Mirčiai pasmerkto maištininko kelias į valdžią; Tautos priešas

1997 m. gruodžio mėnesį Kim Te Čžunas laimėjo prezidento rinkimus, o vasario mėnesį pradėjo valdyti šalį, atsidūrusią prie bedugnės krašto. Pietų Korėja - viena iš šalių, labiausiai nukentėjusių nuo Azijos fondų biržų krizės. Uždaromos įmonės, iš varžytynių parduodami didžiausi bankai, tūkstančiai įsiutusių bedarbių - visa tai, pasak “Itogi”, liudija, kad išreklamuotasis Korėjos stebuklas žlugo. Įtikinti tautą, kad norint tikėtis Tarptautinio valiutos fondo pagalbos reikia įgyvendinti jo padiktuotas skausmingas reformas, galėjo tik politikas, neatsakingas už šią krizę. Žmogus, kuriuo pasitiki labiausiai nukentėję nuo tos krizės. Šalį gelbėti teko Kim Te Čžunui, buvusiam tautos priešui. O gal buvusiu jį vadina ne visi? Kovo pabaigoje Seulo kalėjime pasidaryti charakirį mėgino buvęs Pietų Korėjos specialiosios tarnybos - Nacionalinio saugumo planavimo agentūros - direktorius Kvon Jon Che. Jis buvo vienas iš pastarojo sąmokslo prieš Kim Te Čžuną organizatorių. Sąmokslo tikslas buvo neleisti, kad Kim Te Čžunas būtų išrinktas prezidentu. Naujasis prezidentas iki šiol turi nemažai priešų. Daugeliui Seule jis tebėra svetimas žmogus, atėjęs į prezidento Mėlynuosius rūmus iš tolimos Colo provincijos česnakų laukų. Sostinės elitui nepatinka jo kova su korupcija ir didžiųjų kompanijų monopolija, jo demonstratyvios simpatijos profsąjungoms ir strateginis tikslas - normalizuoti santykius su Šiaurės Korėja. Visa tai nepatinka žmonėms, nenorintiems, kad keistųsi ankstesnė valdžios sistema. Tad, ko gero, “žmogui pingvino eisena” (Kim Te Čžunas vaikšto krypuodamas po sužeidimo per 1971 m. pasikėsinimą, kai į jo automobilį įsirėžė sunkvežimis) iki gyvenimo pabaigos lemta likti taikiniu. Pastabos paraštėse Kim Te Čžuno likimas - tai tarsi Pietų Korėjos naujausios istorijos konspektas. Jis išmargintas pastabomis paraštėse - prezidentu tapusio disidento asmeninės patirties detalėmis. Jo maištinga dvasia pasireiškė vaikystėje, kai Korėja dar nebuvo padalyta į Šiaurės ir Pietų. Berniuko vaikystėje šalį buvo okupavę japonai. Būdamas septynerių metų, Kim Te Čžunas pasižymėjo tuo, kad įkalbėjo savo mokyklos draugus nešvęsti japonų Naujųjų metų. Mažasis Kimas įtikino bendraamžius, kad korėjiečių Naujieji metai, švenčiami pagal Mėnulio kalendorių, yra kitą dieną. Vėliau, įstojęs į Mokpcho miesto aukštąją verslo mokyklą, kurioje kiekviena diena turėjo prasidėti ritualiniu nusilenkimu Japonijos imperatoriaus portretui, Kimas nuolat konfliktavo su japonais dėstytojais ir studentais. Tačiau 1945 m., kai šalis jau buvo išvaduota nuo japonų, Kim Te Čžunas suprato, kaip pavojinga būti oratoriumi, jei esi opozicionierius. Kimas susižavėjo tuo metu populiariomis socializmo idėjomis ir pelnė Šiaurės agento etiketę. Nuo 1945 iki 1948 m., kol šalį valdė Jungtinių Amerikos Valstijų karinė administracija, Kim Te Čžunas ne kartą buvo suimtas įtarus, kad organizavo neramumus. 1950 m., kai prasidėjo Šiaurės ir Pietų karas, “komunistų agentas” jau buvo atsikratęs komunistinių idėjų ir tapęs vienu iš turtingiausių Mokpcho žmonių. Kim Te Čžunui priklausė laivininkystės kompanija ir vietos spaudos leidiniai. Dabar jį suėmė jau ne amerikiečiai, o jų ideologiniai priešininkai - Šiaurės korėjiečiai. Kai šiauriečių kariuomenė užgrobė Mokpchą, kapitalistas Kim Te Čžunas buvo uždarytas į kalėjimą, šį kartą “už žiaurų elgesį su savo darbininkais”. Šiauriečiams jis buvo klasinis priešas. Kimas turėjo būti sušaudytas (savo prisiminimuose jis rašo, kaip kartu su kitais kaliniais laukė sušaudymo didžiulėje patalpoje, prigrūstoje siaubo apimtų žmonių). Beliko laukti stebuklo. Ir jis įvyko. Staiga prižiūrėtojai dingo. Jungtinių Tautų kariuomenė, kurioje buvo 75 proc. amerikiečių, įvykdė žaibišką operaciją ir išstūmė šiauriečius iš Mokpcho. Kim Te Čžunas buvo išgelbėtas. Kaip rakštis Paskui per pusketvirto dešimtmečio Kim Te Čžunui teko patirti labai daug. Tą patį galima pasakyti ir apie šalį: nuolatiniai perversmai, diktatoriai. Konstitucija buvo pradėta pažeidinėti 1952 m., kai prezidentas Li Syn Manas išvedė į gatves kariuomenę, kad pratęstų savo valdymą. Tai tęsėsi iki 1993 m., kai šalies prezidentu pirmą kartą tapo ne buvęs generolas, o demokratiškas kandidatas Kim Jon Samas. Jau po pirmojo Li Syn Mano Konstitucijos pažeidimo Kim Te Čžunas tapo opozicionieriumi, kapitalistas - politiku. Ir kiekvienam naujam generolui, atėjusiam įvaldžią, Kim Te Čžunas buvo kaip rakštis nepatogioje vietoje. Jis ne kartą buvo suimtas, pagrobtas, išvarytas iš šalies. Jį buvo mėginama nužydyti. Tačiau visa tai tik didino Kim Te Čžuno populiarumą. Jis neketino trauktis. Kim Te Čžunas buvo įsitikinęs, kad anksčiau ar vėliau jis bus išrinktas demokratiškai, ir nenorėjo tapti Rytams būdingu autoritariniu politiku. Net filosofą Konfucijų savo kalbose jis vadino demokratu. Tačiau jis vadovavosi ne vien politiniais principais. Katalikas Kim Te Čžunas visada laikė save krikščionių misionierių, keletą šimtmečių vaidinusių Azijoje didelį vaidmenį, o Korėjoje pelniusių švietėjų šlovę, tradicijų tęsėju. Amerikiečiai suprato, kokie tvirti šio politiko įsitikinimai, ir aštuntojo dešimtmečio pabaigoje pradėjo remti jį kaip būsimą demokratišką Pietų Korėjos vadovą. Būtent ši globa, kaip dabar aišku, mažiausiai du kartus išgelbėjo jį. Pirmą kartą tai atsitiko 1973 m., kai Kim Te Čžunas, būdamas Japonijoje, mėgino surengti opozicijos mitingą prieš Pietų Korėjos diktatorių Pak Čžon Hi. Šeši Seulo specialiųjų tarnybų agentai išvilko jį iš viešbučio. “Gelbėkite, tai žudikai”, - bergždžiai šaukėsi Kim Te Čžunas ramiai šią sceną stebinčių japonų pagalbos. Jis buvo užmigdytas ir įsodintas į valtį, kuri nuplaukė į jūrą. Prie Kimo kojų buvo pririšti betoniniai blokai. Vienas pagrobėjas pasiūlė jam pagalvoti, kaip su juo pasielgs rykliai, kai po trijų minučių jis bus išmestas iš valties. “Aš kreipiausi į Dievą: išgelbėk mane, aš dar daug turiu padaryti savo tautai”, - prisimena Kimas. Ir vėl, kaip prieš tris dešimtmečius, kai Kimui pavyko išvengti sušaudymo kalėjime, likimas nusišypsojo jam. Kim Te Čžunui vėl užrišo akis, atvežė į Seulą ir paliko gatvėje prie jo namo. Vėliau paaiškėjo, kad Vašingtono spaudžiamas Pietų Korėjos diktatorius Pak Čžon Hi nesiryžo nužydyti Kim Te Čžuno, tik pagąsdino jį. Antrą kartą amerikiečiai išgelbėjo Kim Te Čžuną nuo mirties 1980 m., kai su juo norėjo susidoroti kitas generolas, Čon Du Hvanas, pakeitęs nužudytąjį Pak Čžon Hi. Perversmą įvykdęs Čon Du Hvanas nekentė Kim Te Čžuno ne mažiau nei jo pirmtakas. Kim Te Čžunas buvo uždarytas į kalėjimą ir nuteistas mirti. Šalį užliejo protesto banga. “Jeigu mano mirtis galėtų padėti įvesti šalyje demokratiją ir garantuotų piliečių teises ir laisves, būčiau pasiryžęs mirti”, - teisme pareiškė Kim Te Čžunas. Tačiau Reigano administracijai pavyko susitarti su Čon Du Hvanu. Mirties nuosprendis Kim Te Čžuniui buvo atšauktas, 1983 m. jis buvo išsiųstas į JAV. Operacija “Vėjas iš Šiaurės” 1992 m. baigėsi generolų era - rinkimus laimėjo Kim Jon Samas, dar vienas buvęs disidentas. Tačiau Kim Te Čžunas tebebuvo taikinys, kurį negailestingai siekiama sunaikinti. Tiesa, dabar taip elgėsi kitos jėgos, tarp jų ir buvę bendražygiai. Pernai rudenį per prezidento rinkimų kampaniją Kim Te Čžuną, kaip populiarų politiką, mėgino sunaikinti pirmoji civilinė Kim Jon Samo vyriausybė. Nacionalinio saugumo planavimo agentūros operacija buvo pavadina pupkchun (”Vėjas iš Šiaurės”). Jos tikslas buvo pavaizduoti pagrindinį pretendentą vos ne kaip Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos agentą, kurio kampaniją finansuoja Pchenjanas (prisiminkime, kad savo politinės karjeros pradžioje Kim Te Čžunas jau buvo “Šiaurės agentas”). Kai kurie leidiniai, remdamiesi “informuotas šaltiniais” (jie, kaip įprasta tarp demokratais save vadinančių žurnalistų, nebuvo nurodyti), pranešė, kad pinigų, kuriuos šiauriečiai davė Kim Te Čžunui, būtų užtekę dviem rinkimų kampanijoms. Dabar Seulo prokuratūra tiria operaciją “Vėjas iš Šiaurės”. Šiek tiek žinių jau pateko į spaudą ir sukėlė nemažą triukšmą. Pasirodo, 1997 m. lapkričio mėnesį Pietų Korėjos žvalgybos, užmezgusios ryšį su Šiaurės Korėjos kolegomis, Pekine buvo surengtas slaptas gana aukštų Pietų ir Šiaurės atstovų susitikimas. Pietų Korėjos atstovai pasiūlė šiauriečiams 3,6 mln. dolerių už informaciją apie Kim Te Čžuno ryšius su KLDR. Likus keturioms dienoms iki prezidento rinkimų, Pietų Korėjos agentai Pekine vėl susisiekė su šiauriečiais ir pareiškė esą pasirengę pirkti visus Kim Te Čžuną kompromituojančius dokumentus. Dabar apie tardymo eigą galima tik spėlioti, tačiau iškalbingas pats buvusio Nacionalinio saugumo planavimo agentūros šefo mėginimas nusižudyti. Kovo pabaigoje, per naktinių tardymų pertrauką, Kvon Jon Che pasidarė charakirį - persipjovė pilvą peiliu popieriui pjaustyti (kita versija - tradiciniu moterišku peiliu), kurį sugebėjo nusinešti į tualetą Biblijos nugarėlėje. Daug kraujo netekęs Kvon Jon Che buvo nugabentas į ligoninę ir išgydytas. Kodėl valdančioji Didžiosios šalies partija ėmėsi tokių priemonių, kad tik nebūtų išrinktas Kim Te Čžunas? Ji ne tik norėjo išlaikyti savo pozicijas. Viena iš priežasčių - didžiuliai Kim Jon Samo ir Kim Te Čžuno nesutarimai dėl to, kuo turi būti grindžiami santykiai su Pchenjanu. Kim Jon Sanas neabejojo, kad Šiaurės Korėjos režimas greitai turi žlugti, ir stengėsi jį izoliuoti. Kim Te Čžunas, atvirkščiai, remiasi prielaida, kad dabartinis KLDR diktatorius Kim Čen Iras visiškai kontroliuoja padėtį šalyje, kad Šiaurės Korėjoje nėra realios Kim Čen Iro valdžios opozicijos, taigi Pchenjano režimas gali valdyti dar labai ilgai. Todėl Kim Te Čžunas daro išvadą, kad santykiai su Pchenjanu turi būti kiek įmanoma konstruktyvesni. Neatsitiktinai per inauguraciją vasario 26 d. Kim Te Čžunas ištiesė šiaurinei kaimynei “alyvų šakelę”: pareiškė esąs pasirengęs atnaujinti dvišalį dialogą ir net surengti aukščiausio lygio susitikimą. Kim Te Čžunas paskelbė, kad svarbiausia - visuomenės santarvė bei sunkios krizės sugriautos ekonomikos atkūrimas, ir leido suprasti: jis neketina persekioti savo oponentų. Tai patvirtina ir jo paskelbta amnestija, kai buvo paleisti iš kalėjimo ir buvę prezidentai generolai Čon Du Hvanas ir Ro De U. Pradžioje Čon Du Hvanas buvo nuteistas mirti už sukilimo Kviandžu numalšinimą, o Ro De U - kalėti iki gyvos galvos už korupciją. Vienu iš pirmųjų savo įsakų Kim Te Čžunas paleido juos iš kalėjimo. Šimtas dienų valdžioje Kažkodėl įsivyravo nuomonė, kad pirmosios šimtas prezidento valdymo dienų - tai laikotarpis, kai jo negalima kritikuoti. Veikiausiai tam turėjo įtakos žurnalistai, įsitikinę, kad kiekviena virėja, t.y. žurnalistas, sugeba valdyti valstybę ir geriau nei prezidentas žino, kaip tai daryti. Šiaip jau šimtas dienų - laikotarpis, per kurį valdininkas ar politikas gali šį tą pakeisti. Kim Te Čžuno populiarumą didino kiekvienas naujas mėginimas nužudyti arba pašalinti jį iš politinės kovos. Dabar jam pirmą kartą reikia įrodinėti, kad jis sugeba ne kovoti su valdžia, o valdyti kritiškoje padėtyje atsidūrusią šalį. Pirmosios šimtas jo kaip prezidento dienų daro prieštaringą įspūdį. Sumuodami šio laikotarpio rezultatus, net jam simpatizuojantys apžvalgininkai diplomatiškai kalba tikį, kad ateinantys penkeri metai bus geresni nei šis pradinis laikotarpis. Prasidėjęs Korėjos ekonomikoje viešpataujančių milžiniškų šeimyninių korporacijų, pasižyminčių stipriais klanų ryšiais, pertvarkymas susidūrė su slaptu visagalių magnatų pasipriešinimu. Šeimyninės korporacijos nenori persitvarkyti ir neskuba parduoti nerentabilių savo imperijų padalinių, kaip to reikalauja Tarptautinis valiutos fondas. Finansų reforma parodė, kad nėra apgalvoto bankų veiklos pertvarkymo plano, o valstybės aparato reforma - kad net ne visi prezidento komandos nariai palaiko kursą, kuriuo siekiama apriboti biurokratų galią. Ir galų gale nieko nuostabaus, kad Tarptautinio valiutos fondo pasiūlyta darbo įstatymų reforma, pavyzdžiui, iki gyvos galvos sudaromos darbo sutarties panaikinimas, šiek tiek padidino socialinę įtampą. Vienas Vakarų diplomatas Kim Te Čžuną pavadino Azijos Nelsonu Mandela. Matyt, jis norejo pabrėžti ne tik politinių biografijų panašumą, bet ir tai, kad lemiamu etapu tautai būtinas kaip tik tokio tipo politikas. Padėtis Pietų Korėjoje buvo labai dramatiška, tačiau Kim Te Čžunui pavyko išvengti katastrofos - indonezietiško scenarijaus. Ir tai priversti pripažinti net prezidento disidento priešai. Todėl galima tikėtis, kad Kim Te Čžunui pavyks įgyvendinti savo svajonę: pasiekti, kad Pietų Korėja pirmoji įveiktų Pietryčių Aziją nusiaubusios finansų krizės padarinius. Parengė Arminas Norkus


Berlyne buvome ,,Vorwärts“ redakcijoj, kur Plečkaitis turėjo pasikalbėjimą su p. Krispin ir Abramavičium. Ką su tais dviem ponais Plečkaitis kalbėjos – tikrai nežinau, bet jis man nusakė, jog vokiečių s. dem. būsią palankesni jo veikimui Vilniuje, nes nušvietęs taip reikalą, kad su fašizmu Lietuvoje nebeesą kito būdo kovoti. Krispin sutiks su Plečkaičio bendrais bruožais ir net davęs Mrk. 500.


