(Laiškas iš Ženevos). Štai atėjo lauktas ketvirtadienis lietuvių lenkų klausimo diena. Prieš piet, tą pat dieną, dar niekas tikrai nežinojo, kada įvyks Tarybos posėdis. Tarp žurnalistų ėjo šimtai versijų. Tik pusiau dvyliktą T. S-gos posėdžių kuluaruos pasirodė afiša, jog tai įvyks pusiau ketvirtą val. Suprantama, prof. Voldemaras tai žinojo iš anksto, bet jis ramiai klausėsi asamblėjos oratorių. Atrodė, lyg jam niekas nerūpi. Ramus, tartum tik už kelių savaičių bus sprendžiama mūsų byla. Zaleskio visai nesimato salėj. Vargšas prakaituoja savo kalbą su trisdešimties delegacijos asmenų štabu. Jau apie trečią valandą T. S-gos rūmuos skraido pulkai žurnalistų, atvyksta vienas po kito Tarybos nariai; fotografai gaudo juos ir ypač būdi nepražiopsoti mūsų delegacijos pirmininko. Jis atvyksta pėsčias su dr. Zaunimu, kuriuos čia nematant keliose vietose nufilmuoja. 3 val. 40 min. Tarybos nariai suseda prie stalo. Prof. Voldemaras energingai žengia į savo kėdę, ir pirmoj eilėj, už Zaleskio pečių atsisėda. Tuo tarpu, kai fotografų objektyvai lygiuojas į mūsų delegaciją, Suomijos užsienių reikalų ministeris p. Procope, Tarybos pirmininkas mediniu plaktuku, tokiu, kaip mūsų virėjai muša bifštekus, suduoda į stalą, peskelbdamas posėdžio atidarymą. Prieš lietuvių lenkų klausimą duodamas Tarybai tarptautinės oro navigacijos komisijos raportas. Po penkių minučių šis klausimas baigtas ir einama į lietuvių lenkų derybų diskusijas. Pasigirsta ritmuotas, aiškios dikcijos p. Procope, lyg iš Suomijos granito uolų, balsas: „Prašau gerbiamą poną Lietuvos atstovą užimti Tarybos stale vietą“. Prof. Voldemaras įprastu savo ramiu veidu eina prie stalo. Tokį mačiau jį važiuojant į Varnius, tokį profesoriaus kėdėj ir darbo kabinete. Ramiausiai sėdas į kėdę. Prieš save neturi jokių užrašų, - tik kelias uždarytas knygas. Žurnalistai emocijos sūkury. Visi strimgalviais užima artimesnes vietas. Delegacijos nariai, iki šiol sėdėję, sustoja, grūdas arčiau prie prof. Voldemaro. Dabar mūsų delegacijos pirmininkas sėdi toj pat eilėj, ką ir Zaleskis. Juodu skiria tik vieno ruimunų atstovo kūno „neitralizona“. Jo veidas tikrai neitralus: nei šypsenos, nei žvilgio kairėn ar dešinėn, - stypso kėdėj, lyg svarstyklių rodyklė. P. Zaleskis nervuotu veidu žvalgos, lyg kandidatas prieš egzaminus. Duodama olandui ponui Belaerts van Bloklandʼui žodis. Raporteris konstatuoja, kad nepavyko pasiekti jokio susitarimo. Šis žvytrių, protingų akių, aprėpto simpatijos šviesa veido, stipriausias Tautų Sąjungos juristas, baigdamas trumpą raportą, daro konklitziją: „kai dėl dabarties, aš tik galiu išreikšti Tarybai savo decepciją, kurios gavau, matant, jog šios derybos nepasiekė tų vaisių, kurių teisiniai reikėjo tikėtis“. Toks raportas buvo visai nelauktas lenkų delegacijai ir publikai. Visi laukė lietuvių ,,plakimo“. Po pono Belaerts pranešimo gauna kalbėti p. Zaleskis. Drebančiu balsu, nuolat smeigdamas akis pasirašyton ,,kalbon“ išdėsto trijų desėtkų lenkų delegacijos rinktinių adjutantų smagenų produktą. Nei argumentų, nei eliokvencijos, nei dvasios aštrumo. P. Zaleskis sau manė: ,,Lenkai ir be to gaus Tarybos pritarimą. Visi su mumis. Ką čia kalbos padės“. Po Zaleskio trumpos kalbos pirmininkas duoda kalbėti prof. Voldemarui. Vos jis praverė lūpas, didžiulė stiklinė žmonių salė, kaip uželektrizuota nutyla. Iš mūsų delegacijos pirmininko pusės - susigrudus stačių žmonių siena. Tai įvairiausių delegacijų nariai, T. S-gos valdininkai ir kiti priveligijuoti asmenys, tarp jų kyšo prancūzų delegacijos nario pono Bastid fasadas, kabo p. Loucheurʼo tarasbulbiški sprindiniai ūsai, šviečia mažiuko P. Boncouro keturkampė žila galva ir kitos galingos retenybės. P. Voldemaras balsiai, grynu prancūzų akcentu, čia žiūrėdamas į Tarybos narius, čia į publiką, kalba. Veide spindi gilaus intelekto žymės, didelė energija ir švelni vos vos pastebima ironija. Visa tai traukia visų dalyvių akis į save. Taip jis kalba be jokio užkliuvimo. Nė vieno nereikalingo žodžio. Kalbėdamas atskleidžia kelias knygas, kuriose nėra jokio pažymėjimo, užlenkimo, popiergalio. Jis suranda jam reikiamą pasažą sulig atminty laikomo puslapio. Nekalbant jam komplimentų, ir tai atrodo fenomenaliai. Pacitavęs ją užverčia ir vėl kalba toliau. Atėjus laikui, jis randa kitą tekstą knygų krūvoj. Tai daugiau, kaip kalba. Tai savo problemos gyva enciklopedija. Bet jis kalba ne mitinge. Kalba į milionų parinkius vyrus, kurie kiekvieną žodį seka. Mūsų laikų diplomatas turi mokėti įsitikimai spręsti, turi turėti gerą patirtą mokslą ir nemenkesnį gabumą. Tokios mintys gali ateiti, tik būnant čia, šiam rafinuotų politinių talentų ,,smagenyne“. Iš tolo, kitaip atrodo. Galim nesutikti su visomis prof. Voldemaro pažiūromis, bet kas turi nors laša objektingumo, pasakys, jog užsienio politikoj mes neturim lygaus jam žmogaus. Čia ir glūdi visa paslaptis, kodėl šiandien pasaulis dontisi prof. Voldemaru. Čia vien jo kolosalinė atmintis stebina ilgos diplomatinės tarybos vyrus, atmintis, kuri poros valandų laiku patiekia jam daugybę smulkių datų, datelių, bet jis savo kalboj susija filosofo galvojimą su didelio juristo ir gilią erudiciją su subtelingu dvasios aštrumu. Grišim prie jo kalbos. Prof. Voldemaro argumentacija nėra apsigynimo kalba, bet kaltinimo kalba. Net užsienio spauda, parsidavus lenkams, vis dėlto pripažįsta, kad mūsų delegacijos pirmininko kalba ,,vis vien privertė Tarybą palaukti, pagalvoti, nors jos nusistatymas jau buvo iš anksto lenkų naudai susikristalizavęs“. Negalima čia ištisai parduoti keturios dešimties puslapių kalbos. Tas savo rėžtu daroma. Čia rūpi kiek išorinė kalbos pusė, prof. Voldemaras vienur sako: p. Zaleskis, kuris atstovauja lenkų interesus su tokiu pasižymėjimu, tokiu geru jumoru, ir pasakysiu, su tokiu pasitenkinimu, jis man sakė, kad okupuotoj Lietuvoj organizuojamos ginkluotos gaujos, tai fantazija. Bet mes turim fotografijų. Jie keičia vardą, spalvą, kada civiliais, kada kariškiais appsirengę“. Tarybos nariai ėmė juoktis iš tokio lenkų gudrumo. P. Zaleskis nebegalėdamas išsiskirti, irgi šypsos. Bet ir toliau p. Voldemaras sugeba paimti Tarybos ir publikos simpatiją. „P. Za-


Spauda praneša, kad vakar Gazoje netoli SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabo būstinės danų kareivis šautuvu nušovė 22 metų Palestinos jaunuolį žvejį Ismailą Jakubą Baką. Ismailą Jakubą Baką kulka sužeidė į kaklą, ir jis mirė po kelių minučių jį, atgabenus į ligoninę. Šaudęs danų kareivis stovėjo ant balkono tame name, kuriame įsikūręs SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabas. Kaip jau buvo pranešta, prieš keletą dienų kanadietis kareivis nužudė Palestinos jaunuolį Muchamedą el' Mušarefą, kuris norėjo virš SNO štabo būstinės pritvirtinti Egipto vėliavą. Protestuodami prieš tokius SNO kariuomenės veiksmus, Gazos gyventojai reikalauja, kad SNO kariuomenė būtų atitraukta prie paliaubų linijos, kaip numatoma Generalinės Asamblėjos rezoliucijoje.


Latvijoje rugpjūčio 24-26 dienomis lankysis Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos (ESBO) ypatingasis įgaliotinis mažumų reikalams Maxas van der Stoelas bei ekspertų grupė, nagrinėsiantys valstybinės kalbos ir švietimo įstatymų projektus. ESBO ekspertus pakvietė Latvijos parlamento Kultūros, švietimo ir mokslo komiteto pirmininkas Dzintaras Abikis. M. van der Stoelas susitiks su Latvijos prezidentu Gunčiu Ulmaniu, Užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretoriumi Mariu Riekstiniu, švietimo ministru Janiu Gaigalu bei Natūralizacijos komisijos pirmininke Eizenija Aldermane. Parlamento komisija ESBO pareigūnams jau yra nusiuntusi Valstybinės kalbos įstatymo projektą, kuris netrukus parlamente turi būti svarstomas trečią, paskutinį, kartą. Savo atsakyme M. van der Stoelas pažymėjo, kad tebegalioja anksčiau jo pateikti reikalavimai įstatymo projektui. D. Abikis sakė, jog rekomendacijos daugiausiai susijusios su valstybinės kalbos vartojimu privačiose struktūrose - ypatingojo įgaliotinio nuomone, kišimasis į privatų sektorių turi būti minimalus. Dabartiniame įstatymo projekte numatoma, kad valstybinė kalba naudotina ir privačiose struktūrose, jeigu tai susiję su vartotojų ar darbuotojų interesais. Airijos Vyriausybė ketina priimti griežtus įstatymus Trečiadienį Airijos Vyriausybė pareiškė ketinanti priimti ypač griežtus saugumą sustiprinsiančius įstatymus, kurie turėtų pažaboti terorizmą Šiaurės Airijoje. Skelbdamas apie žadamas saugumo priemones po praėjusią savaitę Šiaurės Airiją sukrėtusio išpuolio Omoje, Airijos ministras pirmininkas Bertie Ahernas sakė, jog įstatymai yra “tikrai drakoniški”, tačiau būtini. Airijos Vyriausybė ketina iki 96 valandų prailginti laiką nuo sulaikymo iki kaltinimų pareiškimo, žada apriboti suimtųjų teisę neatsakinėti į tardytojų klausimus, grasina nuo šiol teisti ginkluotų ir uždraustų grupuočių narius esant daug mažiau įkalčių bei dar labiau apriboti leidimą laikyti ginklus. Be to, ketinama sustiprinti policijos postus Šiaurės Airijos pasienyje. Airijos parlamentas po dviejų savaičių balsuos dėl naujų įstatymų priėmimo. Šis Airijos Vyriausybės žingsnis buvo teigiamai įvertintas Londone. Didžiosios Britanijos Šiaurės Airijos reikalų sekretorė Mo Molem pareiškė, jog pagaliau visoje Airijos saloje bus patys griežčiausi kada nors galioję antiteroristiniai įstatymai. Ministrė teigė intensyviai ieškanti būdų sugriežtinti antiteroristinius Didžiosios Britanijos įstatymus. Airijos Vyriausybės iniciatyva yra dalis bendrų Didžiosios Britanijos ir Airijos pastangų kovoti su vis didėjančia grėsme, kurią Šiaurės Airijos taikos procesui kelia respublikonų ekstremistų grupuotės. Sankcijos Irakui nebus atšauktos Vakar JTO Saugumo Tarybai dar kartą peržiūrėjus sankcijas Irakui, jos tikrai nebus atšauktos, teigia gerai informuoti šaltiniai. Po Irako invazijos 1990 metų rugpjūtį į Kuveitą įvestos sankcijos, kurios peržiūrimos kas 60 dienų, galioja jau aštuonerius metus. Jos gali būti atšauktos ar sušvelnintos tik Saugumo Tarybai įsitikinus, kad yra demontuoti visi Bagdado masinio naikinimo ginklai ir kad jų nebeįmanoma atkurti. Santykius tarp 15 narių JTO Saugumo Tarybos ir Bagdado aptemdė rugpjūčio 5 dieną priimtas Irako vadovybės sprendimas nebendradarbiauti su JTO Specialiąja komisija (UNSCOM), kuri stebi nusiginklavimo procesą, kol nebus pakeista komisijos sudėtis, t.y. kol joje nesumažės amerikiečių įtaka. Irakas tvirtina, kad branduoliniai, cheminiai ir biologiniai ginklai bei balistinių raketų sistemos jau seniai sunaikintos. UNSCOM savo ruožtu teigia, jog dar neturi visos informacijos apie kai kurias Irako ginkluotės programas, visų pirma biologinių ginklų srityje. Irakui nusprendus nebebendradarbiauti, UNSCOM ir Tarptautinė atominės energijos agentūra (IAEA), kuri stebi Bagdado branduolinius objektus, negali vykdyti savo misijų. Pastarąsias 10 dienų jos buvo sustabdžiusios naujų objektų tikrinimą, nors jų ekspertai toliau stebi jau anksčiau patikrintus objektus, kuriuose ieškoma draudžiamo pobūdžio veiklos pėdsakų. Diplomatai nemano, kad būtų mėginama atnaujinti tikrinimą, kol JTO generalinio sekretoriaus Kofi Annano specialusis pasiuntinys Prakashas Shahas asmeniškai neinformuos Saugumo Tarybos apie savo kol kas nesėkmingas pastangas įtikinti Iraką atšaukti savo sprendimą dėl bendradarbiavimo nutraukimo. Kongo maištininkai siūlo derėtis Kongo maištininkai po įnirtingų kovų užgrobė, jų pačių teigimu, paskutinį svarbesnį vyriausybės pajėgų bastioną, stovėjusį tarp jų ir Kinšasos. Maždaug per 120 kilometrų į pietvakarius nuo sostinės esančio Mbanza Ngungu miesto įgula, kaip pasakė vienas iš maištininkų vadų, buvo paimta trečiadienio vakarą, vakar paskelbė Didžiosios Britanijos radijo stotis BBC. Tuo tarpu Gomoje, kuri garsėja kaip maištininkų sostinė, iki rugpjūčio pradžios Kongo užsienio reikalų ministro pareigas ėjęs Bizima Karaha pranešė, kad maištininkai pasiūlė Vyriausybei Kinšasoje pradėti derybas. Maištas baigtųsi atsistatydinus prezidentui Laurent’ui Kabilai, pasakė jis. L.Kabilos atstovas tokį pasiūlymą griežtai atmetė. Su “užsienio valstybių marionetėmis” nebus vedamos derybos, pareiškė informacijos ministras Didier Mumengis. Tiesa, L.Kabilos vyriausybė esanti pasiryžusi pradėti derybas su kaimyninių Ugandos ir Ruandos, tariamai remiančių maištą, vyriausybėmis. Paėmę paskutinę didesnę Mbanza Ngungu įgulą, maištininkai jau kontroliuoja visas svarbiausias vietoves Kongo (buvusio Zairo) vakaruose tarp sostinės ir Atlanto vandenyno, naftotiekius bei viso regiono aprūpinimą elektra ir geriamuoju vandeniu. Trečios pagal dydį Afrikos valstybės rytinę dalį maištininkai užgrobė jau rugpjūčio pirmomis dienomis prasidėjusio maišto pradžioje.


