Šiuolaikinėje ideologinėje kovoje buržuaziniai sociologai ir publicistai skleidžia absurdiškus tvirtinimus, esą, marksistai neigia humanizmą, ignoruoja žmogaus asmenybės interesus. Kapitalizmo gynėjai, buržuazinės demokratijos dainiai skelbia save humanistais, asmens laisvės rėmėjais, buržuazijos klasines koncepcijas vaizduodami visuotinėmis, neklasinėmis. Tačiau istorijos ir šiuolaikinio gyvenimo faktai griauna visas humanizmo toga prisidengiančių socializmo priešų gudrybes. Kai jauna buržuazija kopė į kalną, vadovaudama masių kovai prieš feodalinę — baudžiavinę santvarką, pažangūs to meto ideologai iškėlė nemaža kilnių, turinčių didelę reikšmę, idėjų. Tokios idėjos yra laisvės ir lygybės, demokratijos ir teisėtumo, nacionalinio suvereniteto ir patriotizmo idėjos. Apibendrinanti filosofinė-etinė buržuazinių revoliucionierių ir švietėjų idėja buvo humanizmo — žmogiškumo deja, savo smaigaliu nukreipta prieš baudžiavą ir luomines feodalų privilegijas. Įsigalėjus buržuazijos viešpatavimui, kai ji virto reakcinga jėga, pažangios idėjos jai virto tuščiais žodžiais, retoriniais pagražinimais. Tačiau ji jas pritaikė tarnauti savo klasiniams interesams, aptemdyti liaudies masių sąmonei. Prisidengdami nepajudinamų žmogaus teisių gynimu, buržuaziniai humanizmo skleidėjai pasisako už kapitalistų privilegijų ir viešpatavimo išsaugojimą. Kai kurie jų humanizmo vardan ragina sukurti „grynas” atomines bombas! Karingiausi monopolinio kapitalo ideologai seniai jau atsižadėjo net formaliai pripažinti humanizmą, atmetė žmogiškumo idėją. Fašizmas savo žvėriškumais ir piktadarybėmis pademonstravo kraštutinį imperialistinės buržuazijos priešiškumą humanizmo tradicijoms, jos papročių ir poelgių sužvėrėjimą. Šiuolaikinėje epochoje patikimas demokratijos ir humanizmo vėliavininkas yra darbininkų klasė, žengianti liaudies masių priešakyje. Realiu humanizmo įsikūnijimu tapo komunistinis judėjimas ir jo pagimdyta socialistinė santvarka. Komunizmo ideologija — tai nauja, aukštesnė humanizmo forma. Jau savo veiklos aušroje Marksas ir Engelsas sakė, kad „realus humanizmas” — tai komunizmas (3 t., 70 psl.). Yra trys sąlygos, nuo kurių priklauso žmonijos likimas: 1) darbo išvadavimas iš kapitalo priespaudos, kapitalistinio išnaudojimo panaikinimas; 2) nacijų lygiateisiškumo įvedimas, kolonializmo ir visų nacionalinio engimo rūšių panaikinimas; 3) kova už taiką tarp tautų, atominio karo grėsmės išvengimas, karų priežasčių ir šaltinių pašalinimas aplamai. Tai nepajudinami žmonijos pažangaus vystymosi pagrindiniai principai, kuriuos užtikrina ir gali užtikrinti tik socialistinė visuomenė. Didžioji Spalio socialistine revoliucija ir socializmo pergalė TSR Sąjungoje visiems laikams likvidavo vieno žmogaus išnaudojimą kito ir nacijų engimą, įtvirtino lygiateisiškumą ir tautų draugystę, aukštai iškėlė taikos vėliavą. Dabar socializmo keliu žengia Kinijos, visų Europos ir Azijos liaudies demokratijos šalių darbo žmonės. Spalio revoliucijos idėjų ir socializmo pergalių įtakoje išsivystė Rytų tautų kova prieš kolonializmą. Daugiamilijoninių Tarybų Sąjungos ir liaudies demokratijos šalių darbo žmonių masių išvadavimas iš kapitalistinio išnaudojimo, šimtų milijonų žmonių išvadavimas Azijoje ir Afrikoje iš kolonijinio jungo yra didžiausias humanizmo pasiekimas per visą daugiaamžę žmonijos istoriją. Galingos socialistinės stovyklos atsiradimas sudarė tvirtą pagrindą kovai dėl karų išvengimo, dėl tvirtos taikos tarp tautų. Drauge su tuo socialistinės visuomenės statybos procese buvo išspręstos ir tokios istorinės problemos, kaip prieštaravimo tarp miesto ir kaimo, tarp protinio ir fizinio darbo panaikinimas, faktinės moterų nelygybės įveikimas. Apie šiuos didžius socialinius pertvarkymus geriausi praėjusių amžių humanistai galėjo tik svajoti. Negalima laikyti atsitiktinumu, kad XX amžiuje įžymūs kultūros meistrai, liepsningi humanistai tapo aktyviais socializmo šalininkais, Gorkis ir Majakovskis mūsų šalyje, Anatolis Fransas, Romen Rolanas Prancūzijoje, Teodoras Dreizeris JAV, o taip pat daugelis kitų įžymių literatūros ir meno veikėjų tapo nenuilstančiais socialistinio humanizmo idėjų skleidėjais. Nors ir labai juokinga, bet faktas, kad imperializmo ideologai vis uoliau stengiasi humanizmo vėliavą panaudoti kovai prieš socialistinę santvarką ir komunistinę ideologiją. Tokie humanizmo skelbėjai, žinoma, nenori matyti ir pastebėti, kaip kapitalistinės monopolijos apiplėšia ir engia darbo žmones, kaip reakcionieriai smaugia demokratiją, siundo komunistus ir visus kovotojus už liaudies interesus, kaip imperialistai žvėriškai susidoroja su nacionalinio išsivadavimo judėjimu, kaip imperialistiniai agresoriai stiprina ginklavimosi varžybas, traukia žmoniją į atominio karo bedugnę. Kai pasaulio visuomenė griežčiausiai smerkia eilinius kapitalizmo siautėjimus ir piktadarybes, pseudohumanistai kažkaip pašnabždomis ir nenoromis išreiškia papeikimą, labiau panašų į atsikalbinėjimą. Tačiau jie klykauja apie humanizmo pažeminimą kiekvieną kartą, kai tik liaudies masės pradeda duoti ryžtingą atkirtį reakcijos ir agresijos jėgoms, naudoti jėgą prieš smurtininkus. Sąvokų iškraipymas atvedė ligi to, kad humanizmo vardan šie buržuaziniai inteligentai ir net socialistai teisino ir šlovino fašistų piktadarybes Vengrijoje, kaip „kovą už demokratija”. Buržuaziniai humanistai tvirtina, kad, esant socializmui, pažeidžiami žmonijos principai. Jie ypač ėmė triukšmauti ryšium su mūsų šalyje išsivysčiusia asmenybės kulto ir praeityje buvusių teisėtumo pažeidimų, nepagrįstų represijų kritika. Tačiau kiekvienam aišku, kad, jeigu mūsų šalyje viešai smerkiami ir ryžtingai taisomi pasitaikę paskirų piliečių atžvilgiu neteisingumai, o neteisėtumo kaltininkai traukiami atsakomybėn, tas rodo, kad bet koks asmens teisių ir interesų apribojimas prieštarauja socialistinės santvarkos prigimčiai. Pastaruoju metu buržuaziniai ideologai ir reformistai įsigudrina, mėgindami revoliuciniam socializmui priešpastatyti vadinamą „humanišką komunizmą”. Socializmą, pastatytą Tarybų Sąjungoje ir statomą liaudies demokratijos šalyse, jie vadina kaip „totalitarizmą”, kaip „asmens laisvės smaugimą”. Jų reklamuojamas „humaniškas komunizmas” — tai lygiai tokia pati buržuazinių reformatorių maskuotė, kaip „etinis socializmas”, „demokratinis socializmas” ir kitokie panašūs pseudosocialistų prasimanymai. „Humaniškas komunizmas” — tai socializmas be socialistinės revoliucijos, be klasių kovos ir proletariato diktatūros, t. y. sena reformistų pasaka apie laipsnišką kapitalizmo įaugimą į socializmą, apie perėjimą į komunizmą išsaugojant kapitalistinę gamybos priemonių nuosavybę. Revizionistinis socializmo šalių visuomeninės - politinės santvarkos „humanizavimo” ir „demokratizavimo” reikalavimas yra skraistė, siekiant restauruoti kapitalizmą ir buržuazinę demokratiją, likviduoti proletariato diktatūrą. Darbo žmonių masės su neapykanta atmeta tokios rūšies spekuliaciją humanizmu, tvirtai gindamos socializmo reikalą, kaip savo brangų, gyvybinį reikalą. Socializmo pergalėje liaudies masės teisingai įžvelgia savo, amžinų troškimų išsipildymą, geriausių žmonijos idealų įsikūnijimą. Visuotinį komunistų ir visų darbo žmonių entuziazmą ir karštą pritarimą sukėlė istoriniai TSKP XX suvažiavimo nutarimai, reiškiantieji naujas gaires pasauliniame vystymesi. Teorinės suvažiavimo išvados apie galimybes ir priemones užkirsti kelią karams šiuolaikinėje epochoje, apie formų įvairumą pereiti į socializmą, nurodymai dėl klaidų ir trūkumų, susijusių su asmenybės kultu, įveikimo socialistinės statybos praktikoje, nutarimai apie socialistinės demokratijos vystymą ir revoliucinio teisėtumo atstatymą, apie partijos ryšių su masėmis stiprinimą, apie žymiai spartesnį ekonominį ir kultūrinį vystymą nacionalinėse respublikose kupini tikro rūpinimosi darbo žmonių likimu. V. I. Leninas aiškino, kad socializmas turi tikslą ne tik patenkinti žmogaus reikmes, o užtikrinti visišką visų visuomenės narių gerovę ir laisvę, visapusišką vystymąsi, visus jų dvasinius ir fizinius sugebėjimus. Socialistinio humanizmo idėjinis-filosofinis pagrindas yra materialistinė pasaulėžiūra. Materializmas, pritaikytas visuomeniniam gyvenimui, liaudies istorinio likimo supratimui, pastatė humanizmą ant realaus praktinės kovos už visų žmonių laimę pagrindo. Materialistinis humanizmo supratimas išplaukia iš to, kad vidinis žmonijos gyvenimo suklestėjimas neįmanomas be plataus materialinės gamybos išvystymo visuomeninės gamybos priemonių nuosavybės baze. Buržuazinio humanizmo skleidėjai priekaištauja marksistams už tai, esą, jie visą visuomeninį vystymąsi suveda į techniką, esą, jiems mašina svarbiau už žmogų. Antai Vakarų Vokietijos neotomistas Jakobas Homesas knygoje „Techninis epas” (1955 m.) mėgina įrodyti, kad komunistai nenori nieko žinoti, išskyrus techninę pažangą, kad marksizmas neturi mokymo apie moralę, nesidomi vidiniu žmonių gyvenimu. Prancūzų katalikų sociologas Pjeras Bigo skleidžia prasimanymą, esą, esant socializmui vienintelis įstatymas yra „industrializavimas dėl industrializavimo”. Kitas prancūzų sociologas — Žanas Maršalis, 1955 metais išleidęs knygą „Dvi marksizmo apybraižos”, taip pat kartoja nuvalkiotą tezę, esą, marksizmas įvertina žmogų tik pagal „materialinį planą”. Tokios rūšies prasimanymus apie socializmą nuolat kartoja revizionistai liaudies demokratijos šalyse, mėginantieji nurodymais į „žmogaus asmenybės interesus” apšmeižti socialistinio industrializavimo politiką. Buržuazinių sociologų, katalikų ir visokių kitokių teologų užsipuolimai prieš socializmo šalis už jų nepaliaujamą rūpinimąsi gamybinių jėgų vystymu, žmogaus asmenybės interesų priešpastatymą socialistinio industrializavimo reikalui turi tikslą pakirsti masių darbo entuziazmą šiose šalyse, idėjiškai nuginkluoti jas ekonominiame lenktyniavime su kapitalizmu. Visiems žinoma, kad, būtent, esant kapitalizmui gamyba vykdoma dėl gamybos, t. y. tam, kad įmonininkai išsiurbtų didžiausius pelnus, o ne patenkintų gyventojų reikmes. Akivaizdžiausias ir ryškiausias to įrodymas — išpūtimas karinės gamybos, kuri kapitalistams duoda pasakiškus pelnus, o darbo žmonėms neša mokesčių didinimą ir naujo karo grėsmę. Marksizmas-leninizmas gamybinių jėgų vystyme mato aukštesnį visuomeninės pažangos kriterijų. Tačiau gamybinių jėgų vystymas — ne savitikslis, o visų visuomeninio gyvenimo pusių pažangos, visų žmogaus asmenybės gabumų suklestėjimo pagrindas. Socialistinės industrijos vystymo baze sudaromos prielaidos vis labiau patenkinti gyventojų reikmes. Tik surambėję, atitrūkę nuo liaudies dogmatikai Komunistų partijos rūpinimąsi padidinti žemės ūkio produktų gamybą gali priešpastatyti industrijos vystymo reikalui ir tvirtinti, kad mėsos, pieno, sviesto gamybos didinimas šalyje gali sutrukdyti sunkiosios industrijos vystymąsi. TSKP CK birželio Plenumas ryžtingai pasmerkę antipartinės Malenkovo, Kaganovičiaus, Molotovo ir prie jų prisidėjusio Šepilovo grupės poniškai paniekinančią pažiūrą į svarbiausius, gyvybinius plačiųjų liaudies masių interesus. Vykdydama generalinę liniją socialistinei industrijai vystyti, partija visada už viską aukščiau kėlė ir kelia liaudies gerovę. Buržuaziniai ideologai įtikinėja, kad materializmas, pripažindamas tam tikrą ekonominio vystymosi vaidmenį visuomenės istorijoje, niekina žmogaus asmenybės dvasinio vystymosi klausimus. Idealizmą, kuris, jų nuomone, ir užsiima žmogaus problemomis, jie skelbia esančia humanizmo filosofija. Kaip rodo istorija, humanizmas kažkokiu mastu buvo sutapatinamas su kai kuriomis idealizmo kryptimis. Filosofai-idealistai praeityje nemaža padarė atskleisdami dvasinį žmonijos gyvenimą. Tačiau jau nuo senovės laikų idealizmas pasireiškė, kaip mokymas, priešiškas liaudies masėms, t. y. žmonijos daugumai. Tai būdinga ne tik aristokratiniams idealizmo šalininkams, ne tik atviriems išnaudotojiškos santvarkos apologetams. Tokia neapykanta masėms pasireiškė, pavyzdžiui, jaunųjų Hegelio pasekėjų, besididžiavusių savo radikalizmu, idealizme. Marksas ir Engelsas savo laiku nurodinėjo didžiulius prieštaravimus tarp idealizmo ir veiksmingo, realaus humanizmo. „Realus humanizmas, — rašė jie, — neturi Vokietijoje žymiai pavojingesnio priešo, kaip spiritualizmas, arba spekuliacinis idealizmas, kuris vietoj tikro individualaus