Vakar mūsų laikraštyj buvo įdėtas trumpas aprašymas rugsėjo 12 d. įvykusio prekybos rūmų plenumo posėdžio. Posėdis svarstė įvairius klausimus, kai kur gal kiek išeidamas iš savo kompetencijos ribų. Taip, posėdy buvo svarstomas vizų klausimas ir prieita išvadų, kad vizos varžančios ekonominį kraštų susiartinimą ir apsunkinančios prekybą. Tame pat posėdyj priimta rezoliucija ir prieš naująjį telefono tarifą, ir dėl mokesčių sistemos pertvarkymo. Pereitą pirmadienį „Rytas“ įdėjo net ilgą vedamąjį apie „mokesčių“ didinamą, kur ypač yra susirūpinęs telefono tarifo pakeitimu ir projektu naujai sutvarkyti mokestį už automobilius, autobusus ir motociklus. Iš šalies žiūrinčiam galėtų atrodyti, kad iš tikrųjų paskutiniu metu Lietuvoje valstybė yra pasiryžiusi savo piliečius šiek tiek apsunkinti. Tačiau taip atrodyti gali tik dalykų visai nežinančiam, -- tik tam, kuris nesugeba, ar nenori mokesčių atskirti nuo rinkliavų už valstybės teikiamus piliečiams įvairius patarnavimus. Pasiteiraukite mokesčių departamente, pasiteiraukite finansų ministerijoj, pasiteiraukite ir pas visus tiesioginių ar netiesioginių mokesčių mokėtojus, - niekur neišgirsite, kad dabar mokesčiai būtų didinami. Priešingai, dabar gyventojams mokesčiai yra visur, kur tik galima, lengvinami. Pabaudos už nesumokėjimą laiku griežtai neišieškomos, mokesčių mokėjimas išdėstomas, kaip niekuomet pirmiau nėra buvę. Be to mokesčiai Lietuvoje yra mažiausi, - daug mažesni, negu kituose Europos kraštuose. Keliamas triukšmas dėl naujo telefono tarifo, bet užmirštama, kad telefonas pas mus yra pigiausias. Užmirštama ir tai, kad prie dabartinės telefono tarifo sistemos mūsų telefonais kalba visi, kam reikia ir kam visai nereikia. Telefono centralinės panelės darbu yra apsunkintos kaip niekur kitur pasauly daugiausia todėl, kad pasikalbėjimai telefonu neregistruojami. Telefonais kalba ne tik asmenys, kurie savo reikalams telefoną yra pasistatydinę, - jais be jokios tvarkos kalba maži vaikai, tarnaitės ir t. t. Kaip bus už atskirus pasikalbėjimus imamas mokestis, tai abonentai prižiūrės, kad nereikalingi nekalbėtų. Be to mokestis už naudojimąsi telefonu faktinai nėra tai mokestis, kuriuo valstybė visus piliečius apkrauja. Tai yra tik atlyginimas už tam tikrą patarnavimą iš valstybės pusės. Panašiai reikia išsireikšti ir dėl projekto kitaip sutvarkyti mokestį už automobilius. Ir naujasis automobilių rinkliavos projektas nėra toks gąsdinantis, kaip „Rytas“ išvedžioja. Juk nuo lengvo privatinio automobilio projektuojama metams imti tik po 25 litus nuo jėgos. Tuo būdu už Fordą arba Chevroletą privatiniam asmeniui metams išeis tik apie 300 litų. Valstybė turi rūpintis plentu ir kelių gerinimu, turi šiam tikslui ieškoti ir lėšų. Prekybos rūmai nusiskundžia dėl vizų. Žinoma, geriau būtų, jei be vizų galima būtų apsieiti. Deja, Lietuva kol kas yra tokiam stovyj, kad vizas panaikinti su visomis valstybėmis būtų per daug rizikinga. Kaip mums teko patirti, Lietuvos vyriausybė į vizų panaikinimą su daugeliu valstybių žiūri visai palankiai. Iš kitos pusės reikia pabrėžti, kad be vizų neapsieina ir kitos valstybės. Kai dėl prekybos, tai vizos pas mus taip yra sutvarkytos, kad jos prekybai pakenkti negali. Kiekvienas tiek mūsų, tiek užsienio pirklys vizą be didelių apsunkinimų gauna. Mus stebina, kaip kartais net rimtos įstaigos ir visai rimti atskiri asmenys, sutikę savo kelyj šiokių tokių nepatogumų, tuojau ima dėl jų balsą kelti, visai ignoruodami tų nepatogumų, dažniausia tik tariamų, priežastis. Vyriausybė, siekdama įgyvendyti didžiausią teisingumą, turi žiūrėti, kad viena piliečių dalis nebūtų verčiama kitos naudai ir patogumams tarnauti. Kas naudojasi ypatingais valstybės teikiamais patarnavimais, tas turi jai už tai ir tinkamai atsilyginti. Kitas paskutinėmis dienomis nelabai malonus reiškinys yra kilę nesusipratimai dėl mūsų valstybės teatro. Vyriausybė, žiūrėdama didžiausio taupumo ir turėdama galvoj tai, kad mūsų teatras gauna iš valstybės, imant Lietuvos maštabu, labai dideles lėšas, susirūpino kaip nors tas išlaidas mažinti. Gal būt tam dabar pasirinktas ir nevisai patogus momentas, gal kai kurie jautrūs mūsų teatro artistai pasijuto kiek apeiti, bet, žiūrint visos tautos ir valstybės reikalų, mums rodos, šį kartą jie turėtų užmiršti savo asmens ambicijas ir drauge su vyriausybe ieškoti būdų mūsų teatro ekonominius reikalus taip pastatyti, kad jis kuomažiausia valstybės biudžetą apsunkintų. Pirmaeiliniai mūsų teatro artistai ir dabar reiškia savo prisirišimą prie gimtojo krašto ir savo pasiryžimą tėvynės labui daryti nuolaidų. Tikėsimės, kad esant gerai valiai abiejose pusėse, šie kilę nesusipratimai bus likviduoti, ir valstybės teatras rimtai pradės savo darbą, kurio mes visi iš jo laukiame.


Europos rytų politikos dangus niaukiasi.

Visa eilė faktų rodo, kad Europos rytuose politinis dangus vis labiau niaukiasi. Labai jautriu politiniu barometru yra, be abejo, sovietų spauda, kaipo labiausiai oficiozinė visam pasauly. Taigi, pastaruoju laiku ta spauda rodo didelio nerimo. Priešakin kišama Lenkija ir Vilniaus klausimas. Vedamieji sovietų organai tvirtina, kad T. S. Tarybos rudens sesijoj busiąs padarytas į Lietuvą didelis spaudimas išgauti iš Lietuvos Vilniaus atsižadėjimą. Ir kad Lietuvai atsisakius, būsią bandoma daryti „nasilije nad litovskim narodom“. Drauge su tuo sovietų spauda paėmė nepaprastai aštrų toną prieš Lenkiją. Vedamieji Maskvos organai ,,Izviestija“ ir ,,Pravda“ pilni priešingų lenkams straipsnių, žinių ir karikatūrų. Kiekvienas lenkų politikos žingsnis yra sekamas ir komentuojamas. Ypač paskutinieji Zaleskio pareiškimai Paryžiuj sukėlė didelio triukšmo sovietuose. Dar neseniai buvo kalbama apie lenkų rusų prekybos sutartį ir net apie garantijų bei nepuolimo sutartį. Šiandien visos tos kalbos nutilo. Sovietų spauda faktiną politikos padėtį Europos rytuose konstruoja tokiu būdu. Anglija drauge su Lenkija norinčios rytuose būtinai sudaryti antisovietinį frontą. Tokio fronto sudarymui iki šiol daugiausia kliudžiusi Lietuva. Užtat Lietuvą dabar norima paklupdyti ir priversti įeiti į prieš sovietinį fronta, arba su ja atsiskaityti. Išeinant iš šitos faktų konstrukcijos aiškinama, ir antilietuviška Chamberlaino poziciją Ženevoj. Daug taipogi komentarų ir spėliojimų sukėlė anglų atstovo Berlyne Lindsay kelionė Varšuvon ir ilgas konferavimas su Pilsudskiu. Max Lindsay yra šaukiamas Londonan užimti užsienių reikalų viceministerio vietą. Tiesa, sovietai jau ne nuo šiandien nekenčia anglų ir visur stengiasi matyti jų kerštingą ranką. Žinoma, anglai sovietams gero nenori ir labai pasidžiaugtų, jeigu atsirastų kas bolševikus apkultų. Tačiau sunku tikėti, kad anglai patys panorėtų dalyvauti bet kokiam kare prieš Sovietų Rusiją. Anglų politinės partijos, neskiriant nė pačių konservatorių, mažiausiai turi tam palinkimo. Pastumti ką kitą karan, kaip sovietų spauda mano, žinoma galima, bet niekas nėra tiek kvailas, kad eitų karan su Rusija dėl kieno nors svetimos, nors ir anglų, malonės. Ir lenkai jei eis karan prieš Rusiją, tai ne dėl Londono ar kieno kito malonės, bet tik tada, kaip to reikalaus jų gyvieji reikalai. Sunku tvirtinti, kad ar Varšuva ar Maskva šiandien karo norėtų. Vidaus padėtis ir pas vienus ir pas antrus nėra tokia, kad galėtų lengvai karą pakelti. Tačiau juk žinia, kad dažnai karan įtraukia ne laisvas noras, bet aplinkybės. Kai dėl Sovietų Rusijos, tai reikia nepamiršti, kad šalia karo nenorinčios Maskvos yra Charkovas ir Minskas, kurie karo su lenkais labai laukia. Minske ir Charkove pilna politinių pabėgėlių iš lenkų okupuotos Gudijos bei Ukrainos. Daugelis jų yra ištrūkę iš žiaurių lenkiškų kalėjimų, kur žmonės marinami badu ir kankinami. Visi tie pabėgėliai dega kerštu ir stengiasi sukelti prieš lenkus savo tautiečius. O ukrainiečiai ir taip nieko taip nekenčia kaip lenko. Čia jau veikia amžiais išsidirbusi dar nuo Pavliuko, Nalivaikos, Chmelnickio, Gontos ir Železniako laikų neapykanta. Gudai lenkus išmokė neapkęsti tik pastaruoju laiku. Bet nors ir trumpu laiku lenkai padarė viską, kad gudai jų neapkęstų. Ypač Pilsudskio režimui atėjus, lenkai, „dirba“ okupuotoj Gudijoj ir Ukrainoj išsijuosę. Vien tik šį pavasarį buvo trys didelės politinės bylos: Lucke, Vilniuj (Hromada) ir Baltstogėj, kuriose nueista iš viso apie 400 kaltinamųjų. Iš jų nemažiau kaip pusė iki gyvos galvos. Ilgesniam kalėjimui tik šiemet nuteista iš viso 600 su viršum žmonių. Apie trumpesnes bausmes nėra kalbos. Šiandien lenkų okupuotoj Ukrainoj sunku rasti susipratęs ukrainietis, kuris nebūtų sėdėjęs kalėjime. Visa tai, žinoma, kaip Charkove taip ir Minske neveikti negali ir todėl čia keršto noras liepsnote liepsnoja. Nors politiką veda Maskva, tačiau ir Charkovas su Minsku turi savo balsą. Be to, ir rusai lenkų nekentė ir nekenčia ir Rusijoj jokis karas nebus toks populiarus, kaip karas prieš lenkus. Taigi sakom, kad nors Maskvos interesai karo dabar pageidauti neleidžia, tačiau aplinkybės kartais intereso išrokavimų nežiūri. Iš kitos pusės rusai mato, kad lenkai skubiai ruošiasi karui. Tai jie mato ypač iš karo biudžeto ir iš ginklavimosi. Pernai biudžete karo ministerijai buvo numatyta 620 milionų, o išlaidų padaryta 834 milionų. Vadinasi, 214 milionų vyriausybė išleido savo nuožiūra be jokio seimo sutikimo, nes tai paaiškėjo tik dabar biudžetą svarstant. Įdomu, kad seimas nei vienu žodžiu šito pereikvojimo nepapeikė. Šiemet karo biudžetas padidintas 140 milionų, būtent, skiriama 760 milionų. Jeigu prie to pridėti 40 mil. pasienio korpusui išlaidų, išlaidas militarizuotai policijai ir karo pramonei, tai susidarys daugiau kaip pusė visų išlaidų. Pažymėtina, kad pepesininkai labai solidaringai balsavo už karių biudžetą, o jų atstovas pasakęs iš tribunos, pad pepesininkai balsuosią už karo biudžetą dėl to, kad gresiąs karo pavojus iš Sovietų Rusijos ir ginkluotis esą reikalinga. Visa tai Maskva girdi, mato ir daro savo išvadas. Karų politikoj vaidina svarbų vaidmenį prerentinis karas, šituo pavadinimu vadinama karas tada, jeigu vienas partneris, matydamas kito ruošimąsi, stengiasi išprovokuoti karą pirma, negu priešininkas savo ruošimąsi pabaigė. Tokia preventinio karo politika suvaidino didelį vaidmenį 1914 m., kada Vokietija manė užklupti nepilnai pasiruošusią Rusiją. Lenkija ir Rusija šiandien abi yra dar ruošimosi stadijoj ir sunku būtų pasakyti, kuri iš jų daugiau yra pasiruoširsi. Kai kas spėja, kad Rusija daugiau. Užtat lenkai nesnaudžia. Jie ne tik ginkluojasi, bet atnaujino ir praplėtė neseniai savo sutartį su Rumunija. Taigi, mums rodos, čia ir be anglų sprogstamos medžiagos jau prisirinkę nemaža. O uždegamoji kibirkštis gali atsirasti netikėtai.


