Užsienio spauda tebeskiria daug dėmesio Maskvoje vykusių ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo ir Varšuvos sutarties valstybių Politinio konsultacinio komiteto posėdžio išdavoms. Rumunijos laikraštis „Skynteja” išspausdino vedamąjį straipsnį apie Maskvos pasitarimų dokumentus. Šiuose pasitarimuose dalyvavusių šalių partinių ir valstybinių vadovų pasikeitimas nuomonėmis turi svarbią reikšmę kiekvienai šaliai vystytis, visos pasaulinės socialistinės sistemos vienybei ir galiai stiprinti. Socialistinių šalių vystymasis aiškiai rodo, kokie efektyvūs yra naujo tipo santykiai, pagrįsti visišku lygiateisiškumu, savitarpio pagalba ir parama, broliška internacionalistine pagalba, kurią Tarybų Sąjunga telkia visoms socialistinėms šalims. Pasitarimo nutarimai, be abejo, padės toliau stiprinti socialistinių šaltų susitelkimą, kurio pagrindas yra marksizmas-leninizmas — jų jėgų šaltinis, užtikrinąs naujus kiekvienos šalies ir visos socialistinės sandraugos vystymosi laimėjimus, taikaus dviejų pasaulinių sistemų lenktyniavimo laimėjimus, kovos už taiką laimėjimus. Iš komunikato apie ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimą, rašo Čekoslovakijos laikraštis „Rude pravo”, aiškiai matyti, kad Maskvos pasitarimas vyko TSKP XXII suvažiavimo idėjų bei partijos Programos dvasia ir jas visiškai atitikdamas, taip pat atitikdamas tuos tikslus, kurie iškelti Komunistų ir darbininkų partijų atstovų 1960 metų lapkričio mėnesio pasitarimo pareiškime. Maskvos pasitarimo nutarimas labai padės sėkmingai kuo greičiau pasiekti bendrus tikslus, priartinti lemiamą socializmo pergalę prieš kapitalizmą, su kuriuo jis lenktyniauja ekonominiu atžvilgiu. Komentuodamas Varšuvos sutarties valstybių Politinio konsultacinio komiteto deklaraciją, „Rude pravo” pabrėžia: tai naujas raginimas elgtis protingai ir tartis. Reikalas priklauso tik nuo Vakarų valstybių, kurios turi laikytis tokios pat blaivios pozicijos taikaus Vokietijos problemos sureguliavimo klausimu. Deklaracija — savalaikis ir rimtas įspėjimas vardan Europos saugumo ir taikos visame pasaulyje, rašo Bulgarijos laikraštis „Rabotni: česko delo”. Avantiūristiniai provokaciniai veiksmai, vykdomi Vakarų Berlyne su Jungtinkų Amerikos Valstijų, Anglijos ir Prancūzijos organų žinia ir jų globojami, visiškai patvirtina, kad būtina radikaliai ir visam laikui išnaikinti blogybę — likviduoti antrojo pasaulinio karo liekanas, panaikinti neišmintingos Vakarų politikos padarinius — pasirašyti Vokietijos taikos sutartį ir normalizuoti padėtį Vakarų Berlyne. Tai, rašo laikraštis, neatidėliotinas uždavinys. Socialistinių šalių ekonominių santykių esmė yra ta, kad jie nepanašūs į anksčiau buvusias ekonominio bendradarbiavimo formas, kad jie užmezgami naujais pagrindais, rašo Vengrijos laikraštis „Madjar nemzet”, komentuodamas Maskvoje įvykusį pasitarimą. ESPT, pabrėžia laikraštis, tai ne „bendroji rinka” ir ne „integracija”, o gamybinių jėgų sujungimas aukštu lygiu ligi šiol žmonijos istorijoje neregėtai gausai sukurti. Šiame susivienijime nekovojama dėl hegemonijos, o, atvirkščiai, visos jame dalyvaujančios šalys kartu stengiasi priartėti prie bendro tikslo, kuris iš principo buvo suformuluotas TSKP XXII suvažiavime: pastatyti socialistinėse šalyse komunizmą maždaug vienu istoriniu laikotarpiu. Komunikatą apie Maskvos pasitarimą ir deklaraciją Mongolijos spauda ir radijas vadina labai svarbiais dokumentais. Valstybinės plano komisijos pirmininkas T. Ragča ir ekonomikos instituto dėstytojas N. Dolgorma rašo laikraštyje „Unen”, kad Maskvos pasitarime priimti dokumentai dar kartą rodo visai žmonijai, jog didžiausias socialistinių šalių tikslas yra kova už laimingą gyvenimą žmonėms. Ekonominiai socialistinių šalių laimėjimai sudaro palankiausias sąlygas revoliuciniam ir nacionalinio išsivadavimo judėjimui, tvirtai taikai visame pasaulyje, pabrėžia Jugoslavijos laikraščiai „Bor ba” ir „Politika”, atpasakodami komunikatą apie ESPT šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimą. ESPT šalys, rašo „Borba”, pareiškė esančios pasiruošusios plėsti prekių mainus su kapitalistinėmis šalimis. Jos pasiūlė sušaukti tarptautinę konferencija, privalančią apsvarstyti prekybos problemas ir sudaryti tarptautinę prekybos organizaciją, kuri galėtų vienyti visas pasaulio šalis ir rajonus, nieko nediskriminuodama. Pasitarimas pabrėžia, kad plečiamas ir gilinamas ekonominis bei mokslinis-techninis bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba proletarinio internacionalizmo principais padės stiprinti socialistinių šalių vienybę, baigia „Borba”. Indijos laikraščiai, pranešdami apie Maskvos paskelbtą komunikatą apie Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos pasitarimą, susidomėję pažymi jame esantį pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Socialistinė stovykla už tai, kad būtų sušaukta tarptautinė konferencija prekybos problemoms apsvarstyti”, — rašo antraštėje laikraštis , Steitsmen”. Ekonominės savitarpio pagalbos taryba, pabrėžiama laikraščio pranešime, siūlo sušaukti konferenciją, kurioje dalyvaus viso pasaulio šalys ir ne viena nebus diskriminuojama. Nepaisant socialistinės ir kapitalistinės stovyklų prieštaravimų, rašo laikraštis Hindustan taims”, Tarybos komunikate sakoma, kad socialistinės stovyklos šalys sveikins tarptautinę konferenciją, kuri apsvarstytų galimybes sukurti tarptautinę prekybos organizaciją, apimančią visas pasaulio šalis. Socialistinės stovyklos šalys, pateikia laikraštis komunikato žodžius, tvirtai pirmauja savo ekonomikos vystymo tempais ir pralenkia kapitalistines šalis pagal eilę labai svarbių pasaulinės mokslo ir technikos pažangos rodiklių.


