitarines stotis. Žymiai sumažėjo gyventojų mirtingumo procentas. Vietnamo Demokratinėje Respublikoje likviduotas neraštingumas, suorganizuota socialistinio švietimo sistema. Moksleivių skaičius padidėjo nuo 716 tūkstančių 1955 metais iki 2 milijonų 300 tūkstančių, studentų nuo 1.200 iki 16 tūkstančių. Techninių specialistų, turinčių vidurinį ir aukštąjį mokslą, 1955 metais buvo 636, o jau 1960 metais jų buvo apie 2,5 tūkstančio. Visi mūsų laimėjimai neatskiriami nuo socialistinės stovyklos šalių, visų pirma Tarybų Sąjungos ir Kinijos, kilnios ir nesavanaudiškos pagalbos. Prieš kelerius metus Tarybų Sąjunga sutelkė mums neatlyginamai 400 milijonų rublių šalies ekonomikai atstatyti. Už šiuos pinigus mes pastatėme daugiau kaip 40 pramonės įmonių: mašinų gamyklą Hanojuje, šilumines elektrines, superfosfato gamyklą Fu Tcho mieste, elektrines-transformatorines stotis, aukštos įtampos linijas ir t. t. Dabar mūsų liaudis vykdo pirmojo penkmečio plano užduotis. Taip pat ir šį kartą didžioji nugalėjusio socializmo šalis suteikė mums didžiulį kreditą naujoms įmonėms statyti ir senoms rekonstruoti. Tarybų Sąjungai padedant, statomos šiluminės elektrinės ir hidroelektrinės, transformatorinės stotys, dizelinių motorų remonto cechas ir t. t. Tarybų Sąjunga suteikė Vietnamo Demokratinei Respublikai kreditus lengvatinėmis sąlygomis. Tuo tarpu, kai Šiaurės Vietnamo gyventojai entuziastiškai stato naują laimingą gyvenimą, mūsų šalies pietuose 14 milijonų tėvynainių engia amerikoniškieji imperialistai ir jų statytinio Ngo Din Djemo gauja. 105 tūkstančiai žmonių užmušta, 350 tūkstančių įgrūsta į kalėjimus ir dvigubai daugiau į koncentracijos stovyklas. JAV imperialistai kariauja nepaskelbtą karą prieš Pietų Vietnamo liaudį. Dabar Amerikos karinės dalys ir Ngo Din Djemo kariuomenė, vadovaujant amerikiečių generolams ir karininkams, kasdien šalies pietuose plačiai vykdo operacijas prieš patriotines jėgas. Šiose operacijose dalyvauja lėktuvai, karo laivai, naudojamos napalmo bombos, nuodingos medžiagos ir kiti ginklai, kuriuos pristato JAV. Nepaklusnius vietnamiečius imperialistai ir Ngo Din Djemo valdžios organai prievarta varo į koncentracijos stovyklas, kurie vadinami „strateginiais kaimais“. Kovodami už šviesią ateitį, Pietų Vietnamo darbo žmonės kreipia savo žvilgsnius į Vietnamo Demokratinę Respubliką. Jos asmenyje jie mato tokią valstybę, kuri vykdo tiek vidaus, tiek ir užsienio politiką liaudies interesais. Broliškoje sandraugoje su kitomis socialistinėmis šalimis Vietnamo Demokratinė Respublika kovoja už taiką ir tautų draugystę. Savo santykiuose su nesocialistinėmis šalimis Vietnamo Demokratinė Respublika nuosekliai vadovaujasi lenininėmis įvairių socialinių-politinių sistemų valstybių taikaus sambūvio idėjomis. Mokytis į Tarybų Sajun


Azijos ir Afrikos šalių solidarumo organizacijos nuolatinis sekretoriatas paragino Azijos ir Afrikos tautas sustiprinti kovą prieš agresyvias Amerikos imperialistų provokacijas, kurios sudaro grėsmę taikai visame pasaulyje. Priminęs paskutinius incidentus su Amerikos šnipinėjimo lėktuvais „U-2“ Kinijoje ir Tarybų Sąjungoje, Havanos apšaudymą ir Kenedžio nutarimą pašaukti į armiją 150.000 atsarginių, nuolatinis sekretoriatas savo pareiškime rašo: „Šie agresyvūs JAV veiksmai vykdomi pagal detaliai parengtą planą visapusiškai ruoštis karui. Jie sudaro rimtą grėsmę visoms tautoms ir taikai visame pasaulyje. Minėtos provokacijos gali sukelti tik didžiausią tautų pasipiktinimą“. Ryžtingai smerkdamas nusikalstamas JAV imperializmo provokacijas, nuolatinis sekretoriatas ragina Afrikos bei Azijos tautas ir visas taikingąsias pasaulio tautas padidinti budrumą Amerikos imperializmo atžvilgi


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

VLKJS CK priėmė nutarimą „Dėl komjaunimo organizacijų dalyvavimo ruošiant 1956 metais kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose pašarus“. VLKJS CK įpareigojo komjaunimo organizacijas, komjaunimo rajonų, sričių, kraštų komitetus ir sąjunginių respublikų LKJS CK užtikrinti kuo aktyviausią komjaunuolių ir jaunimo dalyvavimą ruošiant pašarus, prižiūrint kukurūzus, šakniavaisius ir kitas pašarines kultūras, o taip pat statant ir remontuojant silosavimo įrenginius, plačiai išvystyti lenktyniavimą už tai, kad kiekvienas kolūkis ir tarybinis ūkis viršytų nustatytus pašarų sukaupimo planus. VLKJS CK rekomenduoja komjaunimo organizacijoms steigti jaunimo šienavimo, silosavimo įrenginių statybos, siloso raugimo brigadas bei grandis; organizuoti masines jaunimo išvykas pašarų ruošti ir pašarinių kultūrų pasėlių prižiūrėti; siekti, kad kiekvienas šienavimo agregatas įvykdytų ir viršytų pamainos išdirbio normas. Ten, kur negalima naudoti šienapiūvių, rekomenduojama organizuoti rankinę piūtį, kad neliktų nė vieno nenušienauto hektaro šienaujamųjų pievų. Į pašarų ruošimo darbus komjaunimo organizacijos reikalingais atvejais gali įtraukti miestų ir darbininkų gyvenviečių jaunimą, jeigu tai nedaro žalos įmonių ir įstaigų darbui. VLKJS CK kartu su TSRS Žemės ūkio ministerija ir TSRS Tarybinių ūkių ministerija paskelbė Visasąjunginį rajonų komjaunimo organizacijų socialistinį lenktyniavimą ruošiant pašarus. Nugalėtojais bus laikomos rajonų komjaunimo organizacijos, kurios savo aktyviu darbu padės laiku baigti mašinų-traktorių stotyse, tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose remontuoti šienapiūtės mašinas ir pasiekti pilnutinį jų išnaudojimą; nušienauti visus natūraliųjų šienaujamųjų pievų ir sėtinių žolių plotus; padės kolūkiams ir tarybiniams ūkiams organizuoti labai gerą kukurūzų, šakniavaisių, arbūzinių ir kitų pašarinių kultūrų pasėlių priežiūrą, laiku padės organizuoti visų šiaudų ir pelų stirtavimą; užtikrins masinį komjaunuolių ir jaunimo dalyvavimą statant ir remontuojant silosavimo įrenginius, vykdant siloso raugimo planus. Socialistinio lenktyniavimo nugalėtojams įsteigtos premijos: rajonų komjaunimo organizacijoms - keturiasdešimt pirmųjų, šešiasdešimt antrųjų ir šimtas trečiųjų premijų; kolūkių, mašinų, traktorių stočių ir tarybinių ūkių pirminėms komjaunimo organizacijoms - šimtas premijų; 1.500 premijų - komjaunuoliams, jaunimui ir komjaunimo aktyvistams. Rajonų komjaunimo organizacijos, užėmusios pirmąsias vietas, premijuojamos lengvuoju automobiliu ir įrašomos į VLKIS CK Garbės knygą. Atskiros iš jų sričių bei kraštų vykdomųjų komitetų ir respublikų Ministrų Tarybų teikimu gali būti patvirtintos Visasąjunginės žemės ūkio parodos dalyviais. Rajonų komjaunimo organizacijos, užėmusios antrąsias vietas, premijuojamos motociklu su vežimėliu ir įrašomos į VLKJS CK Garbės knygą. Rajonų komjaunimo organizacijos, užėmusios trečiąsias vietas, premijuojamos radijo imtuvais ir įrašomos į VLKJS CK Garbės knygą. Kolūkių, mašinų-traktorių stočių ir tarybinių ūkių pirminės komjaunimo organizacijos, pasiekusios geriausius lenktyniavimo rodiklius, premijuojamos vertingomis dovanomis (dviračiais, radiolomis, sporto inventoriumi, muzikos instrumentų komplektais ir pan.). Komjaunuoliai, jaunuoliai, komjaunimo aktyvistai, labiausiai pasižymėję pašarų ruošimo darbuose, premijuojami rankiniais laikrodžiais arba nemokamais kelialapiais į Visasąjunginę žemės ūkio paroda. Rajonų komjaunimo organizacijų Visasąjunginio socialistinio lenktyniavimo rezultatai ruošiant pašarus bus susumuoti 1956 metų lapkričio mėnesį. VLKJS Centro Komitetas pakvietė komjaunuolius, visą kaimo jaunimą aktyviai įsijungti į kovą už tvirtos pašarų bazės sudarymą gyvuliams ir tuo pačiu įdėti savo indėlį į bendrą liaudies reikalą - tolesnį visuomeninės gyvulininkystės kėlimą.


Šiandien Anglijos Vyriausybė paragino SNO generalinį sekretorių U Taną „nedelsiant nutraukti ugnį“ Katangoje. Anglijos URM paskelbė pareiškimą, kuriame pabrėžiama, kad Konge pirmiausia būtina nedelsiant nutraukti ugnį. Pareiškime sakoma, kad nuolatiniam Anglijos atstovui Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje Patrikui Dinui pavesta paraginti U Taną pasinaudoti Čiombės pasiūlymu nusiųsti į Leopoldvilį Katangos atstovus susitarti kaip „teisingai paskirstyti valstybines pajamas tarp Katangos ir centrinės vyriausybės