Vakarų Vokietijoje puolamas pastorius Nimeleris

Heseno žemės evangelikų bažnyčios prezidentas dr. Martinas Nimeleris, neseniai apsilankęs Lenkijoje, padarė pareiškimą, kad Potsdamo susitarimais nustatyta Lenkijos — Vokietijos siena palei Oderį ir Neisę yra nuolatinė ir negali būti pakeista. Kaip praneša agentūra ADN, šiomis dienomis Maince kalbėdamas evangelikų bažnyčios sinodui, Nimeleris šį pareiškimą patvirtino. Agentūros pranešime nurodoma, kad Vakarų Vokietijos revanšistiniai sluoksniai pradėjo persekioti pastorių Nimelerį. „Visos Vokietijos bloko” partijos apygardinė organizacija net pareikalavo patraukti Nimelerį teismo atsakomybėn… „už valstybės išdavimą”.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Informacinis pranešimas apie 1956 metų gruodžio 3 dienos posėdį

1956 metų gruodžio 3 dieną įvyko Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos penktasis posėdis. Pirmininkavo Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Pirmininkas deputatas V. Niunka. Pradedamos diskusijos dėl Lietuvos TSR socialinio aprūpinimo ministro deputato J. Stimburio pranešimo apie Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigą respublikoje. Diskusijose kalbejo deputatas M. Bruneikienė (Anykščių apygarda), deputatas N. Timofejevas (Vilniaus miesto Tarybų apygarda), deputatas A. Sniečkus (Vilniaus miesto Centrinė apygarda), deputatas J. Matulis (Nevarėnų apygarda), deputatas J. Narkevičiūtė (Kauno miesto Darbininkų apygarda), deputatas K. Baršauskas (Kauno miesto Stalino apygarda), deputatas J. Paleckis (Platelių apygarda). Aukščiausioji Taryba priima nutarimą baigti diskusijas dėl pranešimo ir išklauso Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinės sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininko deputato P. Mažylio (Garliavos apygarda) pastabas dėl Aukščiausiosios Tarybos nutarimo projekto šiuo klausimu. Aukščiausioji Taryba vienbalsiai priima nutarimą dėl Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigos respublikoje su sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pasiūlytais pakeitimais bei papildymais. Po to Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba pereina prie sekančio darbų tvarkos punkto - Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakų tvirtinimo. Pranešimą šiuo klausimu padarė Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius deputatas S. Naujalis. Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba vienbalsiai patvirtina Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo [sakus, priimtus laikotarpiu tarp trečiosios ir ketvirtosios sesijų. Be to, Aukščiausioji Taryba Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo sudėčiai papildyti išrenka Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo narius. Aukščiausioji Taryba pereina prie paskutiniojo darbų tvarkos punkto - Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinių komisijų rinkimo. Deputatui L. Kučinskui (Bazilionių apygarda) pasiūlius, Aukščiausioji Taryba nutaria sudaryti dar dvi Aukščiausiosios Tarybos nuolatines komisijas - žemės ūkio nuolatinę komisiją ir liaudies švietimo ir kultūros nuolatinę komisiją. Deputato A. Žeimio (Šiluvos apygarda) pasiūlymu Aukščiausioji Taryba vienbalsiai išrenka nuolatinę žemės ūkio komisiją iš 12 deputatų. Deputatui G. Naruševičiūtei (Žaslių apygarda) pasiūlius, išrenkama nuolatinė liaudies švietimo ir kultūros komisija iš 11 deputatų. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Pirmininkas deputatas V. Niunka praneša, kad ketvirtosios Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos sesijos dienotvarkė yra išsemta ir skelbia sesiją uždarytą. 1956 metų gruodžio 3 d. posėdžio dienoraštis Gruodžio 3 dienos posėdyje prasidėjo diskusijos dėl Lietuvos TSR socialinio aprūpinimo ministro deputato J. Stimburio pranešimo apie Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigą respublikoje. Pirmoji kalbėjo deputatas M. Bruneikienė (Anykščių rinkimine apygarda). - Valstybinių pensijų įstatymas, - pasakė ji, - rodo augančią Tarybų valstybės ekonominę galią, nuolatinį Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės rūpinimąsi liaudies gerovės kilimu, akivaizdžiai patvirtina socialistinės santvarkos pranašumus prieš buržuazine. Socialinis draudimas yra vienas svarbiausių mūsų šalies darbininkų klasės laimėjimų, iškovotų Spalio revoliucijos pergalės dėka. Tarybų Lietuvos, kaip ir visos mūsų šalies, darbo žmonės aprūpinti senatvės, invalidumo atveju. Jei šeima netenka maitintojo, valstybė ir ją aprūpina. Atsidėkodami už partijos ir vyriausybės rūpinimąsi liaudies gerove, mūsų respublikos darbo žmonės nepagailės jėgų didiesiems komunizmo statybos uždaviniams įgyvendinti. - Valstybinių pensijų įstatymas patraukė visų mūsų Tėvynės darbo žmonių ypatingą dėmesį, - pasakė deputatas N. Timofejevas (Vilniaus miesto Tarybų rajono rinkiminė apygarda). – Šio įstatymo paskirtis - pagerinti materialinę gerovę tų žmonių, kurie neteko darbingumo dėl senatvės bei invalidumo, ir šeimų, kurios neteko savo maitintojo. Įgyvendinant šį Įstatymą pas mus, Tarybų Lietuvoje, nuveiktas didelis darbas. Man teko susipažinti su šiuo darbu dviejuose Vilniaus rajonuose – Stalino ir Tarybų. Turiu pasakyti, kad nepaisant eilės sunkumų, socialinio aprūpinimo rajonų skyriai neblogai atliko šį darbą. Sunkumus sudarė tai, kad rajonų vykdomieji komitetai nenumatė, jog į socialinio aprūpinimo skyrius, kurie yra ankstose patalpose, atvyks labai daug pensininkų. Dėl to susidarė eilės. Rajonų vykdomųjų komitetų vadovai nesusiprato parūpinti šiam darbui didesnes patalpas. Drg. Timofejevas toliau pareiškė, kad Socialinio aprūpinimo ministerija iki šiol neišdavė pensininkams naujų pensijų pažymėjimų. Daugelyje kitų respublikų šiam dalykui skiriama daug reikšmės. Pensininkų susirinkimuose nauji pensijų pažymėjimai išduodami esant iškilmingai aplinkai. Reikia ir mūsų ministerijai tuo pasirūpinti. Sesijoje kalbą pasakė deputatas A. Sniečkus (Vilniaus miesto Centrinė rinkiminė apygarda). - Valstybinių pensijų įstatymo, - pasakė deputatas J. Matulis (Nevarėnų rinkiminė apygarda), - tikslus ir operatyvus įgyvendinimas mūsų respublikoje yra didelės politinės reikšmės dalykas. Jis paliečia tūkstančius sulaukusių senatvės, nustojusių darbingumo žmonių, suteikia socialinį aprūpinimą dar didesniam skaičiui vaikų – našlaičių, pirma laiko netekusių savo globėjų ir maitintojų. Naujasis Valstybinių pensijų Įstatymas buvo visoje šalyje plačiai svarstomas. Šiam Įstatymui karštai pritarė ir Tarybų Lietuvos darbo žmonės. Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas neapsiriboja vien socialinio aprūpinimo ministerijos ir jo organų vietose technišku darbu. Įgyvendinant šį Įstatymą reikia išaiškinti platiesiems darbo žmonių sluoksniams jo didžią reikšmę. Šiame darbe turi aktyviai dalyvauti visi deputatai, tarybinė inteligentija, visuomeninės organizacijos. Kapitalo šalių reakcinė spauda iš kailio neriasi, mėgindama nuneigti didžius tarybinių žmonių laimėjimus. Lietuvių emigrantų - reakcionierių spauda, pavyzdžiui, bando įtikinti savo skaitytojus, kad Tarybų Lietuvoje mokyklų ir mokytojų skaičius esąs daug mažesnis, negu buržuazijos valdymo laikais, kad vaikai kaimo vietovėse neturi kuo apsiauti, apsirengti ir t. t. Lietuvių tauta su pasipiktinimu atmeta šiuos šmeižtus. Mūsų miesto Ir kaimo darbo žmonės kasdieniniame gyvenime mato didžiulius respublikos ūkinės bei kultūrinės statybos laimėjimus, mato dar šviesesnes ateities perspektyvas. Mes pagrįstai didžiuojamės lietuvių tarybinės literatūros, meno ir mokslo suklestėjimu, mokyklų tinklo išplėtimu respublikoje. Kiek reakcionierių antitarybinė propaganda besistengtų sumenkinti mūsų laimėjimus, jai nepavyks nuslėpti tiesos apie Tarybų Lietuvoje vykstančią kultūrinę revoliuciją. Užtenka priminti, kad dabar Lietuvos TSR aukštosiose mokyklose mokosi apie 6 kartus daugiau jaunimo, negu paskutiniaisiais buržuazijos viešpatavimo Lietuvoje metais. Priešingai buržuazinių nacionalistų skleidžiamiems melagingiems tvirtinimams apie švietimo susmukimą kolūkiniame kaime, vien paskutinėse dviejose kaimo vidurinių mokyklų klasėse besimokančiųjų skaičius nuo 1940-1941 iki 1955-1956 mokslo metų išaugo daugiau kaip 15 kartų. Deputatas J. Narkevičiūtė (Kauno miesto Darbininkų rinkiminė apygarga) pažymėjo, kad Valstybinių pensijų įstatymas atspindi istorinius mūsų liaudies laimėjimus, pasiektus komunistinėje statyboje. Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas iškėlė naujus svarbius uždavinius socialinio aprūpinimo organams. Kauno miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomasis komitetas ir jo socialinio aprūpinimo skyrius iš anksto ruošėsi šiam didžiuliam darbui. Buvo sudarytos dvi pensijų perskaičiavimo ir paskyrimo komisijos. Socialinio aprūpinimo skyriui padėjo ir kitų miesto vykdomojo komiteto skyrių darbuotojai, pensininkų aktyvas. Siekiant supažindinti plačią visuomenę su pensijų įstatymu, buvo surengti grupiniai pensininkų susirinkimai, konsultacijos. Pensijų perskaičiavimas buvo laiku užbaigtas, ir mieste gyvenantieji pensininkai nuo šių metų spalio 1 dienos gauna žymiai didesnes pensijas. Jautrumas darbo žmonių poreikiams, atidus ir greitas jų pareiškimų svarstymas, aukšta pensininkų aptarnavimo kultūra - štai ko laukiama iš socialinio aprūpinimo įstaigų darbuotojų. Nors Kauno miesto vykdomojo komiteto socialinio aprūpinimo skyriaus darbuotojai deda visas pastangas šiems reikalavimams įvykdyti, vis tik jų darbe dar yra trūkumų. Šiuo metu skyriuje yra daugiau kaip tūkstantis piliečių, norinčių gauti pensiją, pareiškimų. Skyriuje kasdien būna daugiau kaip 300 interesantų, kuriuos reikia išklausyti ir spręsti jų reikalus. Nors mieste dirba dvi pensijoms skirti komisijos, tačiau jos nespėja laiku apsvarstyti visų pareiškimų. Dėl to užsitęsia pensijų perskaičiavimas. Įgyvendinant Valstybinių pensijų įstatymą, didelis vaidmuo tenka profsąjungoms. Jos turi tikrinti, kad laiku būtų išmokamos pensijos dirbantiems pensininkams, padėti darbininkams ir tarnautojams, turintiems teisę į pensiją, sutvarkyti reikalingus dokumentus. Tačiau tik nedaugelio įmonių profsąjunginės organizacijos rūpinasi šiais klausimais. Profsąjungų darbuotojų pareiga – kovoti už tai, kad Valstybinių pensijų įstatymas būtų įgyvendinamas teisingai. Deputatas K. Baršauskas (Kauno miesto Stalino rinkminė apygarda) pažymėjo, kad Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimas Tarybų Lietuvoje yra didelis žingsnis toliau keliant mūsų respublikos darbo žmonių gerovę. Su dideliu džiaugsmu sutiko ši istorini Įstatymą Kauno Politechnikos instituto profesoriai, dėstytojai ir tarnautojai. Apie 20 daugelį metų institute dirbusių tarnautojų išeina į pensiją. Kauniečiai reiškia pageidavimą, kad miesto socialinio aprūpinimo skyriui būtų suteikta pagalba perskaičiuojant pensijų dydį, nes skyrius ir jo pensijoms skirti komisijos dabar smarkiai perkrautos darbu ir negali operatyviai šį klausimą spręsti. Reikia ryžtingiau šalinti esamus trūkumus įgyvendinant pensijų įstatymą. Baigiant diskusijas kalbėjo deputatas J. Paleckis (Platelių rinkiminė apygarda). Pasibaigus diskusijoms Aukščiausioji Taryba vienbalsiai priėmė nutarimą dėl Valstybinių pensijų įstatymo įgyvendinimo eigos. Po to pranešimą sekančiu sesijos darbų tvarkos klausimu – Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsakų tvirtinimas padarė Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius deputatas S. Naujalis. Aukščiausioji Taryba vienbalsiai patvirtino Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Įsakus, kurie buvo priimti laikotarpiu tarp trečiosios ir ketvirtosios sesijos. Aukščiausioji Taryba išrinko Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo narius Aukščiausiojo Teismo sudėčiai papildyti. Sesija perėjo prie paskutinio darbų tvarkos klausimo – Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos nuolatinių komisijų rinkimo. Aukščiausiajai Tarybai pasiūlius sudarytos dar dvi nuolatinės komisijos - žemės ūkio bei liaudies švietimo ir kultūros. Vienbalsiai išrinkta jų sudėtis. Tuo Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos ketvirtojo šaukimo ketvirtoji sesija užbaigė savo darbą.


Draugai! Kupini šilčiausių ir širdingiausių jausmų susirinkome visi mes šiandien į šį Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautų draugystės mitingą. Mūsų šalies ir Jugoslavijos tautos seniai susitiko, žengdamos draugystės keliu. Ne kartą išvien, petys petin kovėsi Rusijos ir Jugoslavijos kariai prieš užsieniečius grobikus. Didžiulėmis pastangomis ir sunkiomis aukomis buvo sutvirtinta mūsų tautų draugystė kovoje prieš bendrą priešą — fašizmą. Ir dabar, kai mes priimame savo šalyje Jugoslavijos vyriausybinę delegaciją su draugu Tito priešakyje, mes jaučiame tokius pat jausmus, kokius jaučia broliai, susitikę po išsiskyrimo. Tiktai metai praėjo nuo to laiko, kai draugai Bulganinas ir Chruščiovas buvo nuvykę į mūsų širdžiai artimą Jugoslaviją. O kokie dideli tos kelionės rezultatai! Dabar jau niekas negali neigti, kad per praėjusius metus mūsų valstybės žymiai suartėjo. Visiškai sužlugo viltys tarptautinės reakcijos, kuri paskubėjo paskelbti mūsų draugystę palaidotą ir mėgino spekuliuoti laikinu mūsų šalių santykių sutrikimu. Ta šiluma ir nuoširdumas, kuriais mūsų šalies tautos sutinka jus, draugas Tito, ir jūsų bendražygius, išreiškia giliausias, nuoširdžias tarybinės liaudies simpatijas ir draugystę broliškajai Jugoslavijos liaudžiai. Taip pat nuoširdžiai jus sutiko Maskvos valstybinio universiteto mokslininkų ir studentų kolektyvas. Brangusis draugas Tito, brangus bičiuliai! Jūsų atvykimas į Tarybų Sąjungą - tai naujas žingsnis vystant ir stiprinant dviejų broliškų tautų draugystę. Mes neabejojame, kad Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos valstybinių veikėjų derybos bus svarbus etapas toliau plečiant bei gilinant Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugiškus santykius ir padės stiprinti taiką visame pasaulyje. Mūsų liaudis, vadovaujama savo Komunistų partijos, stato komunizmą. Šiame didžiajame kuriamajame darbe su dideliu entuziazmu dalyvauja tarybiniai mokslininkai. Tarybų Sąjungoje dirbamas didelis darbas visose mokslo srityse. Visas pasaulis pripažino tarybinių mokslininkų pasiekimus taikiai naudojant atominę energiją. Tarybiniai žmonės teisėtai didžiuojasi tuo, kad mūsų šalyje buvo pastatyta pirmoji pasaulyje atominė elektrinė. Direktyvose dėl šeštojo penkmečio plano numatyta statyti naujas galingas atomines elektrines. Malonu ir džiugu dirbti, kai žinai, kad tarybinis mokslas, kiekvieno žmogaus darbas tarnauja taikai ir pažangai, didžiajai komunizmo statybai. Kasmet plečiasi tarybinių mokslininkų moksliniai ryšiai su kitų šalių mokslininkais. Plečiasi tie ryšiai ir su Jugoslavijos mokslininkais. Neseniai buvo pasirašyti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos susitarimai dėl bendradarbiavimo vystant tyrimus branduolinės fizikos ir atominės energijos naudojimo taikiais tikslais srityje, dėl eksperimentinio atominio reaktoriaus statybos Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje. Mes nuoširdžiai sveikiname šiuos susitarimus ir esame įsitikinę, kad mūsų tautų draugystė stiprės, o kartu vystysis mūsų ekonominiai, kultūriniai ir moksliniai ryšiai. Mes nuoširdžiai linkime Jugoslavijos liaudžiai dar didesnių laimėjimų jos kuriamajame darbe, kuriant naują Jugoslaviją, statant socializmą. Tegyvuoja ir stiprėja amžina neišardoma Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė! (Plojimai). Sutiktas audringais mitingo dalyvių plojimais, didelę kalbą pasakė Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto pirmasis sekretorius draugas N. S. Chruščiovas.