Nespėjo nuaidėti saliutai Maršalo Žukovo ir Rokosovskio kariuomenių, apsupusių stambias priešo pajėgas šiaurės Pomeranijoje, Dancigo ir Gdynės rajone, garbei ir jau sekė saliutas Maršalo Vasilevskio kariuomenei, užėmusiai Braunsbergo miestą, stiprų vokiečių atramos tašką Friš Hafo įlankos pakrantėje. Naują triuškinantį smūgį vokiečių armijai sudavė Maršalo Konevo kariuomenė, paėmusi 15 tūkstančių belaisvių ir užėmusi tokius svarbius strateginius punktus, kaip Neustadtą, Kozelį ir kitus. Tuo pačiu metu vakaruose sąjungininkų kariuomenė pralaužė Zigfrido liniją Cveibriukeno rajone. 3-osios amerikiečių armijos dalys įžengė į svarbų vokiečių uostą prie Reino — į Liudvigshafeno miestą, kuris tuo pačiu metu yra ir stambus cheminės pramonės centras. Suspausta į varžtus tarp dviejų frontų, fašistinė Vokietija įtempia visas savo pajėgas, siekdama atsispirti Suvienytųjų Nacijų arnijų spaudimui. Tačiau net ir hitlerinė propaganda nebegali paslėpti desperatinės šalies būklės, susidariusios dėl galingų puolamųjų operacijų, kurias vykdo sąjunginės pajėgos. Eilinėje apžvalgoje generolas Ditmaras kalba „apie vertingų vokiškųjų teritorijų praradimą tiek rytuose, tiek ir vakaruose“. „Niekas neturi teisės užmerkti akių į tai, pareiškia Ditmaras, kad su tuo susijęs visos mūsų bazės susiaurėjimas, visų pirma, mūsų materialinės bazės susiaurėjimas“. Svarbiausiuoju frontu „toli siekiančių operatyvinių planų prasme“ Ditmaras laiko Silezijos frontą prie Oderio. Gebelsas eiliniame straipsnyje buvo priverstas charakterizuoti Vokietijos padėtį kaip „vargingą“. Galingas Raudonosios Armijos spaudimas suskalde vokiečių frontą rytuose, privedė prie susidarymo daugybės „katilų“, kurie iš dalies sunaikinti, iš dalies pribaigiamos stambios priešo pajėgos. Vokietija dabar neteko galingų gynimosi mazgų ir svarbių rajonų, turėjusių žymų strateginių žaliavų ir maisto kiekį. Sąjungininkų puolimas privedė prie vokiečių armijų sutriuškinimo vakariniame Reino krante ir prie prietiltinio įtvirtinimo rytiniame upės krante užėmimo. Būsimosioms operacijoms šis placdarmas turi didelės reikšmės. Londono radijo pranešimu, vokiečių karinė vadovybė į vakarus nuo Reino turėjo 80.000 žmonių pajėgas. Iš jų 38.000 sąjungininkai jau paėmė į nelaisvę. Didelių nuostolių čia hitlerininkai turėjo taip pat užmuštais ir sužeistais. Nėra abejonės, kad šios mūsų sąjungininkų operacijos yra tik parengiamoji fazė naujoms stambioms operacijoms. Mintis apie tolesnio priešinimosi beviltiškumą vis giliau sminga net į labiausiai atbukusiųjų vokiečių sąmonę. Hitlerinis laikraštis „Deuče Ceitung in Norvegen“ charakterizuoja nuotaikos kritimą masėse: „Žmonės pasidarė tylūs ir užsidarę“. Reikia pasakyti, kad liūdnoms nuotaikoms pagrindas daugiau kaip pakankamas. Bėglių virtinės tebeužkemša Vokietijos kelius. Maitinimosi būklė vis labiau aštrėja. Suprasdami artimo galo neišvengiamumą, aršūs fašistai ir gestapininkai skubotai persidažo, išmeta į šiukšlių dėžes savo partinius ženklelius ir bilietus, įsigyja padirbtus dokumentus, kad pasislėptų nuo bausmės už padarytuosius nusikaltimus. Reikia tačiau ir šiose sąlygose priminti draugo Stalino įspėjimą, kalbėjusį apie tai, kad į desperaciją įkritusieji hitlerininkai gali imtis pačių niekšingiausių kovos priemonių. Užsieninės spaudos dėmesį traukia pasibaigusieji rinkimai į Suomijos seimą. Suomija - buvęs hitlerinės Vokietijos satelitas, kovojęs josios pusėje per trejus šio karo metus. Suomijos armijos tarybinės kariuomenės buvo sumuštos ir Suomija, tolesnės kovos beviltiškumo akivaizdoje sudarė paliaubas. Kilnios paliaubų sąlygos paaiškinanos Tarybų Sąjungos siekimu užtikrinti draugiškų santykių su Suomija nustatymą. Prielaida tạm turėjo patarnauti tikslus paliaubų sąlygų iš Suomijos vyriausybės pusės vykdymas, atsisakymas nuo buvusiųjų provokiškųjų Suomijos vyriausybių (Riuti, Tanerio, Linkomieso) politikos ir karinių nusikaltėlių nubaudimas Suomijos valdžios organai, deja, nevisas sąlygas ligi šiol vykdo pakankamu patvarumu. Rinkimai į seimą turėjo privesti prie visuomeninio šalies gyvenimo atnaujinimo, prie politinės atmosferos apvalymo nuo TSS Sąjungai nedraugiškumo dvasios, puoselėtos Suomijoje vokiškųjų agentų ir fašistinių talkininku. Pravestieji be mažiausio išorinio spaudimo, kaip tatai pažymėjo savo pareiškime suomių ministeris pirmininkas Paasikivi, rinkimai privedė prie kai kurių svarbių pasikeitimų suomių seime. Nors dar nėra galutinių duomenų, vis dėlto, parengiamieji duomenys rodo Suomijos liaudies demokratinės sąjungos pasisekimą. Demokratinė sąjunga — nauja organizacija šalies politiniame gyvenime — ėjo į rinkimus su progresyvine programa ir gavo apie 50 vietų seime. Tuo pačiu metu suomių socialčemokratai neteko daugiau kaip 150.000 balsų ir apie 35 mandatų. Šie duomenys charakterizuoja plačiųjų suomių liaudies masių nuotaiką, parodančią augantį nepasitenkinimą avantiūristinės antitarybinės politikos šalininkais. Tatai parodo ir nepaprastai didelis rinkikų aktyvumas. Anglų laikraštis „Taims“ laiko, kad rinkimų metu pasireiškė „reakcija prieš karinių metų politiką“. Švedų laikraštis „Arbetaren“, atžymėdamas rimtą suomių socialdemokratų pralaimėjimą rinkimuose, rašo, kad šiuo atveju „dalykas liečia nepasitikėjimo votumą žmonėms, kuriems tenka atsakomybė už avantiūristinę paskutiniųjų metų politiką“. Rimta Demokratinės sąjungos pergalė rinkimuose, vykusiuose labai nepalankiose jai sąlygose, dažnai neturint patalpų priešrinkiminiams susirinkimams, rodo plačiųjų Suomijos masių siekimą padaryti galą liūdnai savo praeičiai. Ryšium su šiuo negalima nepastebėti, kad vienu iš pagrindinių Demokratinės sąjungos programos punktų yra reikalavimas draugystės su Tarybų Sąjunga ir Suvienytomis Nacijomis.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Valstybės Saugumo Komiteto prie TSRS Ministrų Tarybos PRANEŠIMAS