žmogaus stato „savimonę”, arba „dvasią”…” (Raštai, 2 t., 7 psl.). Reikia pažymėti, kad ir ten, kur idealizmas vienaip ar kitaip susiję su humanizmu, — tai abstraktus, pilnas svajonių, o ne veiksmingas, revoliucinis humanizmas. Niekindami materialines žmonių gyvenimo sąlygas, idealistiniai humanistai nieko kito neskelbia, kaip „tobulėjimą”, „dvasinį atsinaujinimą” ir pan. Tokie pamokymai priimtini buržuazijai, nes jie negresia jos išnaudotojiškam egzistavimui. Materializmas buržuazijos dėl to ir nekenčiamas, kad jis ragina imtis revoliucinės praktikos ir aktyvios kovos prieš kapitalo viešpatavimą, už socialistinį visuomenės pertvarkymą. Be to, marksistinis materializmas pripažįsta milžinišką pažangių idėjų, dorovinių principų, meninių vaizdų vaidmenį visuomenės vystymosi pažangume. Marksistai, gilindamiesi ir nušviesdami filosofinius klausimus, turi didesnį dėmesį skirti žmonių savitarpio santykių, buities ir elgesio analizei. Gyvenimas reikalauja labiau gilintis į etikos klausimus, atidžiai studijuoti komunistinės moralės formavimąsi ir vystymąsi, sudėtingą buržuazinių papročių atgyvenų įveikimo procesą. Buržuaziniai socializmo kritikai tvirtina, kad esant proletariato diktatūrai neįmanoma asmens laisvė, kad esant visuomeninei nuosavybei nėra vietos asmeninei iniciatyvai. Visa jų argumentacija suvedama į tai, kad kolektyvizmas, esą, nesuderinamas su asmenybės suklestėjimu. Buržuazinis sociologas L. Zea 1956 metais žurnale „Komprandr” Nr. 16 rašo: „TSR Sąjungoje visuomenės interesų vardan apribojama ir prievartaujama individo laisvė”. Šią nuvalkiotą tezę propaguoja prancūzų katalikų sociologas A. Etševeri neseniai pasirodžiusioje knygoje „Šiuolaikinis humanistų konfliktas”. Jo nuomone, Socializmas nepajėgia išspręsti konflikto tarp asmenybės ir visuomenės, socialistinė valstybė gniaužia savo piliečius. Vakarų Vokietijos sociologas H. Vainštokas savo knygoje „Humanizmo tragedija” taip pat „piktinasi” žmogaus likimu socialistinėje santvarkoje. „Kuo jaudina humanistą socializmas — tai grėsmė jo žmogiškajai asmenybei”. Priešpastatydami asmenybę socialistinei visuomenei, asmeninius interesus laikydami aukštesniais už visuomeninius, visi šie sociologai demaskuoja save, kaip buržuazinio egoizmo ir miesčioniško individualizmo apologetus. Jiems absoliuti asmenybės laisvė — tai įmonininko laisvė išnaudoti darbininką. Galimybės išnaudoti panaikinimą jie supranta kaip asmenybės laisvės užgniaužimą. Visas tarptautinio darbininkų judėjimo ir socializmo statybos Tarybų Sąjungoje bei liaudies demokratijos šalyse patyrimas rodo, kad tik kolektyve ir per kolektyvą asmenybė gali išsivaduoti iš engėjų jungo ir pasiekti tikrą laisvę. Būtent šiam tikslui tarnauja revoliucinės darbininkų klasės politinės partijos — komunistų partijos. Prie šio reikalo prisijungia darbo žmonių profesionaliniai susivienijimai — profsąjungos. Socialistinė valstybė, atstovaudama darbininkų klasės valdžią ir išreikšdama bendraliaudinius interesus, visomis jos žinioje esančiomis priemonėmis užtikrina visapusišką darbo žmogaus asmenybės išvystymą. Komunistai gali teisėtai didžiuotis, kad esant socializmui asmens laisvė užtikrinta svarbiausiame dalyke, o būtent — čia pasiekta laisvė nuo išnaudojimo ir politinio engimo. Darbo žmonės gavo teisę į darbą, visiems laikams išsivadavo iš nedarbo, nustojo bijoti dėl rytdienos. Darbininkai, valstiečiai, darbo inteligentija įsigijo politinės organizacijos ir visuomeninės veiklos laisvę kovos už komunizmą tikslais. Darbo žmonių padėtis visuomenėje — tai pirmaeilis ir lemiamas visuomeninių santykių žmogiškumo kriterijus. Negali būti asmens laisvės ten, kur darbo žmonės verčiami dirbti išnaudotojams lazda arba badu. Laisvas darbas yra asmens laisvės pagrindas. Esant socializmui, darbo žmogus dirba sau ir savo visuomenei, čia jis pripažintas istorijos didvyris, sąmoningas laisvo gyvenimo statytojas. Socializmo tikslas, kurį puikiausiai supranta visuomenė, sutrumpinti darbo laiką ir palengvinti darbo sąlygas, paversti darbo veiklą asmenybės vystymo ir auklėjimo priemone, pirmaeile gyvybine žmonių reikme. Tuo laiku, kai imperialistai branduolinę energiją panaudoja beprotiškoms ginklavimosi varžyboms, šantažui ir grasinimams, socializmo šalys nuosekliai kovoja už visišką atominio ginklo uždraudimą, dėdamos ryžtingas pastangas, kad visi atominio mokslo ir technikos stebuklai tarnautų taikiam žmonių darbui, kad be paliovos plėstųsi darbo žmonijos gyvavimo ir vystymosi šaltiniai. Buržuaziniai sociologai, postringaudami apie humanizmą, dažniausiai visai ignoruoja engiamų nacijų žmones, kolonijų ir priklausomų šalių darbo žmones nelaiko žmonėmis. Socialistinėje visuomenėje kultūrėja visos praeityje užguitos ir atsilikusios tautybės, visose nacijose išsprendžiama asmenybės išsivadavimo ir visapusiško išsivystymo problemų. Carizmo engiamų nacijų ekonominio, politinio ir kultūrinio vystymosi tarybinėje visuomenėje rezultatai iš tikrųjų gali nustebinti drąsiausius protus. Visose tarybinėse respublikose išaugo gausi nacionalinė inteligentija, suklestėjo literatūra ir menas, virte verda kūrybinis liaudies saviveiksmiškumas. Praeityje engiamų nacijų žmonės pajuto žmogiškąjį orumą, tapo tikrais žmonėmis. Esant socializmui demokratija tarnauja liaudies masių ir jas sudarančių žmonių visuomeninio aktyvumo vystymuisi. Buržuazinė demokratija formaliai skelbia laisvę ir žmogaus teises visiems žmonėms, bet demokratijos vaisius esant kapitalizmui pasiglemžia verteivų saujelė, o masės lieka likimo nuskriaustos. Socializmas savo vystymosi eigoje įtraukia į aktyvų visuomeninį gyvenimą vis platesnes žmonių mases. Apie socialistinės demokratijos užmojį ir veiksmingumą galima spręsti iš to, kaip plačiai ir aktyviai socialistinėje visuomenėje sprendžiami gyvybiškai svarbūs socialistinės statybos klausimai. Įstatymo projekto dėl pramonės ir statybos valdymo pertvarkymo svarstymas buvo tikrai visaliaudinis. Pamėgintų kokia nors buržuazinė valstybė, kur tiek daug kalbama apie demokratiją, organizuoti tokį platų šalies ūkio valdymo klausimų aptarimą. Ar matė buržuaziniai humanistai kokioje nors kapitalistinėje šalyje tokį milžinišką žmonių masės aktyvumą ir tokią jos laisvę! Komunistai niekada nežadėjo, kad pereinant į socializmą iš karto gali būti patenkinti visi materialiniai ir dvasiniai žmonių poreikiai, kad tuojau pat atkris visokie apribojimai ir normos naudotis materialinėmis gėrybėmis ir politinėmis laisvėmis. Socialistinis humanizmas nieko bendro neturi su liberalizmu visuomeninių interesų pažeidėjų atžvilgiu. Juk humanizmo pagalbos šaukiasi pašalinti iš darbo dykinėtojai ir brokdariai, biurokratai ir apgaudinėtojai, šmeižikai ir kritikos užgniaužėjai. Net nusikaltėliai prašo teismo malonės žmogiškumo vardan. Visuomenė negali sudaryti sąlygų laisvam ir visapusiškam visų piliečių vystymuisi, jeigu ji neužkerta kelio antivisuomeniškam paskirų individų elgesiui. Visuomeninio ūkio vystymosi reikmės kai kuriais atvejais gali nesutapti su tiesioginiais asmeniniais pavienių piliečių interesais ir pageidavimais. Antai, pavyzdžiui, valdymo aparato tobulinimas ir atpiginimas verčia sumažinti ir perkelti dalį darbuotojų, kartais pažeminant juos pareigose. Reikalauti patenkinti visas kiekvieno atskiro žmogaus pretenzijas — vadinasi, piktnaudžiauti kilniais socialistinio humanizmo principais. Esant socializmui nėra antagonizmo tarp klasių, tačiau dar neišnyko kai kurie prieštaravimai tarp atskiro asmens ir visuomenės. Kadangi visuomenė dar negali patenkinti visų kiekvieno individo poreikių, ji apriboja tam tikromis normomis materialinių ir dvasinių gėrybių paskirstymą. Visuomenėje, kur yra privati gamybos priemonių nuosavybė, viešpatauja taisyklė: „Kiekvienas už save, vienas dievas už visus”. Tokioje visuomenėje, kur pasireiškia neapykanta tarp savininkų, klesti baisus ir žmones žeminantis posakis: „Žmogus žmogui — vilkas”. Socialistinėje visuomenėje, kurioje įsigalėjo visuomeninė gamybos priemonių nuosavybė, yra taisyklė: „Visi už vieną — vienas už visus”. Per 40 Tarybinės valdžios metų mūsų šalyje susiformavo nauja sandrauga žmonių, savo masėje gyvenančių komunistiniais įsitikinimais, grindžiančių savo visuomeninius ir asmeninius savitarpio santykius socialistinio humanizmo principais. Šioje sandraugoje žmogus žmogui tapo ne konkurentu ir ne priešu, o artimu bičiuliu ir draugu, dirbančiu bendrą darbą. Žinoma, visuomenei dažnai tenka sudrausti atskirus asmenis ir atskiras žmonių grupes, tačiau socialinių-ekonominių santykių esmė veda į moralinės politinės liaudies vienybės stiprinimą. Socialistinėse šalyse buržuazinio individualizmo skleidėjai — tai inteligentinio miesčioniškumo išsigimusios padermės individai. Tačiau jų dar yra gyvųjų tarpe, jie slankioja, kaip nepalaidoti numirėliai, skleisdami aplink save lavonu dvokiantį buržuazinės ideologijos tvaiką. Socializmo kūrimasis ir vystymasis yra drauge ir humanizmo principų įsigalėjimas visuomeniniame gyvenime. Tai ne lengvas ir lygus, o sudėtingas ir kupinas prieštaravimų procesas. Socialistinis humanizmas reikalauja maksimalaus dėmesio žmonėms, kaip galima pilniau patenkinti jų reikmes, kiek tai leidžia materialinės ir kultūrinės visuomenės vystymosi sąlygos. Tai nereiškia, kad esant socializmui gyvenimo praktikoje nebūna šių humanizmo reikalavimų pažeidimų. Nerūpestinga kai kurių ūkinių organų vadovų pažiūra į gyventojų reikmes sukelia sunkumus buityje. Gyvenamųjų namų statybos planų neįvykdymas apriboja tikrai gyvybinius plačiųjų masių interesus. Argi retai atsitinka, kad dėl prekyboje dirbančių valdininkų nerangumo ir abejingumo pirkėjai parduotuvėse negauna tų prekių, kurių yra sandėliuose? Tačiau būtų neteisinga galvoti, kad humanizmo principų pažeidimas išplaukia vien tik iš kai kurių vadovų, nepaisančių piliečių interesų. Šiuos principus dažnai pažeidžia atskiri eiliniai darbuotojai, eiliniai žmonės, reiškiantieji nepagarbą savo bendrapiliečių ir visos visuomenės interesams. Antai brokdarių tarpe yra ir vadovų ir tiesioginių atlikėjų, kurie tiekia vartotojui netinkamą avalynę, blogai pasiūtus drabužius, biaurius ir nepatvarius baldus, visokius sugedusius namų apyvokos daiktus. O kiek vargo ir nemalonumų pridaro chuliganai, intrigantai, liežuvautojai, nepaisantieji socialistinio gyvenimo taisyklių, drumsčiantieji žmonių buitį, darbą ir poilsį! Tai įnirtingi žmogiškumo principų pažeidėjai kasdieniniame gyvenime. Humanizmo klausimai — tai auklėjimo ir kovos klausimai, liečiantieji tiek vadovus, tiek ir mases. Visuomeninių ir asmeninių savitarpio santykių apvalymas nuo buržuazinių papročių atgyvenų — atsakingas partinių, profsąjunginių, komjaunimo organizacijų, viso ideologinio darbo uždavinys. Komunistinis pareigos supratimas įpareigoja grįsti savo elgesį visų nacijų žmonių kolektyvizmo ir draugiško savitarpio supratimo, draugystės ir bendradarbiavimo principais. Ištikimybė liaudžiai, atsidavimas komunizmo reikalui, nesitaikstymas su socialistinės Tėvynės priešais — didžiausias moralinės pareigos paliepimas visiems socialistinės visuomenės darbo žmonėms. Mūsų laiku tikriausias humanizmo išmėginimas yra pažiūra į kovą prieš naujo karo grėsmę. Už taiką arba prieš ją — štai siena, abipus kurios grupuojasi šiuolaikiniai humanistai ir antihumanistai. Žmonijos daugumai vis labiau aiškėja, kad karo grėsmė glūdi politikoje imperialistų, vykdančių karštligiškas ginklavimosi varžybas, lipdančių karinius blokus, kliudančių sumažinti apsiginklavimą ir uždrausti atominį ginklą. Imperializmas — humanizmo priešas, taikos ir pažangos priešas. Pasaulio tautos taip pat aiškiai mato, kad socializmo šalys yra taikos tvirtovė, galinga pagrindinė jėga kovoje prieš karo kurstytojus. Visose šalyse komunistai žengia liaudies judėjimo už tvirtą taiką avangarde. Čia ryškiausias įrodymas, kad mūsų laikais ištikimiausi ir nuosekliausi humanizmo išreiškėjai yra kovotojai už socialistinį visuomenės pertvarkymą. Tarybų Sąjungos Komunistų partija — Didžiosios Spalio revoliucijos ir socialistinės statybos vadas, įkvėpėjas ir organizatorius — visa savo veikla demonstruoja begalinį tarnavimą liaudies masių interesams, žmonijos pažangaus vystymosi reikalui. Jos idėjose ir darbuose įsikūnijo amžinos darbo žmonių svajonės dėl šviesios tautų ateities, aukšti ir kilnūs socialistinio humanizmo idealai.