Pirmininkas – danas Zahle. Vakar suomių užsienių reikalų ministeris Procope atidarė 9-tą Tautų Sąjungos plenumą. Pirmininku išrinktas Danijos ministeris Berlyne Zahle. Po paprastos praeitų metų darbų apžvalgos plenumas telegramomis pasveikino anglų ir vokiečių užsienių reikalų ministerius Chamberlainą ir Strezemanną. Vokiečių užsienių reikalų ministerijos direktorius von Schubertas pristatė Briandą kancleriui Muelleriui, kurie turėjo trumpą pasikalbėjimą kulvaruos. Tautų Sąjungos plenume dalyvauja 50 tautų atstovai, tarp kurių yra penki ministeriai pirmininkai ir 18 užsienių reikalų ministerių. Tautų Sąjungos plenumas išrinko šešias komisijas, kurios savo ruožtu pasiskyrė jų pirmininkus. Juridinės komisijos pirmininku išrinktas Italijos atstovas Scialoja, techniškų organizacijų - Šveicarijos atstovas Motta, nusiginklavo - Carton de Viart (Belgija), finansų - Vasconcellos (Portugalija), socialinių klausimų - Mathos (Gvatemala), politinių klausimų – Marinkovič (Pietųslavija). Darbų tvarkos komisijos pirmininku išrinktas Caballero (Paraguajus). Plenumo vicepirmininkais išrinkti japonų atstovas Adatci, Briandas, Vokietijos kancleris Muelleris, lordas Cushendun, Kanados atstovas Mackenzie King ir Austrijos kancleris Seipelis. Tautų Sąjungos plenumas nutarė opiumo prekybos klausimą. Tolimuos Rytuos ir privatinės ginklų gamybos klausimą įtraukti į šios sesijos darbų tvarką. Tautų Sajungos rūmų statybos klausimas šioj sesijoj dar nebus galutinai išspręstas. „Petit Parisien“ korespondentas praneša iš Ženevos, kad Lenkija artimiausiu laiku atnaujinsianti prekybos derybas su Sovietų Rusija.


Grupės šalių separatiniame pasitarime Sueco klausimu

LONDONAS, rugsėjo 20 d. (TASS-ELTA). Kaip oficialiai paskelbta Londone, grupės šalių pasitarimo Sueco klausimu vakariniame posėdyje pastraipsniui buvo svarstomas „darbo grupės“, arba, kaip ji kitaip vadinama, „ekspertų komiteto“ paruošto baigiamojo dokumento projektas. Svarstant šį projektą, liečiantį „Sueco kanalo naudotojų asociacijos“ įsteigimą, beveik visi pasitarimo dalyviai pareiškė nesutinką su atskirais jo formulavimais. Atsakydamas į korespondentų klausimus spaudos konferencijoje, Anglijos užsienio reikalų ministerijos atstovas pareiškė, kad delegatai, pasisakę prieš „kanalo naudotojų asociacijos“ steigimą, tebesilaiko savo ankstesnės nuomonės.


Kinijos Komunistų partijos Aštuntajam Visos Kinijos suvažiavimui

Brangūs draugai, Kinijos Komunistų partijos Aštuntojo suvažiavimo delegatai! Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas mūsų partijos ir visos tarybinės liaudies vardu siunčia jums ir visiems Kinijos komunistams, didžiajai kinų tautai savo karštą, broliška sveikinimą ir sėkmingo darbo linkėjimus jūsų suvažiavimui! Jūsų suvažiavimas susirinko labai svarbiu laikotarpiu, kai daugiamilijoninė kinų tauta su didžiausiu entuziazmu kovoja už tai, kad įgyvendintų socialistinius pertvarkymus, turinčius milžinišką reikšmę Kinijai ir visai žmonijai. Kinijos Komunistų partija nuėjo didelį ir šlovingą didvyriškos revoliucinės kovos, pasibaigusios istorinėmis pergalėmis, kelią. Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimas Didžiosios liaudies revoliucijos pergalės dėka pradėjo naują erą kinų tautos gyvenime. Po Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos liaudies revoliucija Kinijoje ir Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimas yra žymiausias įvykis, padaręs didžiulį poveikį išsivadavimo kovos vystymuisi Rytų šalyse ir visai pasaulio istorijos eigai. Per trumpą laiką, praėjusį nuo revoliucijos pergalės, kinų tauta, Komunistų partijos vadovaujama, sėkmingai įvykdė didžiulės svarbos demokratines reformas, užbaigė liaudies ūkio atkūrimą ir dabar tvirtai įžengė į išplėstinės socialistinės statybos ruožą, įveikdama visus sunkumus, atsirandančius šiame kelyje. Pasiaukojamu, didvyrišku liaudies darbu, vykdant pirmąjį penkmečio planą sudarytos būtinos prielaidos išspręsti partijos iškeltajam milžiniškam uždaviniui – paversti Kiniją didžiąja industrine socialistine valstybe. Įžymūs Liaudies Kinijos laimėjimai, kurie rodo Komunistų partijos politikos teisingumą, galingą nugalėjusios darbininkų klasės, valstietijos ir visos kinų tautos darbo entuziazmo pakilimą, kartu ryškiai patvirtina genialų numatymą didžiojo Lenino, nepajudinamai tikėjusio milžiniškomis, neišsemiamomis Kinijos ir visų Rytų tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimo jėgomis ir jų kūrybiniais sugebėjimais. Kinijos Komunistų partija, jos Centro Komitetas, įžymusis marksistas-leninietis draugas Mao Cze-dunas įnešė didelį indėlį į mokslinio socializmo teoriją ir praktiką. Kinijos Kompartija, remdamasi didžiuoju marksistiniu-lenininiu mokymu, naudodama Tarybų Sąjungos istorinį patyrimą, kūrybiškai sprendžia perėjimo į socializmą klausimus. Ji teoriškai parengia dešimčių milijonų smulkiųjų valstiečių ūkių pervedimo į kooperatinius bėgius formas, atitinkančias savitas Kinijos sąlygas, ir taip pat būdus privačiai kapitalistinei pramonei pertvarkyti į socialistinę bei kitus svarbius visuomenės pertvarkymo socialistiniais pagrindais klausimus, įgyvendina šiuos stambiausius socialinius pertvarkymus praktikoje. Gilus istorinių savo šalies ypatybių ir tradicijų pažinimas bei sumanus jų naudojimas, nuolatinis rūpinimasis liaudies gerove, rūpestingumas jos daugiaamžio kultūrinio palikimo atžvilgiu – visa tai sustiprina plačiausių kinų tautos masių pasitikėjimą ir meilę savajai Komunistų partijai. Nenukrypstamai kyla tarptautinis Kinijos Liaudies Respublikos autoritetas. Kinijos perėjimas į socialistinių valstybių šeimą reiškė lemiamą poslinkį socializmo ir kapitalizmo jėgų santykyje pasauliniu mastu, didžiuliu laipsniu sustiprino tarptautinį taikos, demokratijos ir pažangos frontą. Imperialistinių sluoksnių intrigos prieš Kinijos Liaudies Respubliką yra bejėgės sukliudyti vykstantį stiprėjimą jos tarptautinių pozicijų kaip tvirto taikos bastiono Azijoje ir Tolimuosiuose Rytuose, kaip nuoseklaus ir tvirto kovotojo prieš kolonializmą ir imperialistine agresiją, karšto tautų draugystės ir taikaus sambūvio šalininko. Kinijos Liaudies Respublikos istorinės pergalės džiugina Tarybų Sąjungos darbo žmones ir pripildo jų širdis didžiavimosi savo draugu ir broliu – didžiąja kinų tauta. Brolišką mūsų tautų draugystę mes laikome tolesnio pasaulinės socialistinės sistemos galybės stiprėjimo laidu, tvirtos taikos visame pasaulyje garantija. Jūsų suvažiavimas apsvarstys tuos didelius ir sudėtingus uždavinius, kurie yra iškilę Jūsų partijai ir kinų tautai. TSKP CK reiškia tvirtą įsitikinimą, kad kinų tauta, savo Komunistų partijos vadovaujama, garbingai įvykdys tuos uždavinius, įveiks visus sunkumus ir pasieks naujas įžymias pergales visuose socialistinės statybos baruose. Kinijos Komunistų partija yra galingas tarptautinio komunistinio judėjimo būrys. Glaudus broliškas bendradarbiavimas, pagrįstas didžiaisiais proletarinio internacionalizmo principais ir tikslo vienybe, savitarpio pagalba ir parama visada buvo marksistinių partijų gyvenimo ir veiklos įstatymas. TSKP CK su didžiu pasitenkinimu pažymi, kad Tarybų Sąjungos Komunistų partija ir Kinijos Komunistų partija kovoje už taiką visame pasaulyje, demokratiją ir socializmą visada žengė ir žengia drauge ranka rankon, yra vieningos nuomonės aktualiaisiais šių laikų klausimais. Mūsų marksistinių-lenininių partijų pažiūrų ir veiksmų vienybė yra tvirta mūsų bendro reikalo triumfo garantija ir turi milžinišką reikšmę tolesniam tarptautinio darbininkų ir komunistinio judėjimo vienybės stiprėjimui. Iš visos širdies linkime tolesnių laimėjimų broliškajai Kinijos Komunistų partijai jos kovoje už socializmą, už taiką ir tautų draugystę. Tegyvuoja didvyriškoji Kinijos Komunistų partija! Amžinai tegyvuoja ir teklesti broliška Tarybų Sąjungos ir Kinijos Liaudies Respublikos tautų draugystė ir bendradarbiavimas! Tegyvuoja ir tetriumfuoja visanugalintis marksizmas-leninizmas! Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas


Dvasinis atgimimas tebestūkso už devynių kalnų

Sąjūdžio būstinėje, Gedimino prospekte, steigiamas Sąjūdžio veiklos memorialinis muziejus. Ar tai reiškia, kad Sąjūdis jau tapo istorijos relikvija? Sąjūdis nukalė tautos išsivadavimo strategiją ir ją sėkmingai igyvendino. Tačiau tautos dvasinio atgimimo strategija, kurią iškėlė Sąjūdis kaip atgaunamos laisvės pagrindą, tebestūkso už devynių kalnų kaip mūsų išlikimo siekinys. Moralinės Sąjūdžio nuostatos, pakėlusios iš nelaisvės letargo šimtus tūkstančių žmonių, suteikusios deginančios energijos laisvam žodžiui ir drąsos stovėti prieš atriedančius tankus, ir šiandien mums turėtų būti gyvybiškai svarbios. Tai idealistinis pasišventimas bendram darbui, nesitikint ir nelaukiant, kad už tai bus atlyginta. Tai atgimęs tikėjimas teisingumu, kurio laisvoje Lietuvoje nebereikės išsipirkinėti nei kyšiais, nei dešimttūkstantinėmis algomis teisejams. Tai bendraminčių ištikimybė vienas kitam - dar nėra kuo dalytis: nei garbe, nei valdžios postais, nei pinigais. Tai atgautos laisvės išsaugojimo rūpestis, didesnis ir svarbesnis negu partiniai interesai. “Mes dar niekad nebuvom tokie dideli, / niekada mumyse dar nebuvo tiek laisvės”, - rašė tuo metu Just.Marcinkevičius. Sunki perėjimo iš vienos santvarkos į kitą našta pakirpo anų dienų išdidaus tikėjimo ir gražių vilčių sparnus. Sąjūdžio idealistams ne kartą teko skaudžiai nusivilti: kaip mikliai iš bankų išvilko milijonus jau ne Maskvos statytiniai, o Vilniaus ir Kauno aukštųjų mokyklų auklėtiniai, paskirti aukštais pareigūnais; kiek daug šiandieninėje Lietuvoje partinių oratorių ir partinių funkcionierių, kiek mažai tikrų valstybininkų, kuriems rūpi tik tautos likimas ir žmonių gerovė; kaip žūtbūtinai partijos stengiasi perkąsti viena kitos gerklę, užuot kūrusios bendras pilietinės visuomenės ir valstybės stiprinimo programas; su kokiu įniršiu ir sistemingu atkaklumu jau ištisą dešimtmetį pagal nematomo dirigento mostus stengiamasi išstumti iš dabarties scenos tautos išsivadavimo simbolinę figūrą; koks pražūtingas noras demokratinėje sistemoje vienvaldiškai lyderiauti organizuojant šmeižtų ir skandalų kampanijas. 1992 m. Sąjūdžio iškelta valdžia, pradėjusi kardinalias reformas, subyrėjo, pakirsta gudriai kurstomos vidinės nesantaikos ir partinių kivirčų. Dabartinė valdžia išrinkta daugiausia buvusių Sąjūdžio aktyvistų pastangomis, jau nebeturi tokio reformistinio radikalumo, jos žingsniai lėtesni, labiau apgalvoti, prisitaikantys prie esamos padėties, kai buvusi nomenklatūra daugiau ar mažiau valdo ekonomiką. Šiai valdžiai, turinčiai daugumą Seime, nėra pavojingi smulkių avantiūristinių destruktyvių grupuočių puldinėjimai. Blogiau, kai ją pačią ima draskyti nervinės įtampos priepuoliai, ambicinga savivalė, vidiniai konfliktai, išpūsti žiniasklaidos iki pasaulinio masto. Tačiau aišku, kad dar vienas kitas į plačią erdvę paleistas vidinių nesutarimų, prasimanymų ir įtarinėjimų balionas kaip šis - tariamo ministrų sekimo skandalas - ir dešinysis mūsų visuomenės sparnas, tiek aukų sudėjęs per 50 nelaisvės metų, vėl bus ilgam atstumtas nuo šalies valdymo, ir valstybės turto privatizavimą užbaigs jo grobstymo specialistai. Neramu, kad mūsų vilties prezidentūra, užuot konsolidavusi koaliciją ir telkusi Seimo partijas bendram darbui, savo autoritariniais sprendimais dar labiau aštrina vidinius nesutarimus ir koalicijos krizę. Lietuvos valstybė sunkiai kyla iš socialistinės ekonomikos griuvesių, ji apsupta iš dviejų pusių galingų karinių placdarmų. Tad būtinas darnus visų valstybės institucijų darbas, kad išliktume ir pakiltume. Tai darnai ir vienybei mus įpareigoja šis pirmasis Sąjūdžio dešimtmetis.