Spalio revoliucija sukūrė sąlygas toliau rusų kultūrai ir visų kitų mūsų šalies tautų kultūrai tarpti. Tarybinė kultūra, — socialistinė savo turiniu, tautinė savo forma, — per tarybinės valdžios metus nematytai suklestėjo. Rusų literatūra, tapyba, skulptūra ir muzika gali didžiuotis Gorkio, Majakovskio, Aleksiejaus Tolstojaus, Šolochovo, Gerasimovo, Muchinos, Prokofjevo, Šostakovičiaus vardais. Buržuazinės epochos kritiniam realizmui pakeisti iškilo naujas socialistinio realizmo stilius. Poemose, romanuose, apysakose, lyrikoje atsispindėjo revoliucijos ir pilietinio karo heroika, socialistinės statybos patosas, tarybinių žmonių žygdarbiai Tėvynės karo metu. Nesitenkindami praeities demaskavimu, tarybiniai rašytojai, dailininkai, skulptoriai tuo pat metu sukūrė teigiamą tipa, naują socialistinės visuomenės žmogų. Pagrindinė tarybinės literatūros ir tarybinio meno tema yra gyvenamojo laiko reiškinių, gilių pakeitimų ūkinėj ir kultūrinėj gyvenimo srityse atvaizdavimas. Lygiagrečiai vystosi ir kita tematinė linija — meninis rusų istorinės praeities atkūrimas — Aleksiejaus Tolstojaus, Čaplygino romanuose, patriotinėse Prokofjevo ir Šaporino simfonijose, Eizenšteino istorinėse filmose. Dar didesnio užuomojo tarybinės socialistinės santvarkos sąlygomis pasiekė rusų mokslinės minties vystymasis. TSRS Mokslo Akademija tapo tyrinėjamojo darbo įvairiausiomis kryptimis centru. Leninui ir draugui Stalinui tiesiogiai vadovaujant, buvo užbrėžtos naujos mūsų šalies gamybinių jėgų tyrinėjimo programos, sprendžiamos naujos mokslo problemos. Teorinis mokslininkų darbas nenutraukiamai susietas su socialistinės statybos praktika, šalies industrializacija, kolektyvinių ūkių sistemos kilimu, Raudonosios Armijos apginklavimu. Tai buvo vienas iš veiksnių, nulėmusių mūsų pergalę prieš fašizmą. Didžioji rusų kultūros jėga visuomet glūdėjo josios stipriuose saituose su liaudies masėmis, su jų istoriniais poreikiais ir siekiais. Šios rusų kultūros ypatybės ir nusakė josios pasaulinę reikšmę ir plačiausią įtaką. Rusų kultūros idėjinė jėgą praskynė jai (pavartojus vykusį Romen Rolano posakį) „plačiausią kelią į beribį pasaulį“. Naujųjų laikų rusų kultūra, ypačiai literatūra ir muzika, turėjo stipriausios įtakos XIX ir XX amžių pasaulinei kultūrai. Žymiausi XIX amžiaus antrosios pusės prancūzai realistai formavosi bendraudami su Turgenevu ir jojo veikiami. Levas Tolstojus padarė didžiausios įtakos kūrybai tokių Europos rašytojų, kaip Mopasanas, Romen Rolanas, Anatolis Fransas, Bernardas Šou, Tomas Manas. Nemažesnės įtakos Europos ir Amerikos literatūrai turėjo ir Dostojevskis: eilė rašytojų, pradedant Šarliu Lui Filipu ir baigiant Stefanu Cveigu mokėsi iš jo psichologinės analizės meno. Musorgskio muzika žymia dalimi prisidėjo prie šių laiku prancūzų kompozitoriu Debiusi ir Ravelio susiformavimo. Mendelejevo, Pavlovo ir kitų rusų mokslininkų mokslo darbai visų šalių mokslininkų išversti, išstudijuoti ir priimti į bendrą pasaulio mokslinės minties lobyną. Rusų literatūra ir rusų menas visuomet turėjo didžiulę įtaka visų mūsų šalies tautų kultūrai ir dvasniam vystymuisi, kas ypač yra žymu tarybinės valdžios metais. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija praskynė kelią visų mūsų šalies tautų kultūrai — tautinei savo forma, socialistinei savo turiniu. Iš geriausių rusų literatūros, meno ir mokslo pavyzdžių auklėjosi ir tobulino savo menines formas ir mokslinius metodus talentingi broliškųjų tautų atstovai. Kuo arčiau susipažįsta pasaulis su rusų kultūra, tuo aukščiau jis vertina josios reikšme, josios didžiulę auklėjamąją jėgą. Pažangi rusų kultūra — demokratinių tradicijų tikrojo humanizmo ir gilios gyvybingos tiesos kultūra — sudaro besivystančios socialistinės visuomenės kultūros pagrindą. Ji išauklėjo drąsių, sugebančių pasiaukoti žmonių kartą, kuri, stovėdama laisvę mylinčių tautų priešakyje, sudavė mirtiną smūgį vokiškiesiems fašistams ir jų sėbrams — pikčiausiems visos žmonijos priešams.


Svarbus žingsnis toliau stiprinant TSRS ir Malio draugystę ir bendradarbiavimą

Bendras Tarybų Sąjungos—Malio komunikatas

TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Tarybų Sąjungos vyriausybės kvietimu Malio respublikos valstybės vadovas ir vyriausybės pirmininkas Modibas Keita ir jo palydovai nuo gegužės 21 d. iki 31 d. viešėjo Tarybų Sąjungoje su oficialiu vizitu. Malio vyriausybinė delegacija, sakoma komunikate, susipažino su įvairiomis tarybinės liaudies gyvenimo pusėmis. Modibas Keita ir jo palydovai skyrė ypatingą dėmesį Tarybų Sąjungos patyrimui statant socializmą, masių švietimo ir auklėjimo, nacionalinių kultūrų atgaivinimo, ekonominio ir socialinio vystymo visais aspektais problemų išsprendimui. Svečiai iš Malio su pasitenkinimu pažymėjo nuoširdų tarybinių žmonių norą arčiau pažinti Malio respubliką, jų broliškas simpatijas maliečių tautai ir norą suteikti paramą Maliui statant naują visuomenę. Modibas Keita Maskvoje buvo susitikęs ir kalbėjosi su N. Chruščiovu ir L. Brežnevu. Šie susitikimai ir pokalbiai, kuriuose dalyvavo kiti vadovaują Tarybų valstybės veikėjai, o taip pat valstybiniai ir visuomeniniai Malio respublikos veikėjai, buvo nuoširdus ir vyko širdingos draugystės ir visiško savitarpio supratimo aplinkoje. Komunikate pažymima, kad pokalbiai Maskvoje, didžiam abipusiam pasitenkinimui, atskleidė, jog TSRS ir Malio respublikos vyriausybių pažiūros sutampa dėl eilės labai svarbių dabartinių tarptautinių santykių problemų. Visuotinis ir visiškas nusiginklavimas įgauna ypač skubų ir neatidėliotiną pobūdį. Išsprendus nusiginklavimo problemą, be abejo, susidarytų žymiai palankesnės sąlygos visų šalių ir ypač šalių, neseniai išsivadavusių arba išsivaduojančių iš kolonijinės priespaudos ir išnaudojimo gyventojų gyvenimo lygiui kelti. Malio vyriausybė supranta Tarybų Sąjungos vyriausybės pastangas išspręsti nusiginklavimo problemą, pažymi tai, kad ji pareiškė esanti pasirengusi laikyti neutraliųjų valstybių memorandume išdėstytus pasiūlymus branduolinio ginklo bandymų uždraudimo klausimu 18-kos komitete naudingu pagrindu susitarti. Derybų metu Malio atstovai susipažino su Tarybų Sąjungos pozicija Vokietijos taikos sutarties sudarymo klausimu . Abi šalys pareiškė tvirtą įsitikinimą, kad reikia kuo greičiausiai taikiai sureguliuoti šią problemą. Abi vyriausybės smerkia, kad Afrikoje tebėra branduolinio ginklo atsargos, užsienio ginkluotosios pajėgos ir karinės bazės. Jos mano, jog reikia imtis energingų priemonių, kad SNO Generalinės Asamblėjos rezoliucija paskelbti Afriką atominio ginklo neturinčia zona būtų besąlygiškai ir neatidėliojant įvykdyta. Tarybų Sąjunga ir Malio respublika pareiškia, kad jos griežtai smerkia imperializmą ir kolonializmą, kokiomis formomis jie besireikštų. Šalys pabrėžia, jog reikia imtis veiksmingų priemonių ir visų pirma per SNO, kad būtų padarytas galas žvėriškoms Angolos ir Mozambiko patriotų žudynėms, kad būtų užtikrinta laisvė ir nepriklausomybė šių šalių tautoms, yra labai pasipiktinusios Pietų Afrikos respublikos Vyriausybės vykdoma rasinės diskriminacijos ir teroro politika. TSRS vyriausybė ir Malio respublikos Vyriausybė, nurodoma komunikate, sveikina istorinę alžyriečių tautos pergalę. Jos pareiškia, jog turi būti imtasi visų priemonių, kad didvyriškajai alžyriečių tautai būtų užtikrinta galimybė iki galo įgyvendinti jos šventą apsisprendimo teisę. Abi šalys teikia rimtos reikšmės padėčiai Konge. Svarbiausios padėties Konge sureguliavimo prielaidos yra tokios: nutraukti imperialistinių jėgų kišimąsi į šalies vidaus reikalus, pašalinti iš ten visą užsienio karinį personalą bei samdinius ir užtikrinti tikrą nepriklausomybę ir teritorinį vientisumą Kongo respublikai. Klausimais, liečiančiais padėtį Afrikoje, abi šalys griežtai smerkia naują kolonializmo formą, kuria siekiama, prisidengus ekonomine pagalba, išsaugoti senas kolonijines privilegijas ir kuri kelia grėsmę Afrikos valstybių nepriklausomybei, yra kliūtis Afrikos šalių vienybei ir solidarumui antikolonijiniu pagrindu, pabrėžiama komunikate. Abi vyriausybės susitarė padaryti viską, kas nuo jų priklauso, kad padėtų pašalinti šią grėsmę ir išsaugoti Afrikos valstybių nepriklausomybę. Abi šalys pareiškia esančios tvirtai įsitikinusios, kad atkurti KLR teises Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje yra viena svarbiausių efektyvios Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklos sąlygų. Šalys pažymi, kad eilės Afrikos ir Azijos šalių neutralizmas yra kelias, kuris atitinka konkrečią realią padėtį šiose šalyse. Neutrali šių šalių politika, kaip jų tautų valios išraiška stiprinti jų savarankiškumą ir priešintis bet kuriai užsienio hegemonijai, atitinka tautų teisę laisvai pasirinkti savo vystymosi kelią. Komunikate sakoma, kad susitikimų ir pokalbių metu buvo apsvarstyti Tarybų Sąjungos—Malio santykių klausimai. Abi šalys susitarė toliau plėsti bendradarbiavimą visose srityse Tarybų Sąjungos ir Malio respublikos tautų interesais. Tarybų Sąjunga teiks techninę paramą ir materialinę pagalbą Malio respublikai statant papildomus objektus, o taip pat padės ruošti nacionalinius kadrus. Buvo pripažinta, kad reikia plėsti mainus kultūros, švietimo, sveikatos apsaugos mokslo, sporto srityje. Taip pat buvo pažymėta, kad toliau vystoma savitarpiškai naudinga prekyba. Buvo susitarta, kad Tarybų Sąjungą artimiausiu metu aplankys Malio parlamentinė delegacija. Bendro Tarybų Sąjungos—Malio komunikato pabaigoje reiškiamas tvirtas įsitikinimas, kad Malio prezidento Modibo Keitos vizitas į Tarybų Sąjungą yra svarbus žingsnis toliau stiprinant TSRS ir Malio respublikos draugystę ir bendradarbiavimą. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Tarybų Sąjungos vyriausybės kvietimu Malio respublikos valstybės vadovas ir vyriausybės pirmininkas Modibas Keita ir jo palydovai nuo gegužės 21 d. iki 31 d. viešėjo Tarybų Sąjungoje su oficialiu vizitu . Malio vyriausybinė delegacija, sakoma komunikate, susipažino su įvairiomis tarybinės liaudies gyvenimo pusėmis . Modibas Keita ir jo palydovai skyrė ypatingą dėmesį Tarybų Sąjungos patyrimui statant socializmą, masių švietimo ir auklėjimo, nacionalinių kultūrų atgaivinimo, ekonominio ir socialinio vystymo visais aspektais problemų išsprendimui. Svečiai iš Malio su pasitenkinimu pažymėjo nuoširdų tarybinių žmonių norą arčiau pažinti Malio respubliką, jų broliškas simpatijas maliečių tautai ir norą suteikti paramą Maliui statant naują visuomenę. Modibas Keita Maskvoje buvo susitikęs ir kalbėjosi su N. Chruščiovu ir L. Brežnevu . Šie susitikimai ir pokalbiai, kuriuose dalyvavo kiti vadovaują Tarybų valstybės veikėjai, o taip pat valstybiniai ir visuomeniniai Malio respublikos veikėjai, buvo nuoširdus ir vyko širdingos draugystės ir visiško savitarpio supratimo aplinkoje. Komunikate pažymima, kad pokalbiai Maskvoje, didžiam abipusiam pasitenkinimui, atskleidė, jog TSRS ir Malio respublikos vyriausybių pažiūros sutampa dėl eilės labai svarbių dabartinių tarptautinių santykių problemų. Visuotinis ir visiškas nusiginklavimas įgauna ypač skubų ir neatidėliotiną pobūdį. Išsprendus nusiginklavimo problemą, be abejo, susidarytų žymiai palankesnės sąlygos visų šalių ir ypač šalių, neseniai išsivadavusių arba išsivaduojančių iš kolonijinės priespaudos ir išnaudojimo gyventojų gyvenimo lygiui kelti. Malio vyriausybė supranta Tarybų Sąjungos vyriausybės pastangas išspręsti nusiginklavimo problemą, pažymi tai, kad ji pareiškė esanti pasirengusi laikyti neutraliųjų valstybių memorandume išdėstytus pasiūlymus branduolinio ginklo bandymų uždraudimo klausimu 18-kos komitete naudingu pagrindu susitarti. Derybų metu Malio atstovai susipažino su Tarybų Sąjungos pozicija Vokietijos taikos sutarties sudarymo klausimu . Abi šalys pareiškė tvirtą įsitikinimą, kad reikia kuo greičiausiai taikiai sureguliuoti šią problemą. Abi vyriausybės smerkia, kad Afrikoje tebėra branduolinio ginklo atsargos, užsienio ginkluotosios pajėgos ir karinės bazės . Jos mano, jog reikia imtis energingų priemonių, kad SNO Generalinės Asamblėjos rezoliucija paskelbti Afriką atominio ginklo neturinčia zona būtų besąlygiškai ir neatidėliojant įvykdyta. Tarybų Sąjunga ir Malio respublika pareiškia, kad jos griežtai smerkia imperializmą ir kolonializmą, kokiomis formomis jie besireikštų. Šalys pabrėžia, jog reikia imtis veiksmingų priemonių ir visų pirma per SNO, kad būtų padarytas galas žvėriškoms Angolos ir Mozambiko patriotų žudynėms, kad būtų užtikrinta laisvė ir nepriklausomybė šių šalių tautoms, yra labai pasipiktinusios Pietų Afrikos respublikos Vyriausybės vykdoma rasinės diskriminacijos ir teroro politika. TSRS vyriausybė ir Malio respublikos Vyriausybė, nurodoma komunikate, sveikina istorinę alžyriečių tautos pergalę . Jos pareiškia, jog turi būti imtasi visų priemonių, kad didvyriškajai alžyriečių tautai būtų užtikrinta galimybė iki galo įgyvendinti jos šventą apsisprendimo teisę. Abi šalys teikia rimtos reikšmės padėčiai Konge . Svarbiausios padėties Konge sureguliavimo prielaidos yra tokios: nutraukti imperialistinių jėgų kišimąsi į šalies vidaus reikalus, pašalinti iš ten visą užsienio karinį personalą bei samdinius ir užtikrinti tikrą nepriklausomybę ir teritorinį vientisumą Kongo respublikai. Klausimais, liečiančiais padėtį Afrikoje, abi šalys griežtai smerkia naują kolonializmo formą, kuria siekiama, prisidengus ekonomine pagalba, išsaugoti senas kolonijines privilegijas ir kuri kelia grėsmę Afrikos valstybių nepriklausomybei, yra kliūtis Afrikos šalių vienybei ir solidarumui antikolonijiniu pagrindu, pabrėžiama komunikate . Abi vyriausybės susitarė padaryti viską, kas nuo jų priklauso, kad padėtų pašalinti šią grėsmę ir išsaugoti Afrikos valstybių nepriklausomybę. Abi šalys pareiškia esančios tvirtai įsitikinusios, kad atkurti KLR teises Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje yra viena svarbiausių efektyvios Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklos sąlygų. Šalys pažymi, kad eilės Afrikos ir Azijos šalių neutralizmas yra kelias, kuris atitinka konkrečią realią padėtį šiose šalyse . Neutrali šių šalių politika, kaip jų tautų valios išraiška stiprinti jų savarankiškumą ir priešintis bet kuriai užsienio hegemonijai, atitinka tautų teisę laisvai pasirinkti savo vystymosi kelią. Komunikate sakoma, kad susitikimų ir pokalbių metu buvo apsvarstyti Tarybų Sąjungos—Malio santykių klausimai . Abi šalys susitarė toliau plėsti bendradarbiavimą visose srityse Tarybų Sąjungos ir Malio respublikos tautų interesais . Tarybų Sąjunga teiks techninę paramą ir materialinę pagalbą Malio respublikai statant papildomus objektus, o taip pat padės ruošti nacionalinius kadrus . Buvo pripažinta, kad reikia plėsti mainus kultūros, švietimo, sveikatos apsaugos mokslo, sporto srityje . Taip pat buvo pažymėta, kad toliau vystoma savitarpiškai naudinga prekyba. Buvo susitarta, kad Tarybų Sąjungą artimiausiu metu aplankys Malio parlamentinė delegacija. Bendro Tarybų Sąjungos—Malio komunikato pabaigoje reiškiamas tvirtas įsitikinimas, kad Malio prezidento Modibo Keitos vizitas į Tarybų Sąjungą yra svarbus žingsnis toliau stiprinant TSRS ir Malio respublikos draugystę ir bendradarbiavimą.