DISKUSIJOS APIE DESOVIETIZACIJOS ĮSTATYMĄ

„Desovietizuoti teismus ir prokuratūrą“ - tokį reikalavimą deputatas V. Čepaitis pateikė užvakar popietiniame AT posėdyje, pareiškęs, kad teismais negalima pasitikėti. Skaitytojams jau pranešėme, kad Aukščiausiasis Teismas patvirtino AT komisijos KGB veiklai tirti išvadas ir nustatė, kad V. Čepaitis sąmoningai bendradarbiavo su KGB. Po jo į tribūną pakilo AT pirmininkas V. Landsbergis ir pasiūlė priimti protokolinį nutarimą: išbraukti iš AT komisijos TSRS karinių dalinių neteisėtos prekybos ginklais faktams tirti narių sąrašo deputato L. Jankelevičiaus pavardę. Pirmininkas pastebėjo: „Mes negirdėjome nieko apie majoro L. Jankelevičiaus atsisakymą suteikto laipsnio ar jo išstojimą iš anos organizacijos“ (iš TSKP - red. past.) L. Jankelevičius pareiškė, kad nematęs jokio dokumento dėl laipsnio suteikimo. Jei taip yra iš tikrųjų, jis to laipsnio atsisako. Su TSKP jis neturįs nieko bendro nuo 1991 metų vasaros. Jei taip nepatinka jo kandidatūra, jis galįs atsistatydinti. Baigdamas deputatas susijaudinęs kreipėsi į V. Landsbergį: „Gerbiamas pirmininke, baikite vieną kartą vadinti mane negarbingu žmogumi!“ Protokolinis nutarimas buvo priimtas. Deputatas E. Vilkas pastebėjo, kad „tokia praktika, kai visi deputatai yra lygūs, o kiti dar lygesni“ netinka… Po ilgokų ginčų įvyko antrasis įstatymo projekto „Dėl kai kurių apribojimų užimti pareigas valstybinėje tarnyboje“ svarstymas. Deputatas Z. Juknevičius supažindino su gautais pasiūlymais. Juos pakomentavo. Pavyzdžiui, nepritarta deputato A. Endriukaičio siūlymui išplėsti „desovietizuojamųjų“ ratą, įtraukiant į jį visus mokytojus. Deputatas A. Ambrazevičius apgailestavo, kad jo kolegos R. Paulausko pasiūlymo pasirašyti santarvės deklaraciją „nepalaikė nei kairėje, nei dešinėje sėdintys komunistai“. Deputatas pasiūlė sugriežtinti „desovietizacijos“ įstatymą. Įtraukti į sąrašą visus etatinius ir neetatinius partinius funkcionierius, CK biuro ir sekretoriato nomenklatūros atstovus, ateizmo ir marksizmo-leninizmo dėstytojus. Deputatas pastebėjo, kad nomenklatūros sąrašas yra slaptas, o kad jį gautum, reikia… Z. Vaišvilos leidimo. AT pirmininkas V. Landsbergis paprašė A. Ambrazevičių, kad pateiktų savo tyrimų išvadas, įrodančias, kad „dešinėje partorgų yra daugiau negu kairėje“. Dėl marksizmo-leninizmo dėstytojų kategorijos pirmininkas komentarų nepateikė… Deputatas P. Varanauskas prisipažino, kad jis „nėra nusiteikęs nė prieš vieną deputatą, nelinki, kad jis būtų atšauktas ir… pristatė savo parengtą deputatų atšaukimo tvarkos įstatymą. Kilo nemažai klausimų, buvo netgi minčių apskritai paleisti Parlamentą ir rinkti Seimą… Projektas bus svarstomas toliau. Premjeras G. Vagnorius supažindino deputatus su Sveikatos apsaugos ir Socialinės apsaugos ministerijų sujungimo projektu. Šio projekto svarstymas įtrauktas į AT darbų programą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Transjordanijoj laukiama didelio 10.000 vahabitų puolimo. Transjordanijos emiras pasiuntęs pas aukštąjį anglų komisarą savo pasiutinį, prašydamas pagalbos. Anglų kolonijų ministeris Amery, atsakydamas į paklausimus dėl vahabitų ofenzyvės prieš Iraką, dementavo žinias apie kariuomenės siuntimą iš Indijos. Be to, jis pabrėžė, neturįs jokių žinių apie karaliaus Ibn Saudo kampaniją prieš anglus. Nepasitvirtinę pranešimai ir apie Ibn Saudo skelbimą „šventąjį karą“. Amery nuomone, tie gandai esą skleidžiami su tikslu aliarmuoti visuomenę. Anglų vyriausybė buvusi nuolatiniam kontakte su Ibn Saudu. Praeitų metų gruodžio mėnesį ji pasiūliusi jam pasitarti įvairiais klausimais. Pasiūlymas buvo kelius kartus pakartotas, bet ligšiol Ibn Saudas juo nepasinaudojęs.


Draugo N. Chruščiovo susitikimai su draugu V. Ulbrichtu

Vasario 26–28 d. d. Maskvoje viešėjo Vokietijos vieningosios socialistų partijos CK pirmasis sekretorius, Vokietijos Demokratinės Respublikos Valstybės tarybos pirmininkas draugas V. Ulbrichtas. Vasario 26 ir 27 d. d. įvyko TSKP CK Pirmojo sekretoriaus, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko draugo N. Chruščiovo susitikimai su VVSP CK pirmuoju sekretoriumi, VDR Valstybės tarybos pirmininku draugu V. Ulbrichtu. Susitikimų metu buvo plačiai pasikeista nuomonėmis dėl Vokietijos taikos sutarties sudarymo ir dėl padėties Vakarų Berlyne normalizavimo jos pagrindu, o taip pat kitais tarptautiniais klausimais, dominančiais abi valstybes. Taip pat buvo apsvarstyti klausimai, kaip toliau vystyti glaudžius ir broliškus Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos santykius ir konkrečiai, kaip plėsti abiejų šalių ekonominį bendradarbiavimą ir vystyti mokslinius‑techninius bei kultūrinius ryšius. Pasikeitus nuomonėmis, paaiškėjo, kad visiškai sutampa Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos pozicijos klausimais, susijusiais su taikiu Vokietijos problemos sureguliavimu, ir kitais aktualiais tarptautiniais klausimais bei abiejų šalių savitarpio santykių klausimais. Taip pat buvo susitarta dėl didėjančio TSRS ir VDR savitarpio prekių tiekimo 1962 metais apimties ir dėl papildomo Tarybų Sąjungos prekinio kredito Vokietijos Demokratinei Respublikai. Susitikimai ir pokalbiai vyko šiltai ir nuoširdžiai. Jie parodė visišką savitarpio supratimą ir vieningumą visais svarstytais klausimais. Pokalbiuose dalyvavo: – Tarybų Sąjungos atstovais – TSKP CK Prezidiumo narys, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas L. Brežnevas, TSKP CK Prezidiumo narys, TSKP CK sekretorius F. Kozlovas, TSKP CK Prezidiumo narys, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas, TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Semionovas ir TSRS ambasadorius Vokietijos Demokratinėje Respublikoje M. Pervuchinas; – Vokietijos Demokratinės Respublikos atstovais – VVSP CK Politbiuro narys, einąs VDR Ministrų tarybos pirmininko pareigas B. Leišneris, VDR užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas O. Vinceris, VDR ambasadorius Tarybų Sąjungoje R. Delingas. TSKP CK Pirmasis sekretorius, TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas surengė pusryčius VVSP CK pirmojo sekretoriaus, VDR Valstybės tarybos pirmininko V. Ulbrichto garbei. Vasario 28 d. V. Ulbrichtas ir jo palydovai, o taip pat TSRS ambasadorius Vokietijos Demokratinėje Respublikoje M. Pervuchinas išvyko į Berlyną.


Vienas itin charakteringas visų kultūringų pasaulio tautų bruožas - tai jų statomieji paminklai, kuriais užfiksuojama kiekvienas įžymesnis įvykis, ypač tautos laimėjimas. Pažvelgus į jų paminklus, matai visą tautos istoriją, didžiuosius jos uždavinius, idealus, pagaliau, jos kultūros laipsnį. Paminklai tautų gyvenime turi neapsakomai didelės svarbos. Jie duoda atskiram kraštui, apylinkei, miestui savotišką charakterį. Buvusieji mūsų okupantai stengėsi sunaikinti mūsu senovės paminklus, o jų vieton pastatyti savo. Muravjovo laikais aplink Kauno pilį buvo parceliuojama mažais sklypeliais žemė ir apgyvendinama įvairiais elementais, „čtoby steret pamiatniki byvšavo veličija“ (nušluoti buvusios didybės paminklus). Tuo pat tikslu gražiausioje Kauno vietoje pastatytas „soboras“. Jie gerai žinojo, kad paminklai nėra nebyliai stabai, o gyvi skleidėjai tų idėjų, kurias įkūnijo juosna jų statytojai. Daugybė lankytojų semiasi iš jų sau dvasios jėgų: ypač pažymėtina, kad paminklai, stovėdami gražiausiose aikštėse, darosi mažųjų krašto piliečių, – vaikų ramovės“. Čia jie iš pat kūdikystės išmoksta gerbti tautos tradicijas, josios didvyrius, jos istoriją; čia daugelis ju pažįsta pirmasias raides, perskaito pirmuosius sakinius, kuriuos dažniausiai išmoksta atmintinai ir iki mirties nebeužmiršta. Juo didesnis koks tautos įvykis ar laimėjimas, juo iškilmingesnis tam įvykiui paminėti statoma pamiklas. Lietuvos nepriklausomybės atgavimas yra taip didelis mūsų tautos laimėjimas, kad reikia jis pažymėti pačiu gražiausiu monumentu. Tuo tikslu Kaune statomoji Prisikėlimo bažnyčia mūsų kraštui bus tinkamiausia. Ji vaizduos ilgas mūsų tautos kančias, kovas, josios kryžiaus kelius ir garbingą prisikėlimą. Todėl šio kilnaus sumanymo vykdymas randa mūsų visuomenėje nepaprasto palankumo. Patsai Respublikos Prezidentas dalyvauja garbės pirmininku vykdomajame statybos komitete, Arkivyskupas Metropolitas dalyvauja taryboje, vyriausybė nemokamai duoda miško, išimties keliu leidžia daryt viešąsias rinkliavas, Kauno miesto savivaldybė dovanojo didelės vertės gražią aikštę piliečiai stambiomis sumomis duoda aukų, brangenybių, įvairių pasižadėjimų remti statymo darbus. Bažnyčios - monumento projekto sudarymu rūpinasi ne vienas, kitas architektorius, o visa architektorių s-ga ir beveik visi mūsų menininkai. Monumento pastatymas yra galimas ir net nesunkus. Visa mūsų visuomenė: atskiri asmens, įstaigos, savivaldybė, mūsų broliai Amerikos lietuviai ir kitų šalių patriotai išeiviai, remiant mūsų vyriausybei, greitu laiku galės pastatyti tokį monumentą, kuris teiks nūsų tautai ir valstybei garbės. Todėl rengiamos šio reikalu rinkliavos turi rasti entuziastiško visų pritarimo. Vidaus reikalų ministerio leistoji visoje Lietuvoje vieša rinkliava š. m. birželio 3 d. turi būti gausesnė aukomis už kitas, nes su ja jungiasi mūsų brangiausia idėja, – nepriklausomybės atgavimas, už kurią daugelis geriausių tėvynės vaikų savo gyvybę paaukojo. Laisvės, nepriklausomybės atgavimo mintis sunkiausiais laikais jungė mūsų tautą glaudžion vienybėn. Dabar, tą nepriklausomybę atgavus, bevarant valstybės kūrybinį darbą, taip pat reikalinga didelė vienybė, tautos pajėgų suderinimas bendram tėvynės labui. Šios tat brangios mūsų tautos vienybės ženklas tesie visų lietuvių sukurta šventovė – monumentas, Prisikėlimo bažnyčia Kaune.


Kaip praneša spauda, Prancūzijos valdžios organal toliau vykdo represijas prieš Alžyro gyventojus. Vakar Tlemseno mieste 3 tükstančiai kareivių ir policininkų apsupo musulmonų gyvenamą kvartalą ir padarė ten visuotinę kratą, buvo „patikrinta“ 10 tūkstančių arabų. Laikraščiai rašo, kad nesibaigia mušiai tarp Nacionalinio išsivadavimo armijos būrių ir prancūzų kariuomenės. Kovo 6 d. už 20 kilometrų į pietus nuo Tebeso miesto įnirtingų kautynių metu žuvo 65 Alžyro sukilėliai. Prancūzų kariuomenės nuostoliai kariniame pranešime, kaip visuomet, nenurodyti.


Vyriausybės ir Lietuvos banko konfliktas pasiekė finišo tiesiąją.;G. Vagnorius vėl reikalauja sustabdyti šio Banko valdybos įgaliojimus