Suomijos spauda apie N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitą

HELSINKIS, birželio 9 d. (TASS-ELTA). N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizitas ir toliau užima pagrindinę vietą Suomijos spaudoje. Šiandieninių Helsinkio laikraščių dėmesio centre yra N. S. Chruščiovo kalba, kurią jis vakar pasakė šventėje Mesuchalio salėje. Laikraščiai spausdina visą kalbos tekstą, duodami jai stambias antraštes. „Chruščiovas: stiprinti taiką Šiaurės Europoje yra didelis ir kilnus suomių tautos uždavinys'', – rašo antraštėje laikraštis „Kansan Utiset”. Laikraštis „Helsingin Sanomat” pareiškia: „ Suomijos ir Tarybų Sąjungos draugystė turi tarptautinę reikšmę. Chruščiovas savo kalboje Mesuchalio salėje linkėjo taikos Šiaurės Europoje”. Kai kurie laikraščiai Tarybų Sąjungos valstybės veikėjų vizitui skyrė vedamuosius straipsnius. Agrarų sąjungos organas „Makansa” pažymi, kad vizitas vyksta labai gerai, ir pabrėžia, kad jau dabar galima matyti, jog jis padeda toliau stiprinti kaimynų santarvę ir supratimą. Rašydamas apie respublikos prezidentui perduotą pakvietimą aplankyti Tarybų Sąjungą, laikraštis nurodo, kad šį kvietimą reikia laikyti ne tik mandagumo ženklu, bet ir pasireiškimu tos pagarbos ir to pripažinimo, kuriuos Tarybų Sąjungoje turi prezidento Kekoneno nuveiktas reikšmingas darbas naujiems kaimyniškiems santykiams stiprinti ir vystyti. Suomių tauta, rašo „Makansa”, be abejo, su pasitenkinimu pažymi šį dėmesį, parodytą valstybės vadovui. Sustodamas ties ta komunikato apie N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo pasikalbėjimą su Suomijos ministru pirmininku V. I. Sukselainenu vieta, kur sakoma, kad Suomija siekia likti nuošalyje nuo prieštaravimų tarp didžiųjų valstybių ir savo neutralia ir taikinga užsienio politika padėti toliau vystyti taikias sąlygas, skyrium imant, Šiaurės Europoje, laikraštis rašo: Šiame oficialaus komunikato konstatavime vėl galima įžvelgti suinteresuotumą išsaugoti taikią padėtį ir Europos šiaurinėje dalyje. Tai, tikriausia, priklauso tiems centriniams klausimams, apie kuriuos mūsų svečiai rado reikalo pakalbėti savo vizito metu.


Kaip pareiškė Rusijos valstybinio Nuosavybės komiteto pirmininkas A.Čubaisas, buvusiems savininkams nebus grąžinamas joks turtas, jiems priklausęs iki 1917 metų. Brifinge Maskvoje jis pranešė, kad taip nutarė Rusijos vyriausybė. Vyriausybės nuomonei, sakė A.Čubaisas, iš dalies įtakos turėjo tai, kad Rytų Europos valstybėse ši problema yra tapusi svarbiausia tolesnio privatizavimo kliūtim


Gruodžio 2 d. iš kelionės į Kubą grįžo į Maskvą TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Mikojana


Lietuvoje dvi dienas lankėsi Europos Tarybos parlamentinės asamblėjos Teisinių ir žmogaus teisių reikalų komisijos delegacija, kurios nariai - Šveicarijos, Vokietijos, Liuksemburgo, kitų šalių atstovai. Įvyko susitikimai su Seimo Žmogaus ir piliečių teisių bei tautybių reikalų komiteto, religinių konfesijų, įvairių Seimo frakcijų, nacionalinių mažumų atstovais. Su svečiais kalbėjosi Aukščiausiojo Teismo, Generalinės prokuratūros vadovai. Lankytasi Lukiškių kalėjime. Svečius priėmė laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas. Vakar Seime įvyko delegacijos spaudos konferencija. Delegacijos vadovė ponia G. Haler (Gret Haller) sakė, kad į Lietuvą buvo pažvelgta kaip į šalį, siekiančią įeiti į Europos Tarybą. Pirmiausia domėtasi žmogaus teisių padėtimi ir apskritai teisine padėtimi. G. Haler pasakė, jog delegacijos pranešimas ET bus teigiamas ir bus pareikšta nuomonė, kad Lietuva turi būti priimta į Europos Tarybą. Kartu pasakyta, kad tikimasi, jog Lietuvoje bus sukurtas nepriklausomas teismas, ypač reikėtų rūpintis teisėjų rinkimais. Buvo prisiminta ir mirties bausmė, kuri, kaip žinoma, mūsų šalyje taikoma. Europos Taryba nereikalauja, kad šalyje, norinčioje įstoti į šią orgapizaciją, jos neturi būti. Tačiau buvo pasakyta, jog Žmogaus teisių konvencijoje yra papildomas protokolas. Jeigu jį pasirašo ir ratifikuoja, tuomet toje šalyje mirties bausmės neturėtų būti. Apskritai Europoje siekiama ją panaikinti. Sunku pasakyti, kokį įspūdį delegacijai paliko miesto centre esantis kalėjimas, jo įnamių gyvenimo sąlygos, - tepasakyta, kad padėtis turėtų būti geresnė. Delegacijos vadovė (gal kaip dailiosios lyties atstovė?) pareiškė viltį, kad ateityje visos partijos daugiau stengsis įtraukti moteris į politinį gyvenimą. Lichtenšteino atstovas ponas V. Ėris (Walter Oehry), kuris rengia ataskaitą apie žmogaus teisių padėtį Lietuvoje, beje, lankęsis Respublikoje ne pirmą kartą, neiškentė, kaip pats prisipažino, nepasakęs komplimento mūsų šaliai ir gyventojams -pereinamasis laikotarpis į demokratinę ateitį vyksta nepraliejant kraujo. Prielaidų priimti Lietuvą į Europos Tarybą esama. „Mūsų pranešimas bus teigiamas, Lietuva bus priimta į Europos Tarybą su dideliu džiaugsmu”, - pasakė V. Ėris. Tai buvo pažymėta dar kartą, jau atsakant į žurnalistų klausimus. „Nepastebėta, kad žmogaus teisių srityje grėstų koks pavojus, dėl kurio nebūtų galima priimti Lietuvos į Europos Tarybą”, - sakė delegacijos vadovė. Kalbėdamas apie rusakalbių padėtį mūsų šalyje, V.Ėris pažymėjo, kad Pilietybės įstatymas buvusius ar atsirandančius sunkumus šiek tiek sumažino. Susidarė įspūdis, kad šios gyventojų grupės padėtis nedaug skiriasi nuo kitų nacionalinių mažumų padėties, sakė Lichtenšteino atstovas. Delegacijos vadovė teigiamai įvertino faktą, kad per Seimo rinkimus lenkams nereikėjo peržengti 4 procentų „slenksčio”.


Man yra tekę girdėti vieno gerai nusimanančio socialdemokratinės minties žmogaus nuomonė apie putšų vertybę. Jo žodžiais tariant, patys didieji socializmo vadai, Engels ir k., vienodai kovoję prieš putšus, arba darymą netvarkos, kad valstybė per nevalią priimtų kurią jai primetamą idėją. Viena, materialiu ginklu niekaip neįkalsi dvasinio dalyko, kol visuomenė nebus pakankamai išauklėta tam tikra kryptimi, socializmo, juoba komunizmo, jai neįskiepysi; putšų pastangos nėra nė viename atvejyje davusios laukiamų rezultatų. Antra, putšui sukelti pasinaudojama paprastai jaunais, nekritingais egzaltantais; jie pastūmėti į kurį ginkluotą darbą piga, bet nebepiga esti už juos morališkai atsakyti. Vadai patys į putšą neina: eina jų paklausę, ir keletas jų savo laisvę ar net galvas paguldo, o rezultate – tik sustiprina reakciją. Už betikslias aukas, žinoma, atsako ir tie, kurie ir patys terorą ir putšus kėlė, kitus įklampindami. Bakūnin. Į putšus daugiausia neprovokuojama jaunuomenė, juoba šviesioji jos dalis – studentija. Drąsos, idėjingumo, karšto kraujo daug, o šaltam, blaivam sumetimui nei vietos nei laiko neesti. Kas jausmais vaduojasi, esti labai simpatingas, bet neesti gudrus, o dažnai neteisingas ir kenksmingas, pats to nenorėdamas. Studentiją suvaldyti dėlto labai sunku; neįtikinsi argumentais to, ką jausmas yra pagavęs. Net mušamas jis darys savąją. Tai psichologinis pasireiškimas, o ne bloga valia. Dėlto ir gailima jaunuomenės, nors ji, minia eidama, daug nemalonumų pridaro. Vis dėlto tuo pasikliauti ji neturi teisės ir ginkluotų, kruvinų putšų ji turi vengti, nors labai rankos niežtėtų. Yra dar viena rūšis putšų, tiesa, nekruvina, vis dėlto nemažiau skaudi, bent doriškai. Tai gaivališkai, ūmiai pasireiškiąs studentijos teismas. Politikos žmogų, atsitinka kitur, pas mus, ačiū Dievui, dar nėra atsitikę, apdrapsto, jį ar jo butą, akmenimis langus išdaužo. Pasiteisinama, kai tai esti vadinamasis actus primo primi, ūmai nieko nepagalvojus; ir sunkiai nusikalstama, kai padaroma su premeditacija, laiku viską sugalvojus. Politikos žmonės atsakomi visuomenei, jokiu būdu – jaunuomenei, kuri ir nekompetentinga spręsti ir nesuinteresuota; jos uždaviniai kol kas labai specialūs – ruoštis į gyvenimą, o ne normuoti gyvenimas. Skaudžiau esti, kai taip pasielgiama su savo Almae Matris nariu, kuriuo aukštesniojo personalo žmogum. Profesoriauti – nuolatinis jo uždavinys; politikauti – tik atsitiktinas. Profesorius jis gali būti kuo geriausias, o politikas kuo niekingiausias. Bet abudu šiuodu savumu – viename asmenyje. Kuoneveikdamas už vieną, visai neteisingai nuskriaudi antrą. Paneigęs už vieną silpnybę, nustoji viso žmogaus labai vertingo. Kažin kuris Angelas dar apsaugoja mūsų universitetą nuo šios dėmės. Avertat Deus „samosūd“, Lynch ir kitokius barbariškus žmoniškos minkštaširdės mūsų studentijos „teismus“! Tokie atsitikimai universitetui esti neišdildoma negarbės dėmė, o universitetas turi būti šviesusis mūsų gyvenime taškas. Pagaliau, esti dar ir putšiukų. Čia parėkaujama, čia pašvilpiama, čia kaikas apverčiama ar kurie kiti „juokai“ padaroma. Jie, tie juokai, dažnai esti kaimiški; kai ten arklį ant gryčios lubų užtraukia ar duris akėčiomis užbarikaduoja, esti daug „juoko“, negryno džiaugsmo, ką nors įpykinus. Tokių poelgių doriškoji vertybė pareina nuo akstinų, paraginusių taip padaryti. Jei išdykavimas, tuščia fantazija, tai nieko. Bet esti abuojų „akstinų“, kai išdygsta iš asmeninių, nedorų, barbariškų ar spekuliantiškų, sumetimų, o vykintojais pasitelkiama neišmanėlis, be atogodos jaunimas. Antai, tinginys nemokša obskurantas nieko nedirba ir pyksta, kad kuris lektorius nesutinka pasirašyti jam diplomą; reikia tokiam iškirsti šposas. Na, draugai, „jūs“ taip padarykite! Tai biauru. Eina gandų vienas scenos veikėjas, sumanęs varžytis su kitu tos pat scenos veikėju, drįsęs ateiti į universitetą ar kur ten ir įkalbinėjęs iš patriotizmo (sic!) apšvilpti tą kitą. O kol nebuvo konkurencijos, siundytojo „patriotizmas“ tylėjo. Studentai nepasidavę pigiai panaudojami negražiam tikslui. Laimingi, netapę niekšybės dalyviai ir vykintojai. Mano išmanymu, studentija už tokį atentatą ant jų garbės turėtų padaryti rimtą garbės teismą ir pasikėsinusį savo gešeftėliui panaudoti grynąjį jaunimą paskelbti negarbingu. Draugai dairykimės iš kur vėjas pučia, kurlink rodo mūsų pačių nekaltos, asmeniškai nesuinteresuotos sąžinės fliugeris ir niekados nebūkime kitiems – fliugeriu.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

VDR užsienio reikalų ministerijos atstovo pareiškimas

BERLYNAS, birželio 7 d. (TASS-ELTA). Agentūros ADN pranešimu, VDR užsienio reikalų ministerijos specialusis atstovas padarė pareiškimą, kuriuo atsakoma į Adenauerio pasisakymą Vokietijos suvienijimo klausimu ryšium su neseniai buvusia Gi Molė ir Pino kelione į Maskvą. Suvienijimas, pabrėžė atstovas, yra negalimas dėl to, kad Vakarų Vokietija yra Šiaurės Atlanto sąjungos narys. Jis priminė VDR ministro pirmininko O. Grotevolio gegužės 29 dienos pasiūlymus ir nurodė, kad Vokietijai suvienyti reikalingos vidaus ir užsienio prielaidos. Tokiomis prielaidomis būtų suartėjimas ir savitarpio supratimo pasiekimas tarp abiejų Vokietijos valstybių bei kolektyvinio saugumo sistemos sudarymas Europoje. Naujasis Adenauerio manevras, toliau kalbėjo oficialusis atstovas, yra nukreiptas visų pirma prieš sluoksnius, nesutinkančius su Bonos vykdoma karo politika, ir prieš tas jėgas Prancūzijoje, kurios yra už įtempimo švelninimą ir apsiginklavimo mažinimą. Be to, Adenauerio pareiškimo tikslas - atitraukti visuomenės dėmesį nuo derėjimosi dėl Saro. Tos machinacijos, pabrėžiama pareiškime, turi būti atmestos vokiečių tautos interesais.