PREZIDENTO EIZENHAUERIO SPAUDOS KONFERENCIJA

VAŠINGTONAS, birželio 26 d. (TASS-ELTA). Šiandien įvyko eilinė prezidento Eizenhauerio spaudos konferencija. Prezidentui pateikti klausimai rodė, kad Amerikos visuomenė nepaprastai domisi atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo problema, o taip pat nerimauja dėl painiavos paties Eizenhauerio, Baltųjų rūmų ir Daleso pareiškimuose šiuo klausimu. Kai prezidentas buvo paprašytas išdėstyti JAV poziciją dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo, jis, priešingai tam, ką kalbėjo praėjusioje spaudos konferencijoje, pasakė, kad JAV jau pateikė pasiūlymus, numatančius nutraukti bandymus tam tikram laikui kaip neatskiriamą vadinamojo pirmojo žingsnio nusiginklavime dalį. Šis žingsnis, pridūrė prezidentas, taip pat apima susitarimą dėl atominių medžiagų gamybos nutraukimo kariniams tikslams, tam tikrą pradinį įprastinio apsiginklavimo sumažinimą ir, žinoma, inspekcijos ir kontrolės sistemą. Pasak prezidento, bandymų nutraukimo klausimas taip pat turi ir kitą pusę. Jis susijęs su tuo, kad šiuo metu kai kurie JAV mokslininkai gamina vadinamąja „švarią“ bombą, (t. y. su mažesnėmis radioaktyviomis nuosėdomis). Šie mokslininkai, toliau pasakė Eizenhaueris, man sako: duokite mums galimybę tęsti mūsų darbą 4 – 5 metus, ir mes gausime absoliučiai švarią bombą. Pasak Eizenhauerio, šie mokslininkai teigia, kad termobranduolinio ginklo bandymai esą reikalingi vėlesniam skaidomųjų medžiagų naudojimui taikiems tikslams (?!). Pasiremdamas tokiais „ argumentais“, Eizenhaueris teigė, kad JAV prisiima tam tikrą riziką atsidurti nenaudingoje padėtyje, kai jos veda derybas dėl bandymų nutraukimo. Tačiau, pareiškė jis, atsižvelgdami į psichologinį veiksnį, o būtent, į visuotinį nerimą dėl tolesnių bandymų, mes manome, kad turime žengti į priekį derybose šiuo klausimu ir visiškai neketiname pasitraukti iš savo pozicijų. Kaip matyti iš toliau pateiktų prezidentui klausimų, korespondentai liko nepatenkinti „argumentais'' apie būtinumą toliau vykdyti bandymus siekiant gauti vadinamąsias „švarias” bombas. Eizenhaueris buvo paklaustas, kaip jis supranta „švarią” bombą ir kokios garantijos, kad būsimame kare nebus panaudotos ir „nešvarios” bombos. Atsakydamas į šį klausimą, prezidentas, iš esmės, negalėjo rasti jokių įtikinamų argumentų, galinčių įrodyti „švariųjų” bombų sąlyginį saugumą. Jis teigė, kad tokios bombos įgalins apriboti sugriovimo rajoną tik pasirinktuoju objektu. Prezidentas toliau teigė, kad nusiginkluoti reikia pamažu. Liesdamas KLDR vyriausybės pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją, kurioje plačiai dalyvautų suinteresuotos šalys ir kuri siektų, kad būtų išvesta užsienio kariuomenė iš Korėjos ir būtų padėta taikiai išspręsti Korėjos klausimą, Eizenhaueris pareiškė, kad jis negali sudaryti dėl šio pasiūlymo tvirtos nuomonės, remdamasis tik bendromis pasiūlymo formuluotėmis, ir kad JAV turi susipažinti su jo konkrečiomis detalėmis. Eizenhaueris toliau buvo paklaustas, ar pažadas dalinai išvesti Amerikos kariuomenę iš Japonijos reiškia, kad bus pradėta išvesti šią kariuomenę iš kitų pasaulio rajonų. Prezidentas pasakė, kad šiuo klausimu vyriausybė kol kas neturi nustatyto plano ir kad gynybos ministerija jau keli mėnesiai nagrinėja klausimą dėl tam tikro Amerikos junginių, esančių už šalies ribų, reorganizavimo, kurio tikslas sustiprinti šių junginių ugnies galią nežymiai sumažinant jų žmonių sudėtį. Kai dėl kokių nors planų išvesti pačius junginius, pasakė prezidentas, tai tokių planų nėra. Atsakydamas į klausimus, liečiančius šalies vidaus padėtį, Eizenhaueris pripažino, kad gresia infliacija ir su nerimu atsiliepia apie pastarąjį mėnesį pastebimą spartų kainų kilimą.


— Už kalno varpas! — Pasižiūri — krepšis… Panašiai, kaip šiame priežodyje, dedasi ir lenkų spaudoj berašant apie Lietuvą. Vienas laikraštis skelbia „sensaciją“, kad Lietuvos vyriausybė uždraudusi paskelbti pamaldas dėl religijos persekiojimų Sovietuose, bet Panevėžio vyskupas nepaklausęs ir vis dėlto tai paskelbęs… Tuo tarpu mes matom, kad tokios pamaldos yra paskelbtos visoj Lietuvoj, ne vien Panevėžio vyskupijoj, ir kad bendrai į tokius dalykus, kaip pamaldų reikalai, vyriausybė visiškai nesikiša. Kitas Vilniaus laikraštis tragiškai šaukia, esą, dėl lenkiškų pamaldų panaikinimo Panevėžio katedroj. Kaip naujoj katedroj galėjo būti panaikintos lenkiškos pamaldos, sunku suprasti. Kad jų į ten niekas neįvedė, tai visai suprantama. Nes kitaip mes turėtumėm teisės reikalauti, kad ne tik Vilniaus bet ir Varšuvos katedrose būtų lietuviškos pamaldos. Jei lig šiol lenkiškos pamaldos vakarais (mišparai, gegužinės pam.) būdavo laikinoj koplyčioj, tai dar nereiškia, kad jos turi būti perkeltos į katedrą, ypač, kad po anų pamaldų iš bažnyčios išėjusių žmonių tarpe daug daugiau būdavo girdėti kalbant lietuviškai, nei lenkiškai… Įdomu tai, kad, norėdami pasirodyti su savo dideliu tikslumu, lenkų laikraščiai mini ir Panevėžio vyskupo pavardę, bet kaip! Vienas rašo „Kolpakas“, o kitas (Vilniškis, matyt, susidomėjęs Plečkaičio vietininku) — „Poplauskas“. Šis dalykas, tiesa, ir pačių žinių teisingumą labai gerai charakterizuoja… „Dziennik Wilenski“ buvo paskelbęs ir dar vieną „sensaciją“, kad Lietuva jau sutikusi atidaryti tiesioginį tranzito susisiekimą su Lenkija, bet paskui su dideliu nepasitenkinimu pakartoja mūsų užs. reik ministerio dr. Zauniaus pareiškimus Vokiečių spaudai, kad normalūs santykiai ir susisiekimas su Lenkais galįs būti tik išsprendus Vilniaus klausimą. Obskurantizmas Lietuvoj“ — taip rašo „Dz. Wilenski“ cituodamas iš mūsų laikraščių pastabas, kad reikia daugiau susidomėti Vytauto laikų istorija ir parašyti apie tai gilesnę studiją. Dėl šio pasakymo susidaro toks įspūdis, kad jei „D. W.“ turi neobskurantų skaitytojų, tai tie skaitytojai šioj „D. W.“ žinioj mato tikrą obskurantizmą, kadangi „D. W.“ istorinių studijų neatskiria nuo bendrų žinių ir jau su džiaugsmu skelbia, kad Lietuvoj „niekas nežino, kas buvo Vytautas Didysis“. Tas pats „tikslių“ informacijų šaltinis pranešdamas apie paklausimą Anglijos parlamente dėl neva įvykusių nesusipratimų tarp Lietuvos ir Estijos, rašo, kad tai esą lietuvių intrigos. Bene bus čia „kuo pats kvep, tuo kitą tep“, nes jau tik lietuviams tai tikrai anas paklausimas nebuvo reikalingas.