Taigi kam bus pavaldus litas? Čia, manyčiau, vienas esminių ne tik savarankiškos pinigų sistemos kūrimo, bet apskritai viso ūkio tvarkymo dalykų. Esama požymių, bylojančių apie rimtus Vyriausybės ketinimus pajungti būsimąjį litą savo valiai. Įdomi yra ta aplinkybė, kad šios iniciatyvos imasi Finansų ministerija, esanti bene labiausiai tuo suinteresuota vykdomosios valdžios struktūra. Štai šių metų sausio pabaigoje iš Finansų ministerijos į Vyriausybę siunčiamas raštas, kuriame siūloma… atimti iš Lietuvos banko pinigų emisijos teisę. Čia, aišku, kalbama apie būsimąjį litą. Pasiūlymas, tiesą sakant, keistokas. Kas tuomet imtųsi pinigų emisijos funkcijos? Šiam tikslui finansų ministrė siūlo įkurti specialų emisijos centrą, kuris dar reguliuotų ir komercinių bankų veiklą. Štai tokiu kiek neįprastu būdu mėginama Vyriausybės valiai pajungti pinigų sistemą. Ne, tai ne dar vienas vyriausybinis bankas! Tai tik emisijos centriukas, kuriam žaidimo taisykles rašytų Vyriausybės ir Finansų ministerijos galvos. O centrinis Lietuvos bankas? Kas jis be emisijos ir bankų sistemos reguliavimo funkcijų? Turbūt aišku, kad jis taptų butaforine įstaiga, didele buhalterija. Taigi, atrodo, vienu šūviu norima nušauti iš karto du zuikius. Ir nepaklusnųjį Lietuvos banką likviduoti, ir lito emisiją į savo rankas paimti. Tam, kad šis, atvirai tariant, absurdu kiek dvelkiantis pasiūlymas įgautų reikiamo svorio, po finansų ministrės parašu puikuojasi Kanados eksperto G. Reuberio (beje, visiškai ne banko žinovo) ir Lietuvos investicijų banko prezidento V. Dudėno autografai. Dėl pastarojo vos prieš keletą mėnesių iš JAV atvykusio tautiečio būtų apmaudu. Lietuviškos valdžios pamalonintas, paskirtas iš esmės vyriausybinės investicijų kontoros vadovu, V. Dudenas, gal ir pats to nenorėdamas, įsivelia į Vyriausybės ir Lietuvos banko konfliktą. „Lietuvos bankas nevykdo savo pagrindinės užduoties, o plečia komercinę veiklą“, - tvirtina V. Dudėnas („Respublika“, 1992, kovo 14 d.), turbūt pamiršęs, kad visiškai neseniai pats siūlė atimti iš jo tas pagrindines funkcijas. Ir teatleidžia man ponas V. Dudėnas, bet toliau jis pats išsiduoda, kad lietuviškosios bankininkystės reikaluose yra naujokas. „Mūsų bankas yra specialios paskirties valstybinė įmonė“, - sako Investicijų banko prezidentas. Čia norėčiau labai rimtai prieštarauti. Bankas visada bus tik bankas, bet jokiu būdu ne įmonė. Nei specifinė, nei nespecifinė. Įmonė gali gaminti tam tikrą prekę, teikti paslaugas, imtis tarpininkavimo veiklos, bet banku jos nepadarys net ir mūsų visagalis premjeras. Todėl ponui V. Dudėnui nederėtų užmiršti to, ko jis išmoko Amerikoje, ir nesileisti taip lengvai vedžiojamam už nosies čia, Lietuvoje. Vyriausybės ketinimai paimti litą savo valdžion yra gana akivaizdūs. Yra žinių, kad premjeras, dažnokai numojantis ranka į įstatymus, naująjį emisijos centrą nori įtraukti į Finansų ministerijos sudėtį, su niekuo šio reikalo net nederindamas. Tik bėda, kad pinigų saugyklos yra Lietuvos banko patalpose… Kodėl Vyriausybei gali būti pavaldžios visos ekonomikos valdymo struktūros, išskyrus bankus? Jau vien todėl, kad valdžiai nebūtų galimybės ir pagundos savo nesugebėjimo efektyviai tvarkyti ūkį kompensuoti papildoma pinigų emisija (vadinasi, žmonių sąskaita) ir šitaip dengti valstybės iždo deficitą. Viena iš valiutos stabilumo sąlygų - centrinio banko autonomiškumas, jo atskyrimas nuo vykdomosios ūkinės valdžios. Tokia yra Vakarų valstybių patirtis. Vyriausybėms pavaldūs centriniai bankai egzistavo tik administracinėje komandinėje sistemoje, kurios logika reikalavo centralizuoti visus valdymo svertus. Todėl ir pinigai toje sistemoje nebuvo jais tikrąja prasme. Tačiau juk Lietuva, nuolat tvirtina premjeras, trokšta sukurti modernią ekonomikos sistemą. Taigi kurkime ir netrukdykime vieni kitiems. Šiomis dienomis turime dar vieną pavyzdį, liudijantį, kaip svarbu atskirti centrinio banko ir Vyriausybės funkcijas. Tai bendrieji talonai, su kuriais turime tiek vargo ir painiavos, o naudos, ko gero, jokios. Dar prieš išleidžiant šiuos talonus į apyvartą, Lietuvos bankas tam prieštaravo, siūlė laikyti juos tam atvejui, jei sutriktų rublių cirkuliacija, ir prireikus pasitelkti kaip rezervinius laikinuosius pinigus. Tuomet į visiškai pagrįstą Lietuvos banko valdybos pirmininko V. Baldišio nuogąstavimą, kad, sparčiau didėjant darbo užmokesčiui, pritrūks piniginių ženklų, premjeras G. Vagnorius atsakė labai piktai: „Prašau Vyriausybės nutarimus vykdyti laiku. Perspėti Banko pirmininką, kad neveikla, nepasirengimas ekonominei reformai negali nekelti susirūpinimo“. Raštas su tokia rezoliucija buvo išplatintas visiems AT deputatams. Todėl nagrinėdami dabartinį painoką Vyriausybės ir LB konfliktą, deputatai galėtų suvokti, kad gal būtų buvę gerai, jei pernai bankas būtų nepaklusęs premjerui ir bendruosius talonus pasaugojęs „juodai dienai“. Dabar ši „juoda diena“ iš tiesų jau atėjo. Grynųjų pinigų poreikis, padidėjus kainoms ir darbo užmokesčiui, išaugo 6-7 kartus. Piniginių ženklų katastrofiškai trūksta, su Rusijos centriniu banku dėl emisijos susitarti nepavyksta, daugelis prekių dėl didelių kainų yra tiesiog neįperkamos, o lėtėjant prekių apyvartai, į banką grįžta vis mažiau grynųjų pinigų. Beje, ši situacija yra labai palanki Vyriausybės elgsenai modeliuoti. Ką darytų Vyriausybė, turėdama savo rankose emisijos teisę? Nesukdama galvos, „išmestų“ į rinką papildomai grynųjų pinigų. Infliacija nuo to tik paspartėtų. Ką Vyriausybė veikia dabar, neturėdama emisijos galimybės? Ieško būdų, kaip paspartinti prekių apyvartą. Štai jau rengiamasi sumažinti arba visiškai panaikinti individualųjį akcizą, kuriuo buvo apmokestinta daugelis prekių. Tikimasi, kad šitaip gamintojas sumažins gaminio kainą, paspartės daugelio prekių apyvarta. Perkant brangesnes prekes, pradėtos taikyti atsiskaitymo negrynaisiais pinigais formos. Ieškoma kitų būdų. Greitai bus prisimintas komercinis kreditas, vekseliai, atsiskaitymas apyvartiniais čekiais. Žodžiu, valdžia priversta galvoti. O jeigu nesugalvos? Vasario mėnesį atlyginimai dar padidėjo, o įsisiūbavus infliacijai kainos ir atlyginimai kils toliau, piniginių ženklų dar labiau trūks, nebus kuo mokėti darbo užmokesčio. Štai čia Lietuvos banko siūlytas rezervinių laikinųjų pinigų variantas labai praverstų. Deja, gerbiamasis premjeras dabar linkęs nutylėti savo klaidas ir, sutrikus grynųjų pinigų apyvartai.


Tarptautinis valiutos fondas nutarė per artimiausius 12 mėnesių suteikti Latvijai maždaug 81 milijono JAV dolerių kreditą. Tai pranešama čia antradienį išplatintame TVF spaudos biuletenyje. Tad Latvija pirmą kartą pasinaudos lėšomis iš fondo, kurio nare ji tapo šių metų gegužės mėnesį.


Lenkijoj iki rinkimų dar du mėnesiai, o jau tik pereitą sekmadienį, kaip spauda praneša, apie dvidešimts žmonių užmuštą ir pora šimtų sužeista. Ir tai tik vienoj Varšuvoj. Kruvinų susirėmimų yra buvę Katovicuose, Lvove ir kituose didesniuose miestuose. Jeigu paklausim kam padarytos šitos aukos, tai atsakymą duoti labai sunku. Pilsudskis tuo tarpu elgiasi opozicijos atžvilgiu gana lojaliai. Seimą paleidęs paskelbė naujus rinkimus ir pasižadėjo laikytis dabartinės konstitucijos raidės. Vadinasi, opozicijai pykti nėra už ką. Atvirkščiai, opozicija turėtų būti dėkinga, kad Pilsudskis nepaskelbė savo diktatūros. Pajėgos jam pakaktų. Kai kurių buvusių seimo narių suėmimas taip pat dar nebūtų pakankamu pamatu demonstruoti su bombomis ir revolveriais. Reikėtų palaukti koks bus patiektas jiems kaltinimas. Pilsudskis sako, jie būsią kaltinami kriminaliniais nusikaltimais. Dabar jau pradeda įeiti lyg ir paprotin, kad parlamentų rinkimai ramiai apsieiti negali. Turi būti kruvinos demonstracijos, muštynės, revolveriai, bombos ir gausingos aukos. Jei Lenkijoj norės kas suversti atsakomybę Pilsduskiui, tai Vokietijoj, rodos, jokio Pilsudskio nėra. O kruvinų susirėmimų, žmogžudysčių, sunkių sužalojimų buvo labai daug. Lyg koks piktas likimas persekioja parlamentarizmą. Jį būtinai turi lydėti muštynės, kraujas, netvarka, šmeižtas. Turi būti dėlto ir jo populiarumas taip greit išbluko. Grįžtant prie Lenkijos ir Pilsudskio reik manyti, kad Lenkija tur būti dar negreit nurimsianti. Padėtį labai pasunkina kova su kitataučiais. Pirmiausia norima suspausti ukrainiečiai. Ukrainiečiams egzekutuoti pasiųstas specialus įgaliotinis viceministeris Pieracki. Lenkai visą atsakomybę už neramumą jų okupuotoj Ukrainoj nori suversti ukrainiečių karo organizacijai, kuri, anot lenkų, esanti slapta negausingų teroristų kažkieno finansuojama banda. Iš tikrųjų gi ukrainiečių karo organizacija yra. Tik ji ne teroristų banda, o suvaryta požemin ukrainiečių armija. Lenkų nugalėti 1919 m. ukrainiečiai neišsižadėjo toliau kovoti prieš lenkus. Tik negalėdami vesti tos kovos atvirai, o jie sudarė slaptą organizaciją, kurios vyriausioji vadovybė yra užsieniuose. Organizacijon įėjo didžiausi patriotai, geriausi tautos vaikai, kurie be jokios asmeninės naudos ir didžiausiame pavojuj veda nelygią kovą su okupantais. Žinoma, vienintelis kovos būdas jiems liko teroras ir sabotažas. Į Pilsudskio represijas ukrainiečių karo organizacija atsakė teroru ir ypač sabotažo aktais. Pasikėsinimai ant geležinkelių, tiltų, valdžios įstaigų, labiausia pašto, kur nujaučiama pinigai, pradėjo kartotis po visą šalį. Bet dar pavojingesnis reiškinys, tai lenkų dvarų ir kolonistų masinis deginimas. Lenkų spauda skelbia, kad iki šiolei sudeginta apie tūkstantis trobesių, javų kūgių ir tuo būdu esą padaryta apie 10 milionų nuostolių. Nors lenkai tvirtina, kod padegimus daranti irgi karo organizacija, bet ukrainiečiai sako, kad tai vietos gyventojų kerštas už atimtą žemę. Lenkų dvarininkus ir kolonistus apėmė panika. Jie bėga iš Ukrainos, parduodami už niekus žemę ir inventorių. Tokiu būdu gali nueiti niekais lenkų valdžios ilgų metų darbas.


Tirdama archyvuose pionierių judėjimo Tarybų Kazachijoje istorijos medžiagą, Alma-Atos pedagoginio instituto dėstytoja Raichan Iržanova rado nepaskelbtą N. K. Krupskos laišką Uralsko apygardos Kamenkos rajono Zelionovsko būrio pionieriams. Laiškas rašytas 1927 metais. Nadiežda Konstantinovna rašė: — Brangūs mano vaikai! Jau seniai gavau jūsų laišką ir šiandien, jį vėl skaitydama, vis priekaištavau sau, kad iki šiol jums neatsakiau ir literatūros nenusiunčiau. Nepykite ant manęs, vaikai, šią žiemą nepaprastai daug darbo, visą dieną dirbi ir nespėji padaryti visa, kas reikia. Aš suvesiu jus šiomis dienomis su kuriuo nors Maskvos būriu ir paprašysiu juos rašyti jums tvarkingai. Skaitydama jūsų laišką, aš vis galvojau apie Vladimirą Iljičių, kad jis būtų patenkintas jūsų laišku. Jis ne kartą kalbėjo, kad vaikai užbaigs mūsų pradėtą darbą, darbo žmonių išvadavimą įvykdys iki galo. Gyvenime dar daug atliko nuo to, kas sena, ir reikia dirbti nesudedant rankų, norint, kad gyvenimas eitų gera, teisinga vaga. Ir kat matai, kai pionieriai iš pat mažens organizuojasi Iljičiaus reikalui įvykdyti iki galo, negali tuo nesidžiaugti. Brangūs vaikai, man atrodo, svarbiausias dalykas, į kurį turi kreipti dėmesį pionieriai, yra visuomeninis darbas. Jie gali būti naudingi Tarybai, delegatams, kooperacijai, bibliotekai, jie gali padėti pagal savo jėgas vargingųjų valstiečių vaikams, gali rūpintis, kad žmonės išmoktų rašyti, skaitytų laikraščius ir t. t. Na, kol kas, baigiu, Gegužės Pirmosios proga siunčiu jums, brangūs vaikai, karštą sveikinimą. Nuoširdus N. K. Krupskos laiškas ir dėmesys įkvėpė Zelionovsko būrio pionierius, padėjo jiems užsiimti įdomiais darbais. Jie pradėjo gyvai susirašinėti su Maskvos pionieriais, perimdavo jų patyrimą, mokėsi iš jų. Praėjo 30 metų. Dabartinė karta šventai saugo tradicijas tų, į kuriuos kreipdavosi N. K. Krupskaja. Dabar Zelionovsko būrys yra vienas priešakinių, aktyviausių pionierių būrių Vakarų Kazachstane.


85 procentai Kinijos valstiečių ūkių įstojo į žemės ūkio gamybinius kooperatyvus

PEKINAS, kovo 18 d. (TASS). Kaip praneša laikraštis „Ženminžibao“, kovo 17 d. įvyko Visos Kinijos liaudies atstovų susirinkimo Nuolatinio komiteto 33-asis posėdis, apsvarstęs pavyzdinių žemės ūkio gamybinio kooperatyvo įstatų projektą. Nuolatinis komitetas išklausė KLR Valstybės tarybos premjero Cžou Enlajaus pranešimą ir priėmė pavyzdinius kooperatyvo įstatus. VKLAS Nuolatinio komiteto nutarime, be kita ko, sakoma, kad šiuo metu Kinijoje į žemės ūkio gamybinius kooperatyvus yra įstoję 85 procentai valstiečių ūkių, ir maždaug 60 procentų jų yra susibūrę visiškai socialistinio tipo kooperatyvuose. Šiandien laikraštis „Ženminžibao“ spausdina Kinijos Liaudies Respublikos Pirmininko Mao Cze-duno įsaką dėl pavyzdinių žemės ūkio gamybinio kooperatyvo įstatų paskelbimo.


Vakar viename iš NATO karo laivų, atplaukusių su oficialiu vizitu į Klaipėdą, įvyko karinių laivų junginio karininkų ir puskarininkių susitikimas su Lietuvos pakrančių apsaugos rinktinės kariškiais. Karo laivus aplankys JAV atstovas prie NATO admirolas V.D.Smitas. Po juos galės pasižvalgyti ir Klaipėdos gyventojai, o į svečius atplaukę jūreiviai vyks į Palangą ir Neringą, apžiūrės Gintaro muziejų, Jūrų muziejų ir akvariumą.