JTO pradeda teikti skubią paramą Kalnų Karabacho pabėgėliams, esantiems Armėnijoje ir Azerbaidžane. JTO pabėgėlių reikalų valdybos vyriausiasis komisaras pareiškė, kad humanitarinės operacijos prasidės Jerevane ir Baku. Manoma, kad abiejose respublikose yra šimtai tūkstančių pabėgėlių.


Dar dėl Lietuvos vėliavos Gedimino pilies bokšte.

,,Žycie Ludu“ deda platesnį pranešimą apie vasario 16 d. iškeltą Gedimino kalne lietuvių tautinę vėliavą. Vėliava buvusi labai didelė ir juoda su baltu Vytim ir Gedimino stulpais. Vėliavą policija pastebėjusi iš ryto, jau po 7 val. Pirmi bandymai vėliavą nuimti nepavykę, nes dėl bokšto remonto nieks į jo viršų negalėjo užlipti. Policijai pagelbėjęs specialiai iššauktas ugniagesys, kuris įlipo į patį viršų ir apie 8 val. rytą lietuvių gedulo vėliavą nutraukęs. Liudininkai pasakoja, kad darbininkai, valdininkai, mokiniai ir kiti, ėję į darbą, su dideliu susidomėjimu sekė tą sunkią operaciją.


Grįždamas į Vilnių, LR AT pirmininkas V.Landsbergis Varšuvoje susitinka su Lenkijos prezidentu L.Valensa. Gdanske baigia darbą Lenkijos „Solidarumo” IV suvažiavima


BEIRUTAS, rugpiūčio 16 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraštis „Telegraf”, sukilusios Omano gentys toliau suduoda skaudžius smūgius puolančioms anglų dalims ir Maskato sultono samdiniams. Laikraštis nurodo, kad sukilėliai ryžtingai pasipriešino anglų kariuomenei ir kai kuriose vietose privertė ją atsitraukti ir užleisti svarbias pozicijas Laikraštis rašo, kad Omano nacionalinės jėgos nepasidavė nugalėtojo malonei, kaip kad pareiškė Anglijos Užsienio reikalų ministerija. Kaip toliau nurodo „Telegraf”, nors Anglijos vyriausybė pranešė, kad ji padariusi galą sukilėliams, vakar anglų lėktuvai visą dieną įnirtingai bombardavo sukilusių genčių užimtas pozicijas, o taip pat bombardavo Kariatsito tvirtovę.


Bendroje Lietuvos pinigų apyvartoje lietuviški rublio pakaitalai jau sudaro apie 60-70 procentų. Ekonomistų vertinimais, liepos mėnesį ši dalis padidės iki 80-85 proc. Vyriausybė nusiteikusi siekti, kad talonų ir rublių kursas kuo ilgiau būtų vienodas. Galimos sankcijos privatiems verslininkams, kurie neima bendrųjų talonų, - tik viena priemonė iš daugelio. Lietuvos bankai gali atsidurti keblioje padėtyje: nebeturėdami pakankamai grynųjų rublių, jie negalės pirkti valiutos už rublius. Tai ypač aktualu verslininkams, turintiems partnerių Rusijoje ir kitose NVS valstybėse ir tarpusavyje atsiskaitantiems tik rubliais. Vyriausybė įpareigojo Lietuvos bankus ieškoti būdų, kaip įsigyti daugiau grynųjų rublių. Lietuvos bankas ir Taupomasis bankas taip pat turėtų laisvai keisti talonus į rublius ir atvirkščiai. Tuo tarpu Lietuvos banko vadovai mano, kad toks laisvas keitimas nepriimtinas. Vyriausybė svarsto, kaip dirbtinai apriboti grynųjų rublių naudojimą, kai kur įvedant atsiskaitymus tik talonais. Lietuvos Vyriausybė taip pat nutarė nutraukti įmonių, kurios atsisako priimti iš gyventojų bendruosius talonus kaip mokėjimo priemonę, registraciją. Ši registracija bus nutraukta maždaug per dvi savaites po pirmo raštiško perspėjimo, jeigu įmonė ir toliau nepriims iš gyventojų talonų. Pasak ekonomikos viceministrės F.Jasevičienės, paskutinėmis dienomis padėtis smarkiai pasikeitė. Pavyzdžiui, iš 15 trečiadienį patikrintų Vilniaus privačių įmonių tik vienoje atsisakė priimti pinigų pakaitalus. Viceministrė mano, kad ši Vyriausybės priemonė yra švelnesnė, nei atsakomybė už tokius pat veiksmus Latvijoje, kur gresia 10 tūkstančių rublių bauda arba 15 parų arešto. Manoma, kad galbūt ši priemonė nebus įgyvendinta - apyvartoje vis daugėjant bendrųjų talonų ir mažėjant rublių, privatūs biznieriai bus priversti imti talonus, nes kitaip smarkiai sumažės jų prekių apyvarta. Privatūs Lietuvos verslininkai dabartinius Vyriausybės žingsnius pinigų cirkuliacijos srityje vertina gana pesimistiška


Paskutinėmis dienomis iš Rytų Prūsijos į Tarybų Lietuvą pradėjo grįžti šimtai lietuvių, prievarta išvarytų fašistinėn katorgon. Vaikai, seniai, moterys, jaunuoliai ir merginos — visi apsivilkę pasigailėtinais skarmalais. Ilgai ėjo jie buvusių kovų keliais Rytų Prūsijoje, kol pasiekė gimtąjį kraštą. Išvargę atėjo jie prie Nemuno. Apžėlę veidai šviečia džiaugsmo šypsenom. Jų pirmieji žodžiai — „Sveika, tėvyne!“ Čia, lietuviškoje žemėje, pirmajame priėmimo punkte vyksta jaudinantis išvargusių, nusikankinusių žmonių susitikimas su pasienio kariuomenės kareiviais ir karininkais. Štai prie kapitono Kretiuko prieina didelė vaikų ir 60—70 metų amžiaus senių grupė. Visi jie Šiaulių apskrities gyventojai. Raudonoji Armija išgelbėjo juos iš tikros mirties. Pražilęs sernukas papasakoja. Netoli Karaliaučiaus dirbo jie nuo tamsos iki tamsos cemento fabrike. Nuo ėdančių dulkių paraudusiais akių vokais, žaizdotomis rankomis, saugomi trijų eilių spygliuotos vielos užtvarų dirbo jie cementines plytas vokiškiesiems gynybos įrengimams. Nė viena diena nepraėjo be žvėriško mušimo. Nuo nežmoniškų darbo sąlygų kasdien mirė dešimtys lietuvių. Prieš keletą savaičių visus juos surikiavo į koloną ir išvarė iš lagerio į šiaurę, prie Baltijos jūros kranto. Čia jaunesniuosius atrinko, susodino į baidoką. Senius privertė krauti nuo kranto į baidoką sunkius akmenis. Po komandos baidokas atsitolino keletą šimtų metrų nuo kranto. Tėvų ir motinų akivaizdoje atskirtiesiems jaunuoliams ir merginoms pririšo prie kaklo akmenis ir išstūmė į jūrą. Senis stengiasi būti ramus, bet ašaros nesulaikomai užlieja jam akis, bėga per raukšlių išvagotus skruostus. Pykčiu užsidega jo veidas, kada šalia praeina vokiečių karo belaisvių kolona. Nėra jėgų suvaldyti savo jausmus, iš jo lūpų išsiveržia prakeikimai. Brombergo rajone, Študhofo lageryje Raudonoji Armija išvadavo didesnę grupę išvežtų iš Lietuvos moterų. Jas išvežė iš Lietuvos prieš pat Raudonosios Armijos atėjimą. Išvežamuosius gabeno kaip gyvulius, užantspauduotuose vagonuose. Študhofo lageryje visus išrūšiavo, vyrus atskyrė ir išvežė nežinoma linkme, o moteris išskirstė po įvairius lagerius apkasų kasimo darbams. Visus drabužius vokiečiai atėmė ir vieton jų davė pakulinius kombinezonus ir medines klumpes. Lagerio režimas buvo baisus: į dieną 100 gramų duonos surogato ir pusė litro sriubos, kuri buvo panaši į pamazgas. Nuo ankstaus ryto iki vėlyvos nakties reikėjo kasti apkasus. Už mažiausią nuovargio parodymą buvo atskaitoma dvidešimt smūgių per galvą. Lagerius saugojo stipri sargyba. Nelaimingosios moterys buvo visiškai izoliuotas nuo išorinio pasaulio ir iki pat išvadavimo nežinojo apie Raudonosios Armijos pergales. Tarybų valdžia tėviškai rūpinasi savo sūnumis ir dukromis. Lietuviai, grįžusieji į tėvynę, iš karto patenka į priėmimo punktą. Kirpykla, dušas, nauja baltinių pakaita, po to sotūs karšti pietūs grąžina jiems žmogišką išvaizdą. Tris kart į dieną gauna jie karštą maistą, grįžtant į gimtąsias vietas — sausą davinį 5—10 dienų: duonos, cukraus, taukų, kruopų, koncentratų. Tarybinių gyventojų repatriacijos punktuose juos aprūpina drabužiais, avalyne, baltiniais. Tarybų Lietuvos vyriausybė išskyrė grįžtantiems į tėvynę tarybiniams piliečiams pramoninių prekių fondą 2 milijonų rublių sumai, atidarė priėmimo — išskirstymo punktus prie Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Telšių ir Alytaus apskr. vykdomųjų komitetų. Be to, dabar atidaromi tarybinių piliečių priėmimo punktai prie visų apskričių vykdomųjų komitetų. Lietuvos TSR Prekybos Liaudies Komisariatas ir kooperatinės organizacijos išskyrė maisto prekių fondą tūkstančiams žmonių. Tarybiniams piliečiams, grįžtantiems iš fašistinės katorgos, pirmoje eilėje teikiama medicinos pagalba, jie aprūpinami geležinkelių transportu. Ypatinga globa teikiama vaikams, netekusiems savo tėvų. Jie neatidėliojant siunčiami į vaikų namus.


Kai kurie dideli teoretiški demokratai ir mažino parlamentarizmo garbintojai nuolat stengiasi priminti, kad šiuo metu Lietuvoje viešpatauja kiek kitokia tvarka, negu pagal jų teoretiškus išvadžiojimus turėtų būti. Jie dažnai mėgsta nurodinėti Italiją ir Ispaniją, kur dabartiniu metu absoliutiniam parlamentarizmui yra pareikštas nepasitikėjimas dėl didelių jo nesugebėjimų. Pažvelgę į senovės istoriją, mes randame, kad apie 500 metų prieš Kristaus gimimą Romai grėsė didelis pavojus iš ekvų ir volskų pusės. Tada išmintingi Romos gyventojai visą valdžią pavedė vienam vyrui Cincinatui, kuris nuo priešų apgynė. Cincinatas du kartu turėjo diktatoriaus teises, du kartu savo šalį nuo priešų apgynė ir už tai Romos istorijoj jo vardas turi vieną iš garbingiausių vietų. Klasikinio parlamentarizmo šalyj Anglijoj 17-tam šimtmetyj Cromwellis, buvęs parlamento kariuomenės vadas ir keliuose mušiuose sumušęs karaliaus kariuomenę, išvaikė patį parlamentą, pasiskelbė 3-jų respublikų lordu-protektorium, išlaikė tvarką Anglijoj ir iškėlė jos galybę. Kada didžioji prancūzų revoliucija nuvertė Burbonus, ir visame dideliame krašte pasidarė netvarka, buvo įvesta Robespiero diktatūra, kuri iškėlė Napoleoną. Po didžiojo karo, kada demoralizuotos masės Italijoj, Ispanijoj ir kitur visai rimtai ėmė grėsti naminiu karu ir visokia netvarka, atsirado žmonių, kurie tam su visu griežtumu pasipriešino ir savo kraštuose rado didelio pritarimo. Fašizmas rado simpatijų visose tose valstybėse, kur jaunos demokratijos dėka jų partijų susiskaldymo ir žlibumo pasirodė nesugebančios sudaryti atsakingą ir tvirtą valdžią, kaip tautiški jausmai to reikalauja. Jei čia reikalaujama diktatoriaus tvirtos valios vyro, tai į tai reikia žiūrėti ne kaip į įrodymą, kad demokratija yra galutinai paniekinta. Tai yra tik reikalavimas tvirtos demokratijos, tvirtos tautos. Daug valstybės mokslų teoretikų visai teisingai sako, kad demokratiją gali pastatyti revoliucinė diktatūra, kurią vėliau pakeičia tvarkos diktatūra. Jei po to, kai šalyje yra įvesta demokratiška tvarka, vis dar atsiranda kliūčių, kurios tautos valiai neleidžia įsikūnyti, tai reikalaujamas tvirtų vyrų pasiryžimas toms kliūtims pašalinti. Jei pirmiau pajėga būdavo kreipiama prieš autokratus, kurie užstodavo kelią laisvei, tai dabar ji kreipiama prieš partijas, kurios vadinasi demokratiškomis, bet tikrumoje tokiomis nėra. Demokratija yra tai tautos valdžia, bet partijos tautos valdžią pakeičia partijų valdžia. F. Wieser apie diktatūrą ir demokratiją sako: „Moderninis diktatorius turi pabaigti tautinio susipratimo auklėjimo darbą, nes jis besipriešinančias partijas mokina pareigų, kurių jos turi savo tautai. Tvirta tauta diktatorių tol pripažįsta savo ponu, kol ji jaučia, kad jis jos interesams tarnauja. Ir moderninė diktatūra įrodo, kad ji savo jėgą, kuria ji veikia, galiausiai ima iš tautos ir tik tautai tarnauja“. Čia pareikštas mintis mes labai lengvai galime pritaikinti dabartinei Lietuvos politikos padėčiai. Pas mus buvusiais neva demokratijos laikais faktinai valdė ne tauta, kuriai aukščiausia valdžia priklauso, bet valdė partijos, labai dažnai tautos interesų visai nepaisydamos. Demokratija Lietuvoje dar nespėjo sutvirtėti, nespėjo išsiauklėti, o jau buvo partijų liga užkrėsta. Pats p. Sleževicius savo laiku pripažino, kad Lietuvos demokratija dar per silpna šaliai valdyti. Ir dabar daug žmonių su pasibaisėjimu prisimena netolimus ,,demokratijos“ valdymo laikus, kada visiems tikriems mūsų tautos patriotams ir valstybės gynėjams Lietuvoje buvo pradėję darytis angšta, kada socialistinė vyriausybė, norėdama parlamente turėti bent šiokią tokią daugumą, priversta buvo pildyti daug visai nepamatuotų tautinių mažumų užgaidų. Prisiminkime tik tai, kad antisanitarinės Kauno miesto primityviškos skerdyklos atidarymas arba uždarymas turėjo didžiausios valstybinės reikšmės! Valstybės valdininkai ir kariuomenė buvo ujama, policija turėjo bijoti chuliganų... Visos šnekos ir priminimai, kad tautininkai neigia patį demokratijos principą, neturi pagrindo. Tautininkų ideologijos žmonės, imant iš esmės, yra didžiausi demokratai. Už kitų Lietuvoje pasireiškusių politinių srovių žmones jie yra didesni demokratai, nes jie nepripažįsta visokios pseudodemokratijos, kuri ne tik demokratijai kelią pastoja, bet ir pačiai tautai prapulties duobę kasa. Tautininkai mano, kad dabartinis mūsų politinio gyvenimo periodas yra tai partijų politinio auklėjimo periodas. Partijos dabar gauna pamoka už savo praeities darbus. Nereikia stebėtis, kad ši pamoka kai kurioms iš jų yra gana nemaloni. Bet, norėdamas valtsybės valdyme dalyvauti, norėdamas daugiau valstybinės išiminties turėti, partijos turi suprasti visą pamokos naudą. Ateis laikas, kada pamokymo metai bus baigti. Tada tos partijos, kurios bus šiek tiek pasimokinusios ir kurios vėl norės valtsybės valdyme aktyviai dalyvauti, galės savo sugebėjimus iš naujo pabandyti. Ypatingai skubintis, mums rodos, partijoms šiuo metu nėra reikalo


Amerikos reakcija toliau vykdo barbariškas policijos represijas prieš JAV Komunistų partijos narius. Vakar Vašingtono teisėjas Holtcofas priėmė negirdėtą teismų praktikoje nutarimą kalinti 59 metų spaustuvės darbininką Filipą Bartą tol, kol jis atsakys į keturiasdešimt klausimų apie Jungtinių Valstijų Komunistų partiją. Bartas neseniai buvo iškviestas į Vašingtono teismą, kuris „tiria“ Amerikos kompartijos veiklą.