1956 metais Valstybės saugumo komitetas sulaikė nelegaliai prasiskverbusi į TSRS teritoriją Amerikos žvalgybos agentą L. N. Zarinšą, gimusi Latvijos TSR Priekulės mieste, išėjusį Jungtinėse Amerikos Valstybėse specialų šnipo parengimą. Kaip nustatyta tardymo metu, Zarinšas Didžiojo Tėvynės karo metu kartu su tėvu, fašistinės organizacijos dalyviu, pabėgo iš Latvijos į Vakarų Vokietiją, o iš ten 1949 metais išvyko nuolat gyventi į Jungtines Amerikos Valstybes. Zarinšas parodė, kad, būdamas Jungtinėse Amerikos Valstybėse, jis buvo užverbuotas tarnauti Amerikos žvalgyboje. Amerikos žvalgybos pulkininko Kulo vadovaujamas, Zarinšas išėjo Teintono fermoje prie Vašingtono specialų parengimą ardomajai veiklai TSRS teritorijoje. Tardymo metu Zarinšas taip pat parodė, kad Amerikos žvalgyba ketina nelegaliai nusiųsti į Tarybų Sąjungą ardomajam darbui organizuoti Pabaltijo respublikose savo etatinį bendradarbį, kuris Zarinšui žinomas „Andžio“ slapyvarde. Valstybės saugumo komitetas nustatė, kad „Andžio“ slapyvarde Amerikos žvalgyboje dirba karinis nusikaltėlis L. P. Brombergas, kuris Latvijos TSR hitlerinės okupacijos metais buvo Rygos fašistinės policijos bendradarbis ir dalyvavo suiminėjant ir šaudant tarybinius piliečius. Valstybės saugumo komitetas ėmėsi priemonių, kurių dėka buvo sudarytos sąlygos Brombergui sulaikyti, jam pasirodžius Tarybų Sąjungoje. 1957 metų liepos mėnesį Brombergas buvo suimtas. Tardymas nustatė, kad ryšius su Amerikos žvalgyba Brombergas užmezgė 1948 metais Švedijoje, kur jis pabėgo karui baigiantis. 1950 metais Brombergas buvo priimtas į etatinę tarnybą ir dirbo žvalgybos mokyklos šnipams rengti siuntimui į Tarybų Sąjungą instruktoriumi. Ilgą laiką Brombergas dirbo amerikiečių žvalgybos organuose Vakarų Vokietijos Kempteno ir Šternbergo miestuose, o po to buvo perkeltas į Vašingtoną, kur dirbo, kol buvo nusiųstas į Tarybų Sąjungą. Siųsdama Brombergą į Tarybų Sąjungą, Amerikos žvalgyba dėjo į jį dideles viltis. Be kita ko, Brombergas turėjo, panaudodamas savo ankstesnius ryšius latvių buržuazinių nacionalistų tarpe, įsteigti pagal amerikiečių užduotį Latvijos TSR teritorijoje nelegalią šnipų rezidentūrą. Be to, jam buvo pavesta patikrinti ir pranešti žvalgybos centrui apie priežastis, dėl kurių Tarybų Sąjungos teritorijoje patyrė nepasisekimą kai kurie anksčiau nusiųsti Amerikos šnipai. Tikėdamasi, kad Brombergo misija bus sėkminga, Amerikos žvalgyba kartu su juo nusiuntė didelį kiekį šnipų išrangos — šaunamųjų ginklų, portatyvinės priėmimo ir siuntimo radijo aparatūros, slapto susirašinėjimo priemonių, suklastotų dokumentų blankų. Šnipų rezidentūrai įsteigti ir išlaikyti Tarybų Sąjungoje Brombergas gavo iš amerikiečių 450 tūkstančių rublių. Tarybų Sąjungos spaudoje jau ne kartą buvo pranešta apie Amerikos žvalgybos ardomosios veiklos prieš Tarybų Sąjungą faktus. Tai, kad suimtas Amerikos žvalgas Brombergas ir jo padėjėjas Zarinšas, rodo, kad Amerikos žvalgyba nesiliovė mėginusi išvystyti Tarybų Sąjungos teritorijoje nusikalstamą ardomąją veiklą.