Sovietų Rusijos oficiozas „Izviestija“ birželio 10 d. padėjo vedamąjį straipsnį, kuris vertas didesnio dėmesio. Straipsnio vardas: Atidėtoji prievarta (otloženoje nasilije), ir svarsto lietuvių lenkų bylą paskutiniam T. S. tarybos posėdy. Straipsnis labai kritikuoja tarybos elgesį Lietuvos atžvilgiu ir daro kai kurias išvadas. Jis nurodo, kad jau prieš sesiją lenkų ir prancūzų spauda vedusios sutartiną kampaniją prieš Lietuvą. Cituojamas Briando interview „Petit Parisien“, kur Briandas pasakęs, kad įrašymas konstitucijon svetimo miesto kaipo savo sostinės galėtų būti karo priežastim kiekvienai valstybei, mažiau taikingai, negu Lenkija. Tarybos posėdy buvusi aiški tendencija priversti Lietuvą pasižadėti susitarti su lenkais nustatytu laiku. Straipsnio autoriaus manymu visi tarybos nariai paėmę priešingą Lietuvai poziciją. Net ir pranešėjas van Bloklandas vieton duoti objektingą raportą apie derybų eigą, visą laiką užsiėmęs Lietuvos politikos kritika ir Lenkijos gynimu. Ypač kritikuojamas Chamberlaino pasielgimas, kuris pavartojęs prieš Lietuvą net žodį „provokacija“, o ne vadinęs provokacija Japonijos elgesio norinčios pasisavinti didžiausią Kinijos provinciją. „Izviestija“ prikiša Vokietijos atstovui Šubertui, kad ir jis palaikęs lenkų prancūzų anglų frontą prieš Lietuvą. Sovietų oficiozas cituoja „Börsen Zeitung“ nuomonę, kur sakoma, kad Chamberlainas pykstąs ant Lietuvos, negalįs jai dovanoti ir užėmęs tokią griežtą poziciją prieš ją todėl, kad Lietuva, ligšiol nesutikusi palaikyti anglų politikos pamatinį tikslą - pakraščio valstybių fronto prieš Sov. Rusiją sudarymo. Toliau straipsnio autorius sako, jog patys lenkai Vilniaus kaipo sostinės Lietuvos konstitucijon įrašymą pavadinę „bergždžia demonstracija“, o tuo tarpu taryba stengiasi tą pačią lenkų nuomonę, nieko nereiškiantį faktą pavartoti pulti Lietuvai. Todėl, autoriaus manymu, dalykas čia ne Vilniaus kaipo sostinės konstitucijon įrašyme, bet noras kai kurių valstybių bausti Lietuvą už jos politiką ir konspiruoti prieš lietuvių tautos nepriklausomybę. Šiam posėdy Lietuvos puolimas nepavykęs dėl to, kad prof. Voldemaras nesutiko su rezoliucija, reikalaujančią baigti lietuvių lenkų derybas per tris mėnesius. Lenkų spauda džiūginanti save nors „moraliniu laimėjimu“ tuo pačiu rodo tikrus savo planus. Lenkija norėjusi jau per tą posėdį padaryti prievartos aktą prieš Lietuvą. Dabar prisiėjo tą aktą atidėti iki rudens. Dėl to, Krokuvos „Czas“ jau iš anksto džiūgaująs, kad rudenį „Lenkijos rankos būsiančios laisvos“. Prancūzų spauda kalbanti apie 15 str. T. S. statuto Lietuvai pritaikymą. Toliau straipsnio autorius sako, kad lenkų spauda kaltinanti labiausiai Rusiją dėl Lietuvos užsispyrimo. Sovietų vyriausybė visada rūpinasi ir besirūpinanti sušvelninti lenkų lietuvių santykius. „Tačiau – rašo „Izviestija“ – mes privalome visu aiškumu pabrėžti, kad kalba gali būti tik apie susitarimą, t. y. apie išeinanti iš laisvo ir niekeno neuždėto abiejų šalių nutarimo, kuris visiškai neliestų nepriklausomybės ir suverenių teisių lietuvių tautos. Tiktai toks išrišimas gali rasti sutikimą SSSR viešosios nuomonės ir visų tų, kurie ne žodžiais, o darbais palaiko tautų laisvą apsisprendimą“. Savo straipsnį „Izviestija“ baigia taip: „Atidėtoji prievarta toliau kabo kaip damoklio kardas ties lietuvių tauta. Šitai reikia atvirai ir aiškiai pasakyti ir pašaukti būdėti visus tuos, kuriems brangi taika ne kaipo „frazė, bet kaipo tikra realybė“. Mes čia nesiimame spręsti galima ar negalima sutikti su sovietų oficiozu kai dėl įvairių faktų ir atskirų valstybių tendencijų įvertinimo. Mes tik norėjom parodyti, kaip į lietuvių lenkų bylą žiūri ir ją vertina Maskva. Tačiau negalima nepažymėti, kad jeigu kur tai dėl Varšuvos politikos siekinių Maskva yra geriausiai painformuota ir todėl visada reikia kreipti didelio dėmesio į tai, ką sako Maskva apie Varšuvos intencijas. Toliau mes su pasitenkinimu turim konstatuoti, kad Maskva yra griežtai priešinga kiekvienam lietuvių lenkų ginčo išrišimui, kuris neitų iš laisvo abiejų šalių susitarimo, o būtų uždėtas prievarta ir būtų nesutaikomas su Lietuvos suverenitetu bei nepriklausomybe. Šitas Maskvos nusistatymas visiškai atatinka 1920 m. taikos ir 1926 m. garantijų sutarties dvasiai. Lietuva ir Lenkija yra Rusijos kaimynai. Mes nemanom, kad Rusija turėtų kokių ypatingų priežasčių proteguoti Lietuvą prieš Lenkiją. Tačiau Rusija mato, kad lenkų ekspansijos ir imperializmo dvasia niekada neduos nurimti rytų Europai, jeigu ta dvasia nebus pažabota. Pagrobę Vilnių, lenkai nori Kauno, pagrobę Kauną norės Rygos, Minsko, Smolensko, Kievo, Karaliaučiaus. Juk lenkai neslepia, kad jų vyriausias tikslas, tai senos rzeczpospolitos atgaivinimas. O rzeczpospolita ne vienu tai kitu laiku visus čia minėtus miestus yra turėjusi. Todėl visų kaimynų reikalas lenkų imperializmą pažaboti. Žinoma, Paryžiui, Londonui ir kitoms tolimoms valstybėms lenkų imperializmas nėra pavojingas ir jiems gali būti vis tiek, ką lenkai mano ir daro. Bet ne vis tiek yra artimiems kaimynams, kurie tą lenkų imperializmą yra pajutę ir tobejunta savo kailiu. Todėl Maskva, stodama prieš lenkų imperializmą, rūpinasi ne kieno kito, bet savo reikalais ir rytų Europos taika. Mes manom, kad ir kitiems kaimynams būtų laikas tuo pasirūpinti, nes Vilniaus ir Kauno pagrobimas tik paskatins lenkus tiesti ranką į Rygą, Karaliaučiu, Kievą ir t. t.


PARYŽIUS, kovo 6 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Frans Pres, „nacionalinės reformos partijos“ (įtakinga nacionalistinė Maroko ispaniškosios zonos partija) lyderis Abd-elHalekas Toresas nusiuntė Ispanijos užsienio reikalų ministrui Artachui telegramą, kurioje sakoma: „Per kruvinus incidentus, kurie įvyko Tetuane, keletas mūsų tėvynainių krito ginkluoto užpuolimo aukomis; to užpuolimo tikslas buvo išsklaidyti taikią demonstraciją, suorganizuotą marokiečių tautos įgytos nepriklausomybės garbei. Tie incidentai laikomi rimta agresija, kuri padarys didelį įspūdį visų marokiečių protams… Atkreipiu jūsų dėmesį į tą tiesą, kad visiška atsakomybė tenka ispanų valdžios organams, ir kuo energingiausiai protestuoju prieš tą baisingą ir nepateisintą agresiją“.


Vakar Puerto Kabelje — didžiausioje Venesuelos karinėje jūrų bazėje, esančioje už 218 kilometrų nuo sostinės, — sukilo jūrų pėstininkų batalionas. 450 kareivių, vadovaujamų pirmojo rango kapitono Manuelio Pontės Rodrigo, vėl mėgino nuversti diktatorišką Romulo Betankuro režimą. Sukilusieji paėmė į nelaisvę šios bazės karinių jūrų pajėgų vadą ir išvadavo 800 žmonių, kurie kalėjo bazės tvirtovės kazematuose. Dauguma iš jų dalyvauja valstiečių sąjūdyje už žemę ir buvo suimti dabartinės vyriausybės. Vakar Puerto Kabelje — didžiausioje Venesuelos karinėje jūrų bazėje, esančioje už 218 kilometrų nuo sostinės, — sukilo jūrų pėstininkų batalionas. 450 kareivių, vadovaujamų pirmojo rango kapitono Manuelio Pontės Rodrigo, vėl mėgino nuversti diktatorišką Romulo Betankuro režimą. Sukilusieji paėmė į nelaisvę šios bazės karinių jūrų pajėgų vadą ir išvadavo 800 žmonių, kurie kalėjo bazės tvirtovės kazematuose. Dauguma iš jų dalyvauja valstiečių sąjūdyje už žemę ir buvo suimti dabartinės vyriausybės.


Vakarų Vokietijos biuletenis apie bundesvero formavimą

BONA, kovo 15 d. (TASS). Federalinės vyriausybės spaudos ir informacijos žinybos biuletenis praneša, kad, bundestagui priėmus vadinamąjį kareivių įstatymą, federalinė vyriausybė yra įgalinta, esant bundesrato sutikimui, kuris turi būti duotas jo Berlyno posėdyje kovo 16 d., ištesėti savo įsipareigojimus, kylančius iš Paryžiaus susitarimų. Iki šių metų pabaigos, toliau rašo biuletenis, bundesveras (taip oficialiai nutarta vadinti Vakarų Vokietijos armiją) pasieks bendrą 95.500 žmonių skaičių. Sausumos kariuomenę sudarys 64 tūkstančiai žmonių, iš 40 tūkstančių žmonių numatoma suformuoti tris grenadierių (pėstininkų) ir dvi tankų divizijas. Į grenadierių divizijų sudėtį  bus įjungta 15 tūkstančių „federalinės pasienio policijos“ kareivių ir karininkų. Toliau formuojant armiją, tiek grenadierių, tiek tankų divizijos, t. y. visos penkios divizijos, bus padalintos kiekviena į dvi dalis, ir tuo pačiu bus sudarytas pagrindas suformuoti dešimtį divizijų. Šių metų rudenį, toliau praneša biuletenis, numatyta sudaryti kalnų šaulių ir oro desanto dalis. Taip pat šiemet bus suformuota 10 mokomųjų batalionų iš 10 tūkstančių žmonių ir užfrontės dalys taip pat iš 10 tūkstančių žmonių. Liepos mėnesį bus atidaryta bendroji kariuomenės akademija. Į 1956 metų pabaigą karinių oro pajėgų asmeninė sudėtis bus sudaryta iš 12.500 žmonių. Nuo 1957 metų pavasario bus pradėtos formuoti aviacijos kovos dalys. Į 1959 metų pabaigą Vakarų Vokietijos karines oro pajėgas turi sudaryti 20 aviacijos junginių po 3 aviacijos būrius kiekviename. Karinių oro pajėgų asmeninė sudėtis pasieks 100 tūkstančių žmonių. Be to, karinėse oro pajėgose bus 50 tūkstančių žmonių zenitinės artilerijos daliniuose ir statybos dalyse. Iki šių metų pabaigos karinis jūrų laivynas turės 8 tūkstančius jūreivių bei karininkų ir 2 tūkstančius vadinamųjų civilinių tarnautojų. Gegužės viduryje pasirodys pirmieji Vakarų Vokietijos karinio jūrų laivyno kovos laivai. Vakarų Vokietijos karinio jūrų laivyno vadu paskirtas viceadmirolas Fridrichas Ruge, turėjęs vadovavimo postus hitleriniame kariniame jūrų laivyne.


Amerikos rasistai vis dar mėgina trukdyti studijuoti pirmajam studentui negrui Džeimsui Mereditui Oksfordo universitete (Misisipės valstija.) Praėjusį šeštadienį Mereditas buvo suimtas Kosiasko mieste, kur jis nuvyko sekmadieniui pas šeimą, praneša agentūra Asošieited pres. Policija jį apkaltino, kad, privažiuodamas prie sankryžos, jis neįjungęs posūkio rodyklės. Palaikę Mereditą apie valandą, policininkai jį paleido už dešimties dolerių užstatą, ir perdave „bylą“ teismui. Mereditui grįžtant į Oksfordą, prieš jį buvo įvykdyta nauja provokacija: trys rasistų mašinos vijosi jį, beveik liesdamos, pasak Meredito, užpakalinį jo mašinos bamperį ir neleisdamos važiuoti lėčiau arba sustoti. „Kiekvieną kartą, kai mėgindavau pasukti nuo plento, jie man pastodavo kelią“, – pareiškė Mereditas. Rasistai liovėsi jį persekioję tik pamatę kitą mašiną su negrai


Kada valdžios priešakyje atsistojo žmonės, priklausą tam tikrai politinei ideologijai ir organizacijai, praktikoje kyla klausimas, kas nustato vyriausybės politinę liniją – ar priešaky valdžios atsistoję asmenys, ar politinės organizacijos centro komitetas? Nepriklausomos Lietuvos politiniame gyvenime net ir esant seimui, faktiškai politiškąją liniją nustatydavo ne vyriausybė, ne ministerių kabinetas ir net ne vyriausybę pastačiusių frakcijų visuma, bet tik valdančių partijų centro komitetas, kartais ir tai ne visas. Juk dar nėra užmiršti laikai, kada Lietuva valdė „šeškomas“, kuris vėliau persiorganizavo į „trikomą“. Vadinasi, faktiškai politikos liniją nustatydavo tik komitetas iš šešių arba trijų žmonių. Jo nustatymą priimdavo seimo pozicijos frakcijos ir tada seimo daugumos vardu šalis buvo valdoma. Prie tokios sistemos ministerių kabinetas ir atskiri ministeriai, kurie oficialiai vesdavo visus valstybės reikalus ir už juos atsakydavo, faktiškai dažnai būdavo tik neatsakingo ir beveik pasislėpusio partijų sudaryto komiteto politikos vykdytojai. Ir dažni kabineto kriziai anais laikais daugiau pareidavo ne nuo seimo reiškiamo jiems nepasitikėjimo, bet nuo partijų komitetų sumanymų. Žodžiu, visus krašto reikalus iš esmės spręsdavo ne ministerių kabinetas, net ne seimas, bet partijų komitetas. Todėl prie tokios sistemos vyriausybė – ministerių kabinetas – nevesdavo ir negalėjo vesti savarankiškos politikos. Dar aiškiau tai išplaukė paviršiun kai prie valstybės vairo buvo atsistojusi socialistinė vyriausybė. Tada valdančių partijų centrus bombarduodavo profesinės sąjungos ir Kauno bedarbių organizacijos, o partijų centrai kasdien statydavo įvairius reikalavimus savo pastatytiems ministeriams. Ministeriai buvo pasidarę visiškai nesavarankūs partijų komitetų valios vykdytojai. Partijų komitetai versdavo ministerius tą ar kitą valdininką atleisti, tą ar kitą priimti, visai neatsižvelgdami į tai, ar šie pakeitimai pačių ministerių būdavo pageidaujami ir valstybės darbui naudingi. Tautininkų srovės žmonės į šį reikalą žiūri kitaip. Jie labiau vertina žmogaus savarankiškumą, iniciatyvą ir atsakingumą. Jų nusistatymu į vyriausybę turi įeiti patys politinės organizacijos vadai, patys atsakingiausieji žmonės. Jeigu sykį šiems žmonėms yra pareikštas pasitikėjimas ir jiems pavesti valstybės vadovavimo reikalai, tai jokia diktuojanti pašalinė įtaka negali jų darbo trukdyti. Vyriausybės nariai ministeriai turi turėti savo veikimui laisvės, kad galėtų savo atsakomybe pavesto valstybės darbo sritis apdoroti. Žinoma, jei kurio nors atskiro ministerio veikimas ima sukelti abejojimų organizacijos centre ar tai politinės programos vykdymo atžvilgiu, ar tik taktikos sumetimais, tai reikia, kad su juo būtų išsiaiškinta. Bet iš kitos pusės vyriausybės priešaky atsistoję žmonės negali išsižadėti kontakto su savo pilietinės organizacijos centru. Kontaktas pagelbi geriau orientuotis koks yra krašto ir organizacijos ūpas, ko iš vyriausybės darbų laukiama. Tai išeina naudon pirmiausia pačiai vyriausybei. Be to, savo patarimais, ne diktavimu, centro komitetas gali būti vyriausybei gera parama. Taip mes žiūrime į vyriausybės santykiavimą su mūsų politinės organizacijos centru. Tuo tautininkų politika irgi skiriasi nuo kitų Lietuvos politinių partijų politikos. Artėjančiame Tautininkų Sąjungos suvažiavime reikia ir šį klausimą plačiai išaiškinti. Pirmiausia reikia, kad patys tautininkai visoje Lietuvoje suprastų, jog tautininkų politika negali imti sau pavyzdžių iš kitų buvusiųjų partijų valdymo praktikos. Reikia suprasti, kad politinės organizacijos nario bilietas dar toli gražu nėra įrodymas, kad jį gavęs asmuo turi visų doram piliečiui reikalingų kvalifikacijų. Tiesa, kiekvienos politinės organizacijos, o ypač tautininkų idealas yra, kad jos nariai būtų kiek galima tobuli savo dorove ir proto išlavinimu. Bet tai yra tik idealas, kurį vargu kada nors galima pasiekti. Į valdančias politines organizacijas veržiasi daug morališkai menkesnės vertės žmonių tik savo karieros tikslais. Tokie žmonės, gavę nario bilietą, jaučiasi lyg didelį darbą nudirbę, už kurį tuojau nori gauti ir kompensaciją. Šitokios rūšies žmonės, pasidrasinę savo įsirašymu į valdančiąją politinę organizaciją, kartais drįsta statyti administracijos įstaigoms savo reikalavimus, kurių beveik negalima išpildyti. Ir kada jų reikalavimai negali būti išpildyti, jie pasijunta įžeisti, užgauti, kreipiasi su skundais į aukštesnes instancijas ir į centrą. Jei ir tada negauna tokio patenkinimo, kokio norėjo, tai pradeda niekinti vyriausybę ir pagaliau patį organizacijos centrą, kam jis vyriausybės nepriverčia. Tai yra nesveikas reiškinys, kurį suvažiavimas turės papeikti.