Kad Pilsudskis ir nepaskelbė Lenkijos federacijos legionininkų suvažiavime Vilniuje, kaip buvo manęs, tai dar nereiškia, kad jis būtų visai jos išsižadėjęs. Atvirkščiai yra davinių, kad dabar nauja pajėga keliama federacijos idėja ir federacijos paskelbimas dar šiais metais nėra negalimas dalykas. Federacijos priešininkai kelia aliarmą, kad federacijos tendencijos dabartinėse lenkų valdžios sferose vėl sustiprėjusios. Vienas endekų laikraštis rašo: ,,Lenkų politikoj siaučia federacinės politikos vampyras. Jis buvo prikaltas epušės basliu Rygos traktate, bet matyt ne visai pakankamai, kad vis daugiau šaukiama apie jo pasirodymus“. Čia turima galvoj naujos konstitucijos projektai, kuriuose numatomas fed. Lenkijos susitvarkymas, šių dienų ukrainietiškas ir gudiškas lenkų politikos kursas, Juzevskio pareiškimai ir kt. Toliau tas pats laikraštis tokiais argumentais operuoja prieš federaciją: „Yra žmonių, kurie nieko negali išmokti. Už federacijos politiką 1920 m., už sutartį su Petliura, už žygį į Kijevą užmokėjome finansine krašto ruina, Tešeno Silezipraradimu, Rytų Prūsų mozūrų plebiscito pralaimėjimu, vos - vos ne sienų apkarpymu Lenkijos rytuose ligi Kerzono linijos ir pačio suvereniteto praradimu. Ir po tokių tatai patyrimų, tie patys žmonės (t. y. Pilsudskis su savo šalininkais. Red.) šiandien vėl kelia iš kapo federacijos vampyrą. O tačiau čia reikia suprasti vieną dalyką: arba rusinų giminė nėra visa to žodžio prasme tauta, gebanti sukurti savo valstybę, o tuo atveju skatinimas jų tarpe nacionalizmo yra tik piktų dvasių šaukimas, kuris niekam, o ypač Lenkijai, negali būti naudingas; arba priešingai, yra ukrainiečių tauta, pajėgianti kurti savo valstybę, o tuo atveju naivu būtų manyti, kad ta valstybė nesiektų pirmai progai pasitaikius Valuinės, rytų Galicijos, Poliesės, Podliasės, Cholmo krašto, kad vienu žodžiu ta valstybė nepareikalautų tokios sienos, kuri jai kartą jau buvo pasiūlyta vokiečių, besipiktinant visiems Lenkijos gaivalams... Viename Varšuvos susirinkimų pereitais metais politinis Valuinės vaivados draugas jaunasai p. Sieroševskis šiandien valstybės gynėjo padėjėjas apygardos teisme karštai prabilo, reikalaudamas patenkinti visus ukrainiečių ir gudų reikalavimus. Iš salės pasigirdo balsas: „Bet juk jie pareikalaus nepriklausomybės!“ Tuomet tas kalbėtojas taip atsakė: ,,Ateis laikas, kad duosime jiems ir nepriklausomybę!“ Tai, ką tuomet iš jaunuoliško neapgalvojimo pasakė p. Sieroševskis, šiandien yra vienintelė federacijos programos konsolidacija. Federalizmas išvestas logiškai ligi galo apkarpo Lenkijos sienas rytuose ligi Kerzono linijos. Yra žinomas Bismarko posakis, kad nepriklausomos Lenkijos sudarymas yra lygus prancūzų armijai ties Visla. Mutatis mutandis galima drąsiai pasakyti, kad nepriklausomųjų Gudijos ir Ukrainos sudarymas Lenkijai yra tas pats, kas vokiečių armijos stovėjimas ties Berezina ir Dniepru, armijos, kuri nulėmusi santykius Lietuvoje, būtų apsupusi Lenkiją nuo Klaipėdos ligi Kamenieco. Federacinės politikos vampyras prikeltas iš karsto vokiečių džiaugsmui gali iščiulpti visą lenkų valstybės kraują“ baigia laikraštis savo tiradą. Deja, tas laikraštis bardamas kitų „jaunuolišką neapgalvojimą“ pats jį parodo. Juk ir nedavus gudams ir ukrainiečiams nepriklausomybės Lenkija su visais savo koridoriais ir šiandien yra apsupta nuo Klaipėdos ligi Kamenieco ir ne tik iš tos pusės, bet nuo Gdynės ligi Krokuvos. Ar čia šiaip šoksi, ar taip, bet tokia padėtis yra ne iš gerųjų ir smurto politika ji niekuomet negalės būti pagerinta.


Buržuaziniai Lietuvos „demokratai“ ir jų darbai

1918 m. gruodžio mėn. Vilniuje buvo paskelbta tarybų valdžia. Istorinėje Lietuvos sostinėje buvo sudaryta laikina revoliucinė darbininkų valstiečių vyriausybė, vadovaujama V. Mickevičiaus - Kapsuko. Tarybų valdžios vėliava suplevėsavo visoje rytų ir šiaurės Lietuvoje. Tuose Lietuvos rajonuose, kuriuose toliau laikėsi buržuazijos diktatūra, susikūrė nelegalios Tarybos, kovojusios dėl darbininkų bei valstiečių valdžios. Lietuvių tauta, atgavusi savo laisvę Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos dėka, stojo į kovą dėl visiško savo išsivadavimo iš socialinės priespaudos. Lietuvos buržuazija, dvarinikai bei buožės, siekusieji sukurti tokią Lietuvą, kurioje „tautiniai“ kapitalistai bei stambieji žemvaldžiai galėtų užimti carinių lupikų bei bajorų vietą, remiami užsienio interventų ir, pirmiausia, vokiškų grobikų, pradėjo žūtbūtinę kovą prieš sukilusius darbo žmones. Norėdama apgauti liaudį ir užmaskuoti savo klasinius tikslus, Lietuvos buržuazija tame laikotarpyje užsidėjo „demokratizmo“ kaukę, veidmainingai skelbdam kad jos tikslas yra sukurti „demokratinę nepriklausomą Lietuvą“. PIRMIEJI „DEMOKRATŲ“ ŽINGSNIAI Buržuazijos bei buožių siekimus rėmė visos tada į politinę areną išėjusios „demokratinės“ partijos: krikščionys demokratai, socialistai — liaudininkai (vėliau persikrikštiję į valstiečius liaudininkus), socialdemokratai, „Tautos pažangos“ partija (vėliau pasivadinusi tautininkų partija). Visos šios partijos, drauge kovodamos prieš Lietuvos darbo liaudį ir jos revoliucinius siekimus, 1918 m. gruodžio mėn. 29 d. sudarė vadinamąją „Laikinąją Lietuvos vyriausybę“. Ši vyriausybė susidėjo iš trijų socialdemokratų, dviejų liaudininkų, dviejų krikščionių demokratų, vieno santarininko trijų „Tautos pažangos atstovų“, trijų „nepartinių“, vieno gudų baltagvardiečio. Tokiu būdu prie „nepriklausomos“ Lietuvos lopšelio stovėjo buržuazinė koalicija, kurioje idiliškai sugyveno socialdemokratai su Voldemaro vadovaujamaisiais tautininkais, savo „pažangumą“ reklamavusieji liaudininkai su atviraisiais reakcionieriais krikdemais. 1919 m. sausio mėn. 11 d. aukščiau minėtoji koalicinė laikinoji buržuazijos vyriausybė kreipėsi į vokiečių okupacinės valdžios, tada dar viešpatavusios Kaune, galvą Verdu de Vernois ir prašė jo pagalbos Lietuvos liaudžiai numalšinti. Šiame dokumente, iškeliančiame buržuazinių partijų išdavystę jau pirmomis „nepriklausomybės“ dienomis, laikinoji buržuazijos vyriausybė, pranešdama okupantams, kad net Kaune „veikia Darbininkų Tarybos, leidžia įsakymus, skelbia mobilizaciją, organizuoja ir ginkluoja Raudonąją Armiją“, prašo, kad „vokiečių valdžia tuojau atremtų ir pašalintų iš Lietuvos“ kovotojus dėl liaudies laisvės ir kad ji savo karine jėga apgintų buržuazijos valdžią Lietuvoje („Laikinosios Vyriausybės Žinios“ Nr. 2—3.) Tuo pačiu metu „demokratai“ iš laikinosios vyriausybės pradėjo derybas ir su poniškąja Lenkija dėl lenkų kariuomenės įvedimo į Lietuvą kovai prieš Tarybų valdžią. Baltosios lenkų kariuomenės atstovas Gurko vadinamajai „Lietuvos Valstybės tarybai“ oficialiai pasiūlė lenkų baltagvardiečių pagalbą kovai prieš Lietuvos liaudį. Priimtas tuometinio ministerių tarybos pirmininko Voldemaro ir „Valstybės tarybos“ vicepirmininko Šilingo, Gurko gavo atsakymą, kad „Lietuvos valstybė prielankiai galėtų priimti brolišką Lenkijos pagalbą“ („Laikinosios Vyriausybės Žinios“ Nr. 2 — 3). Svetimųjų interventų durtuvais užgniaužusi liaudies kovą dėl Tarybų valdžios, buržuazija organizavo visoje Lietuvoje baltąjį terorą. „Demokratai“ leido laisvai šėlti Žemaitijos budeliui Plechavičiui, profesionaliam žudikui pulkininkui Glovackiui, kruvinajam vokiškajam žandarui Štenceliui, Lietuvos žvalgybos organizatoriams lenkų šnipui Syzichui ir cariškosios ochrankos „veikėjui“ Maksimovui. Šie įvairių tautų padugnių gaivalai organizavo masines darbininkų bei valstiečių skerdynes, ir jų gaujoms siautėjant įvyko rinkimai į „demokratinės nepriklausomos Lietuvos“ steigiamąjį seimą. STEIGIAMOJO SEIMO DARBAI Steigiamajame seime didžiausią deputatų skaičių turėjo krikščionių demokratų partija su savo filialais — „darbo federacija“ ir „ūkininkų sąjunga“. Ši lietuviškosios miesto ir kaimo buržuazijos partija, kurios vadovai pavertė religiją šlykščiu biznio objektu, — jau tuo laikotarpiu išleido į viešąją areną eilę „veikėjų“, kuriems buvo lemta „pagarsėti“ stambiomis vagystėmis ir tamsiomis spekuliacijomis. Jų tarpe buvo vėlesnis užsienio reikalų ministeris Juozas Purickis, kurio skandalingos spekuliacijos sacharinu privedė prie vyriausybės krizės, vėlesnis ministerių kabineto pirmininkas Vytautas Petrulis, išeikvojęs milijonines sumas iš valstybės iždo, bankininkas milijonierius Vailokaitis, apsimetęs „valstiečių gynėju“ ir daugelis kitų. Steigiamasis seimas savo darbais nedviprasmiškai parodė, kad jo tikslas yra užtikrinti miesto bei kaimo buržuazijos politinę valdžią ir socialines privilegijas. Šis pagrindinis steigiamojo seimo siekimas aiškiausiai pasireiškė jo priimtuoju žemės reformos įstatymu, kuris sustiprino dvarininkų bei buožių pozicijas kaime ir užtikrino jiems plačiausias galimybes grobti mažažemių valstiečių žemę. Žemės reformos įstatymas, kuris steigiamojo seimo buvo priimtas „krikščionių demokratų bloko“ redakcijoje, dvarininkams paliekamą žemės normą nustatė 80 ha. Steigiamojo seimo priimtasis žemės reformos įstatymas (3 §) nustatė, kad „privatinis savininkas, kurio žemė nusavinama, turi teisę patsai nurodyti tą žemės plotą, kurį jis pasirenka nenusavinamajai žemės normai“. Tokiu būdu dvarininkams buvo leista pasilikti sau geriausią žemę, o naujakuriams atiteko blogiausi sklypai. Įstatymas numatė dvarininkams aukštą kompensaciją už jų nusavinamą žemę. Tokiu būdu Lietuvos liaudis turėjo feodaliniams parazitams sumokėti milijonines sumas. Tuo pačiu metu žemės reformos įstatymas naujakuriams už jų gaunamą žemę nustatė aukštus išperkamuosius mokesčius, kurie geros rūšies žemei siekė iki 252 litų už vieną hektarą. KRIKDEMŲ VIEŠPATAVIMAS Po steigiamojo seimo kelius mėnesius išgyveno pirmasis buržuazinis seimas, kuris netrukus buvo paleistas. Labai būdinga tuometinės buržuazinės sistemos „demokratiškumui“ buvo prezidento rinkimai, įvykę pirmajame seime. 1922 m. gruodžio 21 d. balsų mažuma, (38 balsais iš 78) nesant seime reikalingam kvorumui, kurį numatė kelius mėnesius anksčiau priimtoji konstitucija, buvo išrinktas Lietuvos prezidentas krikdemas Stulginskis. Tokiu būdu krikdemai sukombinavo prezidentą, kuris ir buržuazinės demokratijos sąvokomis neturėjo krašto daugumos pasitikėjimo. Krikdemiškas teroras, prasidėjęss steigiamojo seimo metu, dar labiau sustiprėjo visoje Lietuvoje. Krašte vyko masiniai darbinkų areštai. Buvo pasmaugta darbininkų spauda. 1922 m. spalio 26 d. Šiauliuose buvo uždaryta Darbininkų profesinė sąjunga, o jos valdyba suimta. Buržuazinėje spaudoje ėjo pogrominė agitacija prieš darbininkų organizacijas. 1923 m. pradžioje įvykę antrojo seimo rinkimai praėjo visuotinio teroro sąlygomis. Eilėje Lietuvos apskričių (Vilkaviškio, Ukergės, Alytaus, Seinų) krikščionių demokratų valdžia uždraudė savo priešininkams vesti priešrinkiminę kampaniją. Prieš darbininkus, mėginusius organizuoti savo kandidatų išstatymą rinkimams (kandidatus siūlė darbininkų susirinkimai, vadinamosios „darbininkų kuopos“) buvo imtasi žiaurių represijų. Buvo areštuoti ne tik kandidatai, bet ir darbininkai, kurie pasirašė kandidatų sąrašus. Darbininkų atsišaukimai buvo konfiskuoti. Visoje Lietuvoje vyko susipratusių darbininkų bei valstiečių suiminėjimai. Taip atrodė praktikoje „demokratiniai“ rinkimai. Taip atrodė darbo žmonėms, buržuazinės konstitucijos paskelbtoji žodžio ir susirinkimų laisvė. 1923—1926 m. seimo periodas, krikščionių demokratų valdžios laikotarpis buvo juodžiausios akcijos ir policijos savivaliavimo metas. 1924 m. gruodžio mėn. karo lauko teismas Kaune nubaudė mirtimi keturis asmenis, kaltinamus „priešvalstybinių atsišaukimų“ platinimu. 1925 m. sausio mėn. 19 d. prieš bedarbių minią, reikalavusią Kauno Rotušės aikštėje darbo ir duonos, buvo mesta raitoji policija, kuri trypė žmones arkliais, mušė buožgaliais, šaudė į beginklius darbininkus. Šiauliuose suimtieji darbininkai buvo barbariškai kankinami elektrizacijos mašinomis. Panašūs teroro aktai vyko visoje Lietuvoje. Pačiame seime ne tik valdančioji krikdemų partija, bet ir liaudininkų „opozicija“ tolaiu varė politiką, nukreiptą prieš darbininkus ir valstiečius. Kai 1925 m. sausio mėn. 27 d. seime buvo padarytas pasiūlymas maksimalią žemės normą, paliekamą dvarininkams, sumažinti iki 40 ha, prieš jį vieningai pasisakė ir krikdemai, ir liaudininkai. Deputatas Lapinskas, kalbėdamas liaudininkų frakcijos vardu, pareiškė: „Valstiečiai liaudininkai yra nusistatę prieš paragrafą, kuris numato sumažinti normą iki 40 ha. Kitaip kas tai bus per žemės reformos vykdymas? Krikdemų valdžia Lietuvos darbo žmones vedė prie skurdo. Tuo pačiu metu kapitalistams ir bankininkams ji sudarė plačiausias lupikavimo sąlygas. Tai buvo laikotarpis, kada kasdien iškildavo aikštėn vis nauji krikdemų vadų piniginiai skandalai. Augantis Lietuvos liaudies nepasitenkinimas ir darbo žmonių kovos sustiprėjimas per 1928 m. seimo rinkimus privedė prie smarkaus krikdemų bloko pralaimėjimo. Prie valdžios atėjo valstiečių ir socialdemokratų koalicija. LIAUDININKAI IR SOCIALDEMOKRATAI VALO KELIA FAŠISTAMS Naujoti vyriausybė per pusmetį, kurį ji išbuvo prie valdžios, visa savo veikla nuvalė kelią fašistiniam perversmui. Visomis priemonėmis tormozuodama revoliucinę darbininkų bei valstiečių kovą, ji tuo pačiu metu leido laisvai veikti fašistiniams gaivalams, nesiėmė jokių žygių prieš Plechavičiaus – Voldemaro – Smetonos gaujos ruošiamą fašistinį suokalbį ir, perversmui įvykus, padėjo jį legalizuoti ir suteikti jam konstitucinį pobūdį. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė, į fašistinių gaivalų suruoštą perversmą atsakė… atsistatydinimu. Tokį nutarimą 1926 m. gruodžio mėn. 17 d. priėmė vyriausybė su ministeriu pirmininku liaudininku Sleževičium ir vidaus reikalų ministeriu socialdemokratu Požela priešakyje. Tuometinis prezidentas Grinius ir ministeris pirmininkas Sleževičius (abu liaudininkai) fašistiniam perversmui suteikė konstitucinį pobūdį, patys pasirašydami oficialų aktą, kuriuo jie, remdamiesi Lietuvos valstybės konstitucija, pavedė Voldemarui, tautininkų partijos, turėjusios seime 3 deputatus, vadui sudaryti vyriausybę. Štai pilnas to akto tekstas: „Ponui profesoriui Augustinui Voldemarui. Gerbiamasis, Pasirėmęs Lietuvos Valstybės Konstitucijos 47 §, kviečiu Tamstą būti Ministeriu Pirmininku ir pavedu Tamstai sudaryti Ministerių Kabinetą. (pas.) Grinius, Respublikos Prezidentas (pas.) M. Sleževičius, Min. Pirmininkas“ Sekančiu aktu Grinius patvirtino Voldemaro vyriausybę. Po to, kai mauras atliko savo darbą, fašistiniai uzurpatoriai galėjo jį atleisti. 1926 m. gruodžio 30 d. seime socialdemokratų atstovė Purėnienė buvo priversta prisipažinti, kad liaudininkai nuvalė kelią fašistiniam perversmui ir, kreipdamasi į Voldemaro vyriausybę, pareiškė: „Liaudininkai iš po jūsų kojų pašalino visas kliūtis, kad jūs greičiau atsistotumėt valdžios priešakyje“ (cituojama iš seimo stenogramų). Purėnienė tik „užmiršo“ pridėti, kad pašalinti visas kliūtis fašistiniam perversmui nemažesniu laipsniu padėjo ir socialdemokratai, turėję savo rankose vidaus reikalų ministeriją. 1926 m. gruodžio mėn. karinis perversmas demaskavo krikdemus su jų „darbo federacija“ ir „ūkininkų sąjunga“ kaip atvirus fašistus; jis demaskavo liaudininkus ir socialdemokratus, kaip fašistinių suokalbininkų padėjėjus. Fašistinis perversmas buvo neišvengiama buržuazinės demokratijos vystymosi išdava. Nuo laikinosios vyriausybės iki tautininkų — krikdemų suokalbio visos buržuazinės partijos varė buržuazinės santvarkos stiprinimo politiką, kapitalistų ir buožių stiprinimo politiką. Žaidimas surogatiniu „demokratizmu“ buvo reikalingas buržuazijai pirmaisiais „nepriklausomybės“ metais, kai „demokratinė“ buržuazijos diktatūros iškaba turėjo apgauti revoliucines mases. Kai tik buržuazija pasijuto stipriau, ji išmetė į šiukšlyną „demokratizmo“ kaukę ir visos „demokratinės“ partijos padėjo jai įvesti fašistinę diktatūrą. Kitaip ir būti negalėjo. HITLERIO TARNYBOJE Buržuazinės partijos, pradėjusios savo „valstybinę“ veiklą nuo bendradarbiavimo su kaizeriniais okupantais 1915—1919 m. m., savo gėdingą kelią baigė tarnaudami hitleriniams budeliams. 1938 m. gale Klaipėdoje, tada jaa buvusioje visiškoje hitlerinių smogikų valdžioje ir tik nominaliai dar pripažinusioje Lietuvos suverenitetą, visos buržuazinės partijos — liaudininkai, krikdemai, socialdemokratai, voldemarininkai — sudarė bendrą frontą, vadinamąjį „žygininkų bloką“. Senieji draugai vėl susitiko — šį kart gestapo prieglobstyje, vadovaujant atviriesieme hitlerinės Vokietijos agentams — voldemarininkams. Visų buržuazinių grupių „draugystė“ dar labiau sustiprėjo, Lietuvoje paskelbus tarybų valdžią. Tuo metu, kai darbo masės aktyviai įsijungė į naujos laisvos Lietuvos kūrimo darbą, reakcingiausi visų buržuazinių partijų elementai, fašistai ir „demokratai“ susijungė į vieną frontą. Pasivadinę bendru „nacionalistų“ vardu, jie su gestapo pagalba organizavo Lietuvoje diversantų grupes, kurios turėjo palengvinti būsimą hitlerinių grobikų žygį Lietuvoje.