Užsienio spaudos atgarsiai į draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimą

„Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas Chruščiovas šiandien kalbėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje“ – tokiais trumpais „žaibais“ vietos informacijų agentūros ir radijo stotys pranešė apie TSRS Ministrų Tarybos pirmininko N. Chruščiovo kalbą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje. Agentūra Frans pres, nutraukusi kitos informacijos perdavimą, ilgoje telegramų serijoje iš Maskvos atpasakojo N. Chruščiovo pranešimą. Vienoje šių informacijų išskiriami Tarybinės vyriausybės vadovo žodžiai, kad Tarybų Sąjungos politika įgalina sužlugdyti JAV imperialistinių sluoksnių sąmokslą prieš Kubą ir užkirsti kelią termobranduolinio karo grėsmei. Radijo stoties „Europa-1“ komentatorius paskutiniųjų žinių laidoje pabrėžė, koks svarbus Tarybinės vyriausybės vadovo N. Chruščiovo pareiškimas, kad Tarybų Sąjunga, kaip ir anksčiau, nenukrypstamai laikosi lenininio principo apie taikų sambūvį tarp valstybių, turinčių skirtingą socialinę santvarką. Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo kalbos TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje šiomis dienomis Prancūzijoje buvo laukiama su didžiuliu susidomėjim


NAUJA VYRIAUSYBĖS KRIZĖ ITALIJOJE. ATSISTATYDINO DZOLIO VYRIAUSYBĖ

ROMA, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Šiandien atsistatydino Dzolio vyriausybė, kurią sudarė krikščionių demokratų partijos nariai. Kaip žinoma, birželio 7 d. balsuojant pasitikėjimo klausimu Deputatų rūmuose, už Dzolio vyriausybę buvo paduoti 305 balsai, įskaitant 24 neofašistinės „Italijos socialinio judėjimo” partijos balsus. Tuo būdu, formaliai vyriausybė gavo pasitikėjimą ir galėjo pradėti savo veiklą. Tačiau Dzolis dar iki balsavimo pareiškė, kad jis neskaitys neofašistų balsų ir jei vyriausybė gaus pasitikėjimą tik jų balsais, tai ji atsistatydins. Kadangi paduotų už vyriausybę balsų skaičius, išskaitant neofašistų balsus, yra nepakankamas vyriausybės įgaliojimams patvirtinti, pastaroji, išbuvusi tik 3 dienas, atsistatydino. Italijos sostinės politiniuose sluoksniuose pažymima, kad Dzolio vyriausybė, sudaryta tik iš krikščionių demokratų, ir neturinti eilės vadovaujančiųjų šalies politinių partijų paramos, iš pat pradžių buvo pasmerkta žlugti. Demokratiniuose Romos sluoksniuose pabrėžiama, kad tik susivienijus kairiosioms jėgoms gali būti užtikrintas stabilios ir veiksmingos vyriausybės gyvavimas.