Prezidentas Valdas Adamkus nepasirašys Seimo priimto įstatymo dėl buvusių KGB darbuotojų teisės dirbti apribojimo. Pasak Prezidento patarėjo Armano Abramavičiaus, dar neapsispręsta, ar V.Adamkus vetuos įstatymą ir su pataisomis grąžins Seimui pakartotinai svarstyti, ar tiesiog nepasirašys - paliks pasirašyti Seimo Pirmininkui Vytautui Landsbergiui, kuris ir yra šio įstatymo autorius. Vakar beveik dvi valandas konservatorių frakcijos atstovai, susitikę su Prezidento patarėjais, stengėsi įtikinti, kad įstatymą pasirašyti būtina. Tačiau neįtikino. Moralinio teroro įstatymas Taip jį pavadino Prezidento patarėjas D.Kuolys. “Prezidentas pripažįsta, kad KGB problema labai aktuali ir reikalauja civilizuoto bei teisiškai labai tvarkingo sprendimo. Problema yra ir moralinė, ir teisinė, ir istorinė, ir nacionalinio saugumo. Tačiau iš Seimo priimto įstatymo nesusidaro įspūdis, kad ketinama sistemingai ir teisiškai tą problemą išspręsti”, - sakė Prezidento patarėjas. Prezidentūros nuomone, žmonės, kurie laukia problemos sprendimo, nusivils, tas įstatymas tik sukeltų teisinę painiavą. Prezidentui labiausiai nepatinka įstatymo nuostata, kad būtent Prezidento sukurta komisija turės spręsti, “kuris KGB darbuotojas vertas malonės, o kuris - ne”. Pasak D.Kuolio, ginčytina nuostata, kad žmogaus išmetimas iš darbo - nėra bausmė. (Nukelta į 2 p.) Lina Pečeliūnienė Atkelta iš 1 p. Konservatoriai įrodinėja, kad tai tik apribojimas - draudimas dirbti valstybinėse pareigose ir privačiose saugos struktūrose 10 metų. D.Kuolys sakė, kad apribojimas būtų tada, kai žmogus į tam tikrą darbą nepriimamas. O kai išmetamas ir nepaliekama teisė kreiptis į teismą - tokia nuostata gali kirstis su Konstitucija ir pridaryti problemų tarptautinėj arenoj. Niekas nepajėgus nustatyti “gerų” kagėbistų Prezidentūra įžvelgia prieštaravimų tarp pagrindinio įstatymo ir įstatymo dėl jo įgyvendinimo. “Viename kalbama apie Prezidento komisiją ir jos sprendimus, kitame - ta komisija paleidžiama, - sakė D. Kuolys. - Minimas tik Genocido ir rezistencijos tyrimo centras ir Valstybės saugumo departamentas”. Jei buvusieji kadriniai KGB darbuotojai per 3 mėnesius po įstatymo įsigaliojimo atskleis VSD visas žinias apie savo buvusį kagėbistinį darbą ir dabartinius ryšius su buvusiais kadriniais darbuotojais ar agentais, tai Saugumo departamentas kartu su Genocido ir rezistencijos tyrimo centru galės rekomenduoti netaikyti jiems apribojimų. Vakar pas V. Adamkų lankėsi Genocido ir rezistencijos tyrimo centro vadovė Dalia Kuodytė. Ji abejoja savo vadovaujamo centro galimybėmis įgyvendinti įstatymą ir apgailestavo, kad Seimas su ja nesitarė. D.Kuodytė sakė, jog nėra pakankamai medžiagos, kad būtų įmanoma nustatyti, kuris kagėbistas vertas įstatyme numatytų išimčių. D.Kuodytė priminė, kad dauguma dokumentų išvežta į Maskvą. O Prezidento patarėjas J.Šmulkštys stebėjosi, kad teisingumo vykdymas pavedamas mokslo-tiriamajai institucijai. Konservatoriai neatsitraukia Pasak Seimo Pirmininko pirmojo pavaduotojo Andriaus Kubiliaus, jei Prezidentas vetuos įstatymą, Seimo dauguma nusiteikusi atremti Prezidento veto. Tai būtų pirmas atvejis, kai Seimas nepriimtų Prezidento teiktų pataisų (yra jau 3 V.Adamkaus vetuoti įstatymai). A.Kubiliaus nuomone, nepasirašydamas įstatymo V.Adamkus išreikštų “galbūt ir politinę savo pažiūrą” į KGB problemą. “Tačiau, - sakė A.Kubilius, - Prezidentas tą galėtų daryti ir kitais būdais - galėtų pasiūlyti partijoms toliau dirbti ir parengti dar kitus įstatymus: dėl slaptųjų KGB agentų ir užsakovų. Jei Prezidentas grąžins Seimui nepasirašytą įstatymą iš naujo svarstyti, reikės vasarą šaukti neeilinę Seimo sesiją”. Prezidentūros išsakytas pastabas A.Kubilius pavadino “daugiau technologinio pobūdžio”. Diskusija dėl technologijos jam atrodo nevaisinga, Prezidentūros teikiami argumentai nerimti. Konservatoriai R.Rastauskienė, A. Vidžiūnas ir A.Stasiškis, kurie vakar lankėsi Prezidentūroje, įsitikinę, kad Seimo priimtas įstatymas “galėtų veikti”. Prezidentas nori plataus liustracijos įstatymo Pasak D.Kuolio, Prezidentas “svarsto galimybę” inicijuoti tokį įstatymą, kuris apimtų ne tik kadrinius KGB darbuotojus, bet ir slaptuosius agentus bei organizatorius - kompartijos CK politinį biurą, kuris duodavo nurodymus KGB veiklai. V.Adamkui labiau patiktų toks visą represinę veiklą apimantis liustracijos įstatymas, kokius priėmė Čekija, Lenkija. Tačiau tokiam įstatymui iškyla į Maskvą išvežtų KGB archyvų problema. “Pradžiai mes siauriname dalyką - taikome apribojimus tik kadriniams KGB darbuotojams. Jie yra žinomi. Jų nereikia nustatyti. O kitų šalių liustracijos įstatymų didžiąją dalį sudaro sistema, kaip nustatyti bendradarbiavimo faktą”, - aiškino žurnalistams A.Kubilius. Seime jau yra įregistruotas ir kitas - slaptųjų agentų prisipažinimo įstatymo projektas, kurį parengė konservatoriai Algirdas Katkus ir Algimantas Sėjūnas. Apie LKP CK, kaip represijų organizatoriaus, atsakomybę ir buvusių jos narių apribojimus eiti valstybines pareigas iki šiol nėra buvę projektų. LKP CK pirmasis sekretorius Algirdas Brazauskas buvo išrinktas net valstybės Prezidentu.


Sąjunga su Bonos revanšistais nieko gero nežada Prancūzijai

Atimti iš Bido parlamentinę neliečiamybę!

Vakar Prancūzijos senate prasidėjo debatai užsienio politikos klausimais. Senatorius Žanas Peridjė savo kalboje pareiškė, kad Prancūzijos vyriausybės vykdoma užsienio politika izoliuoja Prancūzija eile tarptautinių klausimų ir, ypač, dėl labai svarbios taikai visame pasaulyje nusiginklavimo problemos”. Jis griežtai kritikavo Prancūzijos vyriausybę už atsisakymą dalyvauti 18 valstybių nusiginklavimo komiteto darbe Ženevoje. Po to kalbėjo senatorius-komunistas Žakas Diuklo. Kalbėdamas apie būsimąjį oficialų kanclerio Adenauerio vizitą į Prancūziją, Žakas Diuklo pabrėžė, jog šis atvykimas simbolizuoja sąjungą su Vakarų Vokietijos militaristais. Prancūzų tauta, pasakė Diuklo, yra už susitaikymą su vokiečių tauta, bet mano, kad sąjunga su Bonos revanšistais globojant kapitalistinėms monopolijoms, kurios atvedė Hitlerį į valdžią, negali sudaryti sąlygų tokiam susitaikymui. Analizuodamas padėtį Alžyre apsisprendimo referendumo išvakarėse, Žakas Diuklo nurodė, kad prancūzų tauta šiuo metu turi būti budri kaip niekuomet. Reikia, pasakė jis, pareikalauti, kad Prancūzijos vyriausybė tiksliai vykdytų Eviano susitarimus ir imtųsi griežčiausių ir efektyviausių priemonių OAS likviduoti. Senatorius-komunistas kvalifikavo kaip neleistinai skandalingą padėtį, kad užkietėjęs OAS šalininkas ir vienas dabartinių jos vadovų Bido iki šiol turi parlamentinę neliečiamybę. Baigdamas, Žakas Diuklo pasakė, kad fašizmo pavojų šiuo metu kelia ne tik OAS, bet ir pati valdžia bei jos pobūdis, nes ji vis labiau fašizuoja valstybinį aparatą, smaugia demokratines laisves.


JAV prezidento Kenedžio spaudos konferencija

VAŠINGTONAS, III. 8. (TASS-ELTA). Vakar JAV prezidentas Kenedis pareiškė spaudos konferencijoje, kad Jungtinės Valstijos laiko būsimąsias 18-kos šalių nusiginklavimo derybas Ženevoje „labai svarbiomis“ ir kad Amerikos delegacija vyksta į Ženevą pamėginti susitarti. Mes manome, pasakė prezidentas, kad tai atitinka Jungtinių Valstijų interesus ir viso pasaulio saugumo interesus. Prezidentas tvirtino, kad Jungtinių Valstijų delegacija vyksta į Ženevą, nuoširdžiai norėdama susitarti su Tarybų Sąjunga. Aiškiai teisindamas savo atsisakymą dalyvauti kartu su kitų vyriausybių vadovais 18-kos nusiginklavimo komiteto darbe, prezidentas Kenedis pakartojo savo seną tezę, kad jis yra pasirengęs dalyvauti aukščiausio lygio pasitarime tik po to, kai derybose bus pasiekta tam tikra pažanga. Vienas korespondentas paklausė prezidentą Kenedį, kaip Jungtinės Valstijos žiūri į pasiūlymus sudaryti įvairiuose pasaulio rajonuose atominio ginklo neturinčias zonas ir įgyvendinti priemones, kuriomis bus apribotas atominį ginklą turinčių šalių skaičius. Jungtinės Valstijos, pasakė Kenedis, mano, kad būtų pageidautina pasiekti tam tikrą susitarimą dėl vienos šalies branduolinio ginklo perdavimo kitai šaliai. Kai dėl atominio ginklo neturinčių zonų, toliau kalbėjo prezidentas, tai šį klausimą reikia išnagrinėti, ir, kaip jis mano, šis klausimas kartu su daugeliu kitų klausimų bus paliestas būsimosiose nusiginklavimo derybose Ženevoje ir kitose derybose. Prezidentas Kenedis pareiškė, kad jeigu būsimosiose nusiginklavimo derybose Ženevoje bus taip pat paliestas Berlyno ir padėties Pietryčių Azijoje klausimas ir jeigu bus galima pasiekti šiais klausimais tam tiktą pažangą, tai jis remia tokį svarstymą. „Tai, žinoma, neįeina į nusiginklavimo konferencijos uždavinius, – pasakė Kenedis, – tačiau bet kuris žingsnis, kuriuo galima pagerinti santykius, arba bet kuri priemonė, kuri padės pagerinti padėtį Berlyne ir Pietryčių Azijoje, žinoma, turi būti apsvarstyta. Tai visai aišku, ir mes neturime praleisti bet kurios progos.


TASS-o spec. koresp. A. Silaninas praneša: šiandien princas Suvana Fuma iš namo, kur susitiko trys Laoso princai, balkono paskelbė, kad sudaryta laikinoji koalicinė Laoso vyriausybe. Vyriausybė sudaryta iš septynių Suvanos Fumos šalininkų, keturių Neo Lao hak sato partijos atstovų, penkių Vientiano grupuotės atstovų ir trijų vadinamųjų Vientiano neutralistų. Vyriausybę sudaro 12 ministrų ir 7 valstybės sekretoriai. Princas Suvana Fuma, be ministro pirmininko posto, užima karo ministro postą, ministro pirmininko pavaduotojai yra princas Sufanuvongas ir generolas Fumis Nosavanas, kurie taip pat bus atitinkamai ekonomikos ir finansų ministrai. Užsienio reikalų ministru paskirtas Kinimas Folsena, o vidaus reikalų ministru Fengas Fonsavanas. Abu yra Suvanos Fumos šalininkai. Taigi, sprendžiant Laoso krize, pažengtas svarbus žingsnis.