Vakar visoj Lenkijoj įvyko seimo rinkimai. Rinkimai ėjo nuo 9 val. ryto iki 9 val. vakaro. Balsavimo teisę turėjo 15 milionų piliečių. Bet jau anksčiau buvo žinoma, kad valdžios įstaigos atėmė balsavimo teisę iš labai didelio skaičiaus gudų ir ukrainiečių. Kai kuriose apygardose nebuvo leista balsuoti nuo 25 iki 50 nuoš. nelenkų. Tokiomis aplinkybėmis, aišku, nelenkai Lenkijos seime negalės turėti tiek atstovų, kiek jiems tektų sulig gyventojų skaičium. Okupuotosios Lietuvos lietuviai ir per šiuos rinkimus savo kandidatų sąrašų nestatė. Tiktai Švenčionyse okupantai išstatė vieną fiktyvį lietuvių sąrašą, tačiau lietuviams šio sąrašo pobūdis buvo išaiškintas, todėl vargu ar už jį kas nors bus balsavęs. Iš viso rinkimuose dalyvavo trys grupės: pilsudskininkų (vyriausybės partijos), opozicija ir tautinės mažumos. Rinkimų obalsis buvo: už ar prieš Pilsudskį. Tautinės mažumos savo rinkimų agitacijoj šį momentą ne taip ryškiai pabrėžė. Joms pirmoj vietoj ėjo tautiniai reikalai. Ligšiol Varšuvoj gauta žinių apie rinkimų į seimą vaisius iš 17 rinkimų apygardų. Iš 101 mandatų – vyriausybės blokas gauna 34, nacionaldemokratai – 14, Vitoso partija – 4, socialistai – 11, žydai – 3, ukrainiečiai – 6 (kai kurios žydų ir ukrainiečių srovės į mažumų bloką neįėjo), mažumų blokas – 11, komunistai – 4. Pačioj Varšuvoj vyriausybės blokas gaus 5 mandatus, nacionalistai – 3, komunistai – 2, žydai – 2, socialistai – 1 ar 2 mandatus.


Pamiršus sovietmečio blogybes, perdedami šiandienos trūkumai, - sako Algimantas Kabaila iš Australijos

Labai gražiai apie kai kurių lietuvių nuotaikas pasakė ponia Živilė. Lietuvos Atgimime dalyvavo visi, veik be išimties. Bet kai kuriems pritrūko valios kopti į tą paskutinį laiptą ir nuoširdžiai priimti Lietuvos nepriklausomybę su visais jos pliusais ir minusais, su laisvėmis ir pareigomis. Todėl tie žmonės, greičiausiai nesąmoningai, ir gina sovietinę sistemą. Ir tai pasireiškia kažin kokia užmarštimi, keistoku atminties susilpnėjimu. Štai viena maloni moteris, lankydamasi Kanberoje, prisispyrusi teigė, kad Lietuvoje nebuvo jokių stygių. Tarytum lankydamiesi Lietuvoje dar 1989 metais, mes kartu su giminėmis nestovėjome eilėje, kad gautume kažkokios skalbimo košės, nes tuomet muilo normalioje krautuvėje visai nebuvo galima nusipirkti. Sovietinis gyvenimas buvo keistų keisčiausias skurdas. Net Sovietų Sąjungos sostinėje Maskvoje tais p. A.Brazausko išgarbintais 1989 metais prie pat Kremliaus pats mačiau, kad žmonės stovėjo didžiulėse eilėse, nes krautuvėje buvo “išmetama” šlapių dešrų. O buvęs Lietuvos Prezidentas teigė, kad dar 10 metų praeis, kol Lietuva pasieks tokią ekonominę gerovę, kokia buvo tais jo “aukso” metais. Blogybių užmarštis kartais pasiekia visiškai juokingą lygį. Vilniuje viena artima giminaitė, vardu Milda, pasikvietė mudu su Vida pažiūrėti “Pilėnų” operos. Su malonumu klausėmės tos gana gerai iš plokštelių pažįstamos operos. Joje kadaise buvo įkištas slaviškas, turbūt rusiškas veikėjas, kaip tais laikais buvo privalu daryti, kad meno kūrinys galėtų išvysti dienos šviesą ir nebūtų įvertintas kaip nacionalistinis ar drumsčiąs sovietinės liaudies ramybę. To veikėjo vardas buvo Alioša Popovičius, ir “Pilėnuose” buvo arija apie jį su maždaug tokiais žodžiais: “joja Alioša Popovičius, joja jaunasis bogatyrius”. Man tos arijos žodžiai įstrigo atmintyje kaip tik dėl to “naujadaro” - bogatyrius. Turėjau net pasiteirauti rusų kalbą mokančiųjų, ką reiškia “bogatyr”. Na, dabartinėje versijoje Alioša Popovičius pakeistas Rūteniu, o arijos apie “jaunąjį bogatyrių” operoje nebėra. Manytume, kad visai malonu pastebėti, jog svetimųjų primestos nereikalingos rusiškos priemaišos išmestos iš tikrai lietuviškos patriotiškos operos. Anaiptol! Milda visai negalėjo prisiminti jokio rusiško veikėjo “Pilėnuose” ir per visą pertrauką nieko kito ir nekalbėjo, tik apie tai, kad “Pilėnuose” jokio Aliošos Popovičiaus išvis niekad nebuvo… Taigi vieni neprisimena paprastų prekių bei reikmenų stygiaus, kitų atmintyje dingęs Lietuvos rusinimas. Ne bet koks paprastas rusinimas, bet subtilus, įkišantis ką nors rusiško į kiekvieną didesnį meno kūrinį, vadovelį, net tokių“neutralių” dalykų, kaip matematikos. Tarytum daugiausia matematikos teoriją išplėtojo koks nors Petrovas ar kitas ruselis. Tie, kurie neprisimena tokių paprastų ir kasdienių trūkumų bei spaudimo, yra visiškai nepajėgūs prisiminti baisiųjų Lietuvos tragedijų - masinių trėmimų, žvėriško žiaurumo susidorojant su Lietuvos ginkluota rezistencija, partizanais. Tarytum jų kūnai nebuvo mėtomi aikštėse, turgavietėse ir visaip niekinami. Kontrastai Neatsimenant praeities blogybių, pasidaro labai ryškūs dabarties trūkumai. O jų nestokoja dar tik tebeatsikuriančioje jaunoje valstybėje, kurioje sovietinio galvojimo paveldas vis išlenda. Paviešėjus kurį laiką Lietuvoje lengva susidaryti įspūdį, kad daug lietuvių yra tikri zirzekliai. Ir kuo turtingesnis toks žmogus, tuo labiau skundžiasi! Štai Vidos giminaitis Artūras. Prieš porą metų pasistatė didelį mūrinį namą dideliame sklype. Namas dviaukštis, kieme garažas keliems automobiliams. Tiesa, namas dar ne visai įrengtas. Kaimynystėje dar gražesnis namas: kelių aukštų, su plaukimo baseinu, aukšta metaline tvora, ir… dideliu ir piktu šunimi. O kaip skundesi Artūro žmona: va, kaip jie gražiai įsirengė, o mūsų namas dar neįrengtas, nors abu dirbame. Tiesą sakant, tame Kauno priemiestyje visus namus tiktų vadinti pilaitėmis, o ne namais. Na, užtat čia visi ir skundžiasi! Lankėmės pas Švenčionių krašto buvusius tremtinius, politinius kalinius ir partizanus. Vida susirašinėjo su jų skyriumi, tad jie mus pasikvietė į Švenčionėlius, į jų kultūros namus. Mus ten nuvežė Jonas. Beje, vežė labai gerai išlaikytu savo 10 metų senumo “Audi 180” automobiliu. Švenčioniškiai pasitiko mus su išausta juosta, armonikos muzika ir nedideliu choru. Nuostabiai gražiai jie dainavo, ypač Sibiro tremtyje sukurtas dainas. Aišku, šie žmonės, perėję kryžiaus kelius, gyvena ne Kauno pilaitėse. Bet jie nesiskundžia, svečius pavaišino namuose gamintu sūriu ir sviestu, kurį sumušė viena moteris, turinti savo karvę. Su dėkingumu prisiminė kuklius siuntinėlius, kuriuos Vida jiems kartais siuntinėjo. Nesiskundė ir Kazimieras su žmona Aldona. Jie ūkininkai, turi karvę, arklį, kelis paršus ir keliolika vištų. Gyvena jie netoli Aiseto ežero, prie pat Labanoro girios. Ten pokaryje vyko didelės ir ilgos Lietuvos partizanų ir stribų kautynės, dar ir dabar galima rasti sudegintų sodybų liekanas. Tik niekas nebežino, kurios jų buvo partizanų giminių, kurios stribų. Kazimieras tada buvo jaunas vyras, bet jis apie tuos laikus nekalba, tik kartais savotiškai pajuokauja. Nieko negirdėjau džiaugiantis, kad nebegresia tremtis į Sibirą ar kitus tolimus “didžiosios tėvynės” pakraščius. Užtat girdėjau daug ką nusiskundžiant, kad kelionės užsienin brangios. Niekas nebeprisimena, kaip ilgai reikėdavo laukti, kad valdžia ir partija duotų paskyrą “Žigulius” nusipirkti. Bet daug kalbama, kad veik visi automobiliai yra pavažinėti, o ne naujutėlaičiai, kad benzinas brangus, nors Vokietijoje jis veik dukart brangesnis. O modernios degalinės savo architektūra ir paslaugomis pralenkia Australijos degalines. Nebereikia iš anksto sumokėti už pasirinktą kiekį kuro ir tik tada piltis tą kurą, kaip “geraisiais” sovietiniais laikais. Pavojų grėsmė Dėl geografinės padėties Lietuvai visad kildavo ir kils išorinių pavojų. Po Sovietų Sąjungos sugriuvimo Rusija yra visokeriopai nusilpusi. Jos nestiprino nei karas Afganistane, nei karo pralaimėjimas Čečėnijoje. Be to, Rusija nusiaubta ir toliau siaubiama savos mafijos, kuri išsivystė iš sovietinės nomenklatūros. JAV išliko vienintelė pasaulio supervalstybė. Savo ruožtu NATO, remiama JAV, yra pranašesnė už Rusijos karines jėgas. Tad galima būtų tikėtis, kad Lietuva ir kitos Baltijos valstybės nebus Rusijos vėl okupuotos. Bet yra ir kitų išorės pavojų. Štai Gudijoje (Baltarusijoje) viešpatauja keistuolis diktatorius, save vadinantis prezidentu. Kaip gerai žinome, jis neseniai nusprendė, kad svetimų kraštų ambasadų miesto dalį būtų patogu prisijungti prie prezidento miesto dalies. Šį keistoką sprendimą nesivaržydamas ėmėsi vykdyti, nekreipdamas dėmesio į diplomatų protestus bei didžiųjų valstybių ambasadorių atšaukimus. O tai yra stipriausi taikingi diplomatiniai protestai. Dažnai išgirstame sakant, kad Lietuva su niekuo nebus pajėgi kariauti. “Nebent su Latvija”, - sako karinių pajėgų kritikai. Bet tai labai trumparegiška galvosena. Pirmiausia reikia neužmiršti, kad kaimyninėje Gudijoje gali bet kuriuo laiku kilti visiška suirutė ar net civilinis karas. Ir vienu, ir antru atveju Gudijos karinės pajėgos, gal net remiamos kai kurių Rusijos jėgų, gali bandyti įsiveržti į Lietuvą. Jei Lietuvos gynyba būtų silpna, tai tokios jėgos mielai okupuotų Lietuvą ir prisijungtų ją prie Gudijos ar kitos kokios nors sąjungos. Kam Lietuvai kariuomenė? Gynybinių pajėgų reikalingumą gana gerai nusakė Lietuvos užsienio reikalų ministras A.Saudargas. Tinkamos gynybos pajėgos padaro mažesnio krašto užgrobimą brangiu žingsniu. Jei tokio potencialaus užgrobimo kaina per didelė, užpuolikas tokio žingsnio nežengs. Tad Lietuvos gynybinis pajėgumas yra pirmaeilės svarbos dalykas. Jis gali būti nesvarbus tik tiems žmonėms, kuriems nesvarbi ir Lietuvos nepriklausomybė. Gal net nepageidautina. Be to, Lietuvos gynybinės pajėgos labai svarbios jos siekiui įstoti į NATO. NATO iš esmės yra karinės gynybos sąjunga, ir į ją norima priimti tik pajėgius narius, kurie kolektyviai galėtų apginti visus jos narius. Kilus pavojui, Lietuva galėtų turėti karinėse pajėgose apie 300 000 žmonių. Jei jie būtų tinkamai parengti, tinkamai ginkluoti, aukštos moralės ir vadovautųsi stipriais patriotiniais jausmais, tai būtų ir rimtas priešas, ir geras sąjungininkas. Tokios parengties pasiekti nelengva, bet nėra neįmanoma. Ginkluotę, nors gal ne pačią moderniausią, bet pakankamai gerą, padėtų įsigyti, o gal net ir dovanotų geranoriškai nusiteikę kraštai. Reikia tik jiems įrodyti, kad Lietuva yra tinkama potenciali sąjungininkė. Dabartinis Lietuvos Prezidentas yra Amerikos lietuvis. Pirmą kartą Europos istorijoje nuolatinis Amerikos gyventojas tapo Europos valstybės vadovu. Jei jis pasižymės ne medalių dalijimu, o politiniu sumanumu, tai turėtų papildyti Lietuvos gerą įvaizdį Amerikoje. Krašto apsaugos viceministras yra JAV atsargos pulkininkas Jonas Kronkaitis. Kariuomenės generalinis inspektorius - irgi Amerikos lietuvis, JAV atsargos pulkininkas Algimantas Garsys. Tai, be abejo, didelis pliusas Lietuvai siekiant įstoti į NATO. Tarnaujantys Lietuvos labui - ne “užsieniečiai” Be išorinių pavojų, yra ir vidiniai. Prie jų priskirtini ir sunkumai, vykdant karinių pajėgų reformą, kuriuos patiria jau paminėti Amerikos lietuviai, dedantys daug pastangų, kad Lietuvos karinės pajėgos atitiktų aukščiausius pasaulinius standartus. Deja, šie ir kiti nuolat dabar gyvenantys Lietuvoje iš Amerikos atvykę lietuviai, einantys sunkias ir aukštas pareigas, dažnai yra vadinami “užsieniečiais”. Žmonės, palikę patogų, savo darbu užtarnautą gyvenimą ir ryžęsi tarnauti Lietuvos labui, nusipelno daugiau negu būti vadinami užsieniečiais. Liūdnas netolerantiškumo pavyzdys. Žinoma, į tokį pravardžiavimą užsieniečiais reikia nekreipti per daug dėmesio. Bet jis simptomatingas kitoms nuotaikoms. Ar verta lyginti obuolius su bulvėmis? Lietuvos kariuomenėje dauguma karininkų yra buvę sovietiniai karininkai. Kai kas teigia, kad tai esą nesvarbu, nes ir 1918 metais kariuomenę kūrė ir jai vadovavo lietuviai, buvę Rusijos caro armijos karininkai. Bet toks palyginimas labai klaidina. Prieš karą besikuriančioje Lietuvoje tie lietuviai karininkai kovojo už Lietuvos nepriklausomybę. Rusijoje šeimininkaujantys bolševikai jiems buvo dvigubi priešai: Lietuvos priešai ir caro kariuomenės “baltųjų” karininkų priešai. Dabar padėtis visai skirtinga. Tiesa, Rusija neva nusikratė komunizmo, bet ji pasiskelbė Sovietų Sąjungos tarptautinių teisių ir pozicijų paveldėtoja. Rusija moka pensijas sovietų armijoje tarnavusiems karininkams. Rusijos karių uniformose tebeegzistuoja sovietiški simboliai, pavyzdžiui, raudona penkiakampė žvaigždė. Daug buvusių sovietų karininkų su neslepiama nostalgija prisimena, kad Sovietų Sąjungos karinės pajėgos buvo tolygios kitų supervalstybių pajėgoms. Tad lyginti 1918 metų lietuvių - buvusių caro Rusijos karininkų nuostatas su buvusių sovietų karininkų nuostatomis yra visai netikslu. Tai tas pats, kaip lyginti obuolius su bulvėmis.