TASS-o korespondentas G. Frimenas praneša: Jungtinėse Valstijose reakciniai sluoksniai ir jiems paklusni spauda mėgina nuslopinti amerikiečių tautos susidomėjimą pasauliniu kongresu už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, nutylėti visose šalyse prasidėjusi ruošimąsi jam. Pastarosiomis dienomis, laikraščiuose buvo išspausdinta milijonai žodžių apie kino artistes Elizabet Teilor meilės reikalus. Tačiau tie patys laikraščiai nepaskyrė nė vienos eilutės raginimams dalyvauti kongrese, nors ragino tokie žmonės, kaip lordas Raselas, Michailas Solochovas, Pablas Pikasas, Zanas Polis Sartras, Dmitrijus Šostakovičius, Lainus Polingas. Gal būt, tai perdedama. Amerikos spaudoje buvo paminėta apie kongresą. Tai buvo agentūros AP diplomatinio apžvalgininko Haitauerio pranešimas iš Vašingtono, kad valstybės departamentas nepritaria šiam kongresui ir mėgina paskatinti amerikiečius jame nedalyvauti. Ir vis dėlto tylėjimo sąmokslas žlunga. Iš kalbų ir laiškų amerikiečiai sužinojo apie ruošiamą kongresą. Apie trisdešimt Ramiojo vandenyno pakrantės gyventojų, jų tarpe žinomas advokatas Vinsentas Holinenas, kuris 1952 metais buvo pažangiosios partijos kandidatas į prezidento postą, jau pranešė ketiną dalyvauti kongrese. Galima visai neabejoti, kad prie jų prisijungs daug amerikiečių ir iš kitų šalies rajonų. Šiandien tylėjimo sąmokslą, sužlugdė komiteto kongresui ruošti pirmininko Džono Bernalo pasirašytas kreipimasis. Jį išspausdino laikraštis „Niujork taims” apmokėto skelbimo forma (matyti, kad Amerikos spaudoje skelbiamas žinias apie tokį svarbų įvykį, kaip pasaulinis kongresas už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, reikia dar apmokėti). Profesorius Bernalas savo kreipimesi į visus taikos šalininkus Jungtinėse Valstijose pažymi, kad nusiginklavimas — visuotinis, visiškas ir kontroliuojamas, taip pat sunaikinant branduolinį ginklą — yra skubiausiai išspręstinas mūsų laikų uždavinys”.


„Dziennik Wilenski“ dėl Pilsudskio straipsnio deda vedamąjį straipsnį pavadintą „Didelė gėda“, kuriame sako, kad po paskutiniojo Pilsudskio straipsnio gėda susitikus su svetimtaučiu pasivadinti lenku, bus gėda svetimoj valstybės viešbuty lenku užsirašyti, nes kiekvienas atmins, kad esi tos tautos, kurią valdo Pilsudskis — garsus savo nepadoriais išsikoliojimais per spaudą. Bepigu, esą, būtų, jei svetimtaučiai informacijas imtų tik iš „Messager Polonais“, kuris visas „riebiąsias“ vietas nutylėjo, bet juk, esą, užsienių laikraščiai turi savus korespondentus, o lenkiški laikraščiai taip pat nueina į užsienius. Juk, esą, kitur kaip tik tas vietas lenkiškai suprantantieji išvers ir be jokių skrupulų spausdins, nes jiems nėra reikalo gėdytis už lenkus. O lenkams po to, esą, bus gėda, didelė gėda pasisakyti „jestem Polakiem“.


Čia paskelbtas VDR vyriausybės pareiškimas dėl nesiliaujančių provokacijų iš Vakarų Berlyno. Pareiškime, be kita ko, sakoma: Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė priversta dar kartą kuo rimčiausiai atkreipti dėmesį į padažnėjusias provokacijas ir ginkluotus užpuolimus, iš anksto paruošiamus ir vykdomus VDR pasienyje iš Vakarų Berlyno. Ji pareiškia, kad šiais agresyviais aktais siekiama pavojingai padidinti įtempimą Vokietijoje bei visame pasaulyje ir sužlugdyti būtinai reikalingą savitarpio supratimą taikaus Vokietijos klausimo sureguliavimo ir padėties Vakarų Berlyne normalizavimo klausimu. Toliau VDR vyriausybė pabrėžia, kad visos šios provokacijos prieš VDR, lydimos sprogdinimų ir žudymų, daromos Bonos vyriausybės ir Vakarų Berlyno senato nurodymais. Šia proga pažymima, kad kancleris Adenaueris birželio 17 d. panaudojo Vakarų Berlyną, kuris nėra VFR dalis, arena agresyviai priešiškai propagandai prieš Vokietijos Demokratinę Respubliką, o Vakarų Berlyno burmistras Brantas tiesiog ragina griebtis naujų kruvinų provokacijų. Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė priversta atkreipti Vakarų valstybių dėmesį į tai, kad sistemingas VDR sienos pažeidinėjimas iš Vakaru Berlyno įgavo agresyvių veiksmų pobūdi, - toliau sakoma pareiškime. Šia proga VDR vyriausybė pabrėžia, kad trys Vakarų valstybės, vis dar tebelaikančios Vakarų Berlyne okupacinį režimą, negali likti nuošaliai nuo tokių provokacijų arba laikyti savo pareiga globoti bei ginti įvairius avantiūristus iš Vakaru Vokietijos ir Vakarų Berlyno. VDR vyriausybė, toliau sakoma pareiškime, ne tik pareiškia pasaulio visuomenei savo protestą prieš šiuos agresyvius iš Vakarų Berlyno vykdomus veiksmus VDR pasienyje, bet kartu ir įspėja.