Europos bendrijos valstybių užsienio reikalų ministrų susitikime Briuselyje nuspręsta įsteigti Maskvoje technologinį centrą, kuris padėtų bedarbiams NVS branduolinės fizikos specialistams persikvalifikuoti. Centrui ketinama skirti 50 milijardų Vokietijos markių. NVS šalims taip pat bus suteiktos papildomų pustrečio milijardo markių kreditų garantijos būtiniausioms prekėms įsigyti.


Jungtinių Valstijų apeliacinis teismas panaikino nuosprendį įžymiam Komunistų partijos veikėjui Filipui Bartui. F. Bartas šių metų vasario mėnesį buvo nuteistas šešiems mėnesiams kalėjimo už tai, kad jis atsisakė „bendradarbiauti” su didžiuoju žiuri, kuris ruošė teisminę bylą JAV Komunistų partijai, remdamasis liūdnai pagarsėjusiu Makareno įstatymu. Be to, teisėjas Holtcofomas, aršus reakcionierius, pripažino Bartą kaltu „teismo įžeidimu” už tai, kad pastarasis atsisakė būti informatorius.


UŽSIENIO MONOPOLIJŲ ĮSIGALĖJIMO PADARINIAI

Kaip praneša laikraštis „Treid Nius”', pastaruoju metu dėl žaliavų stokos Bangkoke uždaryta 15 lentpiuvių iš 81, todėl atleista daugiau kaip 2 tūkstančiai darbininkų. Kitos 25 lentpiūvės dirba ne visu pajėgumu. Aiškindamas sunkios padėties Tailando miško apdirbimo pramonėje priežastis, laikraštis nurodo užsienio monopolijų įsigalėjimą: joms vyriausybė leido išvežti neapdirbtą Tailando tiką ir kitas miško medžiagas.


Tauta be praeities, be tradicijų nėra tikra prasme tauta. Tautai sudaryti nepakanka žmonių, vis tiek kad ir kalbančių viena kalba, gyvenančių vienoj teritorijoj ir turinčių bendrų interesų. Žinomas prancūzų mokslininkas, Renanas, šitaip sako: „Tauta tai yra siela, dvasinis principas. Šitą sielą sudaro du dalykai: bendra dabartis ir bendra praeitis. Tauta yra ilgų pastangų, pasiaukojimų ir atsidavimo vaisius. Iš visų kultų protėvių kultas yra teisingiausias, turi daugiausia pamato. Protėviai padarė mus tuo, kuo mes esam Heroiška praeitis, didelių žmonių atminimas, garbė — štai kapitalas, kuriuo remiasi tautos idėja. Turėti bendrai atliktus garbingus darbus praeity, bedrą valią dabarty; bendrų garbingų darbų atlikimas ir pasiryžimas atlikti juos ateity, — štai esminės sąlygos būti tauta“. Žmogų sudaro kūnas ir dvasinis principas, vadinamas siela. Tam principui veikti nustojus, žmogus darosi negyvas. Ir tautai privalu turėti savo dvasinį principą, savo sielą, kurį gaivintų. Tos sielos žymią, gal žymiausią dalį sudaro, anot Renano, bendra praeitis, tradicijos. Mūsų tauta nustojusi savo viršūnių, kurios liko ištautėjimo auka, ilgai vargusi svetimų valdoma, užmiršo savo tradicijas, nutraukė su jomis dvasinius ryšius. Nors jau gyvenam dvyliktus nepriklausomybės metus, vis dėlto, vargu galėtumėm tvirtinti, kad mūsų tautos siela būtų visiškai susiformavusi, atbudusi. Tautos dvasinio gyvenimo bene jautriausias rodiklis bus jaunimas. Jaunuolio dvasia labiausiai reaguoja į idėjas, jis daugiau už kitus gyvena idėjų ir idealų sferoj. Taigi, observuojant mūsų jaunąją kartą, sunku būtų pasakyti, kad mūsų tauta mezgė tvirtą ryšį su savo praeitim, atnaujino nutrūkusias tradicijas. Mūsų jaunimas ieško įkvėpimo įvairiuose „vėjuose“, „frontuose“, bet labai maža mūsų praeity. Netgi senesniąją kartą, kuri tą praeitį gerbia, nori ją ištraukti iš archyvo ir parodyti tautai jos didybę, mūsų pažangusis jaunimas mėgsta vadinti romantikais, neoromantikais, priduodamas šitam pavadinimui pašiepiančią prasmę. Mes esam linkę manyti, jog šitas apsireiškimas nėra sąmoningo nusistatymo vaisius. Tai daugiausia nesusipratimo, nežinojimo padaras. Jeigu jaunimas geriau pažintų mūsų praeitį, tai jis kitaip ją vertintų ir ieškotų sau įkvėpimo nei „vėjuose“ nei „frontuose“ nei kitose dirbtinėse, iš kitur atneštose, mums svetimose formulose. Bet ir mes visi ar galim pasakyti, kad mes pažįstam savo praeitį? Rusų mokyklose, kurias mes, senesnioji karta lankėm, ne tik nebuvo stengiamasi mūsų su tąja praeitim supažindinti, bet atvirkščiai, Ilovaiskiai ir į jį panašūs stengėsi ją užtemdyti, iškreipti, iškoneveikti. Net ir tie, kurie atsidėję interesavosi istorijos studijomis, ir tie buvo priversti semti žinias iš lenkiškų, rusiškų, vokiškų autorių. — Kas gi mums piešė mūsų praeitį? Lenkai, rusai, vokiečiai. Nors tiesa tautybės neturi ir visi turėtų ją vaizduoti vienodai, deja, praktikoj šito nėra. Tiesa yra tampoma į visas puses ir taikoma tautinėms, pasaulėžiūros ir kitoms įvairioms tendencijoms. Mes net neturim surinktų ir paruoštų šaltinių, iš kurių galėtumėm drąsiai semti žinias apie mūsų praeitį. Mes esam priversti žinių ieškoti visokiuose „polonicose“, „prussicose“, „sobranijose“. Dėl to mes nenorėtumėm nieko kaltinti. Dingus mūsų nepriklausomybei, nuėjus mūsų vadovaujantiems sluoksniams tarnauti svetimiems dievams, nebuvo kam užsiimti praeities tyrimu. Mūsų atsilikimas praeities studijose — tai mūsų bendro nelaimingo likimo vaisius. Bet mes nebūsim laisvi nuo kaltės, jei dabar, turėdami savo nepriklausomybę, turėdami mokslo institucijas ir kitas reikalingas sąlygas ir toliau būsim šitą svarbią dirvą apleidę. Štai šiemet švenčiam žymiausio vyro, kokį mūsų tauta yra davusi, Vytauto penkių šimtų metų jubiliejų. Gerų norų nestinga. Sukurta atitinkamas komitetas, taryba, pristeigta visokių pagelbinių sekcijų. Rodos, visos šitos organizacijos veikia! Bet vis dėlto sunku būtų sakyti, kad plačioj visuomenėj reikštųsi atitinkamas šiuo svarbiu jubiliejum susidomėjimas. Viena spaudos dalis visiškai tyli. Kita retkarčiais parašo, bet vis dėlto per maža. O juk spauda čia svarbiausias dalykas. Jei spauda nebepajėgs tinkamai nušviesti Vytauto ir jo laikų, tai visas jubiliejus nepasieks savo tikslo. Pasiteiravus spaudos sekcijoj, mums ten atsakyta, kad esą nėra kam rašyti. Geriau pasakius, nėra kvalifikuotų žmonių, kurie galėtų tinkamai parašyti. Tinkamai parašyti tokiu klausimu gali tik tas, kas yra pakankamai susipažinęs ir su Vytauto asmeniu ir su jo darbais ir su visa epocha, kurioj jis gyveno ir veikė. Kitaip sakant, rašyti apie Vytautą gali tik tas, kas atliko paruošiamas studijas. O ar daug mes tokių žmonių turim? Be to, parašymas parašymui, girdi, nelygu. Jei bus dėstoma ilguose straipsniuose sausi faktai, nuobodžios biografiškos žinios, tai juos vis tiek nedaug kas teskaitys, ypač liaudis. O juk liaudį suinteresuoti ir yra svarbiausias dalykas. Norinčiam pasiruošti rašyti nelengva gauti literatūrą. Lietuvių kalba jos beveik nėra. Vadinasi reikia mokėti svetimas kalbas. Pagaliau ir svetimomis kalbomis be Prochaskos, Barbaševo, Pfitznerio nedaug daugiau ką rasi. Taigi, mūsų apsileidimas savo tautos praeities pažinime, per mažas interesavimasis istoriškomis studijomis trukdo mums ir Vytauto minėjimą tinkamai švęsti. Mes nepajėgiam suinteresuoti nei mūsų jaunimo, nei mūsų liaudies savo tautos praeitim, nes patys per maža tą praeitį pažįstam. Tat mums, rodos, vienas geriausių būdų Vytauto atminimui pagerbti būtų didesnis dėmesio atkreipimas į praeities pažinimą. Tautos himnas labai išmintingai pataria mums iš praeities semi stiprybę. Bet kaip gi mes semsim, jei tos praeities gerai nepažįstam.