Vakar Rusijos generalinis prokuroras V.Stepankovas patvirtino kaltinamąją išvadą sąmokslo siekiant užgrobti valdžią byloje. Prokuroras nutarė kai kuriems kaltinamiesiems pakeisti kardomąją priemonę rašytiniu pasižadėjimu neišvykti. Iš kalėjimo paleisti V.Varenikovas, V.Generalovas, A.Lukjanovas ir J.Plechanovas.


NAUJOS KURO IR ELEKTROS ENERGIJOS KAINOS

Vakar posėdžiavusi Vyriausybė svarstė Lietuvos Respublikos energetikos sistemos kainas. Priimtas sprendimas dėl naujų benzino ir elektros energijos tarifų. Nuo rugsėjo 1 dienos už litrą „A-92“ benzino reikės mokėti 35 rublius, už „A-76“ - 30, už litrą dyzelinių degalų - 25 rublius. Elektros energijos kilovatvalandė visiems vartotojams kainuos 3 rublius 50 kapeikų.


Kovo 26 d. TSRS Užsienio reikalų ministerijoje įvyko spaudos konferencija tarybiniams ir užsienio žurnalistams. Pareiškimą padarė TSRS URM spaudos skyriaus vedėjas L. F. Iljičiovas. Jis pasakė: Londone pradėjo darbą Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Nusiginklavimo komisijos Pakomitetis. Pakomitečiui teks įnešti teigiamą indėlį ruošiant susitarimą atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo ir ginkluotųjų pajėgų bei apsiginklavimo žymaus sumažinimo klausimu. Vargu ar reikia atskirai pabrėžti, kad toks susitarimas būtų svarbus žingsnis išvaduojant tautas nuo naujo karo grėsmės, kad jis iš pagrindų pagerintų tarptautinę padėtį. Seniai pribrendo reikalas pradėti dalykiškai ruošti savitarpiškai priimtiną tarptautinį susitarimą nusiginklavimo klausimu. Jau laikas imtis praktinių priemonių ginkluotosioms pajėgoms sumažinti, atominiam ir vandeniliniam ginklui uždrausti, jo gamybai nutraukti ir šiam ginklui išimti iš valstybių apsiginklavimo. Tarybų Sąjunga tikisi, jog ši Pakomitečio sesija bus persilaužimo taškas ta prasme, kad jam pavyks perkelti nusiginklavimo problemą iš bevaisių diskusijų srities į valstybių praktinių veiksmų sritį. Svarbiausia yra sutelkti dėmesį klausimo esmei, tai yra paruošti konkrečius žingsnius atominiam ir vandeniliniam ginklui uždrausti, valstybių ginkluotosioms pajėgoms ir apsiginklavimui sumažinti. Bet yra problema, kurią reikia neatidėliojant išspręsti. Tai — atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas. TSRS vyriausybės nuomone, atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą tikslinga išskirti iš bendros nusiginklavimo problemos ir išspręsti jį savarankiškai jau dabar, nesiejant susitarimo šiuo klausimu su susitarimu kitais nusiginklavimo klausimais. Kaip žinoma, pastarojoje Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinės Asamblėjos sesijoje Tarybų Sąjunga pateikė pasiūlymą nedelsiant nutraukti atominio ir vandenilinio ginklo bandymus. Bet šio pasiūlymo nepriėmė Vakarų valstybės. Dėl Vakarų valstybių pozicijos šio ginklo bandymų uždraudimo klausimas liko neišspręstas, ir reikalas apsiribojo tuo, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymas perduotas svarstyti Pakomitečiui. Tarybinė vyriausybė yra tos nuomonės, kad šio pasiūlymo priėmimas leistų radikaliai išspręsti atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą. Tačiau tuo atveju, jeigu Vakarų valstybės nepalaikys galimu priimti nurodytą Tarybų Sąjungos pasiūlymą, Tarybinė vyriausybė yra pasirengusi sudaryti susitarimą dėl tokių bandymų sustabdymo, t. y. dėl laikino nutraukimo užfiksuojant atitinkamą terminą. Šiomis dienomis Japonijos vyriausybė atsiuntė Tarybinei vyriausybei, o taip pat kai kurių kitų šalių vyriausybėms notą atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu. Notoje Japonijos vyriausybė nurodo, kad ji laiko tikslingu prašyti TSRS vyriausybę ateityje nutraukti visokius šio ginklo bandymus, nes, nepaisant atsargumo priemonių, neįmanoma pašalinti kenksmingos atominio ir vandenilinio ginklo bandymų įtakos. Visiškai galima suprasti japonų tautos ir Japonijos vyriausybės susirūpinimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų. Kaip jau pasakyta aukščiau, Tarybų Sąjunga yra pasirengusi nedelsiant sudaryti susitarimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo, apie ką Tarybinė vyriausybė ne kartą yra pareiškusi. Atsakomybė už tai, kad nėra tokio susitarimo, tenka anaiptol ne Tarybų Sąjungai. Vakarų valstybių atsisakymas susitarti dėl atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo ir jo bandymų nutraukimo verčia Tarybų Sąjungą savo šalies saugumo stiprinimo interesais tobulinti karinę techniką, tame tarpe atominį ir vandenilinį ginklą. Bandant šį ginklą Tarybų Sąjungoje imamasi visų reikalingų atsargumo priemonių. Pakomitečio sesijoje Tarybų Sąjungos atstovai iš visų jėgų stengsis, kad teigiamai būtų išspręstas klausimas dėl masinio naikinimo ginklo bandymų nutraukimo. Kai dėl Japonijos ir kai kurių kitų šalių pasiūlymo iš anksto registruoti bandomuosius atominius ir vandenilinius sprogimus, tai toks žingsnis neišsprendžia pagrindinio klausimo dėl atominių ir vandenilinių sprogimų žalingos įtakos žmonių sveikatai pašalinimo. Japonijos vyriausybės kreipimasis į TSRS vyriausybę duoda pagrindo manyti, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymus dėl nuolatinio arba blogiausiu atveju laikino atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo parems Japonijos vyriausybė.


RADVILIŠKIS. Šiomis dienomis remonto-mechaninė įmonė išsiuntė į dirvonines žemes eilinę savo produkcijos siuntą. Tarybiniams ūklams išsiųstos 42 cisternos degalams, trijų kubinių metrų talpos kiekviena. Šiemet įmonė pagamino daug mechanizmų ir irengimų broliškųjų respublikų tarybiniams ūkiams. Didelę paklausą turi gamyklos gaminami montavimo - demontavimo prietaisai traktoriams „DT-54“, kurie žymiai palengvina mechanizatorių darbą remontuojant techniką. Vien tik dirvoninių žemių tarybiniams ūkiams šiemet išsiųsta 300 komplektų šių prietaisų. Rusijos Federacijos pramonė pirma laiko įvykdė 1956 metų valstybinį planą Vykdydami TSKP XX suvažiavimo nutarimus dėl tolesnio pramonės išvystymo, RTFSR pramonės darbininkai, inžinieriniai-techniniai darbuotojai ir tarnautojai, plačiai išvystę lenktyniavimą, pirma laiko iki gruodžio 27 d. įvykdė 1956 metų valstybinį bendrosios produkcijos ir daugello svarbiausių gaminių rūšių gamybos planą. Palyginti su praeitais metais, bendrosios produkcijos gamyba padidėjo 8 procentais. Iki metų pabaigos pramonė virš plano pagamins produkcijos maždaug už 5 milijardus rubliu. RTFSR pramonė viršijo sviesto ir allejaus, mėsos ir žuvies konservų, konditerijos gaminių, vynuogių vyno, arbatžolių, muilo, vilnonių audinių, kojinių bei puskojinių ir trikotažo dirbinių, odinės ir guminės avalynės, porceliano bel fajanso indų ir kitų pramonės ir maisto prekių gamybos metinį planą. Pramonė pagamino daugiau negu 1955 metais – sviesto 39,8 tūkstančio tonų, nenugriebto pieno produkcijos – 896,9 tūkstančio tonų, surio - 8,8 tūkstančio tonų, dešrų - 14,9 tūkstančio tonų, lininių audinių 67 milijonais metrų, vilnonių audinių - 13 milijonų metrų, šilkinių - 216 milijonų metrų. Įgyvendindami TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimus, RTFSR darbo žmonės su nauja jėga plėtoja lenktyniavimą už tolesnį pramonės pakėlimą, už techninę pažangą, už šeštojo penkmečio plano uždavinių įvykdymą. Prieš gyvulių žiemojimo pradžią gamykla gavo skubų užsakymą pagaminti automatinius lovius ir automatines girdyklas kiaulių fermoms. Ir ši užduotis sėkmingai įvykdyta. Šalies tarybiniai ūkiai gavo 300 komplektų automatinių lovių ir girdyklų. Be to, įmonė atlieka tarybiniams ūkiams kapitalinį sunkvežimių, automobilių ir traktorių motorų remontą. Automobilių ir traktorių motorų remonto planas įvykdytas 125 procentais. TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimų įkvėpti, gamyklos darbininkai kasdien kelia darbo našumą, siekdami greičiau įvykdyti broliškųjų respublikų užsakymus. Puikius lalmėjimus pasiekia šaltkalvystés-mechaninio cecho kolektyvas. Drg. Degulio vadovaujama šaltkalvių-surinkejų brigada pamainos užduotis kasdien įvykdo 200 procentų. Po 22,5 normos per dieną įvykdo elektros suvirintojas drg. Postnovas, šaltkalvis drg. Benelis ir kiti.


PRAHA, rugsėjo 3 d. (TASS). Vakar IV Tarptautinis studentų kongresas tęsė savo darbą. Kongreso dalyviai apsvarstė eilę komisijų pasiūlytų rezoliucijų. Kongresas priėmė rezoliuciją dėl studentų sportinės veiklos ir dėl tarptautinės vienybės šioje srityje. Kongresas numato surengti eilę sportinių susitikimų, studentų žaidynių ir kitų priemonių. Konkrečiai, kongresas parėmė Prancūzijos studentų pasiūlymą surengti Pasaulines jungtines studentų žaidynes Paryžiuje 1957 metais. Po to kongresas patvirtino rezoliuciją dėl ekonominių ir socialinių studentų problemų. Joje kalbama apie studentų aprūpinimą stipendijomis, butų buitines sąlygas, medicininį aptarnavimą, materialinę pagalbą studentams ir t. t. Kongresas paragino studentų organizacijas šalyse, kuriose taikoma rasinė diskriminacija, surengti specialų šios problemos ištyrimą ir pasiūlyti būdus jai išspręsti. Kongresas pasiūlė vykdomajam komitetui organizuoti kampaniją prieš rasinę segregaciją. Kongresas priėmė eilę rezoliucijų studentų kovos prieš kolonializmą klausimais. Buvo priimta rezoliucija dėl išleidimo „Baltosios knygos“, kurioje turi atsispindėti mokymo klausimai kolonialinėse ir priklausomose šalyse, studentų kova prieš kolonializmą ir t. t. Kongreso dalyviai vieningai nutarė kasmet pažymėti vasario 21 d. Draugystės ir solidarumo su kolonijinių šalių studentais dieną ir balandžio 24 d. – Solidarumo su Azijos ir Afrikos studentais ir studentų kovos prieš kolonializmą dieną. Kongresas pritarė TSS Tarybos paskutinės sesijos nutarimui sudaryti studentų biurą kolonializmo klausimams. Kongresas paragino visas studentų organizacijas, visus studentus išreikšti savo gilų solidarumą kolonijinių ir priklausomų šalių studentams, kovojantiems už savo laisvę ir nepriklausomybę.


Ir žemėje, ir kosmose tenesproginėja bombos!

JAV KARIAUNOS PLANAI — NUSIKALTIMAS ŽMONIJAI

Kalbėdamas apie Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą dėl Amerikos branduolinių sprogdinimų dideliame aukštyje, Indijos parlamento narys profesorius Hirenas Mukerdžis pareiškė TASS-o korespondentui, kad pranešimai apie šį JAV vadovų nutarimą kelią didelį viso pasaulio tautų nerimą. Matyt, Jungtinės Valstijos, nusikalstamai negerbdamos žmonijos interesų, peržengė visas ribas, pasakė jis. Tik ryžtingi kiekvienos šalies visuomenės veiksmai gali padaryti tam galą. Aš, pasakė Mukerdžis, neabejoju, kad pasaulio tautos nenurims tol, kol bus užtikrinta taika žemėje, kol veiksmai, panašūs į JAV vyriausybės veiksmus, taps tik prisiminimu apie baisią praeitį žmonijos istorijoje. Kalbėdamas apie Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą dėl Amerikos branduolinių sprogdinimų dideliame aukštyje, Indijos parlamento narys profesorius Hirenas Mukerdžis pareiškė TASS-o korespondentui, kad pranešimai apie šį JAV vadovų nutarimą kelią didelį viso pasaulio tautų nerimą. Matyt, Jungtinės Valstijos, nusikalstamai negerbdamos žmonijos interesų, peržengė visas ribas, pasakė jis. Tik ryžtingi kiekvienos šalies visuomenės veiksmai gali padaryti tam galą. Aš, pasakė Mukerdžis, neabejoju, kad pasaulio tautos nenurims tol, kol bus užtikrinta taika žemėje, kol veiksmai, panašūs į JAV vyriausybės veiksmus, taps tik prisiminimu apie baisią praeitį žmonijos istorijoje.