Prancūzijos spauda apie šalies ekonominius sunkumus

PARYŽIUS, gruodžio 26 d. (TASS-ELTA). Prancūzijos laikraščiai spausdina medžiagą, kuri rodo, kad šalies ekonomika pergyvena rimtus sunkumus. Juos sukėlė, visų pirma, Prancūzijos dalyvavimas agresijoje prieš Egiptą ir karas Alžyre. Straipsnyje, kurį išspausdino laikraštis „Fran‑Tirer“, be kita ko, atkreipiamas dėmesys į sunkią šalies finansinę padėtį. Laikraštis nurodo, kad Prancūzijos užsienio prekybos balansas 1956 metais turi didelį deficitą. Prancūzija turi deficitą tiek prekyboje su šalimis vadinamosios Europos mokėjimų sąjungos nariais, tiek ir su dolerio zona; pastaruoju atveju deficitas sudaro 700 milijonų dolerių sumą, Straipsnyje rašoma, kad ryšium su tuo, jog dabar, kai Sueco kanalas užblokuotas, tenka pirkti skystąjį kurą Jungtinėse Amerikos Valstybėse ir mokėti už Ji doleriais, tas deficitas naujaisiais metais smarkiai padidės Toliau „Fran-Tirer“ pažymi, kad Prancūzijos vyriausybė iki šiol nesurizikavo pateikti parlamentui svarstyti ataskaitą apie valstybinio biudžeto vykdymą. Priežastis yra ta, kad dėl ilgai trunkančio karo Alžyre ir dėl intervencijos Egipte Prancūzijos biudžeto deficitas dabar siekia 1.000 milijardų frankų. Liesdamas įvairių prekių kainų didėjimą, straipsnio autorius pareiškia, kad kainų didėjimas, jeigu tik nepavyks jo sustabdyti, sukels Prancūzijai pavojingą infliaciją“. Spaudoje pranešama, kad Prancūzijos planavimo komisariatas nusiuntė ekonomikos ir finansų ministrui laišką, kuriame pažymi, kad „aštrus skystojo kuro trūkumas Prancūzijoje pradėjo stabdyti pramonės vystymąsi“ ir grasina sukelti daug kitų rimtų padarinių. Komisariatas reikalauja, kad būtų vykdoma „šiurkšti politika“, siekiant atkurti ekonominę padėtį, „kuri žymiai paaštrėjo dėl Artimųjų Rytų krizės“ (t. y. dėl Anglijos ir Prancūzijos intervencijos Egipte).


Didžiojo Berlyno jaunimo delegacija išvyko iš Tarybų Sąjungos

VLKJS Maskvos miesto komiteto ir TSRS Jaunimo organizacijų komiteto kvietimu daugiau kaip dvi savaites Tarybų Sąjungoje viešėjo Didžiojo Berlyno jaunimo delegacija. Svečiai susipažino su komjaunimo Maskvos miesto ir rajonų organizacijų darbo patyrimu, aplankė Maskvos Lichačiovo vardo automobilių gamyklą, Kaganovičiaus vardo pirmąją guolių gamyklą, „Bolševickos” siuvimo fabriką. Vokiečių jaunimo atstovai susitiko su universiteto, energetikos ir pirmojo medicinos institutų studentais, aplankė kelias mokyklas, Baumano rajono Pionierių rūmus, Centrinius geležinkelininkų kultūros namus. Delegaciją priėmė TSKP CK sekretorius J. A. Furceva, Maskvos Tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Bobrovnikovas. Svečiai taip pat buvo nuvykę į Leningradą. Kovo 17 d. delegacija išvyko į tėvynę. Prieš išvykdamas, delegacijos vadovas, Laisvojo vokiečių jaunimo sąjungos Didžiojo Berlyno apygardos komiteto pirmasis sekretorius Hansas Modrovas pareiškė TASS-o korespondentui: — Mūsų kelionė į TSRS buvo nepaprastai įdomi ir vaisinga. Mes pamatėme neišsenkamas galimybes, kurias socialistinė visuomenė atveria jaunimo gabumams ir talentams vystyti, didžiulį rūpinimąsi vaikais. Žinios ir patyrimas, kuriuos mes čia įgijome, mums labai padės darbe. Viešėdami Maskvoje, mes užmezgėme tvirtą draugystę su jaunaisiais darbininkais bei studentais, ir mums bus džiugu priimti jų atstovus pas mus, Berlyne.


Rusija įsipareigoja savo karinius dalinius iš Lietuvos išvesti iki 1993 m. rugpjūčio 31 d., o iš Vilniaus – iki šių metų lapkričio pabaigos

Užvakar vakare į Maskvą specialiu reisu atskrido Lietuvos Respublikos AT pirmininkas V. Landsbergis. Kartu su juo atvyko užsienio reikalų ministras A. Saudargas, kiti oficialūs asmenys. Vnukovo aerouoste prie lėktuvo trapo Lietuvos Respublikos parlamento vadovą, kitus Lietuvos Respublikos atstovus sutiko Rusijos Federacijos valstybės sekretorius G. Burbulis, Rusijos Federacijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Čiurkinas, kiti oficialūs asmenys. Čia buvo Lietuvos Respublikos laikinasis reikalų patikėtinis Rusijoje E. Bičkauskas, Rusijos Federacijos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lietuvoje N. Obertyševas. Žaliąja vyriausybine juosta automobilių kortežas pasuko Maskvos link. Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas ir jį lydintys asmenys apsistojo Lietuvos ambasados svečių namuose. Pirmojoje dienos pusėje Lietuvos Respublikos ambasadoje lankėsi Rusijos Federacijos valstybės sekretorius G. Burbulis. Kartu su juo buvo atvykę Rusijos Federacijos valstybinės derybų su Lietuva delegacijos vadovas V. Isakovas, Rusijos Federacijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Čiurkinas. Aukšti svečiai susitiko su Lietuvos Respublikos AT pirmininku V. Landsbergiu, Lietuvos Respublikos valstybinės derybų delegacijos su Rusija vadovu C. Stankevičiumi, užsienio reikalų ministru A. Saudargu, krašto apsaugos ministru A. Butkevičiumi, Lietuvos laikinuoju reikalų patikėtiniu Rusijoje E. Bičkausku. Susitikime dar kartą buvo aptarti kai kurie derybų niuansai, pasakė Eltos korespondentui Č. Stankevičius. Rugsėjo 8 d. Maskvoje, Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose, įvyko Lietuvos Respublikos AT pirmininko V. Landsbergio ir Rusijos Federacijos prezidento B. Jelcino susitikimas. Pokalbis vyko dviese. Po to Vladimiro salėje, dalyvaujant V. Landsbergiui ir B. Jelcinui, buvo pasirašyti tarpvalstybiniai dokumentai. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministras A. Butkevičius ir Rusijos Federacijos gynybos ministras P. Gračiovas savo parašais patvirtino Rusijos kariuomenės išvedimo grafiką. Rusija įsipareigoja visus savo karinius dalinius iš Lietuvos teritorijos išvesti iki 1993 m. rugpjūčio 31 dienos, o iš Vilniaus - iki šių metų lapkričio pabaigos. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministras A. Saudargas ir Rusijos Federacijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Čiurkinas pasirašė konsulinę konvenciją. Svarbiausias dokumentas - tarpvalstybinė sutartis - šiandien nebuvo pasirašyta. Delegacijos toliau dirbs prie jos projekto.