Prieš metus Rusijos visuomenės nuomonės tyrimo centras domėjosi, kokius, rinkėjų nuomone, prieš rinkimus duotus pažadus Borisas Jelcinas per vienus metus tesėjo, o kokių ne. Tada daugiau kaip pusė apklaustųjų atsakė: Jelcinas netesėjo nė vieno rinkėjams duoto pažado. Geros permainos ir įvairių partijų rinkėjai Dabar, kai Rusijos prezidentas išbuvo pusę kadencijos (kai kas juokauja: neaišku, ar pusę antros kadencijos, ar pusę trijų kadencijų), Visuomenės nuomonės tyrimo centras kiek kitaip suformulavo klausimą: “Kokie teigiami šalies visuomeninio ir politinio gyvenimo poslinkiai įvyko per pastaruosius dvejus metus?” O paskui respondentams buvo pasiūlyta atsakyti, ar tai Jelcino nuopelnas. Apie gyvenimą rusai samprotauja daug noriau negu apie Jelciną. Tik 10 proc. apklaustųjų neatsakė į pirmą klausimą, o apie asmeninį prezidento indėlį nieko nežinojo pusė. “Itogi” nuomone, tai todėl, kad daugumai rusų Jelcino biografija nesidalija į iki ir po 1996 m. Pastaruosius dvejus metus jie vertina kaip politikos, pradėtos 1992 m., tęsinį (juk jie ir balsavo už tęstinumą). Todėl galima būtų vertinti tik viso to periodo, o ne dvejų pastarųjų metų prezidento nuopelnus ir nesėkmes. Žinoma, kai sociologai pateikia tų permainų sąrašą, vertinti būna daug lengviau. Maždaug trečdalis apklaustųjų (30,2 proc.) mano, kad jokių teigiamų permainų nėra. Paprasčiausia būtų šią grupę pavadinti protestuotojais, sakyti, kad tai kaip tik tas trečdalis, kurio balsus beveik per visus rinkimus, taip pat ir regionuose, surenka komunistai ir kiti nesutaikomieji. Tarp respondentų, pasirengusių balsuoti už Ziuganovą, nepatenkintų dar daugiau - 38,7 proc. Tačiau matome, kad tokių net mažiau negu pusė komunistų elektorato. Maždaug tiek pat nepatenkintųjų tarp Žirinovskio ir Lukašenkos rinkėjų (36,3 ir 37,8 proc.). Netikėtumas: tie, kurie balsuoja, kad būtų pakeistas režimas, mano, kad dabartinė valdžia tikrai nemažai nuveikė. Beje, įdomu ir tai, kad tarp Jelcino ir Černomyrdino rinkėjų tokių, kurie nepatenkinti Kremliaus politika, irgi nemažai (13,3 ir 18 proc.). Nemažai apklaustųjų (apie 14 proc.) pareiškė, kad nenori rinkti prezidento iš sociologų pasiūlytų kandidatų (buvo siūlomi Ajackovas, Černomyrdinas, Javlinskis, Jelcinas, Kirijenka, Lebedis, Lukašenka, Lužkovas, Nemcovas, Ziuganovas ir Žirinovskis). Būtent tarp šių 14 proc. rinkėjų daugiausia nepatenkintų (47,3 proc.). Aleksandro Lebedžio rinkėjai optimistiškiau žvelgia į pasaulį: “nematančių gerų permainų” tarp jų mažiau negu vidutiniškai Rusijoje (25,3 proc.). Šiuo atžvilgiu jie panašiausi į Lužkovo rinkėjus ir labiau patenkinti negu Javlinskio rinkėjai. Kokią išvadą galima daryti iš šių skaičių? Pirma, ne visi tie, kuriems nepatinka Rusijos vidaus politika, yra komunistai. Žmonės, pesimistiškai vertinantys dabartinį gyvenimą, iš savo vertinimų daro įvairiausias išvadas. Kai kurie pasirengę balsuoti už dabartinę valdžią, kad nebūtų dar blogiau. Kai kurie ieško alternatyvos, komunistinės ar nekomunistinės, o kai kurie niekuo netiki ir norėtų ko nors naujo. Antra, ne visi tie, kurie balsuoja už komunistus arba Žirinovskį, labai niūriai žiūri į gyvenimą. Toks įspūdis, jog dauguma komunistų rinkėjų neprieštarauja, kad RF KP virstų didžiausia, o daugumoje regionų ir vienintele demokratine opozicijos partija, ir būtent už tokią, ne revoliucinę, partiją jie ir balsuoja. “Valstybės Dūmoje komunistai vieninteliai pradeda rėkti, kai vykdomoji valdžia labai apsivagia”. Dauguma komunistų gubernatorių puikiai pritampa prie dabartinės politinės sistemos ir kartu nepraranda savo rinkėjų paramos. Taigi komunistų rinkėjai supranta, kad dabartinė valdžia ir komunistai ne taip jau blogai sutaria. Beje, mažiau kaip pusė (47,7 proc.) Ziuganovo rinkėjų tiki jo pergale per prezidento rinkimus. Vadinasi, kiti balsuoja už jį būtent kaip už opozicijos vadovą: nelaimės, bet bus stipresnis. Taigi galima daryti išvadą, kad po Ziuganovo pralaimėjimo Jelcinui per prezidento rinkimus pasikeitė ne tik pačios nesutaikomos opozicijos vaidmuo, bet ir rinkėjų lūkesčiai: dabar iš opozicijos jie tikisi ne tiek “nesutaikomumo”, kiek “sistemiškumo”. Taika Čečėnijoje - ne Jelcino nuopelnas Ką teigiamo savo gyvenime mato rusai? Maždaug trečdalis apklaustųjų (31 proc.) mini ”taikų dialogą su Čečėnija”. Pernai tik 24 proc. rusų pasakė, kad Jelcinas, pasirašęs taikos sutartį, tesėjo prieš rinkimus duotą pažadą. Tačiau negalima teigti, kad rusai pradėjo labiau mylėti savo prezidentą. Tik 14 proc. rinkėjų mano, kad taikūs Rusijos ir Čečėnijos santykiai yra Jelcino nuopelnas. Į Rusijos ir Čečėnijos dialogą rinkėjai žiūri beveik vienodai, tai nepriklauso nuo lyties, amžiaus, išsilavinimo, pajamų ir gyvenimo vietos. Žinoma, yra nedidelių skirtumų, pavyzdžiui, vidutinio amžiaus žmonės labiau vertina taiką negu jaunimas ir pensininkai, aukštąjį išsilavinimą turintys labiau negu baigę tik pradinę mokyklą, maskviečiai labiau negu kaimiečiai, tačiau tie skirtumai neesminiai ir nuspėjami. Daug daugiau skiriasi įvairių politikų šalininkų nuomonė. 43,9 proc. Jelcino rinkėjų dialogą pavadino “teigiamu poslinkiu” (tiesa, ir tarp jų tik 20,4 proc. mano, kad tai yra Jelcino nuopelnas), o tarp Žirinovskio gerbėjų tokių tėra 21,1 proc. Dialogui pritaria ketvirtadalis Ziuganovo rinkėjų, o Lebedžio ir Lužkovo rinkėjai (41,7 ir 41,1 proc.) vėl parodė, kad yra labai panašūs ir palyginti artimi Kremliui. Daugiau džiaugtis nėra kuo Išskyrus taiką su Čečėniją rusams džiaugtis nėra kuo. 16,5 proc. teigiamu poslinkiu pavadino “vyriausybės pertvarkymą ir premjero pakeitimą” (12,1 proc. mano, kad tai Jelcino nuopelnas). Įdomu, kad verslininkai į vyriausybės pakeitimą beveik nereagavo (supranta, kad nuo to niekas nepasikeis), užtat teigiamu poslinkiu tai pavadino 43,5 proc. įvairių rangų vadovų. Iš politinės rinkėjų orientacijos galima daryti išvadą, kad vyriausybės pakeitimą jie vertina kaip poslinkį į dešinę. Su didžiausiu entuziazmu tai sutiko Nemcovo (38,3 proc.), Javlinskio (23,3 proc.), žinoma, Kirijenkos (25,8 proc.) ir - paradoksas! - Černomyrdino (21 proc.) rinkėjai. Matyt, maždaug ketvirtadalis Černomyrdino gerbėjų jo atstatydinimą įvertino kaip Jelcino palaiminimą į prezidentus. Mažiausiai patenkintų permainomis vyriausybėje tarp žirinovskininkų, komunistų ir lukašenkininkų (11,0, 11,7 ir 10,8 proc.). Būtent dėl šios problemos išsiskyrė Lužkovo ir Lebedžio rinkėjų nuomonės: generolo šalininkai artimesni dešiniesiems, o Lužkovo gerbėjams vyriausybės pakeitimas nepatiko. Tad galima daryti išvadą, kad Lužkovas, kaip kandidatas į Rusijos prezidentus, yra artimiausias komunistams. Keista, tačiau 11,6 proc. apklaustųjų teigiamu poslinkiu pavadino tai, kad “laiku mokami atlyginimai, pensijos, pašalpos”, o 10,3 - ”geriau surenkami mokesčiai”. Matyt, dešimtadalis rusų pasirengę vertinti ne tikrovę, o vien gerus ketinimus. Namų šeimininkės rūpinasi Rusijos regionais Kitokių “teigiamų poslinkių” rusai beveik nemato. 9,9 proc. džiaugėsi “Rusijos regionų savarankiškumo plėtra”; kažkodėl čia pasižymėjo kariškiai (20,5 proc.) ir namų šeimininkės(18,8 proc.). Matyt, joms daugiau nėra kuo džiaugtis. 5,5 proc. įžiūrėjo, kad “sustiprėjo Rusijos autoritetas tarptautinėje arenoje”, o3,1. proc. - veiksmingesnę“kovą su vykdomosios valdžios struktūrų korupcija”. Svarbiausia išvada, kurią, “Itogi” nuomone, galima padaryti iš apklausos, yra ta, kad Rusijos visuomenė nėra tokia susiskaldžiusi, kaip manyta, ir įvairių demografinių sluoksnių bei politinių grupių nuomonės nelabai skiriasi. Atrodo, tai reiškia, kad Rusijos prezidentu bus išrinktas tas žmogus, kurį išrinkti lieps valdžia.


Didžiosios Britanijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai p. Montgomery Knatchbull Hugessen šiandien įteikė mūsų Respublikos Prezidentui p. Smetonai savo įgaliojimo raštus. Iš paviršiaus žiūrint, tai atrodo tik paprastas eilinis diplomatinis aktas, kuris oficijaliniuose valstybių santykiuose gana dažnai pasikartoja ir tuos santykius gražiai pabrėžia. Jei šiandie šio akto proga mes norime šiek tiek pakalbėti apie Lietuvos santykius su Anglija, tai manome, kad mūsų visuomenei įdomu žinoti, kokių perspektyvų yra Lietuvos santykiams su Anglija. Tikrai įdomu palyginti didžią, galingą, seną Britų imperiją su neseniai atgimusia, maža Lietuvos valstybe. Yra sakoma, kad niekas negali turėti perdaug draugų ir permažą priešų. Ši gili gyvenimo tiesa labai tinka pasakyti apie valstybes. Visos valstybės ir visos tautos stengėsi turėti kuo daugiausia draugų. Ypač dabartiniais laikais tai visur pabrėžiama. Įvairiose tarptautinėse konferencijose mes tik ir girdime taikos ir gero tautų sugyvenimo šūkius. Svarstomi Europos valstybių federacijos klausimai. Tai tautų solidarumo ir bendradarbiavimo idėjų pasireiškimas. Nėra jokio abejojimo, kad lietuvių tauta jau iš seniau labai įvertina anglų tautos ir visos Didžiosios Britanijos politinę, ekonominę ir kultūrinę galybę. Iš to dar labiau suprantama, kad vienas ar kitas Lietuvai palankus anglų žestas mūsų krašte sukelia simpatijų. Iš kitos pusės, lietuviai nežino tokio atsitikimo, kada anglai būtų tyčia kaip nors mūsų krašto reikalams skersai kelio atsistoję. Mes žinome, kad tautų, ypač mažųjų, laisvės šalininkų Anglijoj visada buvo, kad ne vienas įžymus anglų politikos vadas, pažinęs mūsų tautos aspiracijas, palankiai sutiko Nepriklausomos Lietuvos atstatymą. Turėję įvairių misijų atstatytoje Lietuvoje, kai kurie anglai pasidarė lietuvių draugai ir nuoširdžiai linkėjo mūsų valstybei gero. Tačiau, iš kitos pusės, tenka pastebėti, kad ligšiol anglai, išskiriant vieną kitą, mūsų kraštą ir jo siekimus permaža pažįsta. Iš dalies tai yra gana suprantama. Juk anglai turi tiek daug reikalų visame pasaulyje. Be to, jie patys prisipažįsta turį savotišką būdą, esą rezervuoti, šalti. Tas jiems kartais taip pat kliudo vieną ar kitą kraštą greičiau pažinti, juo labiau susiinteresuoti. Į Kauną atvykę anglai, kurie kol kas pas mus yra gana reti svečiai, reiškia savo pasigailėjimą, kad tiek nedaug tikrų informacijų apie Lietuvą Londone esama. Mes žinome, kad informacijų daugumas iš mūsų krašto į Londoną dažnai ateina iš neobjektyvių ir nelietuviškų šaltinių. Pas mus keletą dienų paviešėję ir savo akimis mūsų kraštą pamatę, anglai išsineša apie Lietuvą gerų įspūdžių. Anglai yra žinomi kaipo pirklių tauta. Atkeliavę į svetimą kraštą, jie tuojau dairosi, kokių prekybinių santykių su tuo kraštu galėtų turėti. Neseniai vienas anglas Kaune pareiškė savo nusistebėjimo, kad čia esama daug įvairių Amerikos ir Vokietijos automobilių firmų mašinų, bet jam netekę pastebėti angliško automobilio. Tas pats anglas, tai pastebėdamas, kaltino savuosius eksportierius, kurie Lietuvos rinkoje esą neaktyvūs. Tikrai, prekybos santykiams su anglais plėsti sąlygos atrodo esančios visai geros. Pirmiausia, kelias iš Klaipėdos į Londoną yra gana tiesus, patogus ir nebrangus. Jei Didžiosios Britanijos vėliava Klaipėdos uoste dažniau plevėsuotų, tai prekybiniai santykiai su Lietuva greičiau plėstųsi. Tiesa, ir dabar Londone yra nebloga rinka Lietuvos bekonams, kiaušiniams, sviestui ir kitiems mūsų krašto produktams. Taip pat gana žinomos yra angliškos prekės Lietuvos vartotojų tarpe. Jos, kaipo turinčios aukštą markę, noriai yra perkamos. Bet kol kas Lietuvos prekyba su Anglija dažnai eina per tarpininkų rankas, todėl kartais neatrodo esanti didelė. Be grynų prekybinių santykių, galima plėsti ir kitokius ekonominius ryšius. Niekam nepaslaptis, kad paskutiniais metais į Lietuvą pradėjo veržtis užsienių kapitalas įvairių didesnių darbų kreditavimo pavidalu. Tinkamomis sąlygomis įtrauktas, tas kapitalas mūsų krašto ūkio gyvenimui yra naudingas. Šia proga norime pabrėžti, kad, einant užsienių kapitalui į Lietuva, mums yra naudingiau turėti ne tik sveiką įvairių užsienių firmų konkurenciją, bet ir gauti kapitalo iš įvairių kraštų. Pas mus gana dažnai yra skelbiamos varžytynės didesniems darbams atlikti. Bet kol kas rimtesnės anglų firmos savo susidomėjimo tais darbais dar nėra parodžiusios. Žinoma, čia daugiausia kalta yra gerų informacijų stoka. Baigdami šias savo pastabas, šiandie mes norime pabrėžti, kad, sutikdami ir sveikindami naują Britų pasiuntinį Kaune, mes turime vilties, jam prie abiejų tautų pasipažinimo darbo prisidedant, ekonominius, kultūrinius ir politinius santykius tarp Lietuvos ir Anglijos sveikai augsiant. Šiandien, 12 val., Anglijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris p. Montgomery Knatchbull Hugessen įteikė Ponui Respublikos Prezidentui A. Smetonai kredencialus ir pasakė šitokio turinio kalbą: „Jūsų Ekscelencija, Turiu garbės įteikti Jūsų Ekscelencijai laišką, kuriuo Jo Didybė Karalius, mano Aukštasis Suverenas, maloniai teikėsi paskirti mane Nepaprastu Pasiuntiniu ir Įgaliotu Ministeriu Lietuvos respublikai. Man nereikia tikinti Jūsų Ekscelencijos dideliu patenkinimu, kurį jaučiu, tai darydamas. Mano nuolatinis tikslas bus palaikyti ir ugdyti tuos draugingus santykius, kurie taip laimingai egzistuoja tarp mūsų abiejų šalių, ir, vykdydamas šį uždavinį, aš esu įsitikinęs, kad aš galėsiu tikėtis Jūsų Ekscelencijos ir Jūsų Ekscelencijos vyriausybės nuoširdaus bendradarbiavimo ir simpatijos. Su dideliu džiaugsmu pasinaudoju šia proga pareikšti savo karštus linkėjimus šios šalies klestėjimui ir savo nuoširdžius gerus linkėjimus Jūsų Ekscelencijos asmeninei gerovei“. Atsakydamas į jo kalbą, Ponas Respublikos Prezidentas pasakė šitokią kalbą „Pone Ministeri, Aš esu laimingas, priimdamas iš Tamstos rankų raštus, kuriais Jo Didybė Jurgis V, Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalius, Indijos Imperatorius, akredituoja Tamstą kaipo Nepaprastą Pasiuntinį ir įgaliotą Ministerį Lietuvoj. Man buvo labai malonu išklausyti Tamstos pareiškimus apie didelį patenkinimą, su kuriuo Tamsta pradedi vykdyti savo naują misiją; todėl, Pone Ministeri, galiu aš Tamstą patikinti savo nuolatine parama ir visos Lietuvos vyriausybės pagalba realizuoti Tamstos aukštajam uždaviniui, kuri Tamsta manai vykdyti, palaikyti ir sustiprinti draugingiems ryšiams, kurie taip sėkmingai egzistuoja tarp mūsų kraštų. Aš dėkoju Tamstai, Pone Ministeri, už malonius simpatijos žodžius, kuriuos Tamsta pareiškei tiek mano, tiek Lietuvos intencija ir aš prašau perduoti Jo Didybei Karaliui Jurgiui V, Tamstos Aukštajam Suverenui mano linkėjimus, kuriuos aš darau Jo Karalystės gerovei ir Jo asmeniškai laimei“. E.