Kaip pamenam, Slavekas, vos paėmęs valstybės vadžias, paleido seimą iki rudens. Bet štai opozicija, kuri sudaro seimo daugumą, pareikalavo sušaukti nepaprastą seimo sesiją. Po ilgo delsimo, konstitucijos nuostatams verčiant, pagaliau buvo paskirta seimui susirinkti gegužės 23 d. Bet pilsudskininkai su seimu visai nenori žaisti, ir paskutinę valandą seimo sesija atidedama vienam mėnesiui. Opozicija, pajutusi, kad jos bijoma, darėsi vis drąsesnė. Ji vis drąsiau puolė valdžią. Visi laukė lemiančios birželio 23 dienos. Ėjo įvairiausi gandai bei spėliojimai. Dauguma tvirtino: seimas būsiąs birž. 19 d. paleistas. Daugelis simptomų rodė, kad pilsudskininkai iš tikro rengėsi taip pasielgti. Bet paskutiniu momentu ir vėl nusigando: prezidentas paskelbė seimo sesijos uždarymą. Pažymėtinas juokingas seimui susirinkti neprileidimo būdas: uždaroma sesija, kuri niekad nebuvo atidaryta. Gal būti lenkų teisininkų galvose šitas būdas ir yra priimtinas, bet kiekvienam logiškai galvojančiam žmogui tai gryniausias absurdas. Bet ir šitas absurdiškas aktas padėties nepataiso, o tik ją dar labiau supainioja. Opozicija jau turi parašytą naują reikalavimą seimo sesijai sušaukti. Tad žaidimas slapukais turės prasidėti iš naujo. Greta seimo žaidžiama slapukais ir su senatu. Čia visiškai ta pati istorija: opozicija reikalauja sušaukti sesiją, prezidentas paskiria terminą. Terminas ateina. Naktį prieš senatui sesijon susirenkant po Varšuvą laksto kurieriai, ieškodami senato pirmininko, kad jam įteiktų prezidento dekretą, atidedantį ar uždarantį senato nepradėtą sesiją. Jei paklausim priežasčių šito juokingo slapukais žaidimo, tai kito atsakymo nėra, kaip tik tas, kad pilsudskininkai bijo seimo ir mėtosi be jokio apsigalvojimo ir plano į šalis, nežinodami, ką daryti. Jeigu jau valdyti su seimu, tai logiškiausia išeitis būtų seimą paleisti, paskirti naujus rinkimus ir bandyti atviroj kovoj laimės naujuose rinkimuose. Jei valdyti be seimo, tai reikėjo seimas visai paleisti. Pilsudskininkai, matyti, bijo ir vienos ir kitos alternatyvos. Bandyti laimės naujuose rinkimuose jie bijo. Jei per paskutinius rinkimus jiems dar pavyko surinkti apie 130 atstovų, tai ateičiai ir šitos vilties nėra. Paskutinių rinkimų metu Pilsudskis dar turėjo autoritetą ir pas jo sekėjus buvo kita dvasia. Keletas žymių žmonių, jų tarpe buv. fin. min. Čechovič, finansinėse ir bendrai ūkio sferose didelio autoriteto žmogus, iš pilsudskininkų bloko visai išėjo. Neseniai 22 BB atstovai paskelbė memorandumą, kur smarkiai kritikuoja ligšiolinę pilsudskininkų politiką ir grasina taip pat pasitraukti. Birželio 29 dieną visos opozicijos partijos kviečia susivažiavimą Krokuvoj, kur rengiasi paruošti kažką panašų į Viborgo atsišaukimą. Ar joms tai pavyks nežinia, bet seniau juk tokių bandymų nebuvo. Tačiau Pilsudskis turi dar vieną kozirį — armiją. Karininkų dauguma vis dar tebėra jam ištikima. Šito kozirio jis dar nepaleido. Tur būt, jį laiko tam momentui, kai visos kitos kortos bus muštos. Su šito kozirio pagalba Pilsudskis jei lošimo ir nelaimėtų, tai jį gali dar ilgam užtęsti ir valdyti šalį be seimo. Tiesa, visuotinis atvėsimas negalėjo nepaveikti ir armijos, tačiau vis dėlto visų nuomonės sutinka, kad karininkų dauguma Pilsudskiui ištikimi. Geriausiai galima būtų pataisyti nukrypusią situaciją kokiais nors „dideliais darbais“. Todėl vėl pradeda atkakliai cirkuliuoti gandai apie karą su Sovietų Rusija. Tačiau, jei Pilsudskis bijo pavartoti griežtų priemonių prieš opoziciją, tai sunku tikėti, kad jis rizikuotų tokį didelį dalyką, kaip karas su Sov. Rusija.


Respublikinio valstiečių suvažiavimo išvakarėse

Visame mūsų krašte vyksta gausūs apskričių valstiečių atstovų susirinkimai. Tūkstančiai žemės ūkio darbininkų, bežemių, mažažemių ir vidutinių valstiečių, susirinkę drauge svarsto ir sprendžia didelius valstybinės reikšmės klausimus, renka delegatus į pirmąjį respublikinį suvažiavimą, įvykstantį Vilniuje kovo 27 d. Pirmą kartą po sunkaus hitlerinės okupacijos slogučio Lietuvos darbo valstietis laisvai atsikvėpė. Jis vėl pasijuto šeimininkas savo žemės, kurios niekas iš jo negali atimti, nei parduoti iš varžytynių. Jis pasijuto šeimininkas ir savo krašto, dėl kurio reikalų jis gali ir privalo tarti savo svarų žodį. Yra kas mūsų darbo valstiečiui, atvykus į susirinkimą, pasakyti, yra dėl ko pasitarti. Jo pirmas žodis — tai padėkos žodis išvaduotojams, kurie savo kraujo ir gyvybių kaina grąžino jam žmogaus teises, panaikino vokiškosios vergovės jungą, pašalino mirtiną pavojų, kuris grėsė visiems mūsų krašto gyventojams. Nebyliai to pavojaus liudininkai dar ir šiandien tebestūkso įvairiuose mūsų krašto kampeliuose. Tai Vilniaus Paneriai, tai Kauno fortai, tai Ukmergės Pivonija, tai Panevėžio Žalioji ir Pajuostė, tai daugybė kitų masinių kapinynų, kurie rodo, ką hitleriniai galvažudžiai rengė visai mūsų tautai. Penkis tūkstančius darbo valstiečių vokiškieji okupantai buvo išvarę iš savo ūkių vienoje tik Tauragės apskrityje ir apgyvendinę ten svieto perėjūnus vokiškuosius kolonistus. Dešimtys tūkstančių vokiškųjų kolonistų buvo apsigyvenę kitose Lietuvos vietose, išvarę iš ten mūsų valstiečius, išstūmę mūsų inteligentus, amatininkus, darbininkus. Daug tūkstančių mūsų krašto gyventojų vokiečiai yra išvarę į hitlerinę katorgą. Tiktai grįžusi į Lietuvą tarybų valdžia padarė galą šiai vokiečių vykdytai kolonizacijai, užkirto kelią mūsų krašto žmonių išvežimui į vokišką vergovę. Štai kodėl dabar vykstančiuose valstiečių susirinkimuose mūsų darbo valstiečių atstovai taip nuoširdžiai dėkoja tarybų valdžiai ir Raudonajai Armijai. Beveik keturis šimtus tūkstančių hektarų žemės, 1940—41 m. tarybų valdžios duotos bežemiams ir mažažemiams, vokiškieji okupantai ir buožės su dvarininkais buvo atėmę iš tarybinių naujakurių, o juos pačius sušaudę, išvežę į hitlerinę katorgą arba pavertę savo vergais. Grįžusi tarybų valdžia vėl sugrąžino žemę teisėtiems jos šeimininkams, o dabar padeda tarybiniams naujakuriams sėklomis, gyvuliais, piniginėmis paskolomis įsikurti. Štai kodėl naujakurys Sereika su dėkingumo ašaromis akyse Panevėžio apskrities valstiečių susirinkime kalbėjo: — Anksčiau buožė spaudė iš mūsų paskutinį prakaito ir kraujo lašą. Dabar Tarybų valdžia mums sugrąžino atimtą žemę ir mes džiaugiamės ja niekieno neišnaudojami. Už tai dėkui Raudonajai Armijai, dėkui visai tarybų valdžiai. Pagrindinis klausimas, kurį dabar svarsto darbo valstiečiai apskričių susirinkimuose ir kurį svarstys respublikiniame suvažiavimo — tai pavasario sėjos klausimas. Mūsų darbo valstiečiai puikiai supranta, kad geriausia padėka Raudonajai Armijai išvaduotojai už sugrąžintą žemę ir laisvę — bus rūpestingas pravedimas pavasario sėjos, išauginimas gausaus derliaus, kad gautais žemės ūkio produktais galima būtų geriau paremti triuškinančią vokiečius Raudonąją Armiją, atstatančius mūsų pramonę miestų darbininkus, kad galima būtų patiekti daugiau žaliavos atsikuriantiems mūsų šalies fabrikams. Kaip geriau atlikti pavasario sėjos darbus nelengvomis šio karo meto sąlygomis, kaip nugalėti pasitaikančius sunkumus — traukiamosios jėgos stoką, sėklų trūkumą smarkiau nuo okupantų vokiečių siautimo nukentėjusiuose ūkiuose kaip šiems nukentėjusiems padėti sėkla, inventorium, kaip prižiūrėti pasėlius, kad būtų išaugintas kuo geriausias derlius — tai vis klausimai, kurie dabar jaudina mūsų žemdirbius ir kurie laukia savo išsprendimo respublikiniame darbo valstiečių suvažiavime. Partija ir vyriausybė paskutiniame savo nutarime sėjos klausimu pabrėžė, kad „svarbiausiu darbo valstiečių, MTS, mašinų arklių nuomojimo punktų, žemės ūkio organų, partinių ir tarybinių organizacijų uždaviniu 1945 metais laiko visomis priemonėmis kelti derlių ir didinti grūdų bei kitų žemės ūkio produktų surinkimą“. Sėkmingai atlikti iškeltąjį uždavinį yra garbės reikalas visų mūsų darbo valstiečių visų mūsų partinių ir tarybinių organizacijų.


TSKP CK SVEIKINIMAS Antrajam Visasąjunginiam kompozitorių suvažiavimui

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Antrojo Visasąjunginio tarybinių kompozitorių suvažiavimo delegatus ir jų asmenyje visus daugianacionalinio mūsų šalies muzikos meno veikėjus. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija, kurios keturiasdešimtąsias metines šiemet pažymi visa pažangioji žmonija, atvėrė naujos, socialistinės visuomenės kūrimo erą. Ji panaikino mūsų šalyje bet kokį žmogaus išnaudojimą kito žmogaus, visas nacionalinio ir socialinio engimo formas. Per istoriškai labai trumpą laiką tarybinė liaudis įgyvendino didžius socialinius pertvarkymus visose gyvenimo srityse. Kovoje už socializmą išaugo tarybiniai žmonės, atsiskleidė liaudies — tikrojo istorijos kūrėjo galingos dvasinės jėgos. Tarybiniai kompozitoriai savo kūryba aktyviai dalyvavo kuriant naująją visuomenę, įnešė vertingą indėlį į Socialistinės kultūros vystymą. Revoliucija suteikė tarybinės muzikos veikėjams galimybę įgyvendinti didžiąją meno paskirtį — kurti liaudžiai, vardan jos laimės, kurti laisvai ir su įkvėpimu. Tarybų valdžios metais buvo sukurti ir susilaukė plataus liaudies pripažinimo ryškūs ir jaudiną kūriniai — operos, baletai, simfonijos, oratorijos, kantatos. Tarybinės dainos ėmė skambėti ne tik mūsų šalyje, bet ir toli už jos ribų, kaip taikos, laisvo darbo, tautų brolybės ir draugystės šaukliai. Tarybų Sąjungos muzikos menas vystėsi kaip daugianacionalinis realistinis menas, į kurį įsijungė daugybė mūsų Tėvynės tautų kūrybos šaltinių. Komunistų partija labai vertina tarybinių kompozitorių veiklą. Mūsų liaudis mėgsta muziką, rūpinasi ir domisi savo kompozitoriais. Istorija nežinojo tokios masinės jautrių ir gilių muzikos meno vertintojų auditorijos, kaip Tarybų šalyje. Tarybinis muzikos menas vystėsi ir vystosi nesutaikinamai kovojant su degraduojančiu reakcinių kapitalistinio pasaulio klasių muzikos menu. Gili buržuazinio-modernistinio meno yda yra jo atitrūkimas nuo liaudinių šaltinių, kraštutinis individualizmas, nukrypimas nuo klasikinio palikimo ir liaudies muzikos tradicijų. Tarybinė muzika, remdamasi gaivinančiais naujosios, socialistinės epochos šaltiniais, stipriai įsitvirtino liaudiškumo ir gilaus idėjiškumo pozicijose. Bendroje kovoje už tolesnį pažangaus realistinio muzikos meno vystymą vis labiau plečiasi ir stiprėja tarybinio meno meistrų ryšiai su liaudies demokratijos šalių kūrybinėmis organizacijomis ir kitų užsienio šalių priešakiniais muzikos veikėjais. Antrasis tarybinių kompozitorių suvažiavimas vyksta įgyvendinančių Komunistų partijos XX suvažiavimo nubrėžtą didingą tolesnio socialistinės ekonomikos ir kultūros vystymo programą mūsų šalies darbininkų klasės, kolūkinės valstietijos ir inteligentijos didžiulio politinio ir gamybinio pakilimo aplinkoje. Sprendžiant istorinius komunizmo statybos uždavinius didelę reikšmę turi kultūros darbuotojų kūrybinė veikla. Tarybiniai kompozitoriai kartu su kitais inteligentijos būriais privalo suvaidinti aktyvų vaidmenį formuojant naujosios visuomenės kūrėjų komunistinį sąmoningumą ir estetiškai auklėjant juos. Socialistinio realizmo metodas reikalauja, kad tarybiniai kompozitoriai nuosekliai kovotų tiek su estetų rafinuotumu, negyvu individualizmu ir formalizmu, tiek ir su natūralistiniu primityvizmu mene. Tarybinės muzikos veikėjai privalo atspindėti tikrovę jaudinančiais, puikiais poetiniais paveikslais, kupinais optimizmo ir kilnaus humaniškumo, kūrimo patoso ir kolektyvizmo dvasios — visa to, kas būdinga tarybinių žmonių pasaulėjautai. Paveikti amžininkų protą ir jausmus, uždegti širdis, įkvepti juos darbui vardan komunizmo pergalės, diegti nesutaikinamumą vi. sokiems išnaudojimo, pavergimo, rasinio išimtinumo ir kitų kapitalisti. nės sistemos ydų pasireiškimams - toks yra taurus socialistinės kultūros veikėjų uždavinys. Tarybinis menas, atspindintis tikrovės daugialypiškumą ir mūsų šalies žmonių dvasinį turtingumą, atveria kelius įvairioms meninėms individualybėms visapusiškai atsiskleisti, užtikrina plačią erdvę kūrybiniams siekimams, drąsiai iniciatyvai, asmeniniams polinkiams, atveria erdvę minčiai ir fantazijai. Visus savo talentus, gabumus ir meistriškumą tarybinės muzikos veikėjai privalo nešti liaudžiai, „milijonams ir dešimtims milijonų darbo žmonių, kurie sudaro šalies pažibą, jos jėgą, jos ateitį” (V. I. Leninas). Vystant tarybinę muziką yra ne tik didelių pasiekimų, bet ir rimtų trūkumų. Kompozitorių kūryboje dar nėra reikiamai įkūnijama dabarties tema. Liaudis laukia iš muzikos veikėjų kūrinių dabarties tema, turiningų ir melodingų operų apie tarybinį žmogų, jo dvasios ir darbo žygdarbių didingumą, naujų simfonijų, kuriose gilus idėjinis turinys būtų suderintas su plačiosioms masėms prieinama demokratine muzikine kalba, nuoširdžių lyrinių dainų, džiaugsmingos muzikos. Tegul tai būna monumentali opera, herojinė simfonija, lyrinė daina arba romansas — tarybiniai žmonės ir jų draugai visame pasaulyje bus dėkingi kompozitoriams už jų indėlį į visos žmonijos kultūros lobyną. Didelę reikšmę įgyja dabartinėmis sąlygomis TSRS Kompozitorių sąjungos veikla. TSRS Kompozitorių sąjunga privalo vienyti ir telkti visas tarybinės muzikos veikėjų kūrybines jėgas, visokeriopai prisidėti prie jaunųjų kūrybinių kadrų iškėlimo, ugdymo ir auklėjimo, aktyviai padėti vystyti TSRS tautų muzikos meną. Idėjiškai auklėti kompozitorius, tobulinti jų meninį meistriškumą, teikti veiksmingą pagalbą vykdant taurų darbą — estetiškai auklėjant liaudį, visokeriopai stiprinti visuomenines, demokratines darbo formas plataus pačių muzikos veikėjų aktyvumo pagrindu — tokie yra Kompozitorių sąjungos uždaviniai. Komunistų partijos Centro Komitetas linki didelės sėkmės Antrojo TSRS kompozitorių suvažiavimo darbe ir reiškia tvirtą įsitikinimą, kad tarybinės muzikos veikėjai ir ateityje aktyviai dalyvaus darbo žmonių masių kovoje už didžiuosius mūsų laikų idealus ir sukurs kūrinius, vertus tarybinės liaudies, pergalingai kuriančios komunizmą.