KAIRAS. (TASS-ELTA). Omano imamato atstovas Kaire Muchamedas el-Harsis pareiškė, kad jo turimomis žiniomis, anglų kariuomenė ir toliau vykdo barbarišką agresiją prieš Omaną. Anglai, pasakė jis, suėmė daug Omano maldininkų, grįžtančių iš Saudo Arabijos, ir sustiprino savo operacijas imamate. KAIRAS. (TASS-ELTA). Kairo radijas šiandien pranešė, kad Omano imamatas kreipėsi į SNO generalinį sekretorių Hamaršeldą, prašydamas įsikišti į įvykius Omane ir padaryti galą nusikaltimams ir barbariškai Anglijos agresijai prieš šią šalį.


SNO generalinio sekretoriaus derybos su Egipto vadovaujančiais veikėjais

SNO generalinio sekretoriaus Hamaršeldo derybos su Egipto vyriausybės vadovaujančiais veikėjais vyksta toliau. Vakar Hamaršeldas ketvirtą kartą tarėsi su Egipto užsienio reikalų ministru Favziu. Kaip jau buvo pranešta, Hamaršeldas taip pat dukart ilgai kalbėjosi su Egipto prezidentu Naseru. Pranešama, kad šįvakar įvyks naujas Hamaršeldo ir Nasero susitikimas, kurio metu, kaip rašo laikraštis „Al-Achram”, bus baigtos SNO generalinio sekretoriaus derybos su Egipto vyriausybės vadovais. MEN'o agentūra praneša, kad derybos su Hamaršeldu išaiškino visišką savitarpio supratimą dėl galimybės išspręsti laivybos Sueco kanalu klausimą. Agentūros pranešimu, artimiausiomis dienomis Egipto vyriausybė paskelbs naują smulkų pareiškimą klausimu dėl laivybos Sueco kanalu. SNO generalinis sekretorius Hamaršeldas šįryt išvyko į Ismailiją, kur jis susipažins su Sueco kanalo valymo darbų eiga.


Trečiojo Sajūdžio, dešiniųjų partijų lyderiai, dar neprasidėjus rinkimų į Seimą kampanijai, ignoruodami įstatymo reikalavimus, pradėjo propagandinį puolimą prieš Lietuvos demokratinę darbo partiją. Ši kampanija paremta įvairiais prasimanymais ir gandais. Mums drįstama primesti net svetur besislapstančio M.Burokevičiaus nuomonė, jo požiūris į Lietuvos politinių jėgų išsidėstymą, tikslus ir siekius. Mes įsitikinę, kad Lietuva, jos žmonės deramai įvertins šių išpuolių įkvėpėjus, jų politinės moralės bei padorumo lygį, nesugebėjimą demokratiškai ir civilizuotai polemizuoti. LDDP Tarybos prezidiumas pareiškia: 1. Mūsų partija niekada jokioms politinėms jėgoms nesuteikė teisės kalbėti LDDP vardu ar vadinti mus kažkieno valios vykdytojais. M.Burokevičiaus ir kitų veikėjų nuomonė bei vertinimai yra jų pačių reikalas. 2. Mes nesiekiame, anot LR AT pirmininko V.Landsbergio, „politinio revanšo ir buvusios ūkio sistemos restauracijos”. Siekiame demokratiškai dalyvauti rinkimuose, civilizuotos politinės diskusijos, taip pat savo ekonominės, socialinės bei politinės programos įgyvendinimo, kuris priklausys nuo LDDP frakcijos dydžio būsimajame Seime. 3. LR AT pirmininkas V.Landsbergis tiek Santaros „Už demokratinę Lietuvą” konferencijos pranešime, tiek įvairiais kitais atvejais abejoja mūsų partijos pozicija dėl lemiamų Lietuvos nepriklausomybės momentų. Todėl primename, kad ir 1990 m. kovo 11-ąją, ir tragiškomis 1991 m. sausio dienomis, ir 1991 m. vasario plebiscite, ir per 1991 m. rugpjūčio pučą LDDP buvo kartu su tauta, visuomet laikėsi tvirtos ir Lietuvos nepriklausomybę ginančios pozicijos. Tai liudija mūsų partijos dokumentai bei visa jos frakcijos ir partijos narių veikla. Primename, kad LDDP frakcijos iniciatyva Aukščiausiojoje Taryboje buvo priimta konstitucinė pataisa dėl nestojimo į postsovietines sandraugas. 4. Dabar mėginama perkelti ant LDDP pečių atsakomybę už tautos suskaldymą. Tačiau reikėtų remtis faktais, kurie patvirtina visiškai ką kita. Ne LDDP nariai sprogdino „bombeles”, ne jie organizavo įtūžio bei pykčio mitingus, kurie kažkodėl vadinami „tautos pasitarimais”. Ne LDDP šalininkai apmėtė purvais ir akmenimis AT deputatus. Ne LDDP pasiūlė autoritarinės prezidentūros projektą referendumui, išties suskaldžiusį tautą, supriešinusį žmones. Ne mūsų partija vadovavo pasaulyje dar neregėtam politiniam reiškiniui, pavadintam „parlamentinė rezistencija”. Ne mūsų partija buvo „raganų medžioklės”, griovimo, „atsiribojimų” ir kitokių panašių akcijų įkvėpėja. 5. Kaltinant LDDP narius, kad jie yra „buvę” ir panašiai, derėtų įdėmiau pažvelgti į save, t.y. į Sajūdžio koalicijos sąrašą. Jame taip pat nemažai buvusių kompartijos narių, nomenklatūros žmonių. Tačiau mes manome, jog ir jie gali atnešti naudos Lietuvai savo sąžiningu darbu. Skirtingai nuo tų dešiniųjų veikėjų, kurie skelbiasi krikščioniškų vertybių puoselėtojais, mes manome, kad tik tolerancija, pagarba oponentams ir savo krašto žmonėms gali mus sutelkti darbui, išvesti Lietuvą iš krizės. 6. LDDP, nepaisydama naujos prasimanymų bei puolimo bangos, pareiškia, kad jos kandidatai į LR Seimo deputatus dalyvaus rinkimuose, vartodami tik garbingus politinės kovos būdus, vengs šmeižtų ir nekorektiškų išpuolių. Šitaip elgėmės visuomet, šitaip elgsimės ir ateityje.