Bukarešte rugsėjo 19 d. įvykusiame mitinge G. Georgiu-Dežas savo kalboje pažymėjo, kad VDR delegacijos vizitas virto karšta ir galinga demonstracija, kuri parodė neišardomą draugystę ir sąjungą, siejančią RLR ir VDR tautas, kurias įkvepia bendri interesai ir tikslai – pastatyti socializmą ir ginti taiką, praneša agentūra Adžer-pres. Pabrėžęs, kad RDP ir VVSP laikosi vieningų pažiūrų visais pagrindiniais komunistinio judėjimo ir dabartinio tarptautinio gyvenimo klausimais, G. Georgiu-Dežas toliau pasakė, kad išsaugoti taiką – pagrindinis mūsų dienų klausimas. Tačiau, pareiškė jis, agresyvūs JAV sluoksniai, remdamiesi Vakarų Vokietijos militaristais ir kitais Šiaurės Atlanto bloko sąjungininkais, toliau vykdo politiką, kurios tikslas plėsti ginklavimosi varžybas ir didinti tarptautinį įtempimą. Rumunija taip pat, kaip ir kitos socialistinės valstybės, yra tos nuomonės, kad tikriausias būdas karo grėsmei pašalinti ir tvirtai taikai užtikrinti – tai visuotinis ir visiškas nusiginklavimas. Mūsų šalies vyriausybė, pabrėžė G. Georgiu-Dežas, visiškai remia Tarybų Sajungos ir VDR vykdomus iniciatyvinius žygius ir veiksmus susijusioms su Vokietija ir Vakarų Berlynu problemoms taikiai sureguliuoti. Daugelio valstybių vadovai, žymūs politiniai veikėjai, plačioji įvairių žemės rutulio šalių visuomenė, pasakė jis, dabar yra tos nuomonės, jog realistinė pažiūra į Vokietiją liečiančių klausimų sprendimą įmanoma tiktai vadovaujantis istoriniu faktu, kad gyvuoja dvi Vokietijos valstybės ir kad seniai atėjo laikas pripažinti šias valstybes ir jas priimti į Suvienytųjų Nacijų Organizaciją. Mūsų šalys ir ateityje stengsis, kad visos valstybės, priklausiusios antihitlerinei koalicijai, dalyvautų sudarant Vokietijos taikos sutartį. Tačiau jeigu Vakarų valstybės atkakliai remsis nekonstruktyvia pozicija, kurią jos užima iki šiol, tai socialistinės valstybės pasirašys taikos sutartį su Vokietijos Demokratine Respublika su visais iš to kylančiais padariniai


Japonijos darbo žmonių demonstracija Tokio mieste

TOKIO, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Šiandien daugiau kaip 30 tūkstančių. Tokio municipalinių įstaigų ir įmonių darbininkų bei tarnautojų išėjo į demonstraciją, reikalaudami nedelsiant padidinti darbo užmokestį. Raudonomis profsąjungų vėliavomis nešini demonstrantai pražygiavo miesto gatvėmis. Hibijos parke Ivyko mitingas, kurio dalyviai priėmė eilę rezoliucijų, atspindinčių darbo žmonių reikalavimus.


Svarbiausias taikos palaikymo ir stiprinimo klausimas

N. Chruščiovo laiškas VFR kancleriui K. Adenaueriui

Gruodžio 24 d. TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas nusiuntė VFR federaliniam kancleriui K. Adenaueriui laišką, kuriuo atsakoma į kanclerio laišką dėl incidentų Vakarų Berlyno ir VDR pasienyje. Man kelia didelį susirūpinimą, rašo N. Chruščiovas, padėtis, susidariusi Vakarų Berlyne ir tai, kad šio miesto ir Vokietijos Demokratinės Respublikos pasienyje, vyksta labai apgailestautini incidentai. Šnipinėjimas, visokios diversijos, neregėto masto valiutinė ir kitokia spekuliacija, o pastaruoju metu provokacijos prie Vakarų Berlyno sienų su VDR – visa, kas galima ir negalima, buvo vykdoma iš Vakarų Berlyno, siekiant pakirsti socialistinę santvarką Vokietijos Demokratinėje Respublikoje ir kitose šalyse, pažeisti taiką. Kaip žinoma, nurodo Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas, VFR neturi absoliučiai jokių teisių į Vakarų Berlyną. Tačiau federalinė valdžia užtvindė šį miestą savo oficialiomis ir neoficialiomis įstaigomis, visų rangų ir visokio plauko valdininkais. Federalinė vyriausybė čia surengė gėdingą „Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimo“ teismą. Vien šis faktas aiškiau už žodžius rodo visų įvykių pobūdį. Kreipdamasis į VFR kanclerį, N. Chruščiovas pažymi: „Kaip matyti, Jums svarbu ne Vakarų Berlyno gyventojų interesai, o siekimas naudoti šį miestą priešiškai veiklai prieš Tarybų Sąjungą, VDR ir kitas socialistines šalis“. Faktai rodo, pabrėžia N. Chruščiovas, kad federalinė vyriausybė pradeda nejučiomis ruošti vokiečius minčiai apie galimą brolžudišką vokiečių karą prieš vokiečius. TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas pažymi, kad vienintelė galimybė padėčiai iš pagrindų pagerinti ir visiems laikams užkirsti kelią pavojingiems incidentams – tai pasirašyti Vokietijos taikos sutartį ir normalizuoti, kaip tik normalizuoti, padėtį Vakarų Berlyne. Tai reiškia likviduoti atgyvenusį okupacinį režimą, kuriuo faktiškai ten dangstoma NATO bazė, suteikti Vakarų Berlynui laisvojo miesto statusą, suteikti jam efektyvias tarptautines garantijas. Taip pat reikia nutraukti ardomąją veiklą iš šio miesto prieš socialistines valstybes. Vakarų Berlyne, toliau sako N. Chruščiovas, būtų galima kurį laiką turėti, jeigu reikia, kariuomenę. Tarybų Sąjungos vyriausybė siūlo, kad Vakarų Berlyne esanti kariuomenė neatstovautų NATO šalims, kad NATO vėliava Vakarų Berlyne būtų pakeista Suvienytųjų Nacijų Organizacijos vėliava ir kad SNO prisiimtų ten tam tikrus tarptautinius įsipareigojimus ir funkcijas. Palikti dabartinę nenormalią padėtį Vakarų Berlyne nepakeistą būtų tolygu sąmoningai siekti rimtų tarptautinių komplikacijų. N. Chruščiovas nurodo, jog Vokietijos Demokratinė Respublika pateikė protingus pasiūlymus, kad išskirtos vokiečių šeimos galėtų bendrauti. Bet šiuos pasiūlymus, rašo Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas, atmetė Vakarų Berlyno valdžia, „o Jūsų paties įtaka šiuo klausimu buvo ne tokia jau maža. Taigi ir Jums tenka atsakomybė už tai, kas vyksta“. „Savo politika, kuria siekiama didinti įtempimą ir stumti pasaulį į naujus konfliktus, toliau sakoma laiške, Jūs keliate pavojų milijonų žmonių gyvybei“. Įvykiai Karibų jūros rajone kuo aiškiausiai parodė, kiek dar daug pavojų tykoja pasaulį ir kokių dar reikia didžiulių pastangų, kad būtų užkirstas kelias karo katastrofai ir kad būtų išsaugota taika. Tačiau tomis neramiomis dienomis iš VFR sostinės Bonos nepasigirdo nė vieno raginimo likviduoti konfliktą pusiu kompromisu ir gera valia. VFR vyriausybė stengėsi faktiškai įstumti JAV į kampą, iš kurio nebūtų kitokios išeities, kaip ginkluotas valstybių susirėmimas. Kas kartą, pažymi N. Chruščiovas, kai atsiranda prošvaisčių, įgalinančių suartinti pusių požiūrius, VFR vyriausybė pradeda šaukti ir triukšmauti apie „kapituliavimą“, ir kone apie Vakarų valstybių „išdavystę“, griebiasi visokiausių pašėlusių kombinacijų, kad tik sužlugdytų didžiųjų valstybių susitarimus ir neatrišamu mazgu suveržtų jų prieštaravimus. Jūsų akivaizdoje Vokietija jau du kartus buvo sukėlusi pasaulinius karus. Ką gi, Jūs ieškote dingsties sukelti trečiajam? – klausia N. Chruščiovas. Dabar milijonai ir milijonai žmonių visuose pasaulio kampeliuose supranta, kad neleistina, nežmoniška sukelti termobranduolinį karą. Dabar daugiau, negu bet kada, reikia stengtis užgesinti galimus valstybių konfliktų židinius. Vienas svarbiausių pirmaeilių uždavinių, iškilusių ryšium su tuo valstybių vyriausybėms, – taikiai sureguliuoti Vokietijos klausimą ir šiuo pagrindu normalizuoti padėtį Vakarų Berlyne. Kalbama apie svarbiausią klausimą palaikyti ir stiprinti taiką. Todėl joks šantažas ir jokie grasinimai negali sustabdyti pusiaukelėje taikingųjų jėgų, kovojančių už tai, kad Vokietijos klausimas būtų taikiai sureguliuofas. „Savo laišką Jums, ponas kancleri, rašo N. Chruščiovas, norėčiau baigti, pareikšdamas viltį, kad Jūs taip pat imsitės gero darbo taikos ir tautų saugumo labui, nes, jeigu bus sukeltas karas, kurio siekiama Jūsų dabartiniu politiniu kursu, tai VFR sudegs kaip žvakė pačiomis pirmosiomis šio karo valandomis. Tai turi būti Jums aišku