Tarybinių energetikų delegacijos viešėjimas Anglijoje

LONDONAS, kovo 18 d. (TASS). Anglijoje viešinčios tarybinių energetikų delegacijos vadovas TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas, elektrinių ministras G. M. Malenkovas šiandien priėmė Londono Batersio elektrinės darbininkų komiteto atstovus. Darbininkų komiteto pirmininkas Čarlzas Doilas, elektrinės darbininkų pavestas, įteikė G. M. Malenkovui sveikinimo adresą, kuriame išreikšta viltis, kad tarybinės liaudies ir anglų tautos draugystė stiprės. G. M. Malenkovas šiltai sveikino darbininkų atstovus. Antrojoje dienos pusėje tarybinės delegacijos nariai aplankė su ekskursija Vindzoro rūmus Londono apylinkėse. Vyresnysis rūmų prievaizdas p. Elis parodė lankytojams rūmų, kuriuose surinktos retos senovinių ginklų kolekcijos, anglų ir užsienio meistrų darbo paveikslai, gobelenai, baldai ir porcelanas, įžymiąsias vietas. Vindzoro rūmai, kurių dalis dabar paversta muziejumi, yra puikus senovinės anglų architektūros paminklas. G. M. Malenkovas padėkojo p. Elisui už įdomius paaiškinimus. Po to delegatai aplankė senovinius Anglijos karalių Hempton-Korto rumus, kurie taip pat yra puikus anglų architektūros paminklas. Rūmų architektūrinių paminklų valdytojas p. Fišeris, rodydamas rūmų banketų salę pranešė, kad kadaise čia su savo teatru pasirodė Šekspyras. Tarybiniai svečiai savo ruožtu papasakojo p. Fišeriui apie nepaprastą didžiojo anglų dramaturgo kūrybos populiarumą Tarybų Sąjungoje. G. M. Malenkovas pažymėjo: „Šekspyro kūryba vienija tautas“.


Vadinamosios Padnestrės Respublikos prezidentas I. Smirnovas paskelbė ypatingąją padėtį Dubosaruose bei jo apylinkėse. Prieš tai Padnestrės gvardiečiai ir kazokai užpuolė Dubosarų policijos būstinę: trys žmonės žuvo, penki buvo sužeisti, keli policininkai pagrobti kaip įkaitai.


Silpsta dešiniųjų vienybė, o administracinis šalies perdalijimas tampa net lažybų objektu

Lenkijos Seimui, atrodo, nė motais nei karščiai, nei seniai prasidėjęs vasaros atostogų metas, arba, kaip čia sakoma, agurkų sezonas. Maža to, deputatai įprato posėdžiauti iki vėlios nakties. Taip buvo, kai vyko audringos diskusijos dėl vaivadijų skaičiaus (šį klausimą Seimas svarstė net 7 mėnesius), taip atsitiko ir praėjusį penktadienį, kai tik gerokai po pusiaunakčio Seimo nariai priėmė sprendimą atmesti Senato parengtą įstatymo pataisą. Lenkijos parlamento žemųjų rūmų deputatai prieš porą dienų pareikalavo daugiau vaivadijų, negu Seimas balsavo (jo projekte patvirtinta 16), ar kitokio jų jungimo principo. O daugiausia ginčų sukėlė reikalavimas, kad Torūnė priklausytų regionui, kurio centras bus Gdanskas. Įdomu, jog Torūnės vaivadijos panaikinimas buvo bene visuotinės diskusijos objektas. Torūniečiai nė už ką nesutinka priklausyti vaivadijai, kurios centras Bidgoščius. Jei jau naikinate, tai norim, kad mums vadovautų Gdanskas, primygtinai prašo jie. Deja, Seimas neatsižvelgė į žmonių pageidavimus. Kairieji demokratai (SLD) bei jų požiūrį palaikiusių kai kurių dešiniosios solidarumo rinkimų akcijos (AWS) atstovų balsų dauguma Seimas nutarė, jog Torūnė priklausys vaivadijai, kurios centras bus Bidgoščius. Šis faktas lyg ir ne itin reikšmingas, bet štai ką sako lenkų apžvalgininkai: per rudenį vyksiančius savivaldybių rinkimus Bidgoščiuje visus šansus laimėti turi būtent SLD, todėl kairieji taip stengėsi tą miestą padaryti didžiulės vaivadijos centru. Šis Seimo sprendimas - tai dar vienas įrodymas, jog lemia ne gyventojų norai, o politiniai interesai. Tik labai keista, kad dėl Torūnės net 29 AWS deputatai balsavo taip kaip SLD dauguma, stebisi apžvalgininkai. Nors tokios vaivadijų pertvarkos įstatymą Seimas jau priėmė, o prezidentas A.Kvaswniewskis pareiškė jį pasirašysiąs, kovos dėl administracinio šalies perdalijimo nesibaigė: rudenį bus sprendžiama dėl suskirstymo į apskritis. Ateitis parodys, ar ir šis suskirstymas taps lažybų objektu, kaip minėtojo įstatymo projektai. Be kita ko, iš tų lažybų daug kas laimėjo nemažas sumas. Paradoksalus taip pat kitas reiškinys Lenkijoje: dar visai neseniai valdžią iš kariųjų perėmė AWS bei Laisvės sąjungos (UW) koalicija, o jos gretos jau gerokai praretėjo. Ypač mažėja kelias dešimtis dešiniųjų partijų jungiantis AWS blokas iš jo arba buvo pašalinti, arba patys pasitraukė radikalesnių pažiūrų veikėjai, o kartais paprasčiausiai nepritariantieji AWS politikai, ypač jos sąjungai su UW. Štai ką tik pranešta, kad iš AWS išeina keli nacionalistinio Krikščionių tautininkų susivienijimo (ZChN) nariai. Apskritai šis euroskeptiškai nusiteikęs susivienijimas dažnai konfliktuoja su AWS vadovybe, nepritaria beveik visiems Seimo bei vyriausybės sprendimams. Neseniai ZChN sukritikavo 1999 m. biudžeto projektą, kurį parengė finansų ministras ir vicepremjeras L.Balcerowiczius (UW) ir kuriam jau pritarė ministrų kabinetas. Iš AWS pasitraukę Krikščionys tautininkai tvirtina, jog planuojamas administracinis šalies perdalijimas bus penktasis Lenkijos valstybės suskaldymas, keliantis grėsmę jos suverenumui. Ta proga priminsiu, kad ir AWS bloko vadovybė šį perdalijimą laiko viena iš svarbiausių bei būtiniausių Lenkijos dekomunizavimo priemonių. Tačiau didžiausia AWS ir ZChN nesutarimų priežastimi šiuo metu galima laikyti skirtingą AWS daugumos ir ZChN narių požiūrį į Europos integravimosi komiteto vadovą R.Czarneckį. Krikščionių tautininkų atstovo Czarneckio darbu seniai nepatenkinta ne tik UW, bet ir beveik visa AWS. Iš jo tiesiog šaipomasi, net ir visuomenėje, ypač po to, kai dėl prastai parengtų reformų projektų (juos Briuseliui pateikė Czarneckio vadovaujamas komitetas), Lenkija prardo 34 mln. ekiu. Nepaisant to, ZChN kategoriškai reikalauja, kad Czarneckis ir toliau eitų Europos integravimosi komiteto vadovo pareigas, nes “jis gina šalies interesus ir neleis Vakarams visiškai užvaldyti Lenkijos”. “Czarneckio tema” ZChN vadovai kiaurą naktį kalbėjosi su premjeru J.Buzeku. Nacionalistinis ir euroskeptiškai nusiteikęs susivienijimas grasino visas pasitrauksiąs iš AWS, jeigu Czarneckis bus nušalintas nuo Europos integravimosi komiteto vadovo pareigų. Šį pirmadienį paaiškėjo, kad komitetui nuo šiol vadovaus pats premjeras. Kai kurie ZChN deputatai išėjo iš AWS ir pareiškė kartu su radikaliu Lenkijos atkūrimo judėjimu (ROP) steigsią naują dešiniųjų bloką, nes AWS juos labai nuvylė. Taigi dabar dešiniųjų dauguma Seime turi tik 14 balsų persvarą. Turint omenyje, jog AWS grupuotėje yra keliasdešimt įvairių partijų, kurios balsuoja toli gražu ne visuomet vieningai, netrukus gali atsitikti taip, kad bus nebeįmanoma numatyti nė vieno balsavimo Seime rezultatų. Kaip teigia dienraštis “Gazeta Wyborcza”, valdžios sprendimai gali priklausyti tiesiog nuo traukinių, kuriais važinėja kai kurie deputatai: Lenkijoje traukiniai paprastai vėluoja, tad deputatai gali nespėti į balsavimą. O Seimo įstatymus vis labiau lems nepaprastai drausmingų bei vieningų SLD ir Valstiečių partijos deputatų balsai. Rinkimus Lenkijoje laimėjo dešinieji, bet Seimas tuoj gali atsidurti kairiųjų rankose.