Paklausianų ir interpeliacijų derlius. Replikų perlai. Opincanas „atstovauja“ Prieš šventės pasibaigusi latvių seimo sesija buvo derlinga… tik paklausimais ir interpeliacijomis. Kiek buvo posėdžių, tiek — paklausimų. Dideli specijalistai šioj srity pasirodė „darbo“ žmonės, kuriems pagalbon karts nuo karto ateidavo socijaldemokratai. Vienu laiku paklausimai iš seimo tribūnos pylėsi taip tirštai, jog kilo baimės, kad greit buržuazija be „darbo“ žmonių žinios negalės ir tam tikros vietos aplankyti. Kartu komunistai rūpinosi ir savo likimu, klausinėdami premjerą, ar nemanąs jis juos likviduoti. Kantrusis ponas Celminis į tai galėjo tik atsidusti, bejėgiškai nusiskųsdamas, kad ne jo galioje priešvalstybinį elementą likviduoti, nes jis esąs seimo globoj! Ir tikrai. Komunistas Jankus, pav., jau visų teismo instancijų už priešvalstybines kalbas nuteistas kalėti, bet tas jam netrukdo iš seimo tribūnos džiaugtis „buržuazijos puvėsiais“ ir artėjančia dvylikta valanda. Šiurpu darosi, kuomet tenka būti liudininku tų kalbų ir replikų tautos atstovybės rūmuose. — Dlinovolosaja sobaka! — visa gerkle šaukia iš tribunos komunistas Jeršovas, rodydamas į stačiatikių arkivyskupą Joaną — taip pat seimo narį. Šis tiktai šypsosi, nes jau pripratęs. —— Zamolči satana! — skamba iš socijaldemokratų eilių to pat nelaimingo bažnyčios ganytojo adresu. — Bende! (Budeli!) – sutinkamas iš komunistų eilių vidaus reikalų ministeris Laiminš, kuomet iš tribunos nori atsakyti į tų pat komunistų paklausimą. Štai tik vienas kitas tų perlų, kuriuos seimo rūmų sienoms tenka girdėti beveik kiekvieną kiek „karštesnę“ dieną. Tuo tarpu bekonų ir kitiems svarbesniems įstatymams svarstyti stinga laiko ir jie paliekami kitai sesijai… Nemenka latvių seimo „pažiba“ — ir socijaldemokratas latgalietis Opincanas. Jaunas, raudonveidis vyrukas, kurį žino visi Rygos ir provincijos restoranai, šoferiai ir vežikai. Gal pagaliau jo ir nežinotų, bet Opincanas turi savo metodą, kaip reikia sau ir seimui daryti reklamą. Jis, saugodamasis imunitetu, niekur nemoka. Ne tik nemoka, bet kiekviena proga ir skandalą sukelia. Paskutinis jo žygis — skandalas automobily. Šoferis reikalauja sumokėti, bet išsitraukęs Opincanas ramiai primena, kad seimo atstovai niekuomet nemoka. Šoferis vežasi į nuovadą. Opincanas ties nuovada spardosi, kol ji policininkai iš automobilio iškelia jėga. Nuovadoj krėslų ir stalų daužymas, policininkų koliojimas žodžiais, iš kurių „svoloč“ geriausias! Galop tie patys policininkai poną atstovą parveda namo, o šoferiui pataria pačiam skolą išreikalauti. Mat, žmogus su seimo atstovo kortele. Opincanas turi keliasdešimt protokolų, pats giriasi, esą jį „suvalgę“, bet iki šiol jis seime „atstovauja“ tautai. Ar ne skaudus pasityčiojimas iš tos tautos?


ATĖNAI, kovo 12 d. (TASS). Spaudos pranešimais, padėtis Graikijoje ryšium su arkivyskupo Makario ir trijų kitų dvasininkų-kipriečių suėmimu ir ištrėmimu tebelieka įtempta. Pasak laikraščio „Akropolis“, „liaudies pasipiktinimo banga apėmė visą Graikiją. Antiangliškos demonstracijos įvyko Atėnuose, Solonikuose, Heraklione (Kretos sala). Atėnuose studentai priešais universiteto pastatą sudegino Anglijos vėliavą, išmušė stiklus Anglijos aviakompanijos „VEA“ pastate. Heraklione demonstrantai apgriovė Anglijos konsulato pastatą. Solonikuose įvyko susirėmimai su policija, demonstrantai įrengė gatvėse barikadas, pagrobė 4 šarvuotus automobilius. Peloponese paskelbta nepaprasta padėtis. Atėnų gatvėse patruliuoja kareiviai. Prie Anglijos, JAV ir Turkijos ambasadų, prie šių šalių kitų įstaigų pastatų budi kariniai daliniai. Graikijos vidaus reikalų viceministras pareiškė, kad susirėmimo metu Solonikuose sužeista 120 žmonių. Policijos organams įsakyta uždaryti visoje šalyje anglų mokyklas. Nuo kovo 10 d. uždrausta dėstyti anglų kalbą graikų mokyklose. Visi opozicinių partijų lyderiai griežtai smerkia anglų veiksmus, reikalauja sušaukti karūnos tarybą dalyvaujant visų šalies partijų vadovams, kad būtų nustatyta politika Kipro klausimu. Kaip pareiškė žurnalistams Graikijos ministras pirmininkas Karamanlis, ryšium su tuo, kad Graikijos užsienio politikos santykiai pradeda pergyventi kritišką laikotarpį ir ryšium su padėties paaštrėjimu šalies viduje vyriausybė „artimiausiomis dienomis apsvarstys kartu su visų šalies politinių jėgų atstovais pagrindinę Graikijos užsienio politikos kryptį“. Kovo 10 d. Graikijos nuolatinis atstovas Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje Kristianas Palamas perdavė generaliniam sekretoriui Hamarseldui laiską, kuriame kategoriškai protestuojama prieš tai, kad Anglijos vyriausybė ištrémė iš Kipro arkivyskupą Makarią ir kitus dvasininkus. Anglijos kolonijų ministro Lenokso Boido vestų su arkivyskupu Makarlu derybų Kipre klausimu laiške sakoma: „Anglijos pasiūlymai, net tie, kurie lietė savivaldą, buvo ne kas kita, kaip pajuoka… Visa atsakomybė už derybų sužlugimą tenka Anglijos vyriausybei, kuri, pradedama šias derybas, neturėjo nė mažiausio nuoširdaus ketinimo grąžinti salai laisvę… Tuo būdu, faktas yra tai, kad Anglijos tikslai yra bet kuriomis jos turimomis priemonėmis ir bet kuria kaina toliau vykdyti sauvališką kolonijinį valdymą, kuris buvo primestas Kiprui…“ Laiškas baigiamas šiais žodžiais: „Aš griežčiausiai protestuoju prieš prievartos ir provokacinių veiksmų politiką, kuri prieštarauja tiek SNO Įstatų raidei, tiek ir dvasiai, ir kuri gali tiktai paaštrinti padėtį ir sudaro rimtą grėsmę šiame rajone, turinčiame tokią nepaprastai svarbią reikšmę taikai visame pasaulyje išsaugoti. Graikijos laikraščiai griežtai smerkia anglų veiksmus Kipre. „Elefterija“ Makario suėmimą vadina „gangsteriškumu“ ir pabrėžia, kad Kipro pravoslavų cerkvės galvos ištrėmimu „siekiama palikti be vadovybės Kipro gyventojų išsivadavimo judėjimą“. „Katimerini“ pareiškia, kad „savo begėdiškomis priemonėmis“ prieš Kipro arkivyskupą ir kitus dvasininkus anglai galutinai nusiėmė veidmainišką kaukę“… „Anglija ketina, - toliau rašo laikraštis, - ugnimi ir kalaviju nuslopinti laisvės balsą ir sudaryti Graikijoje bendrų neramumų atmosferą. Bet Kipro liaudis neatsisakys nuo kovos už laisvę“.


Iš pažiūros gana skirtingos šių dviejų paskaitų temos lyg ir neleistų jų jungti į vieną vietą, bet ištiesų jų turinys, jų mintys lyg ir papildė viena kitą. Kan. Tumas kalbėjo apie Vytauto Didžiojo reikšmę šiems laikams. — Vytautas, — sako — ir šiandien populiarus nepaprastai. Jei mes būtumėm išleidę į Lietuvą kito kurio, kad ir užsitarnavusio vyro paveikslą, be abejo, būtų ir jam pareikšta pagarba, bet tokio entuziazmo, kokį regėjome dabar, tikrai nebūtų. O juk jau 500 metų, kaip Vytauto nebėra. Lenkai mums prikiša gana įdomų, pas mus mažai žinomą faktą, kad Jogaila, girdi, buvęs didesnis lietuvis už Vytautą. Ir ištiesų, Vytautas, turėdamas savo pavaldinių įvairiausių tautų, nuolat santykiaudamas su svetimomis valstybėmis kalbėjo daugiau svetimomis kalbomis, nei lietuviškai. Tuo tarpu Jogaila net Krokuvoj gyvendamas kalbėjo lietuviškai! Gerai, tegu taip, bet kas buvo didesnis patriotas — Vytautas ar Jogaila? Atsakymas čia tik vienas. Ir kas daugiau gerbiamas Lietuvoje ir net Lenkijoj — Jogaila ar Vytautas? Tik Vytautas. Štai žiūrėkit — ne tik Lietuva bet ir Lenkija pilna Vytautų, Witoldų, o raskit bent vieną Jogailą! Nėra. Nes tik Vytauto pavyzdys visiems atrodo sektinas, nes tik jis yra gerbiamas, kaip didis diplomatas, didis kovotojas, ir didis patriotas, todėl jo vardu vaikus krikštija! Tai kas, kad Vytautas daugiau svetimomis kalbomis kalbėjo! Užtat visas jo gyvenimas — patriotizmo pavyzdys, nuolatinė kova dėl savo gimtojo krašto. Jam primeta, kad jis du kart žemaičius atidavė kryžiuočiams. Visų pirma netiesa, kad du kart, kadangi vieną kartą atidavė Jogaila. Tik jis norėdamas juos išgelbėti siekė grįžti prie valdžios Lietuvoje ir, kad to pasiektų, neva patvirtino tą Jogailos atidavimą. Žinome, kaip ilgai kryžiuočiai džiaugėsi tuo atidavimu… Antrą kartą atidavė jis žemaičius pats, gelbėdamas visos Lietuvos savarankiškumą. Užtat paskui visą metų eilę rinko jėgas rytuose, kol galutinai žemaičius išvadavo ir supliekė kryžiuočius. Taigi ir tas siekimas Vytauto į Rytus buvo ne jam pačiam o tik jo tėvynei tada reikalingas. Ir karūnos jis siekė ne sau, o tik Lietuvai, kad ji nebūtų laikoma Lenkijos pavaldine, už Lenkija mažesne, kada ištiesų ji buvo keleriopai didesnė. Juk Jogailai pasiūlė lenkų karūną — jis nuėjo Krokuvon. O Vytautas nesusigundė Čekijos karūna, nesusigundė net tos pačios Lenkijos karūna, jis siekė tik Lietuvos karūnos. Net pačiam imperatoriui su tais čekais jis nemalonumų pridarė už tai, kad tas, norėdamas visiems įtikti, nusprendė žemaičius po Vytatuo mirties vėl kryžiuočiams grąžinti. Vytautas, tas Vytautas, kuris valdė begalinius plotus, verkė dėl žemaičių likimo po jo mirties, kada asmeniškai pats vis vien juk jų nebebūtų valdęs. Kas gi tai, jei ne gilus patriotizmas! O iš kur tas skirtumas tarp Vytauto ir Jogailos? — Jogaila buvo Algirdo ir jo žmonos rusės, pravoslavės sūnus. Vytautas buvo Kęstučio ir lietuvaitės Birutės sūnus. Jogaila augo mišrioj šeimoj. Tiesa, Algirdas buvo lietuviškų tradicijų žmogus, ir Jogailai paliko įprotį prie lietuviškos kalbos ir tradicijų. Jis neturėjo iš motinos tos patriotinės įtakos, kurią turėjo Vytautas iš Birutės. Todėl visai teisingai mes minėdami Vytautą pagerbėme ir jo motiną Birutę. Nes ji išauklėjo mums tokį pasididžiavimo vertą Vytautą. Algirdo žmona svetimtautė negalėjo išauklėti patrioto iš esmės. O šiandien pas mus kaip yra. Pereikim inteligentų namus — ar daug rasime grynų lietuviškų šeimų? Ar yra pas mus tokių šeimų, kuriose ir beaugąs janiumas galėtų pasijusti šeimynos jaukioje atmosferoje ir drauge tautiškumo židiny? Tuščios kalbos, jei kas tikisi, kad svetimtautė moteris gali išauklėti lietuvių patriotus! (salėj smarkus plojimas). Štai ko mus moko Vytauto prisiminimas. — Ir vėl gi Vytautui dar prikišama, kad jis lyg ir spekuliavęs tikybomis, tris kartus krikštytas. Netiesa. Jis vieną kartą krikštytas, tik krikščionybės formą keitė. Jis apsikrikštijo kataliku, paskui perėjo į pravoslavus, vėliau vėl į katalikus. Ne taip jau čia bloga. Nes Vytautas suprato, kad tie skirtumai yra niekai, kad svarbu esmė. Rusų tvarka reikalavo, kad jų valdovas būtų pravoslavas, jis perėjo į pravoslavus. O juk esminio skirtumo nėra. Dėl to vieno žodžio „filioque“ tiek peštasi, o šiandien pagaliau pripažįstama, kad ne čia esmė. Nes kas gi gali šv. Trejybės paslaptį išaiškinti? Vytautas tą seniai suprato, o mes dar ir šiandien nenorime daugelio panašių dalykų suprasti. Štai lenkai mūsiškį gi vyskupą Būčį eretiku išvadino, kad per jo laikomas mišias buvo giedamas „Credo“ be „filioque”. Lenkai šitokiu savo užsispyrimu nuo seno jau pasidarė rusų amžini priešai.