Birželio 30 d. Kaune įvyks visuotinis tautininkų sąjungos skyrių suvažiavimas. Šiam suvažiavimui tenka kreipti ypač daug dėmesio dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia suvažiavime turi būti plačiai apsvarstyti ir išaiškin tautininkų ideologijos ir politinės programos svarbausieji klausimai. Drauge turės būti nušviesti tautininkų santykiai su esamąja Lietuvos vyriausybe, su jos vidaus ir užsienio politika ir santykiai su kitomis politinėmis organizacijomis. Suvažiavimo reikšmė dar padidėjo tuo, kad dabar tautininkų srovės žmonės turi mūsų valstybės vairą savo rankose. Atsižvelgdami į visą tautininkų suvažiavimo didelę svarbą mes duosime visą eilę straipsnių svarbiausiais valstybės ir tautininkų organizacijos klausimais, kurie suvažiavime turės būti sprendžiami. Šiandie pakalbėsime tik bendrai apie tautininkų ideologijos pagrindus. Tautininkų politinė organizacija – Tautininkų Sąjunga, – žinoma, tur panašumo ir į kitas politines organizacijas arba partijas. Tačiau būtų klaidinga manyti, kad Tautininkų Sąjunga yra paprasta politinė partija, kaip ir visos kitos Lietuvos politinės partijos sukurtos ar tai luominiais ir socialiniais tikslais, ar religinio (teigama ir neigiama prasme) gyvenimo reikalavimais. Lietuvos Tautininkų Sąjunga yra politinė organizacija sui generis. Nuo kitų politinių partijų ją skiria ne tik pats pavadinimas. Tautininkai nesivadina partija, nes jie nenori apimti tik kurią nors mūsų tautos dalį (pars) – jie nori apimti visos tautos, visų gyventojų luomų reikalus. Kitos Lietuvos politinės partijos yra sukurtos socialiniais ir luominiais tikslais. Socialdemokratai pripažįsta tik turto neturinčius darbininkus ir tai dar klasiškai susipratusius. Vadinasi, jie nepripažįsta tų darbininkų, kurie nėra priėmę socializmo mokslo, pavyzdžiui, kurie yra krikščionys arba tautiškai susipratę. Valstiečiai liaudininkai pripažįsta tik smulkiuosius ūkininkus ir darbninkus, kurie yra nusistatę prieš katalikų bažnyčią ir prieš krikščioniškąjį tikėjimą bendrai. Krikščionys demokratai pripažista tik tuos lietuvius, kurie eina išvien su katalikų bažnyčia ir nesutinka su socialistais bei liberalais. Ūkininkų sąjunga stengiasi apimti tik krikščioniškai nusiteikusį ūkininkų luomą, visai nesirūpindama darbininkų reikalais. Vis tai yra partijos, kurios rūpinasi dalimis, bet neapima visumos. Tautininkų Sąjunga pirmiausia tuo ir skiriasi nuo kitų politinių partijų, kad ji nori apimti visą mūsų tautą. Jai rūpi vieninga, savo tarpe nesivaidijanti, kultūringa lietuvių tauta. Jai mielas yra tautiškai susipratęs kiekvienas ūkininkas ir darbininkas, pirklys, amatininkas ir pramonininkas, galvos ir rankų darbininkas. Ji vadovaujasi ne klasių bei luomų kovos dėsniais, bet tautiečių solidarumu. Ji nenori, kad tą solidarumą naikintų turtų nelygybė, tikėjimo pažiūrų skirtumai, ar mokslo bei išsilavinimo cenzas. Išeidami iš tokių tautos solidarumo reikalavimų, tautininkai nenori pramanyti jokios naujos religijos. Jie įvertina ir pagerbia tą religiją, kurią tautos daugumas išpažįsta, būtent, katalikų tikėjimą ir jų bažnyčią. Bet, norėdami apimti ir kitų tikėjimų lietuvius, tautininkai moka pagerbti ir jų tikybas, nors jos Lietuvoje ir mažiau išsiplatinusios. Tautininkai gerai supranta, kad tauta turi turėti amžiną religijos idealą, jie supranta, kad kiekvienam žmogui jo religiniai įsitikinimai yra šventi, ir todėl jų negalima įžeidinėti, jų negalima niekinti. Todėl tikėjimui tautininkai laiduoja laisvę ir gina jį nuo visokių netolerancijų pasikėsinimų. Pripažindami tikėjimui ir valstybėje esamos bažnyčioms visišką laisvę, tautininkai iš kitos pusės nemato jokio reikalo varžyti sąžinę ir teisę tų lietuvių, kurie tikėjimo yra išsižadėję. Lengva suprasti, kad dėl šitokių pagrindinių tautininkų nusistatymų prieš juos nekyla nė vienas atskiras luomas, kad jiems nereiškia nepasitikėjimo nė viena Lietuvoje esanti religija. Tai tautininkus, be abejo, labai sustiprina, ir susipratusių gyventojų tarpe jiems sukelia vis daugiau ir daugiau simpatijų. Iš kitos pusės taip pat nėra sunku suprasti, kodėl dabartiniu metu visos kitos Lietuvos politinės partijos yra griežtai pasisakiusios prieš tautininkus. Šio priešingumo priežastis glūdi abiejų pusių visai skirtingose pažiūrose į politinių organizacijų tikslus. Partijoms rūpi tautos suskaldynas atskirais luomais, net atskiromis profesijomis, o tautininkams rūpi visos tautos suvienijimas bendram kultūros idealui. Partijos mato Lietuvos gerovę juo didesniame susiskaldyme, t. y. juo daugiau partijų Lietuvoje bus, o tautininkai nori, kad tų partijų būtų kuomažiausia. Lietuvos seimas iš 13 partijų tautininkams atrodo monstrum. Iš tokio tautininkų politinio nusistatymo išeina, kad jie ir į kitų partijų žmones pirmiausia žiūri ne kaip į savo priešininkus, bet tik kaip į lietuvius tautiečius. Jei tautininkai kovoja su kitomis partijomis, tai nereiškia kad jie fanatikai, netolerantai kitų įsitikinimų žmonių atžvilgiu. Žiūrint į dalyką iš esmės, tautininkai politinėje arenoje lengvai galėtų apsieiti be kovos šūkių. Jų laimėjimas turėtų eiti ne kitų politinių srovių naikinimo sąskaita, bet savo srovės stiprinimo keliu. Gerai išplečiant tautininkų ideologijos pagrindus, plačiai išaiškinant jų politinę ir socialinę programą, galima labai daug sekėjų patraukti. Juk kas gali būti aukštesnio ir tauresnio kiekvienam geros valios lietuviui, jei ne savo tautos meilė, jei ne visų tautiečių susiklausymas ir solidarumas? Lig šiol apie tautininkų organizaciją ir jų ideologiją dažnai buvo skleidžiama įvairių nesąmonių, skelbiant, kad tautininkai tai yra stambiųjų ūkiinkų ir bendrai buržuazijos padaras, kuriems taip pat kaip ir kitų partijų žmonėms rūpi partikuliariniai interesai. Nemaža pasitaikė ir atskirų tautininkų, su šios srovės ideologija ir politiniais tikslais mažiau susigyvenusių, kurie kartais patys įnešdavo neaiškumo, ir aukštus tautininkų idealus aptemdydavo. Bet tautininkų ideologijos kūėjai Lietuvoje buvo ir tebėra Basanavičius, Petras Vileišis, Jonas Šliūpas, Tumas-Vaižgantas, Maironis ir ryšiausias tautininkas – gerbiamasai Ananas Smetona. Šių tautos sūnų pasėtoji sėkla yra vaisinga. Jų tautiniais dealais yra persiėmusi visa eilė jaunesniu – irgi garbingų tautininkų. Dabar tenka tiktai suvažiavimuose šių pranokėjų ir vadų idealus tinkamai suprasti, formuluoti, kaip dabartinio gyenimo reikalai parodo, ir vykdyti. Čia iškeltomis mintimis, be abejo turės susidomėti laukiamasis suvažiavimas.


Seimo Pirmininkas paskelbė deklaracijos projektą, vertinantį okupacinį komunistinį režimą

Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis, kalbėdamas Seimo iškilmingame posėdyje, skirtame Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 50-mečiui paminėti, paskelbė Seimo deklaracijos projektą. Jame vertinamos komunizmo ir buvusio komunistinio okupacinio režimo struktūros. Seimo Pirmininkas tikisi, kad deklaracijos projekto pagrindu galėtų būti priimtas įstatymas. Beje, V. Landsbergis jau yra įregistravęs įstatymo projektą “Dėl komunizmo vertinimo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo aukštųjų pareigūnų dabartinių valstybinių pareigų sferos apibrėžimo”. V. Landsbergis sakė esąs įsitikinęs, kad užpildydama ligi šiol buvusią teisinę spragą Lietuva “stos į kitų nuo komunizmo kentėjusių, išsivadavusių ir sugebančių tą praeitį vertinti šalių gretą”. V. Landsbergio pateiktas deklaracijos projektas skelbia, kad komunistinis totalitarinis SSRS režimas, prievarta įvestas šios šalies 1940-1941 m. ir 1944-1990 m. okupuotoje Lietuvoje, buvo nusikalstamas jo vykdytojų veiksmais ir siekiais. Deklaracijos projekte pažymima, kad moraliai ir politiškai atsakingas už netektis, skriaudas, ir nuostolius, kurių patyrė žmonės ir tauta SSRS okupuotoje Lietuvoje, yra buvusios vadinamosios Lietuvos SSR administravimo struktūrose svarbiausią politinį vaidmenį vaidinęs VKP(b)LKP bei SSKP-LKP Centro komitetas. SSKP-LKP vadovybės ir jos parankinių - totalitarinio režimo represinių struktūrų moralinis ir teisinis įvertinimas yra, kaip sakoma deklaracijos projekte, būtina ir neišvengiama sąlyga siekiant šalinti okupacinio komunistinio režimo padarinius. “Šių buvusio okupacinio komunistinio režimo Lietuvoje aktyvių politinių bendradarbių (kolaborantų) tinkamumo aukštoms valstybės pareigoms apribojimas įstatymais yra demokratinio atsinaujinimo reikmę”, - sakė V. Landsbergis. Projektą komentuoja parlamentarai LDDP frakcijos Seime seniūnas Česlovas Juršėnas neabejoja, kad Seimo Pirmininko Vytauto Landsbergio parengtas ir įregistruotas įstatymo projektas “Dėl komunizmo vertinimo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo aukštųjų pareigūnų dabartinių valstybinių pareigų sferos apibrėžimo” yra taikomas jam, jo kolegai Liudvikui Sabučiui ir dar “kai kuriems asmenims”. Vertindamas įstatymą ”dialektiškai”, Č. Juršėnas teigia, kad jis pavėlavo devynerius metus. “Jei tas būtų buvę padaryta 90-aisiais metais, tai ir žmonės būtų supratę, ir tie, kuriuos įstatymas galėtų paliesti, būtų kitaip žiūrėję”, - sakė C. Juršėnas. Dabar į projektą, anot LDDP frakcijos seniūno, galima žiūrėti “kaip į sąskaitų suvedinėjimą po pralaimėtų prezidento rinkimų”. Seimo nario, krikščionio demokrato Algirdo Patacko nuomone, tokį įstatymą reikėjo priimti dar Sąjūdžio laikais. Per 10 metų, pasak A. Patacko, žmogus jau galėjo turėti ir “naują biografiją”. Jo nuomone, reikėtų įstatymo projektą taip pat parengti, kad būtų galimybė atsižvelgti į ”tą naują biografiją”. Konservatorių frakcijos narys Vytautas Cinauskas mano, kad reikėtų įstate diferencijuoti LKP CK narius. Kai kurie iš jų, pasak V. Cinausko, būdavo dirbtinai įtraukiami į CK narius, kad būtų sudaryta regimybė, jog ir traktorininkas, ir melžėja aktyviai dalyvauja valstybės gyvenime. V. Cinausko nuomone, teisės penkerius metus užimti valstybines pareigas Seime, Prezidentūroje, Vyriausybėje, teismuose, kariuomenėje ir švietimo institucijoje turėtų būti atimtos tik ideologinio, propagandinio baro darbuotojams. Tokiu būdu, pasak V. Cinausko, įstatymo projekte numatyti apribojimai apimtų tik labai nedidelę grupę žmonių, vykdžiusių ideologinį smurtą.


DE GOLIS REIKALAUJA PLATESNIŲ ĮGALIOJIMŲ

Vakar Paryžiuje įvyko nepaprastasis Prancūzijos ministrų tarybos posėdis, kuriam pirmininkavo generolas de Golis. Prancūzijos ministrų taryba pritarė eilei dekretų apie referendumo Alžyre sąlygas, laikinosios valdžios organizavimą ten, amnestiją ir teiseną Alžyre, ir paskyrė Kristianą Fuše Prancūzijos vyriausiuoju komisaru Alžyre. Prezidentas de Golis reikalauja sau naujų platesnių įgaliojimų. Šis reikalavimas pareikštas jo laiške parlamentui, kuris susirinko šiandien rytą nepaprastosios sesijos ryšium su Prancūzijos–Alžyro susitarimais Eviane. Savo laiške prezidentas pabrėžia, kokie svarbūs susitarimai dėl „ugnies nutraukimo“ ir dėl Alžyro apsisprendimo. Jis nurodo sunkumus, kurie „dabar atsiranda ir gali atsirasti ateityje ne tik toje srityje, kuri liečia daugelio žmonių padėtį ir daugelį daiktų, bet ir viešosios tvarkos bei valstybės saugumo srityje“. De Golis pareiškia, kad valstybės vadovas ir vyriausybė privalo turėti „priemonių išspręsti iki smulkmenų toms problemoms, kurios kils įgyvendinant“ susitarimus. Todėl jis pareiškia nutaręs „pateikti referendumui įstatymo projektą, kuriuo pritariama vyriausybės 1962 metų kovo 19 d. pareiškimams ir kuriuo leidžiama respublikos prezidentui ateityje pasirašinėti aktus dėl Prancūzijos ir Alžyro bendradarbiavimo, jeigu, įgyvendinus apsisprendimą, bus sudaryta nepriklausoma Alžyro valstybė, ir, pagaliau, – tol, kol tuo atveju Alžyre bus sudaryti Alžyro valstybinės valdžios organai, – Ministrų tarybos įsakymais arba dekretais imtis visų priemonių, susijusių su minėtų pareiškimų pritaikymu“. Nacionaliniame susirinkime, paskelbus respublikos prezidento laišką, ministras pirmininkas Debrė vyriausybės vardu padarė pareiškimą. Jis trumpai nušvietė Prancūzijos–Alžyro derybų istoriją ir Eviane sudarytus susitarimus.


Šiaulių Apskrities Valdybos apsileidimas.

Vasario 16 d. vakare visas Šiaulių miestas buvo gražiai papuoštas ir dailiai iliuminuotas. Ne tik valdžios, visuomenės ir privačios įstaigos buvo papuošę savo rūmus, bet ir paprastos krautuvėlės, kaip kuri galėjo ir išmanė, pasipuošė toms sukaktuvėms paminėti. Tiktai Šiaulių apskrities valdyba, kuri, rodos, turėjo duoti pavyzdį visam apskričiui, nė žvakutės languose nepastatė. Ten tamsa viešpatavo.


BUDAPEŠTAS, gruodžio 24 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Nepakarat“ šiandien spausdina Anglijoje esančių vengrų pabėgėlių laišką. Laiške rašoma, kad pabėgėliai pasielgė neapgalvotai, paklausę Vakarų radijo stočių propagandos. Tačiau dabar jie savo patyrimu įsitikino, kad toji propaganda melaginga, ir dabar imasi reikalingų priemonių grįžti į tėvynę.


Kaip praneša agentūra BTA, šiandien antroje dienos pusėje, vieningai pritaręs Ministrų tarybos pirmininko A. Jugovo pasiūlymui, Liaudies susirinkimas patvirtino Bulgarijos Liaudies Respublikos vyriausybę. Ministrų tarybos pirmininku patvirtintas Antonas Jugovas, Ministrų tarybos pirmininko pirmaisiais pavaduotojais Raikas Damianovas ir Georgijus Traikovas; Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojais – Ivanas Michailovas, Georgijus Cankovas, Stankas Todorovas (taip pat valstybinės plano komisijos pirmininkas) ir Zivkas Zivkovas; užsienio reikalų ministru – Karlas Lukanovas; vidaus reikalų ministru – generolas leitenantas Dikas Dikovas; liaudies gynybos ministru – generolas leitenantas Dobris Džurovas.


Vakar vakare Budapešte įvyko iškilmingas posėdis, skirtas Vengrijos nacionalinei šventei — kovo 15-ajai. Posėdį sušaukė Vengrijos Revoliucinė darbininkų valstiečių vyriausybė, Vengrijos darbininkų — socialistų partijos Centro komitetas, Vengrijos laisvųjų profsąjungų Visos Vengrijos sąjunga ir kitos visuomeninės organizacijos. Į posėdį susirinko sostinės fabrikų ir gamyklų darbo žmonės, mokslo ir kultūros veikėjai, darbo jaunimas, studentai, Vengrijos ginkluotųjų pajėgų atstovai. Susirinkusieji šiltai sutiko prezidiume pasirodžiusius vyriausybės narius su Janošu Kadaru priešakyje, Vengrijos Liaudies Respublikos Prezidiumo pirmininką Ištvaną Dobį, Valstybės susirinkimo pirmininką Šandorą Ronajų, Vengrijos darbininkų-socialistų partijos Centro Komiteto sekretorius Djulą Kalajų ir Karojų Kišą bei kitus žymius valstybės ir partijos veikėjus. Trumpa įžangine kalba iškilmingąjį posėdį atidarė VLR Prezidiumo pirmininkas Ištvanas Dobis. Pranešimą apie Vengrijos nacionalinę šventę — kovo 15-ąją padarė Vengrijos darbininkų - socialistų partijos Centro Komiteto sekretorius ir kultūros ministras Djula Kalajus. Baigdamas savo kalbą, Djula Kalajus paskelbė sveikinimo šūkį 1848—1849 metų revoliucijos revoliucinio įpėdinio — Vengrijos darbininkų-socialistų partijos ir Revoliucinės darbininkų-valstiečių vyriausybės garbei, didžiojo socializmo reikalo pergalės garbei. Iškilmingas posėdis pasibaigė dideliu šventiniu koncertu, kuriame dalyvavo Raudonosios vėliavos ordinu apdovanotasis A. V. Aleksandrovo vardo Tarybinės Armijos dainų ir šokių ansamblis.