JAV žvalgybos organizacijos Iraną seka labai atidžiai. Priežasčių tam yra daugybė: JAV sąjungininko šacho nuvertimas 1979 metais, antiamerikinė isterija ajatolos Chomeinio laikais, žeminantis JAV diplomatų paėmimas įkaitais ir t.t. Tačiau svarbiausia priežastis, verčianti JAV nenuleisti akių nuo Irano, yra Artimųjų Rytų nafta. Irako įsiveržimas į Kuveitą akivaizdžiai parodė, kaip lengvai galima nutraukti šios gyvybiškai svarbios žaliavos tiekimus JAV ir kitoms Vakarų šalims. Savo interviu spaudai Geitsas priminė, kad Iranas perka povandeninius laivus, tankus ir lėktuvus iš Rusijos bei robotus iš Šiaurės Korėjos. Kol kas, Geitso nuomone, Iranas dar nesudaro rimtų problemų JAV, tačiau tai tik - laiko klausimas: po 3, 4 ar 5 metų su juo reiks labai rimtai skaitytis. Svarbu nepakartoti klaidos, padarytos Irako atžvilgiu. Devintajame dešimtmetyje JAV ir kitos Vakarų šalys, išskyrus Izraelį, ignoravo Irako pastangas kurti atominį ginklą. Po karo Persijos įlankoje JTO ekspertai įsitikino, kaip toli Irakas buvo pažengęs šia linkme, ir JAV žvalgybos tarnybos gavo pylos už tai, kad laiku neperspėjo apie bręstantį pavojų. Atrodo, kad CŽV daro išvadas iš kritikos. Ankstesnėje savo ataskaitoje CŽV apibūdino Irano darbus branduolinio ginklo srityje kaip organizacinius, esančius tik parengiamosios stadijos. Vienas iš CŽV darbuotojų pareiškė, kad šiuo metu Iranas šioje srityje pasiekęs Irako devintojo dešimtmečio vidurio lygį. Ginklams pirkti Iranas naudoja už naftą gaunamas lėšas. Jų nemažai: Iranas pagal naftos gavybos mastus po Saudo Arabijos, Rusijos ir JAV užima ketvirtąją vietą pasaulyje. Naftos pramonę po alinančio karo su Iraku Iranas atkūrė gana greitai. Prie to nemažai prisidėjo ir JAV specialistai. Karo su Iraku metu Iranas trukdė gabenti naftą Persijos įlanka, spęsdamas minų užtvaras ir naudodamas greitaeigius katerius. Dabar Iranas turės ir tris modernius iš Rusijos pirktus povandeninius laivus su dyzeliniais varikliais. JAV karinį biudžetą ketinama smarkiai apkarpyti. Pasibaigus šaltajam karui, JAV nebeturi aiškaus galingo priešo, prieš kurį reikėtų ginkluotis. Kariškiai, norėdami pateisinti savo egzistavimą, turi ieškoti naujų priešų. Iranas visiškai tinka tokiam vaidmeniui. Taigi CŽV ataskaitos pasirodymą galima aiškinti ir tokiais motyvais. Tačiau kitos žvalgybos organizacijos smarkiai kritikuoja šią CŽV ataskaitą, esą Irano grėsmė per daug išpūsta, o Irano lyginimas su Iraku nepagrįstas. Niekas neginčija, kad Iranas ginkluojasi. Tačiau tie ginklavimosi mastai kur kas mažesni, negu valdant šachui, norėjusiam padaryti Iraną viena iš stipriausių karinių pasaulio valstybių. O kad Iranas modernizuoja savo ginkluotę, beje, smarkiai nukentėjusią ilgo karo metu, - visiškai natūralus dalykas. Juo labiau kad jis kartą jau buvo užpultas, o dabar jo kaimynystėje, subyrėjus Tarybų Sąjungai, vėl neramu. Tokie Geitso oponentų argumentai. Kuri iš besiginčijančių pusių teisi, parodys tolesnė įvykių eiga. Iranas, atsidūręs besidominčių Artimųjų Rytų regionu dėmesio centre, pasitarnaus viso pasaulio saugumui.


Reino evakuavimą Vokietija turi nupirkti.

Prancūzų spauda laikosi nuomonės, kad Reino sričių klausime Vokietija turi pirkti savo teises nuo Prancūzijos, kuri veltui nieko nemano duoti. Ryšy su tuo, kad Tautų Sąjungos taryba yra labai apkrauta darbais, Reino evakuavimo klausimo svarstymas atidėtas kitai savaitei. Netikėtas anglų finansų ministerio Churhillio atsilankymas Paryžiuj yra rišamas su finansinėmis trazakcijomis dėl Reino sričių evakuavimo. Pranešama, kad Vokietija pulsianti Tautų Sąjungą dėl jos nusistatymo nusiginklavimo klausimu. Vokietijos nuomonę pareikšiąs kancleris Muelleris, kurs pasakys kalba šios dienos plenumo sesijoj. „Daily Telegraph“ žiniomis, Italijos nuomonė dėl Vokietijos Austrijos susijungimo pasikeitė, nes Dunojaus federacija Italijai galinti būti daugiau pavojinga, negu Vokietijos Austrijos susijungimas. „Vossische Zeitung“ praneša iš Ženevos, kad Čekoslovakijos ir Pietųslavijos užsienių reikalų ministeriai prašę Briando, kad jis juos informuotų apie derybas Reino evakuavimo ir Vokietijos Austrijos susijungimo klausimais. (Elta).


(Mūsų Londono korespondento). Airiai apie Lietuvą. Lordas  Cushendon ir britų vyriausybės nusistatymas. Rustus spaudos tonas. Lenkų įtaka spaudoje. Mūsų draugų patarimai. Airių žurnalas „The Nation“, leidžiamas Dubline anglų ir senaja airių kalba, įdėjo ilgą straipsnį apie Lietuvą „A Sketch of Lithuanian History“ (žiūr. „The Nation“ 24 ir 25 Nr.). Apie lenkus šis airių katalikų žurnalas kalba tokiais žodžiais: „Europa yra pratusi vainikuoti lenkus romantiško heroizmo aureole. Galimas daiktas, kad jų istorijoje ir buvo pagrindo tokiai aureolei. Bet šiandien lenkai savo politiškais gabumais (o ar politiškas veikimas neišreiškia pačių žmonių charakterio?) pasirodė žmonėms, kuriems negalima pasitikėti. Žmonėmis, netekusiais honoro ir pasižymėjusiais pasibiaurėtinai žemu charakteriu. 1920 m. spalių m. 7 d. lenkų atstovai pasitiko lietuvius atstovus Suvalkuose ir pripažino Vilniaus miesto ir srities Lietuvos okupaciją. Už dviejų dieną po to, spalių m. 9 d. žemos garbės lenkų generolas Želigovskis puolė ir užėmė Vilnių. Lenkijos vyriausybė griežčiausiai gynėsi, sakydama neturinti nieko bendra su tuo negarbingu coup'u ir už viską vertė atsakomybę ant vietos patriotizmo. Ir žiūrėkit, neprisiima atsakomybės už savo generolo plėšikišką svetimos teritorijos puolimą ir vis tik laiko ir valdo tą teritoriją; verčia kaltę vietos patriotizmui, ir vis pati paskui persekioja tą patriotizmą. Kilnioji Lenkija! Ar dėl to Kosciuška paėmė Dubienką, ar dėl to jis kovojo ties Raclavicais, ar dėl to jis liejo kraują ties Maciejovicais? O galingoji Lenkija! Ar tu jau taip žemai nupuolei ? Ar gi visi tavo senovės laimėjimai, tavo garbė, tavo triumfai ir pergalės sutirpo taip, kad tu jau šitokių priemonių pradėjai griebtis?“ Anot „Daily Telegraph“ diplomatinio korespondento pranešimo (IX-1), Lordas Cushendu, pirmininkaująs britų delegacijai Ženevoje ir pavaduojąs Sir Austen Chamberlainą, esąs parodęs nešališkumą lietuvių lenkų ginčo klausime. Jis teisingai pasmerkiąs bet kokį spaudimą prieš Lietuvą, kuo taip aiškiai pasižymėjo Paryžius ir Varšuva, ir jis griežtai atsisakęs būti šališku. Šitoks lordo Cushenduno nusistatymas atatina sena britų su kitomis tautomis santykiavimo tradicija. Lordas Cushendunas ir Tautų Sąjungos posėdyje negalės užmiršti (ką Chamberlain'as užiniršo), kad vienas žymiausių dabartinio britų ministerių kabineto narių, būtent lordas Balfour'as, Zeligovskio coup'a yra pavadinęs „plėšikišku žygiu“ („the act of brigandage“). Teisybė, sako dipl. kor., Lietuvos nuolatos keliama pretenziją dėl Vilniaus galima skaityti tarptautišku neramumu (nuisance). Bet negalima jos vadinti nusikaltimu (crime). Šitokia, maždaug, „D. Tel.“ nuomone, yra bendra britų oficialinė pažiūra Vilniaus bylos klausimu. Rūstus spaudos tonas Lietuvos adresu, kurs buvo matomas anglų presoje pastaraisiais dviem - trimis mėnesiais, po to, kai Sir Austen Chamberlainʼas pavadino Vilniaus įrašymą mūsų Konstitucijon „provokaciniu aktu“, dabar žymiai sušvelnėjo. Vieno - kito dienraščio ir žurnalo kritika šitokio neangliško ir neatatinkančio britų bešališkumo kitų valstybių ginče tradicijoms tono, matyt, rado atgarsį presoje. Prie to, galimas dalykas, paties lordo Cushenduno nusistatymas, paskui anglo prancūzų laivyno agreemento pozicijos nusilpnėjimas taip jau paveikė spaudą. Neseniai pasirodęs „The Times“ redakcijos straipsnis Lietuvos adresu nustebino ne tik mūsu draugus Anglijoje, bet taip jau nepatiko ir indiferentiškai užsilaikantiems mūsų ginče su lenkais anglams. Reikia žinoti, kad to dienraščio užsienių skyriaus redaktorius, išgyvenęs virš 20 metų Petrapily caro laikais, yra senų didžiosios ir nedalomosios Rusijos šalininkų įtakoje: to paties dienraščio diplomatinis korespondentas labai dažnai matomas lenkų atstovybėje Londone. Antras labai nepalankus Lietuvai straipsnis buvo įdėtas konservatorių mėnesiniame žurnale „The English Review“. Jo autorius, lenkų propagandos skyriaus prie jų atstovybės Londone vedėjas p. Harley, visą kaltę už nenusisekusias mūsų derybas su lenkais suverčia Lietuvos vyriausybei, kuri nenorinti atsisakyti nuo Vilniaus ir nesutinkanti pripažinti Ambasadorių Konferencijos nutarimo šventumo ir neliečiamybės. Liberalų dienraštis, „The Daily Express“, neišreikšdamas savo nuomonės, nurodo tik į tai, kad lenkai skaitą provokaciniu, iš prof. Veldemaro pusės, žygiu faktą, kad ant naujų Lietuvos Banko banknotų yra Vilniaus atvaizdas!.. Įtakingas provincijos dienraštis „The Yorkshire Post“ redakcijos straipsny pataria prof. Voldemarui nuraminti Europą, suradus kokį nors modus vivendi, iki Lietuva, susitarusi su Lenkija, galėsianti išrišti, kompromisų keliais, Vilniaus klausimą. Kalbant su anglais, kurie seka Europos reikalus ir žino taip Lietuvos, taip ir Lenkijos nusistatymą mūsų bylojo, tenka girdėti beveik visados vieną ir tą patį: dabar Vilniaus neatgausite, bet jūsų byla yra teisinga; laukite, laukite patogaus momento. Angliškas „wait and see“. Lietuvos teisė prie Vilniaus neginčijama, bet dabartinėje politinėje Europos konjunktūroje sunku ir tikėtis, kad jūs galėtumėt jau šiandien atgauti savo sostinę. Galimas daiktas, kad neatgausite jos ir netolimoje ateityje. Laukite. Neužmirškite Vilniaus, visados nešiokit jo atvadavimo idėją savo širdyse: labiau širdyse, negu ant lūpų. Svarbiausias dalykas šiandien - pašvęskite visas savo jėgas valstybei stiprinti, atidėję į šalį visas partijų rietenas, iki Vilnius bus jūsų. Partijų nesutikimai tiktai silpnina jus ir jūsų padėtį Europoje. Valstybei sustiprėjus, ekonominei gyventojų būklei pakilus, Vilnius pats griš Lietuvai…