NELEISTI AMERIKOS AGRESORIAMS SUKELTI KARĄ!

Tarybų Sąjungos vyriausybė įgaliojo TASS-ą paskelbti šį pareiškimą. Tarybų Sąjungos vyriausybė ne kartą yra pareiškusi, kad vykdydama politiką, kuria siekiama taikaus sambūvio su visomis šalimis nepriklausomai nuo jų socialinės politinės santvarkos, ji stengėsi ir iš visų jėgų, tebesistengia užtikrinti taiką visoms pasaulio tautoms, susitarti dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomis. TSRS vyriausybė laiko būtinu atkreipti visų šalių vyriausybių ir pasaulio visuomenės dėmesį į provokacijas, kurių dabar griebiasi Jungtinių Amerikos Valstijų vyriausybė. Šios provokacijos gali įstumti pasaulį į visuotinio pasaulinio karo katastrofą, kur bus panaudotas termobranduolinis ginklas. JAV kongrese ir Amerikos spaudoje karingai nusiteikusios reakcinės Jungtinių Valstijų jėgos jau ilgą laiką varo nežabotą propagandą prieš Kubos respubliką, ragindamos užpulti Kubą, užpulti Tarybų Sąjungos laivus, kurie gabena Kubos liaudžiai reikalingas prekes ir maisto produktus, – žodžiu, ragina pradėti karą. Tarybų Sąjungoje iš pradžių nebuvo teikiama ypatingos reikšmės šiai propagandai prieš taiką, prieš humaniškumą ir žmoniškumą, nes buvo manoma, jog šią propagandą varo neatsakingi žmonės, kurie neatstovauja tautos interesams arba atstovauja, bet į juos neatsižvelgia ir kad visas šis provokacinis triukšmas sukeltas Jungtinėse Amerikos Valstijose, ruošiantis kongreso rinkimams, kai tarp besivaržančių buržuazinių partijų – respublikonų ir demokratų – vyksta, kaip įprasta imperialistinėse valstybėse, varžybos, kas pasakys daugiau šlykščių kalbų prieš jėgas, ginančias taiką. Deja, dar daug žmonių Jungtinėse Amerikos Valstijose apgauna ši šlykšti propaganda. Monopolistinis Amerikos kapitalas, turėdamas savo rankose visą JAV spaudą, radiją, televiziją – visas poveikio žmonių protams priemones, laiko nežinojimo nelaisvėje Amerikos liaudį ir naudojasi tuo, stengdamasis paveikti šalies viešąją nuomonę sau naudinga kryptimi. Per ilgus sambūvio su Jungtinėmis Valstijomis metus mes jau pripratome prie tokio siautėjimo ir todėl neteikėme jam ypatingos reikšmės. Tačiau dabar nebegalima į tai nekreipti dėmesio, nes Jungtinių Valstijų prezidentas paprašė kongresą leisti pašaukti 150 tūkstančių atsarginių į JAV ginkluotąsias pajėgas. Motyvuodamas savo kreipimąsi, prezidentas pareiškė, kad Jungtinės Valstijos privalo turėti „galimybę greitai ir efektyviai reaguoti, jei bus reikalas, į pavojus, kurie gali kilti bet kurioje laisvojo pasaulio dalyje“, ir kad tokios priemonės jis imasi todėl, kad stiprėja Kubos ginkluotosios pajėgos, dėl ko, girdi, padidėjęs įtempimas ir beveik susidaranti grėsmė kitoms šalims. Tokio JAV vyriausybės žingsnio negalima laikyti kuo kitu, kaip mėginimu pridengti agresyvius pačių Jungtinių Valstijų planus ir ketinimus, ir jis neišvengiamai kaitina tarptautinę atmosferą. Teigiama, kad, esą, šiuo žingsniu norima sumažinti įtempimą. Bet niekada nebuvo manoma, kad gaisrą galima užgesinti žibalu arba benzinu. Kiekvienas sveikai galvojąs žmogus supranta, kad tokios priemonės nemažina įtempimo, o priešingai – iki kraštutinumo įkaitina atmosferą ir sudaro tokią padėtį, kai dėl kokio nors atsitiktinumo gali kilti pasaulinio termobranduolinio karo katastrofa. Vadinasi, tai provokacija prieš taiką, tai daroma karo interesais, agresijos interesais. Amerikos vadovai mėgina paaiškinti šią priemonę paaštrėjusiu įtempimu. Bet juk palyginti su tuo, kas buvo prieš metus arba net dvejus, padėtis ypatingai nepasikeitė. Vadinasi, tokiu žingsniu norima ne sumažinti įtempimą, o priešingai, dar labiau įkaitinti tarptautinę atmosferą. Kas gi vis dėlto įvyko dabar, kas sukėlė nerimą ir paskatino JAV vyriausybę tokiems agresyviems veiksmams? Amerikos kongreso nariai ir spauda vadina daiktus savo vardais, išplepėdami kartu tikruosius tokių JAV veiksmų motyvus. Amerikos imperialistai sunerimo dėl to, kad Jungtinių Amerikos Valstijų suorganizuota revoliucinės Kubos ekonominė blokada pralaimi. Jie norėtų pasmaugti kubiečių tautą, ją paversti savo satelitu, sunaikinti didvyriškos Kubos liaudies įvykdytos revoliucijos iškovojimus. Siekdami šių tikslų, jie atsisakė pirktis iš Kubos cukraus, atsisakė pardavinėti savo prekes, jų tarpe netgi medikamentus ir maisto produktus; jie nori pamėginti kaulėta bado ranka pasmaugti ir vaikus, ir senius, ir suaugusius. Ir visa tai jie vadina humanizmu! Tarybų Sąjunga, kaip ir kitos socialistinės šalys, ištiesė pagalbos ranką kubiečių tautai, nes mes ypač gerai suprantame Kubos padėtį. Po Spalio revoliucijos, kai jaunoji Tarybų valstybė buvo apsupta kapitalistų ir mūsų šalies tautoms buvo iškilę didžiuliai sunkumai ryšium su pokario suirute, JAV, užuot padėjusios, įvykdė prieš Tarybų respubliką ginkluotą intervenciją. Amerikos kariuomenė buvo issilaipinusi Murmanske, Archangelske ir Tolimuosiuose Rytuose, Anglijos kariuomenė buvo išsilaipinusi Archangelske ir užėmusi Baku, Prancūzijos kariuomenė buvo išsilaipinusi Odesoje, o Japonijos kariuomenė – Primorėje. Imperialistinės Valstybės sudarė kontrrevoliucines armijas, kurioms vadovavo Kolčakas, Judeničius, Denikinas, Vrangelis, mobilizavo ir apginklavo visas kontrrevoliucines gaujas, tas atmatas. Tarybų Sąjungos tautos, tvirtai nutarusios įvesti savo šalyje savą santvarką, kuri atitiktų jų lūkesčius, paaukojo nemaža jėgų ir gyvybių, triuškindamos vidaus kontrrevoliuciją ir išvydamos iš šalies užsienio interventus. Nors ir teko kovoti su didžiuliais sunkumais, Tarybų Sąjunga ne tik apsigynė kovoje dėl savo nepriklausomybės, bet ir parodė visam pasauliui, kokių pranašumų turi liaudinė, socialistinė santvarka, kurios sąlygomis visos gamybos priemonės priklauso liaudžiai, kai visa daroma liaudies interesais. Visas pasaulis žino, kad Tarybų Sąjunga – pirmoji socialistinė šalis, kuri, pasiekusi didžiulę pažangą vystydama ekonomiką, mokslą ir kultūrą, pirmoji nutiesė kelią į kosmosą ir sėkmingai toliau užkariauja kosmosą. Taikus kuriamasis tarybinės liaudies darbas duoda savo puikių rezultatų. Du tarybiniai kosmonautai tris-keturias paras skriejo vienas šalia kito ir vienu metu nusileido savo kosminiais laivais. Tai iš tiesų nustebino visus dorus žmones, kuriuos džiugina pažanga, džiugina Tarybų Sąjungos laimėjimai įsavinant kosmosą taikiais tikslais. Tai ryškiai parodė, kokią taikingą politiką vykdo Tarybų Sąjunga, kuri visomis jėgomis stengiasi užtikrinti taiką ir žmonijos pažangą. Dabar Jungtinės Amerikos Valstijos nori pakartoti prieš mažą didvyriškąją Kubą visa tai, ką jos kadaise padarė prieš mūsų šalį. Bet galima tvirtai pasakyti, kad tokie planai pasmerkti sužlugti. Tarybų Sąjunga negalėjo neatsižvelgti į padėtį, kurioje atsidūrė Kuba imperialistinių provokacijų bei grasinimų akivaizdoje, ir ji broliškai atėjo į pagalbą kubiečių tautai. Tai daro ir kitos socialistinės šalys, o taip pat kitos taikingos valstybės, palaikančios su Kuba prekybinius santykius. Tarybų Sąjungos prekybos laivai gabena į Kubą jai reikalingas prekes, ir veža iš Kubos prekes, kurių Kuboje yra perteklius, ypač cukrų, kurį atsisakė pirkti JAV – anksčiau svarbiausias Kubos cukraus importininkas, siekdamos pakirsti Kubos respublikos ekonomiką. Kaip tik todėl Tarybų Sąjunga ir kitos socialistinės šalys perka šį cukrų, kad paremtų Kubos valstybės ekonomiką. Sprendžiant sąžiningai ir vadovaujantis paties JAV prezidento deklaruotu būtinumu gyventi taikiai, t. y. užtikrinti taikų valstybių sambūvį, nepriklausomai nuo jų socialinės politinės santvarkos, dėl ko gi ėmė nerimauti Amerikos vadovai, kodėl kongrese ir Amerikos spaudoje kilo tas baisus triukšmas dėl Kubos? Reikalas, sako, tas, kad iš Tarybų Sąjungos į Kubą permetami ginklai ir net kariuomenė. Į tai galima atsakyti: ponai, jūs, matyti, taip įbauginti, kad bijote savo šešėlio ir netikite savo idėjų jėga ir savo kapitalistine sistema. Jus taip įbaugino Spalio socialistinė revoliucija ir Tarybų Sąjungos tautų laimėjimai, iškovoti ir išvystyti šios revoliucijos pagrindu, kad dabar, kai į Kubą vežama bulvės arba nafta, traktoriai, kombainai ir kita žemės ūkio bei pramonės technika, siekiant paremti Kubos ekonomiką, tai jums atrodo, kad į Kubą traukianti kažkokia didelė kariuomenė. Mes galime pasakyti tiems ponams, kad tai mūsų prekybos laivai ir jums visiškai nerūpi, ką mes gabename; tai tų šalių, kurios atlieka šią komercinę operaciją, vidaus reikalas. Mes galime pasakyti populiariu liaudies posakiu – nekiškit nosies, kur nereikia. Tačiau mes anaiptol neslepiame nuo pasaulio visuomenės, kad mes tikrai tiekiame Kubai pramonės įrengimus ir prekes, kurios padeda stiprinti jos ekonomiką ir kelti Kubos liaudies gerovę. Kubos vyriausybės prašymu mes taip pat siunčiame į Kubą tarybinių agronomų, mechanizatorių, traktorininkų, zootechnikų, kurie dalijasi savo patyrimu ir žiniomis su draugais kubiečiais, norėdami jiems padėti pakelti šalies ekonomiką. Mes taip pat siunčiame į Kubą eilinių tarybinių ūkių bei kolūkių darbininkų ir priimame Tarybų Sąjungoje tūkstančius kubiečių, norėdami pasikeisti patyrimu ir išmokyti juos pažangesnių ūkininkavimo metodų, padėti jiems įsisavinti Kubos gaunamą Tarybų Sąjungos žemės ūkio techniką. Kaip žinoma, Kubos vyriausybės prašymu, dėl agresyvių imperialistinių sluoksnių grasinimų į Kubą iš Tarybų Sąjungos tiekiamas ir tam tikras ginkluotės kiekis. Kubos valstybės veikėjai taip pat paprašė Tarybų Sąjungos vyriausybę atsiųsti į Kubą tarybinių karinių specialistų bei technikų, kurie išmokytų kubiečius valdyti šiuolaikinius ginklus, nes šiuolaikiniai ginklai dabar reikalauja aukštos kvalifikacijos, didelių žinių. Aišku, kad Kuba kolkas neturi tokių specialistų. Todėl mes supratome šį prašymą. Tačiau reikia pasakyti, kad į Kubą siunčiamų tarybinių karinių specialistų skaičiaus visiškai negalima lyginti su ten siunčiamų žemės ūkio ir pramonės darbuotojų skaičiumi. Kubai tiekiami ginklai ir karinė technika skirti grynai gynybiniams tikslams. O JAV prezidentas ir Amerikos kariškiai, kaip ir kiekvienos šalies kariškiai, žino, kas yra gynybos priemonės. Argi šios priemonės gali grasinti Jungtinėms Amerikos Valstijoms? Ne, ponai, ne tai kelia jūsų nerimą. Jūs patys suprantate, kokie absurdiški jūsų pareiškimai, kad Kuba, kelianti grėsmę Jungtinėms Amerikos Valstijoms. Jūs patys sugalvojote šią grėsmę, ir dabar norite įtikinti kitus, kad ji egzistuojanti. Revoliucinė dvasia, – štai ko jūs bijote, o ne karinių priemonių, kurias kubiečiai gavo savo gynybai. Ir kodėl tai turi kelti jums nerimą, jeigu Jungtinių Valstijų prezidento pareiškimas, kuriame jis sakė, kad JAV nerengiančios agresijos prieš Kubą, nemanančios jos užpulti, atitinka tikruosius Amerikos vyriausybės ketinimu