Kviečia Ispaniją ir Braziliją grįžti T. S-gon.

Tautų Sąjungos taryba priėmė prezidento Urrutia pasiūlytą rezoliuciją, kuria širdingai kviečiamos Ispanija ir Brazilija aktingai dalyvauti tarybos darbuose ir šiuo galutinai nuo savo išstojimo atsisakyti. Taip pat pritarta raštui, kuris bus pasiųstas Madrido ir Rio de Janeiro vyriausybėms. Be to, bus kviečiama prisijungti prie Tautų Sąjungos ir Socta Rica.


Rezultate lenkų ministerio pirmininko Bartelio kelionės į Liubliną likviduoti vietos „ukrainiečio“ vaivados Juzevskio kalbą buvo nuspręsta kilusį dėl žinomosios Juzevskio kalbos konfliktą su SSSR tuo būdu, kad Juzevskio pareiskimai bus dementuoti. 18. IX Pat išleido komunikatą, kuriame pareiškiama, kad „Pšegliond Lubelski“ ir „Ziemia Lubelska“ paskelbtasai vaivados kalbos tekstas nėra tikslus vaivados kalbos atpasakojimas ir kad smulkiau ištyrus dalyką pasirodė, kad toje kalboje nieko priekaištingo nebuvę. „Gazeta Varšavska Poranna“ ta proga rašo: ,,Smulkusai dalyko ištyrimas ar neiškėlė kartais to fakto, kad „Pšegliond Lubelski“ yra nuosavas p. vaivado organas? Ir jei jo kalbos atpasakojimas tik dabar po 2-ių savaičiu pasirodė netikslus, tai dėl ko patsai vaivada nepareiškė to savo laiku viešai, o laukė, kol ,,Gaz. V-ka“ pareikalavo jo atsistatydinimo? Ir ar gali pagaliau p. vaivada išsiginti, kad tekste pareikštosios nuomonės yra ne jo nuomonės?“. Šis įvykis dar kartą įrodo visą lenkų politikos ciniškumą. Jiems yra niekis dementuoti visiems aiškų ir tikrą faktą, jei to jų interesai reikalauja. Čia lygiai taip, kaip jie savo laiku išsižadėjo Suvalkų sutarties, kai Želigovskį paskelbė maištininku, o paskui savu žmogum. Tai dar kartą visiems kaimynams turėtų įrodyti ir priminti, kiek yra verti lenkų pareiškimai ir žodžiai.


Lietuvos mokslininkai kupini pasiryžimo nenuilstamai kovoti už tai, kad atominė energija būtų naudojama taikiems tikslams, kad būtų nedelsiant ir besąlygiškai uždrausta gaminti ir bandyti branduolinį ginklą. Savo tvirtą valią apginti taiką, rūstų protestą prieš naujo karo kurstytojų kėslus jie pareiškė vakar, rugsėjo 20 dieną, Vilniuje įvykusiame Respublikiniame mokslininkų susirinkime. Trumpu įžanginiu žodžiu susirinkimą atidarė Lietuvos TSR Mokslų akademijos mokslinis sekretorius prof. K. Bieliukas. Pranešimą apie Lietuvos mokslininkų pasiryžimą kovoti už atominio ginklo uždraudimą padarė Lietuvos TSR Mokslų akademijos viceprezidentas prof. J. Žiugžda. Diskusijų metu pasisakė prof. A. Jucys, prof. A. Purenas, prof. P. Slavėnas, chemijos mokslų kandidatas O. Galdikienė, Kauno Medicinos instituto prof. B. Abraitis ir kiti. Priimtoje rezoliucijoje Lietuvos mokslininkai reiškia savo tvirtą įsitikinimą, kad viso pasaulio geros valios žmonės įstengs sužlugdyti imperialistinių karo kurstytojų kėslus, o didysis mokslo atradimas — atominė energija tarnaus taikiai statybai ir žmonijos gerovei.


1. Sulėtinti infliaciją, sustabdyti gyvenimo lygio smukimą ir užtikrinti bent jo minimumą. 2. Susidarius katastrofiškai padėčiai medicinoje, svarbiausiu uždaviniu laikyti paramą sveikatos apsaugai. Žmonių aprūpinimas vaistais turi tapti svarbiu valstybės reikalu. 3. Ypatingą dėmesį skirti pensininkų, invalidų, jaunų šeimų gyvenimo sąlygoms. 4. Siekti gyventojų mokesčių sumažinimo. 5. Parengti valstybinę programą, numatančią naujų darbo vietų sukūrimą. Išplėsti socialines garantijas darbo netenkantiems asmenims, padėti jiems persikvalifikuoti.


Iš Berlyno išvykome 16 IX vakare, o Plečkaitis pasiuntė Čudovskiui sutartą telegramą su traukinio Nr. ir išvykome iš Berlyno laiku parašu Lotte; tai reiškia, kad Čudovskis turi mane patikti Dirschau. Dirschau Plečkaitis išlipo legališkai iš pasų vagono, o aš iš vokiečių. Perone pamačiau Čudovski su vietiniu l. policijos komisaru. Išlipau laimingai ir tik toliau mėgino mane sulaikyti vienas lenkų policininkas, bet tuoj komisaras jų nutildė ir jokio skandalo neįvyko. Iš Dirschau važiavome į Varšuvą ir čia buvome 18 IX vakare.


Klaipėdos reikalai ir santykiai su vokiečiais

— Leiskite dar, pone ministeri, — teiravosi mūsų bendradarbis. — Paskutiniuoju laiku Klaipėdos spaudoje, berods „Memeler Dampfboot'e“, buvo paskelbta žinia, kad užsienių reikalų ministerija savo laiku labai daug dėmesio kreipusi Klaipėdos įvykiams: naujos direktorijos sudarymui, seimelio paleidimui, naujų rinkimų paskyrimui ir t. t., ir tai dariusi neva dėl to, kad jai rūpėję nepykinti vokiečių ir užtikrinti sau jų balsą Tautų Sąjungos taryboje. Ar iš tikro tos žinios atitinka tikrenybę ? — Tamstos klausimas mane šiek tiek stebina, — pareiškė ponas ministeris. — Klaipėdos įvykiais užsienių reikalų ministerija, tiesa, domėjosi, kaip ir visos kitos ministerijos ir pirmoje eilėje Klaipėdos krašto gubernatūra. Bet kad mūsų administraciniais aktais Klaipėdos krašte galėtų rūpintis kuri nors kita valstybė, net ir nepasirašiusi su mumis konvencijos, tas Lietuvos vyriausybei visiškai nesuprantama ir jokiu būdu negalėtų būti pateisinama. Nors Klaipėdos konvencijai galima primesti daugelį netobulumų, vis dėlto tenka pažymėti, kad ji turi vieną labai svarbų ir, pasakysiu, raminantį straipsnį. Tai, būtent, yra 17 str., kuriuo einant kiekviena valstybė — Tautų Sąjungos tarybos narys turi teisės kreiptis į T. S. tarybą, jei randa, kad Klaipėdos konvencija ar statutas nėra vykdomi. Pavadinau tą straipsnį raminančiu, nes tai yra garantija prieš bet kurios svetimos valstybės kišimąsi į Lietuvos vyriausybės veiksmus Klaipėdos reikalus tvarkant. Čia galimi tik du atvejai: arba Klaipėdos konvencija yra vykdoma, arba ji yra laužoma. Kas atranda, kad ji yra laužoma, turi kreiptis į Tarybą. Kol tokio kreipimosi nėra įvykę, niekas negali teisėtai kalbėti apie bet kurį Klaipėdos konvencijos laužymą. Tuo labiau niekas negali daryti bet kurių intervencijų dėl sakytosios konvencijos vykdymo moduso ir statyti čia Lietuvos vyriausybei bet kurių reikalavimų, nekaltinant jos kartu konvencijos laužymu. — Tiesa, kai kada kaimyninės valstybės spaudoje užtinkame priekaištų Lietuvos vyriausybės adresu, kad ji laužanti Klaipėdos konvenciją. Šitie priekaištai daromi tik ta prasme, būk mes Klaipėdos krašto autonomiją siauriname. Čia turiu pabrėžti, jog mums reikia aiškiai suprasti ir įsisąmoninti, kad Lietuvos vyriausybei lygios vertės turi užmetimai dėl Klaipėdos krašto autonomijos siaurinimo, kaip ir dėl tos autonomijos praplėtimo, nes ji neturi teisės nukrypti nuo konvencijos nuostatų nei vienon, nei kiton pusėn. Ir aš galiu šia proga Tamstą informuoti, kad man teko girdėti ir tokių priekaištų, kad Lietuvos vyriausybė nesilaikanti konvencijos, neteisėtai leisdama neatsakingiems gaivalams plėsti savotiškai jų suprantamą autonomiją. Aš betgi manau, kad nei vienos, nei kitos rūšies užmetimai nėra teisingi, nes Lietuvos vyriausybė savo politikoj Klaipėdos krašte griežtai laikosi Klaipėdos konvencijos ir jos priedų jai dedamų prievolių bei suteikiamų teisių. Žinoma, kai kas dar nėra įvykdyta ir todėl Klaipėdos krašte yra kai kurių nenormalumų. Paminėsiu čia kad ir tokį ryškų faktą, kaip 27 statuto straipsnio ne pilną įvykdymą ir palikimą tuo tarpu tam tikro skaičiaus valdininkų, ne Lietuvos piliečių, net tokiose delikatnose vietose, kokios yra teisėjų vietos. Tačiau ši aplinkybė visai suprantama: Lietuva, norėdama tvarkingai vykdyti jai pavestas teises ir prisiimtas prievoles, negalėjo ūmai sutvarkyti visus reikalus.


Patikimas rezervas ir kovinis pagalbininkas

Draugai! Sunku apsakyti tuos džiaugsmo ir pasididžiavimo jausmus, kurie užlieja mūsų širdis tomis iškilmingomis minutėmis, kai Lenino komjaunimui įteikiamas Lenino ordinas. (Plojimai). Leiskite man jūsų vardu, Visasąjunginės Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos aštuoniolikos milijonų narių vardu karščiausiai, nuoširdžiausiai padékoti Komunistų partijai ir Tarybinei vyriausybei už didelį komjaunimo, viso mūsų jaunimo nuopelnų įvertinimą socialistinėje statyboje, sėkmingame dirvonų įsavinime. (Audringi piojimai). Visiems mums ypač malonu, kad šį didį apdovanojimą komjaunimui įteikė įžymus Komunistų partijos ir Tarybinės valstybės veikėjas, mūsų brangusis Klementas Jefremovičius Vorošilovas. (Audringi plojimai). Leiskite man padėkoti Klementui Jefremovičiui už tuos šiltus žodžius, kuriuos jis pasake apie komjaunuolius ir jaunimą, už jo gerus patarimus mums. (Plojimai). Draugai! Komunistų partija tarybiniam jaunimui nurodė didį ir aiškų tikslą - komunizmą. Čia yra mūsų jaunimo laimė, nes jam netenka tuščiai eikvoti jėgų, ieškant to, dėl ko verta dirbti, gyventi ir kovoti. Tarybinis jaunimas aktyviai dalyvauja visuose istoriniuose tarybinės liaudies žygiuose. Jis savo šviesiausias viltis, savo ateiti sieja su Tėvynės gerove, su komunizmo pergale. Dorai tarnauti socialistinei Tėvynei, komunizmo reikalui, pirmiesiems atsiliepti i partijos šaukimą - toks konjaunimo gyvenimo įstatymas. (Plojimai). Tėvynės labui, komunizmo labui pirmieji komjaunuoliai didvyriškai kovėsi pilietinio karo frontuose, pasiaukojamai dirbo pirmųjų penkmečių statybose. Tėvynės labui, komunizmo labui, negailėdami gyvybės, tarybiniai jaunuoliai ir merginos krutine gyné socializmo iškovojimus sunkiu Didžiojo Tėvynės karo laikotarpiu. Tėvynės labui, komunizmo labui gyvena ir dirba dabartinė jaunimo karta. Vien tik per pastaruosius trejus metus Komunistų partijos šaukimu daugiau kaip 600 tūkstančių jaunųjų entuziastų išvažiavo įsavinti dirvonų, į Sibiro, Šiaurės, Rytų statybas, į Donbasą. Istorija nežino kito tokio pavyzdžio, kad taikiu metu, paprastomis aplinkybėmis vienai ar kitai išnaudotojiškai valstybei, vie. nai ar kitai valdančiajai buržuazinei partijai būtų pavykę išjudinti šimtus tūkstančių jaunuolių, kurie, vadovaudamiesi vien tik visuomeniniais interesais, ryžtųsi palikti gyvenamąsias vietas, atsiskirti su tėvais ir artimaisiais ir išvažiuoti į tolimus, nepažįstamus kraštus. Tai padaryti sugebėjo mūsų Komunistų partija, nes jos politika, jos veikla išreiškia tikruosius liaudies interesus! (Plojimai). Jaunimas tiki partija, eina kartu su ja, nes joje mato, kaip vaizdingai išsireiškė mūsų didysis mokytojas Leninas, mūsų epochos protą, garbę ir sąžinę. Per trumpą laikotarpį dirvonų platumose suarta ir įsávinta 35,5 milijono hektarų dirvonų ir plėšinių. Pernai rudenį iš šių žemių į valstybės aruodus buvo supilta 1,5 milijardo pudų grūdų. Dabar, draugai, kiekvienam aiskiai matyti Komunistų partijos, jos lenininio Centro Komiteto nuostabus išmintingos, tolregiskos ir drąsios politikos rezultatai. Šiandien čia, Kremliuje, baigė darbą Visasąjunginis pasižymėjusio dirvonuose ir plėšiniuose jaunimo sąskrydis. Iš 1200 sąskrydžio delegatų maždaug 600 apdovanoti ordinais ir medaliais, 20 Socialistinio Darbo Didvyrių. O iš viso už šaunų darbą dirvonuose apdovanota daugiau kaip 30 tūkstančių jaunuolių, tame skaičiuje 20 tūkstančių komjaunuolių! (Plojimai). Komjaunimas didžiuojasi savo auklėtiniais. Jie pasirodė verti didelio partijos pasitikėjimo, sąžiningai vykdo savo pareigą liaudžiai. Komjaunimo apdovanojimas Lenino ordinu - tai ne tik didelis jo veiklos įvertinimas, jo nuopelnų pripažinimas. Tai tuo pačiu metu partijos ir liaudies priesakas - vis žengti ir žengti į priekį, imtis naujų kovinių darbų. Komjaunimo laimėjimai akivaizdus. Tačiau mes neturime teisės išpuikti, nusiraminti, nes komjaunimo darbe dar yra daug rimtų trūkumų, neišspręstų uždavinių. Mūsų pareiga – greičiau pašalinti šiuos trūkumus, pagerinti visą komjaunimo darbą, dar aukščiau iškelti Lenino komjaunimo nario vardą, sustiprinti revoliucinę komjaunuolių energiją, paskatinti juos dar ak. tyviau dalyvauti komunistinėje statyboje. Komunizmas neateis savaime. Prireiks didelių pastangų, įtempimo, o tam tikromis sąlygomis - ir aukų. Jaunimui kovoti dėl komunizmo – reiškia daryti taip, kaip liepė komjaunimui Leninas: kasdien bet kuriame mieste, bet kuriame kaime praktiškai spręsti vieną ar kitą bendro darbo uždavinį, nors ir mažiausią, nors ir paprasčiausią. Komjaunimas ir ateityje turi skatinti jaunimą uoliai vykdyti partijos ir vyriausybės užduotis, atkakliai dirbti, mokytis, dométis technika, kultūra. Mūsų jaunimas nuostabus, darbštus, linksmas. Tačiau mes negalime nematyti to, kad dar yra lengvo gyvenimo ieškotojų, dykinėtojų, chuliganų; yra ir tokių, kurie patenka ant buržuazinės propagandos meškerės. Žinoma, jų maža, bet jų yra. Visos gėrybės, kuriomis naudojasi mūsų šalies jaunoji karta, - iškovotos brangia kaina - atkaklaus darbo, ilgų kovos ir sunkaus gyvenimo metų kaina. Mūsų tėvai ir motinos, vyresnieji broliai ir seserys dažnai net per šventes vaikščiojo su vatinukais, neturėjo vilnonių kostiumų, gyveno palapinėse, neturėjo puikiai įrengtų namų, daug ko atsisakydavo, kad tik būtų pastatytos galingos gamyklos, išvystytas žemės ūkis, sustiprinta Tėvynės gynybinė galia. Ir mūsų liaudis be kitų pagalbos, Komunistų partijos vadovaujama, pavertė atsilikusią ir skurdžią šalį galinga, klestinčia socialistine valstybe. (Audringi plojimai). Taip buvo. Ir nė vienas mūsų neturime pamiršti istorijos. Mūsų pareiga - ugdyti jaunimo tarpe pagarbą vyresniosios kartos žygdarbiams, pasididžiavimo savo Tėvyne jausmą, pasirengimą įveikti sunkumus. Komjaunimo organizacijų uždavinys - ryžtingai kovoti prieš buržuazinės ideologijos intrigas, Vakarų kultūros propagandistų meginimus įskiepyti mūsų jaunimui svetimas pažiūras ir skonį. Partija moko, kad komjauni. mo pagrindinis uždavinys – komunistinis jaunimo auklėjimas. Mes ir ateityje tarybinį jaunimą auklėsime komunistine dvasia, karštos meilės ir atsidavimo Tėvynei, Komunistų partijai dvasia, tautų draugystės dvasia, didžiai idėjišką, žvalų ir guvų, nežinantį baimės kovoje, pasirengusį garbingai apginti Tėvynę. (Ilgai trunkantieji plojimai). Mes ir ateityje nepaliaujamal auklėsime jaunimą proletarinio internacionalizmo dvasia, stiprinsime brolišką ir neišardomą tarybinio jaunimo draugystę su šauniuoju didžiosios Kinijos jaunimu, su visų socialistinių šalių jaunuoliais ir merginomis. (Ilgai trunkantieji plojimai). Mes ir ateityje auklėsime jaunimą draugystės su pažangiuoju visų pasaulio šalių jaunimu dvasia. Draugai! Už visa tai, ką turi tarybinis jaunimas, mes turime būti dėkingi Komunistų partijai - mūsų rūpestingai ir mylinčiai motinai. Komjaunimo jėga ta, kad jis visada eina kartu su partija, aktyviai vykdo jos politiką, yra patikimas jos rezervas ir kovinis pagalbininkas. Komjaunuoliams, tarybiniams jaunuoliams ir merginoms Komunistų partija - tai begalinio atsidavimo savo idejinei vėliavai įsikūnijimas. Tarybinis jaunimas yra gerai įsidėmėjęs veidą bolševiko, be galo ištikimo pažangiausiai idėjai, nuostabiausiam marksizmo-leninizmo mokslui, nejsivaizduojančio kitokio gyvenimo, kaip gyvenimas darbo žmonių labui. Komjaunimas ir ateityje mokysis gyventi, dirbti ir kovoti iš šauniosios Komunistų partijos, iš komunistų, visada seks jais. (Ilgai trunkantieji plojimai). Leiskite, draugai, jūsų vardu, visų VLKJS narių vardu užtikrinti partijos Centro Komitetą, čia dalyvaujančius TSKP CK Prezidiumo narius, kad Lenino komjaunimas dar labiau susitelks apie Komunistų partiją ir brangiąją Tarybinę vyriausybę, kad ir ateityje jis eis kartu su partija, rems jos politiką, sąžiningai vykdys bet kuriuos jos ipareigojimus ir užduotis. (Ilgai trunkantieji plojimai). Tegyvuoja mūsų Tėvynė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga! (Audringi plojimai). Tegyvuoja mūsų brangioji Tarybinė vyriausybė! (Audringi plojimai). Šlovė Tarybų Sąjungos Komunistų partijai - visų tarybinės liaudies pergalių įkvėpėjai ir organizatorei! Valio, draugai! (Audringi, ilgai trunkantieji plojimai. Visi atsistoja. Šūksmai: „Valio!“).