Balodis apie aktualiuosius klausimus. „Letos“ pranešimu, prieš išvažiuodamas į Ženevą Latvijos užsienių reikalų ministeris Balodis pasikalbėjime su spaudos atstovais palietė aktualiuosius užsienių politikos klausimus, ryšy su Tautų Sąjungos plenumu. Kalbėdamas apie nusiginklavimo, saugumo ir arbitražo klausimus, ministeris pabrėžė, kad Latvijos politika krypsianti į vadinamojo Ženevos protokolo pusę. Latvija remsianti Suomijos pasiūlymą suteikti Tautų Sąjungos finansinę paramą toms valstybėms, kurios prieš savo norą būtų įtrauktos į karą. Liesdamas Lietuvos Lenkijos ginčą, ministeris pareiškė, kad Latvija suinteresuota tiesioginiu ar, Tautų Sąjungos tarybai tarpininkaujant, atsiektu susitarimu ar aštrumų sušvelninimu. Latvijos susidomėjimas šiuo klausimu glaudžiai susijęs su laisvo susisiekimo ir tranzito užmezgimu. Dėl Lietuvos Lenkijos ginčo Latvija, kaip ir ligšiol, laikysiantis neitraliai, bet Latvijai esą svarbu, kad nesutarimai būtų likviduoti taikingu būdu. Balodis nurodė į Pabaltės valstybių bendradarbiavimo reikalingumą Ženevoj, kur turėtų susirinkti „Pabaltės valstybių kolegija“. Į ją įeitų Latvijos, Lietuvos, Estijos, Suomijos ir Lenkijos užsienių reikalų ministeriai su tikslu aptarti ir vykdyti visus tuos klausimus, kurie egzistuoja šių valstybių tarpe. Balodis turįs vilties aptarti su Lietuvos delegacija ir klausimą apie Lietuvos Latvijos ekonominių santykių ugdymą, kuris ligšiol neinas priekin. Latvijos ekonominiai sluoksniai ne kartą pabrėžę savo norą užmegsti su Lietuva glaudžius santykius, neišskiriant nė muitų unijos. Viltys ją sudaryti esančios labai mažos. Esąs sumanymas sudaryti platesnę tarifinę sutartį, bet ir čia susiduriama su kliūtimis. Vis dėlto ši sutartis turinti būti sudaryta iki kitų metų sausio 16 d., kada įsigalios Latvijos maksimaliniai muitai toms valstybėms, su kuriomis Latvija neturi prekybos sutarties. Liesdamas Kelogo paktą ministeris pabrėžė, kad jis neturįs pakenkti Latvijos Estijos politinės sąjungos sutarčiai. Vakar pas Latvijos ministerį pirmininką buvo sušauktas koalicijos partijų pasitarimas, kuriam nacionalinio bloko atstovai reikalavo griežtai kovoti su komunizmo pavojum ir daugiau rūpintis valstybės saugumu. Daug paskutiniųjų neramumų kaltininkų esą suimta, tačiau patys neramumų organizatoriai likę laisvi. Be to, nacionalinis blokas reikalauja per vieną savaitę išaiškinti Latvijos pasiuntinio Maskvoj Ozolo atšaukimo klausimą. Priešingu atveju blokas paskelbsiąs pasiuntinį kompromituojančią medžiagą.


JUNGTINĖS Amerikos Valstybės ir jų partneriai karinėse blokuose — Anglija ir Prancūzija tvirtina, rašė rugpiūčio pabaigoje žymus Egipto valstybės ir visuomenės veikėjas Anvaras Sadatas, „kad jos nori išgelbėti žmoniją ir užsikrinti teisingą ir tvirtą taiką. Tačiau jų vykdoma politika visiškai prieštarauja šiems tvirtinimams… Faktai rodo, kad Vakarų valstybės visų akivaizdoje daro nusikaltimus žmonijai ir visuotinei taikai“. Tai patvirtindamas, A. Sadatas nurodė, be kita ko, Amerikos pinkles prieš Siriją ir Anglijos agresiją Omane. Nuolat daugėja faktų, kurie demaskuoja „taikingas“ Vakarų valdančiųjų sluoksnių atstovų deklaracijas ir atskleidžia jų ardomuosius darbus prieš taiką. Štai jau daugiau kaip metai politinė padėtis Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose tebėra labai aštri. Čia po Anglijos — Prancūzijos — Izraelio avantiūros prieš Egiptą atsirado nauji Vakarų valstybių agresijos židiniai. Anglijos agresija prieš Omaną ir Jemeną, Amerikos sąmokslas prieš Siriją, Amerikos—Anglijos pinklės Jordanijoje, Prancūzijos karo veiksmai Alžyre, Prancūzijos įsiveržimas į Tunisą, — visa tai daro arabų tautoms didžiulę žalą ir sudaro grėsmę taikai visame pasaulyje. Mūsų šalis jau seniai reikalauja, kad keturios didžiosios valstybės padarytų pareiškimą, jog jos pasmerkia jėgos naudojimą, kaip priemonę neišspręstiems klausimams sureguliuoti ir atsisako kištis į šio rajono šalių vidaus reikalus. Tačiau JAV, Anglija ir Prancūzija atmeta Tarybų Sąjungos pasiūlymus ir tuo pačiu metu mėgina pateisinti savo politiką, tvirtindamos, kad ji, kaip rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun”, esą, „neturi agresyvaus pobūdžio” ir, esą, siekia „Artimųjų Rytų šalių klestėjimo”. Faktai iki pat pagrindų sugriauna tokius tvirtinimus. Šių metų pradžioje anglų generolas F. Takeris išspausdino žurnale „Tventis Senciari“ straipsnį, kuriame Vakarų valstybių politikos tikslus Arabų Rytuose apibūdina taip: „Egiptas, Sirija, Jordanija yra Bagdado pakto šalims didelė strateginė vertybė, nes šios valstybės turi geras bazes, naftos šaltinius, įvažiuojamuosius ir tranzitinius jūrų bei oro uostus… Svarbu, kad Arabų šalys būtų Vakarų valstybių zonoje. Tai yra ne tik karinis-strateginis, bet ir politinis uždavinys. Galima manyti, kad geriausia galimybė jam išspręsti yra susijusi su vyriausybių pakeitimu šiose šalyse“. Ne mažiau būdingai išsireiškia ir buvęs JAV valstybės sekretorius Ačesonas žurnale „Riportre“. Ginčydamas vieną prezidento pareiškimą apie tai, kad JAV, esą, „nesiekia Arabų Rytuose jokių egoistinių tikslų“, D. Ačesonas tame žurnale rašė: „gal būt, mūsų didžiausias interesas yra siekti, kad Viduriniai Rytai būtų laisvojo (skaityk: kapitalistinio) pasaulio sistemoje… Užtikrinant šią Amerikos poziciją, iškyla visų pirma karinio pobūdžio klausimai“. Ačesonas ragino pajungti imperialistams arabų šalis, kuriose, pasak jo, JAV ir kitos kolonijinės valstybės „turi daug interesų“. Kokie tai interesai? Į šį klausimą įtikinamai atsako Anglijos žurnalas „Uorld Nius“, apskaičiavęs, kad 1956 metais Anglijos pajamos iš kolonijų išnaudojimo, tame tarpe iš Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose esančių kolonijų, sudarė 542 milijonus svarų sterlingų. Teisingai nurodydamas toliau, kad amerikiečiams Artimųjų Rytų šalys duoda dar didesnes pajamas, žurnalas pabrėžia: „Ne rūpinimasis išvystyti kolonijas, o vis didesnio pelno vaikymasis apibūdina visą Vakarų valstybių kolonijinę politiką visur, o Arabų Rytuose ypatingai“. Visa tai nušviečia tikras priežastis, kodėl imperialistinės valstybės atkakliai siekia išlaikyti savo pozicijas Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose. „Bet dabar, — kaip rašo Indijos laikraštis „Džu gantar“, — ne XIX amžius, o 1957 metai. Dabar pabudusios visos Azijos tautos yra susivienijusios“. Jos vis griežčiau atmeta imperialistų siekimus išlaikyti savo viešpatavimą ir vis ryžtingiau smerkia pavojingą taikai JAV, Anglijos ir Prancūzijos politiką Artimuosiuose ir Viduriniuose Rytuose. Rugsėjo 4 d. pasibaigusi arabų šalių lygos politinio komiteto sesija vieningai parėmė teisingą omaniečių tautos kovą už nepriklausomybę, pasmerkė Anglijos agresiją prieš Jemeną, paragino visus arabus solidarizuotis su alžyriečių tauta. Lyga pasisakė už tai, kad rugsėjo mėnesį įvyksiančioje eilinėje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje būtų apsvarstytas Omane ir Alžyre susidariusios padėties klausimas. Arabų šalyse vis labiau reikalaujama apsvarstyti Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje ir JAV pinkles prieš Siriją. Bet Vakarų imperialistiniams sluoksniams nepatinka perspektyva, kad jų „kalavijo ir durklo“ politika bus plačiai svarstoma. Stengdamiesi to išvengti ir atitraukti visuomenės dėmesį nuo savo agresyvių darbų, jie nesišlykšti jokių priemonių. Viena tų priemonių jų sukeltas triukšmas dėl vadinamojo „Vengrijos klausimo“. Pasiekusi, kad rugsėjo mėnesį būtų sušaukta Generalinės Asamblėjos nepaprastoji sesija apsvarstyti nelemtai išgarsėjusiam „penkių komiteto pranešimui“ „Vengrijos klausimu“. JAV ir Anglijos diplomatija daro šlykščiausias intrigas prieš Vengriją ir Tarybų Sąjungą. Dar nuo rugpiūčio pabaigos JAV delegacijos Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje vadovas Lodžas rengia Niujorke savo bendraminčių pasitarimus ir diktuoja jiems „bendrą pažiūrą“ į Vengrijos problemą. JAV valstybės departamentas jau yra sukūręs rezoliucijos projektą Vengrijos klausimu” ir repetuoja su savo satelitais jų kalbas šios klastotės naudai. Visa kapitalistinių šalių, visų pirma JAV, propagandos mašina išjudinta, siekiant apšmeižti vengrų ir Tarybų Sąjungos tautas, užmaskuoti, užtušuoti imperialistų piktadarybes prieš Rytų tautas. Tuščios pastangos! Jokios Vakarų propagandos ir diplomatijos gudrybės nepaslėps nuo viešosios nuomonės to, kad, kaip sakoma Italijos nacionalinės taikos tarybos pareiškime, „tolesnis karas Alžyre, provokacijos Tuniso ir Maroko pasieniuose, agresija Omane ir Jemene, intrigos ir sąmokslai prieš Siriją pavertė šį didelį žemės rutulio rajoną susidūrimų zona, o tie susidūrimai daugeliu atveju peraugo į tikrą karą su bombardavimais iš oro, mūšiais tarp sausumos pajėgų, aukomis ir sugriovimais”. Pažangioji visuomenė, visi taikingieji žmonės smerkia JAV, Anglijos ir Prancūzijos veiksmus Arabų Rytuose ir jų mėginimus paslėpti šiuos veiksmus už dūmų uždangos — šmeižto prieš Vengriją ir Tarybų Sąjungą. Vakarų valdančiųjų sluoksnių linija šiais klausimais tik sukomplikuoja padėtį ir padidina tarptautinį įtempimą. Į tai veda ir Vakarų valstybių bei Adenauerio vyriausybės politika Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje, įžengusioje į ruošimosi rugsėjo 13 d. paskirtiems bundestago rinkimams lemiamąjį laikotarpį. Praėjusi savaitė Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje pasižymėjo daugeliu naujų įvykių, kurie rodo, prie kokios bedugnės gali atvesti šią šalį Adenaueris ir jo partija — krikščionių demokratų sąjunga (KDS), jeigu jie nugalės būsimuosiuose rinkimuose. Skatinami iš už vandenyno ir sekdami Vakarų Vokietijos monopolijų bei kariaunos vadeivų revanšistinėmis nuotaikomis, jie faktiškai sužlugdė prekybos derybas su Tarybų Sąjunga, greitina šalies militarizavimą, rezga intrigas prieš savo kaimynus. Sužinota, be kita ko, kad Bona ėmė energingiau veikti, kurdama savo karo laivyną ir karines bazes Baltijos jūroje, dalyvaus NATO karinių jūrų pajėgų manevruose šiame rajone ir visaip siekia sudaryti Vakarų Vokietijos — Danijos karinę vadovybę. Pagal Bonos planus, rašo Berlyno laikraštis „Der Morgen“, „Baltijos jūros rajonas numatytas paversti NATO karinių pasirengimų prieš Rytų šalis priešakiniu postu”. Tokiuose planuose glūdi rimta grėsmė visoms Europos šalims, visų pirma pačiai VFR, Vakarų Vokietijoje auga Adenauerio ir jo politikos priešininkų eilės. Bundestago deputatas socialdemokratas Fricas Erleris šiomis dienomis pareiškė: „jeigu nebus padarytas galas dabartiniam VFR užsienio politikos kursui, tai reiks, kad toliau vykdomos ginklavimosi varžybos ir Vokietijos suskaldymo politika, o tai yra susiję su mirtinu pavojumi kiekvienam vokiečiui“. Prieš KDS partiją ir ją remiančią nedidelę „vokiečių partiją“ stoja, be socialdemokratų, daugelis buržuazinių visuomenės organizacijų ir partijų, jų tarpe laisvųjų demokratų partija. Visos Vokietijos blokas, bavarų partija, federalinė sąjunga, Centro partija, „Už vienybę, taiką ir laisvę kovojančių vokiečių sąjunga“, imperijos partija. Bet KDS ir Adenaueris, Amerikos ir Vakarų Vokietijos monopolijų, kariaunos ir revanšistų remiami, imasi visokiausių priemonių, opozicijai nuslopinti. Kaip išsireiškia laikraštis „Nojes Doičlan”, Bonos kancleris ir jo bičiuliai užsienyje mėgina pastūmėti Vokietiją į nacionalinės katastrofos ir dar didesnio padėties Europoje sukomplikavimo kelią. Agresyvūs Vakarų valdančiųjų sluoksnių veiksmai Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose, jų niekšiška kampanija prieš Vengriją ir pinklės Vakarų Vokietijoje — sudėtinės dalys to JAV, Anglijos ir Prancūzijos politikos kurso, kuris kliudo stiprinti taiką. Padėtį pablogina tai, kad Vakarų valstybės kliudo sėkmingai vesti derybas dėl nusiginklavimo. Priešingai mūsų šaliai, kuri, pasiekusi svarbius laimėjimus sukuriant tarpžemyninę raketą, toliau kovoja už nusiginklavimą, masinio naikinimo ginklo uždraudimą, jo bandymų nutraukimą, JAV ir Anglija, kaip pastebėjo Glazgo lordas-meras Endriu Hudas, atvedė Londono derybas šiais klausimais į „labai apgailėtiną aklavietę“. Įveikti šią aklavietę, užtikrinti taikų visų šalių sambūvį ir taikų visų nesureguliuotų klausimų išsprendimą — žmonija neturi aktualesnio uždavinio. Jam išspręsti skiriamas kiekvienas mūsų šalies užsienio politikos žingsnis.