Gediminas Vagnorius nesilaiko kėdės, bet ir nesirengia trauktis į krūmus

Jeigu būtų galima taip vaizdžiai pasakyti, kartais mūsų darbas, ypač šiuose rūmuose, prilygsta aviadispečerio darbui, kada per dieną reikia padaryti šimtus sprendimų ir dar surasti laiko politinėms konsultacijoms ir asmeniniams kontaktams ne tik su Vyriausybės, bet ir su Seimo nariais. Dėl to mums neįmanoma aptarti visų darbinių kasdienių klausimų, kuriuos Vyriausybe privalo spręsti. Aš asmeniškai nejaučiu kokios nors konfrontacijos su V. Landsbergiu. Nepastebėjau ir kokių nors nesutarimų nei su konservatorių politinės tarybos nariais, nei su frakcijos nariais dėl principinių programinių nuostatų - dėl Tevynės sąjungos rinkimų programos ar Vyriausybės programos principų. Galbūt Seimo Pirmininkas ar kiti partijos kolegos turi kitokią nuomonę ar siūlo kitokį veikimo būdą pasirinkti toms pačioms programinėms nuostatoms įgyvendinti. Geriausias nuomonių išsiaiškinimo būdas - stengtis kiek galima dažniau susitikti ir kalbėtis. Bet nuomonių skirtumo aš nevadinčiau konfrontacija. Tai nėra konfrontacija. Mes ne tik partiniai, bet ir valstybės pareigūnai. Ir aš neturiu galimybės (kaip ir kiti kabineto nariai), padaręs klaidas, jas kaip nors paskui dangstyti partine priklausomybe. Šalia partinės atsakomybės yra svarbiausia - valstybės pareigūno atsakomybė. Kaip Jūs pats vertinate tą sekimo skandalą? Gana plačiai kalbama, kad neteisinga informacija į “Lietuvos rytą” galėjo patekti iš “Vyriausybei artimų sluoksnių”. Gal visuomenės informavimo priemonių dėmesys pernelyg akcentuotas į Vadovybės apsaugos departamento (VAD) vadinamąjį 3-iąjį skyrių. Turiu pasakyti, kad apie patį tą 3 skyrių, deja, ir aš nežinojau. Apie jį sužinojau tik gegužės 15 dieną. Tą pačią dieną, tai yra daug anksčiau, nei kilo viešas skandalas, mano vardu buvo išleistas tarnybinis potvarkis, įpareigojantis vidaus reikalų ministrą pakeisti skyriaus nuostatus ir užtikrinti, kad minėtas skyrius griežtai laikytųsi VAD funkcijų ir įstatymų. Aš neturiu kokių nors faktų, kad šitas skyrius yra ką asmeniškai persekiojęs, bet yra akivaizdus faktas, kad to skyriaus nuostatai neatitiko Lietuvoj veikiančių įstatymų. Dėl paties sekimo skandalo… Jeigu aš neklystu, man atrodo, “Lietuvos rytas” dar praėjusių metų vasarą tą faktą buvo iškėlęs. Bet tada niekas per daug neatkreipė dėmesio. Ar dėl 3-iojo skyriaus ir įvyko Jūsų rimtesnis konfliktas su V.Žiemeliu? Ne. Pagrindinė ministro pasitraukimo priežastis - nepakankamai organizuota kova su nusikalstamumu ir netinkamai vykdoma kadrų parinkimo politika. Tai nebuvo vienadienis ar vieno mėnesio sprendimas. Kalbant apie kadrus, tai Jūs neseniai esate kritikavęs ir Muitinės departamento direktorių A. Budrį. Bet dar pernai Jūs buvote šiuo pareigūnu patenkintas. Šiemet jau matot kažkokių trūkumų? Vyriausybė, formuodama Vyriausybės įstaigų komandas ir jų vadovybę, nesiremia asmeniškumu ar draugystės santykiais. Mes bandom kiekvieną žmogų vertinti pagal jo faktiškus darbus. Jeigu vadovui sekasi - mes tą bandom pastebėti. Jeigu kurį laiką nebematom darbo rezultatų, tai pasiliekam teisę vertint bet kurio pareigūno veiklą. Ir žmonės turėtų suprasti, kad, nepriklausomai brolis ar draugas, darbo klausimuose vertinami visi lygiai. Priešingai, reikėtų mus kaltint, jei mes pareigūnus vertintume pagal asmenines simpatijas. Ar Jūs turite konkrečių priekaištų ar kaltinimų Muitinės vadovui? Jeigu ir turiu, tai aš jų niekada nepaskelbsiu per spaudą, o prireikus pareigūną pasikviesiu ir pasikalbėsiu. Kai 1992 Jums teko palikti premjero postą, ar tikėjotės, kad po kelerių metų į tas pareigas sugrįšite? Neturėjau tokio asmeninio tikslo. Po skaudaus pralaimėjimo 1992 metais pagrindinis tikslas mums visiems buvo atsikelti ir atsikėlus laimėti Seimo rinkimus. Po tokių skaudžių pralaimėjimų ir padarytų klaidų nėra taip paprasta laimėti kitus Seimo rinkimus. Tai buvo pats pagrindinis tikslas, kurį pasiekę mes galėjom reabilituotis dėl reformų kritikos. Troškimas buvo parodyti, kad reformos neišvengiamos. Nors ir nepopuliarios, bet būtinos. Pristabdžius reformas - dar blogesnė padėtis, dar labiau bloginamos ir taip sunkaus gyvenimo sąlygos. Ar dabar nėra sulėtėjęs privatizavimas, kitos reformos? Jeigu taip, ar tam neturėjo įtakos tai, kad nebedirba buvusios Europos reikalų ministerijos privatizavimo programas rengęs skyrius? O gal visuomenės nusiteikimas prieš privatizavimą lėtina jo tempus? Taip, deja, dauguma visuomenės nesupranta iki galo, jog privatizavimas (kaip būdas) pagerintų įmonės veiklą. Sukurtų naujų darbo vietų ir padidintų atlyginimus. Žmonės prisimena iškreiptą prichvatizavimą, ir kartais yra sunku įrodyti, kad tarptautinis konkursinis privatizavimas - yra būdas ne šiaip perduoti įmonę į privačias rankas, bet pritraukt investuotoją, kuris turi lėšų sukurti naujas technologijas ir darbo vietas. Jeigu mes palygintume įmones, kurios buvo privatizuotos parduodant tikro konkurso būdu, su tom, kurios privačiomis tapo be akcijų pardavimo, pamatytume didelį skirtumą. Pirmosios klesti, o tos, kurių akcijas įsigijo asmenys, neturintys lėšų investicijoms - arba bankrutuoja, arba anksčiau ar vėliau parduodamos tiems, kas gali investuoti. Dėl privatizavimo proceso… Europos reikalų ministerija buvo atsakinga tik už privatizavimo politiką. Ir dabar naujai įkurtame Europos reikalų komitete išlieka investicijų skatinimo skyrius, kuris rūpinasi pritraukti stambius užsienio investuotojus. Kasdienįprivatizavimo parengimo darbą vykdo įmonių steigėjai, o dabar dalį jų funkcijų - koordinavimą - perima Turto fondas. Aiškiau paskirstyta atsakomybė - steigėjo - ministerijos, Turto fondo ir Europos reikalų komiteto. Ar pavyks ištesėti rinkėjams duotą pažadą grąžinti rublinius indėlius? Ir jeigu atvirai, ar nesigailit, kad prižadėjot? Juk galėjot pasakyti, kad ekonominis referendumas pralaimėjo - valdžia neįpareigota indėlius grąžinti. Priešingai. Esu dar labiau įsitikinęs, kad ne tik būtina tą daryti, bet ir buvo galima padaryti anksčiau. Šiuo atveju nematau absoliučiai jokių problemų, jei dalis lėšų, gautų pardavus įmones, bus pavadintos ne valstybės, o konkrečių žmonių, indėlininkų vardu. Jie savo darbu yra sukūrę dalį valstybės turto, kuris dabar parduodamas. Atstatydami teisingumą, ne tik stiprinam pasitikėjimą valstybe, giname nuosavybės santykius, bet ir skatinam kreditinių lėšų atsiradimą bankuose. Deja, kai kurie žmonės supaprastintai įsivaizduoja, jog 2 mlrd. Lt, gauti už parduotus objektus buvo skirti pravalgymui. Iš tikrųjų viskas kitaip. Ekonomika gaus investici nių lėšų - įsilies piniginio kraujo i ekonomiką. Mes planuojam, kad vartojimui bus panaudota tik de šimtoji grąžintinų pinigų dalis. Dauguma indėlių bus kaupiama kaip kredito ištekliai bankuose. Ir panaudojama bus visoms verslo skatinimo programoms, tarp jų ir būsto programai, kuri dabar baigiama rengti. Trečdalis lėšų kaip techninė pagalba, kaip subsidijos, bus skiriama smulkiam ir vidutiniam verslui remti. Kas atidžiai analizuoja procesą, gali pastebėti, jog grąžinant dalį privatizavimo lėšų konkretiems indėlininkams, tik sprendžiami teisiniai klausimai. Ekonomikai vietoj žalos, priešingai, bus nauda. Jei lėšos atitektų tik valstybės biudžetui, o ne konkretiems indėlininkams, tikimybė, kad už privatizavimą į biudžetą gauti pinigai nebūtų pravalgyti - nedidelė. Sunku įsivaizduoti kokį nors parlamentą ar Vyriausybę, kurie gavę iš privatizavimo milijardą litų, nesuskubtųjų kaip nors išleisti kokioms nors vienadienėms programoms. Žinodami, kad Lietuvos žmonės yra konservatyviai nusistatę - taupūs, o ir šiuo atveju Vyriausybė skatins dėti į specialiuosius taupomuosius indėlius, mokėdama papildomas palūkanas, galime įsivaizduot, kad tuos pinigus išlaikysim kaip kredito išteklius. Kaip vertinat Prezidento siūlymą telekomunikacijų įstatyme nepalikti monopolio? Ar tai nesumažins parduodamo“Lietuvos telekomo” kainos? Aš neturiu tokios informacijos, kad Prezidentūra taip formuluotų savo komentarus. Pirmiausia Vyriausybė parduoda Telekomą, o ne monopolį, kurio tikrai neliks. Kita vertus, yra pateiktos 3 pastabos, į kurias mes atsižvelgėme. Bet nemanau, kad Lietuvoj būtų priimtas telekomunikacijų įstatymas, kuris neatitiktų Europos Sąjungos neturtingesnių valstybių tradicijos. Beje, dar liekantys iki 2003 m. telekomunikacijų apribojimai daug mažesni nei Vidurio Europos valstybėse, taip pat nei, pavyzdžiui, Graikijoje ar Portugalijoje. Ar dažnai premjerui norisi į viską nusispjauti: darbas labai sunkus, o visi kritikuoja? Premjero, kaip ir visų ministrų, darbe, šalia visų privalumų, yra vienas trūkumas (visose valstybėse): ministrai dažnai turi vaikščioti su kaltes jausmu - už padarytus ar nepadarytus darbus.