— „Vilniaus Rytojus“ aršios lenkų šovinistės mokytojos išvažiavimo proga iš Smilgainių, Roduinės valsčiuj, deda korespondenciją, kurioj nupasakojama, kaip ta mokytoja dirbusi savo darbą. Ji visados viešai dergdavo visa tai, kas lietuviui brangiausia. Pirmuose metuose kai kurie vaikai turėjo dar lietuviškus elementorius. Mokytoja, dažnai paėmusi tokį elementorių, viešai į visą klasę atsiliepdavo: „Žiūrėkit, vaikai, kokia biauri lietuviška boba“. O jeigu kuris vaikas negalėdavo ištarti taisyklingai lenkiškus žodžius, tuojau įpykusi rėkdavo: „lietuvis be liežuvio“. — Šiomis dienomis iš Vilniaus išvyko ligšiolinis Vilniaus vaivada Račkevičius. Jo išvykimo proga stotis buvo specialiai iliuminuota. Perone buvo susirinkę vietinių lenkiškų organizacijų atstovai. Lenkų laikraščiai praneša, kad išleistuvėse dalyvavo ir lietuvių (kokių?). Traukiniui pasijudinus, sugrojo orkestras ir studentai pradėjo šaukti: „Tegyvuoja būsimasis senato pirmininkas!“ Kaip žinoma, Račkevičius ir buvo išrinktas senato pirmininkas. — „Vilniaus Rytojus“ praneša, kad kai kurie lietuviai gavo iš lenkų jau seniai kuriamo Vilniuj Vytauto Didžiojo komiteto spausdintus pakvietimus į to komiteto susirinkimą. Pakvietimuose pažymėta, kad visi pakviestieji bus įrašyti komiteto nariais, jeigu iš anksto neatsisakys jame dalyvauti. Ta proga laikraštis pažymi, kad jau pavasarį lenkai tuo pat reikalu tarėsi su lietuvių Vytauto Didžiojo komiteto atstovais. Tik tada nebuvo susitarta, kadangi lenkai nepanorėjo lygiomis bendradarbiauti. Nepasisekus solidariškai laikančiųsi lietuvių patraukti į savo pusę, dabar mėginama sumeškerioti atskirus asmenis. Pasak laikraščio, tai esąs naujas, iki šiolei nepraktikuotas būdas komitetams kurti. „Vilniaus Rytojus“ rašo, kad šiemet suėjo 25 metai, kaip Lenkijos gilumoj vidurinių mokyklų mokiniai buvo paskelbę streiką, reikalaudami lenkiškų mokyklų. Tas sukaktuves lenkai mini iškilmingai. Tarp kitko, Varšuvoj buvo išleista knyga apie kovą dėl lenkiškos mokyklos, kurioj buvo įdėta 23 straipsniai. Pasirodo, kad visa knyga paskirta tik Lenkijai ir 23 straipsniuose nėra nė žodžio apie Lietuvoj ir Gudijoj veikusias slaptas mokyklas. Dėl to „Slowo“ labai pasipiktina ir rašo, kad visai aplenktas ir suignoruotas visos vietinių lenkų pastangos ir darbas. Dabar Vilniaus lenkai susirūpino išleisti atskirą knygą apie slaptas lenkų mokyklas Lietuvoj rusų laikais. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad palyginus su rugsėjo mėnesiu, protestuotų vekselių skaičius spalių mėn. visoj Lenkijoj išaugo 7,7%. Protestuotų vekselių skaičius labiausiai išaugo rytų ir vakarų vaivadijose. Vilniuj protestuotų vekselių skaičius padidėjo 12,8%. — Šiomis dienomis išėjo dr. St. Zajončkovskio nauja studija apie Lietuvą. „Pagoniškosios Lietuvos istorija iki 1386 metų“ (Dzieje Litwy poganskiej do 1386 r.). Studija esanti paremta naujausių moksliškų tyrinėjimų daviniais. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad šiomis dienomis Vilniuj buvo suareštuotas žymus komunistinis veikėjas Kruhas. Kruhas, esą, organizavo komunistines „jačeikas“ tarp Lenkijos ukrainietiško ir gudiško jaunimo. Be to, jis dalyvavęs visuose konspiratiniuose suvažiavimuose, kaipo didelis Lenkijos komunistinių santykiu žinovas.


Lietuvos vyriausybė ruošia lenkams naują saugumo pakto projektą.

Birželio m. 26 d. atnaujinamos Kaune derybos su lenkais. Birželio mėn. 26 d. Kaunan atvyksta lenkų komisija, kuri tęs pradėtas Kaune derybas dėl saugumo garantijų nustatymo ir dėl Želigovskiados nuostolių atlyginimo. Nors žinių dėl lenkų komisijos sudėties dar nėra gauta, tačiau spėjama, jog ji būsianti to pat sąstato. Iš patikimų šaltinių tenka patirti, kad mūsų vyriausybė ruošia naują saugumo pakto projektą, kurs bus įteiktas lenkams Kaune.


Užsienio spauda tebeskiria daug dėmesio Maskvoje vykusių ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo ir Varšuvos sutarties valstybių Politinio konsultacinio komiteto posėdžio išdavoms. Rumunijos laikraštis „Skynteja” išspausdino vedamąjį straipsnį apie Maskvos pasitarimų dokumentus. Šiuose pasitarimuose dalyvavusių šalių partinių ir valstybinių vadovų pasikeitimas nuomonėmis turi svarbią reikšmę kiekvienai šaliai vystytis, visos pasaulinės socialistinės sistemos vienybei ir galiai stiprinti. Socialistinių šalių vystymasis aiškiai rodo, kokie efektyvūs yra naujo tipo santykiai, pagrįsti visišku lygiateisiškumu, savitarpio pagalba ir parama, broliška internacionalistine pagalba, kurią Tarybų Sąjunga telkia visoms socialistinėms šalims. Pasitarimo nutarimai, be abejo, padės toliau stiprinti socialistinių šaltų susitelkimą, kurio pagrindas yra marksizmas-leninizmas — jų jėgų šaltinis, užtikrinąs naujus kiekvienos šalies ir visos socialistinės sandraugos vystymosi laimėjimus, taikaus dviejų pasaulinių sistemų lenktyniavimo laimėjimus, kovos už taiką laimėjimus. Iš komunikato apie ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimą, rašo Čekoslovakijos laikraštis „Rude pravo”, aiškiai matyti, kad Maskvos pasitarimas vyko TSKP XXII suvažiavimo idėjų bei partijos Programos dvasia ir jas visiškai atitikdamas, taip pat atitikdamas tuos tikslus, kurie iškelti Komunistų ir darbininkų partijų atstovų 1960 metų lapkričio mėnesio pasitarimo pareiškime. Maskvos pasitarimo nutarimas labai padės sėkmingai kuo greičiau pasiekti bendrus tikslus, priartinti lemiamą socializmo pergalę prieš kapitalizmą, su kuriuo jis lenktyniauja ekonominiu atžvilgiu. Komentuodamas Varšuvos sutarties valstybių Politinio konsultacinio komiteto deklaraciją, „Rude pravo” pabrėžia: tai naujas raginimas elgtis protingai ir tartis. Reikalas priklauso tik nuo Vakarų valstybių, kurios turi laikytis tokios pat blaivios pozicijos taikaus Vokietijos problemos sureguliavimo klausimu. Deklaracija — savalaikis ir rimtas įspėjimas vardan Europos saugumo ir taikos visame pasaulyje, rašo Bulgarijos laikraštis „Rabotni: česko delo”. Avantiūristiniai provokaciniai veiksmai, vykdomi Vakarų Berlyne su Jungtinkų Amerikos Valstijų, Anglijos ir Prancūzijos organų žinia ir jų globojami, visiškai patvirtina, kad būtina radikaliai ir visam laikui išnaikinti blogybę — likviduoti antrojo pasaulinio karo liekanas, panaikinti neišmintingos Vakarų politikos padarinius — pasirašyti Vokietijos taikos sutartį ir normalizuoti padėtį Vakarų Berlyne. Tai, rašo laikraštis, neatidėliotinas uždavinys. Socialistinių šalių ekonominių santykių esmė yra ta, kad jie nepanašūs į anksčiau buvusias ekonominio bendradarbiavimo formas, kad jie užmezgami naujais pagrindais, rašo Vengrijos laikraštis „Madjar nemzet”, komentuodamas Maskvoje įvykusį pasitarimą. ESPT, pabrėžia laikraštis, tai ne „bendroji rinka” ir ne „integracija”, o gamybinių jėgų sujungimas aukštu lygiu ligi šiol žmonijos istorijoje neregėtai gausai sukurti. Šiame susivienijime nekovojama dėl hegemonijos, o, atvirkščiai, visos jame dalyvaujančios šalys kartu stengiasi priartėti prie bendro tikslo, kuris iš principo buvo suformuluotas TSKP XXII suvažiavime: pastatyti socialistinėse šalyse komunizmą maždaug vienu istoriniu laikotarpiu. Komunikatą apie Maskvos pasitarimą ir deklaraciją Mongolijos spauda ir radijas vadina labai svarbiais dokumentais. Valstybinės plano komisijos pirmininkas T. Ragča ir ekonomikos instituto dėstytojas N. Dolgorma rašo laikraštyje „Unen”, kad Maskvos pasitarime priimti dokumentai dar kartą rodo visai žmonijai, jog didžiausias socialistinių šalių tikslas yra kova už laimingą gyvenimą žmonėms. Ekonominiai socialistinių šalių laimėjimai sudaro palankiausias sąlygas revoliuciniam ir nacionalinio išsivadavimo judėjimui, tvirtai taikai visame pasaulyje, pabrėžia Jugoslavijos laikraščiai „Bor ba” ir „Politika”, atpasakodami komunikatą apie ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimą. ESPT šalys, rašo „Borba”, pareiškė esančios pasiruošusios plėsti prekių mainus su kapitalistinėmis šalimis. Jos pasiūlė sušaukti tarptautinę konferencija, privalančią apsvarstyti prekybos problemas ir sudaryti tarptautinę prekybos organizaciją, kuri galėtų vienyti visas pasaulio šalis ir rajonus, nieko nediskriminuodama. Pasitarimas pabrėžia, kad plečiamas ir gilinamas ekonominis bei mokslinis-techninis bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba proletarinio internacionalizmo principais padės stiprinti socialistinių šalių vienybę, baigia „Borba”. Indijos laikraščiai, pranešdami apie Maskvos paskelbtą komunikatą apie Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos pasitarimą, susidomėję pažymi jame esantį pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Socialistinė stovykla už tai, kad būtų sušaukta tarptautinė konferencija prekybos problemoms apsvarstyti”, — rašo antraštėje laikraštis , Steitsmen”. Ekonominės savitarpio pagalbos taryba, pabrėžiama laikraščio pranešime, siūlo sušaukti konferenciją, kurioje dalyvaus viso pasaulio šalys ir ne viena nebus diskriminuojama. Nepaisant socialistinės ir kapitalistinės stovyklų prieštaravimų, rašo laikraštis Hindustan taims”, Tarybos komunikate sakoma, kad socialistinės stovyklos šalys sveikins tarptautinę konferenciją, kuri apsvarstytų galimybes sukurti tarptautinę prekybos organizaciją, apimančią visas pasaulio šalis. Socialistinės stovyklos šalys, pateikia laikraštis komunikato žodžius, tvirtai pirmauja savo ekonomikos vystymo tempais ir pralenkia kapitalistines šalis pagal eilę labai svarbių pasaulinės mokslo ir technikos pažangos rodiklių.


Užsienio spaudos atgarsiai į draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimą

N. Chruščiovo pranešimą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje „Dabartinė tarptautinė padėtis ir Tarybų Sąjungos užsienio politika“ vakar atpasakojo visi Bukarešto laikraščiai. Sutrumpintas N. Chruščiovo pranešimas buvo skaitomas per Rumunijos radij


Naują Lietuvos Respublikos konstituciją paskelbus.

Paskelbimo atgarsiai. Užsienio spauda dezorientuota – Vilnius-Lietuvos sostinė, kaipo konstitucijos dėsnis. Lenkų ir lenkofilų nerimas. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Lietuvos naujos konstitucijos trumpą resumė yra paskelbę beveik visi laikraščiai. Reikia pasakyti, kad spaudai tai buvo visai netikėtas siurprizas. Spauda, matyt, kol pilno teksto neturi dėl jos nuomonės nereiškia, tačiau kairesnė spauda ypač nustebus, nes konstitucijoj nėra demokratiniai pradai sulaužyti, o rinkimuose į parlamentą priimta net proporcionale reprezentatyvė sistema, kurios net prancūzai nedrįsta pas save įvesti. Į konstitucijos paskelbimą žiūrima kaipo į didelį etapą prie Lietuvos vidaus politikos konsolidacijos. Mums teko kalbėtis su atsakomingais prancūzų politikais, ir jie tuo Lietuvos vyriausybės žygiu yra nustebę. Prof. Voldemaras yra išaugęs jų akyse, kaipo vienas iš didžiųių politikų, kuris moka ir viduj ir užsieniuose laviruoti, būti ir realistu ir demokratijos doktrinierium ten, kur to apystovos reikalauja. Spauda ir kai kurie politikai yra visiškai dezorientuoti dėl Lietuvos vidaus padėties, ir vienas kitas yra pareiškęs noro atostogų metu vykti Lietuvon, kad pasektų tą visai naują valstybės vystymosi fenomeną, į kurį daugelis nori žiūrėti, kaipo į transakcinį. Konstitucijos punktas dėl Vilniaus yra gerokai sukiršinęs lenkus ir jų šalininkus. Lenkai tučtuojau paleido prancūzų spaudoj apyšlykščio tono komunikatą, paduodami ištraukų iš Glos Prawdy, Warszawianka, A. B. C. (žiūr. Le Temps gegužės 29 dienos). Konstitucinis paskelbimas Vilniaus kaipo Lietuvos sostinės, sudaro labai svarbų tarptautinės teisės dėsnių (sic!) sulaužymą“, - sako komunikatas. Netiesioginiu būdu, operuodami ištraukomis iš lenkų spaudos, prancūzų laikraščiuose, lenkai išrodinėja, kad panašus paskelbimas turėtų sudaryti casus belli. Laikraščiai neapsieina be komentarų. Ir lenkų komunikatui ir Lietuvos pranešimui dėl naujos konstitucijos visa eilė laikraščių deda antraštės: ,,Vilnius - Lietuvos sostinė“. L'Echo de Paris“, mažiausiai palankiam Lietuvai klerikalų organe, p. Pertinax'ui neduoda ramybės tas faktas, kad derybų eigoj Lietuva paskelbė Vilnių respublikos sostine. Poną Pertinax iš L'Echo de Paris erzina ir tas įvykis, kad Chamberlainas tuo pačiu metu „oficialiai p. Voldemarą priiminėjo“. Tokio „nusižengimo“ L'Echo de Paris nenori anglams dovanoti.


Vokiečių vyriausybė reikalauja iš SSSR pasiaiškinti.

Vokiečių ambasadoriui Maskvoj pavesta paprašyti SSSR vyriausybę skubiai išaiškinti klausimą, kuo kaltinami Doneco srity suimti vokiečių inžinieriai. Be to, SSSR vyriausybė bus prašoma leisti generaliniam vokiečių konsului Charkove atlankyti suimtuosius Rostovo kalėjime. Pranešimu iš Maskvos, Doneco srityse suimti vokiečių inžinieriai padėti į Rostovo kalėjimą. Dėl jų nusikaltimo vedamas skubus tardymas. Vokiečių vyriausybė pareikalavo, kad suimtųjų vokiečių inžinierių interesus ginti Sovietai leistų vokiečių gynėjams. Visi vokiečių laikraščiai pritaria vokiečių vyriausybės žygiams Doneco srity SSSR valdžios suimtų vokiečių inžinierių reikalu.


Vakar Airijos respublikos (Eirės) parlamentas patvirtino naujos vyriausybės sudėtį. Šią vyriausybę suformavo ministras pirmininkas De Valera, kuris vadovauja Fiana Failo partijai. Ši partija neseniai įvykusiuose rinkimuose gavo absoliučią daugumą vietų parlamente. Į vyriausybę įėjo Šonas Lemas — ministro pirmininko pavaduotojas ir pramonės bei prekybos ministras; Frenkas Eikenas — užsienio reikalų ministras; Džeimsas Rajanas — finansų ministras; Kevinas Bolendas — gynybos ministras ir kiti.


Kitur nepasitvirtinančiomis žiniomis iš Varšuvos, Radekas bandęs iš savo ištrėmimo vietos Urale pabėgti į užsienų, bet Lenkijos pasieny buvo pažintas ir su sargyba grąžintas atgal į Maskvą.