TASS-o korespondentas M. Artiusenkovas praneša: Ant aukštos Ipirangos kalvos gražiame San Paulo parke stovi didingas monumentas. Jis pastatytas Brazilijos nepriklausomybės paskelbimo garbei. Prieš 140 metų rugsėjo 7 d. pasibaigė 300 metų trukęs portugališkųjų kolonizatorių viešpatavimas. Brazilijos patriotai su šūkiu „Nepriklausomybė arba mirtis“ ryžtingai pareiškė, kad nuo šiol Brazilija bus laisva šalis. „Ipirangos šūkis“ – tai ilgus metus kovojusios už savo nepriklausomybę visos brazilų tautos šūkis. Rugsėjo septintoji – nepriklausomybės paskelbimo diena – didelė brazilų šventė. Ji švenčiama visoje šalyje. Sunkus ir sudėtingas Brazilijos kelias. Ji siekia visiškai išsivaduoti iš ekonominių pančių, kuriais ji surišta su užsienio kapitalu. Nors buvo paskelbta politinė nepriklausomybė, Brazilija toliau buvo užsienio valstybių pavergta ekonomiškai. Pakeisdamos engėjus portugalus, į šalį veržėsi Anglijos, po to Amerikos monopolijos. Politiškai laisva Brazilija iki šiol neįgijo visiškos ekonominės nepriklausomybės. Štai kodėl vienas 15 svarbiausių Brazilijos patriotų uždavinių šiuo metu – išsivaduoti ekonomiškai. 140-ąsias savo tėvynės nepriklausomybės paskelbimo metines brazilų tauta pažymi dideliais laimėjimais. Auga šalies pramonė. Plečiasi ir stiprėja jos ryšiai su užsieniu. Vykdoma nepriklausoma užsienio politika, pagrįsta tautų apsisprendimo principų gerbimu ir nesikišimu į jų vidaus reikalus, žymiai pakėlė Brazilijos autoritetą tarptautinėje arenoje. Nacionalinių demokratinių jėgų kovos padarinys buvo Petrobrazo – valstybinio naftos monopolio – sukūrimas. Pasibaigė nedalijamas užsienio trestų viešpatavimas šioje svarbioje ekonomikos šakoje. Brazilijos naftą eksploatuoja brazilai, ji naudojama šalies reikalams. Šie metai atnešė naujų pergalių – įkurtas „Elektrobrozas“, įvestas valstybės monopolis atominės žaliavos žvalgybai ir gavybai, neseniai priimtas įstatymas, kuriuo sumažinamas pelno pervedimas į užsienį ir griežtai apskaičiuojamas įplaukiantis užsienio kapitalas. Brazilai reikalauja suteikti valstybei monopolinę teisę žvalgyti ir kasti akmens anglį ir t. t. Tat dideli brazilų tautos laimėjimai, jos nauji žingsnial kelyje į visišką ekonominę nepriklausomybę. Kova prieš priklausomybę nuo užsienio, pirmiausia nuo Amerikos, ekonomikoje auga ir stiprėja. Kartu šalyje plečiasi judėjimas už pagrindines reformas, pirmiausia už žemės reformą. Brazilai turi dar labai daug sunkumų. Tačiau jie įsitikinę, kad sunkumus įveiks. Mes išsikovosime savo ekonominę nepriklausomybę, pareiškė respublikos prezidentas Žoao Gulartas. Brazilija turi priklausyti brazilam


Alzaso klausimas. – Prancūzijos vidaus reikalas. Iš Elzaso istorijos Kolmaro procesas. Prancūzų viešoji opinija. Šventojo Sosto pozicija. Kolmaro bylos pamokos. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Gegužės 24 d. Kolmare pasibaigė Alzaso autonomistų procesas. Ne vienas tik Alzasas, bet ir visa Prancūzija, tam tikros karštligės apimta, laukė teismo sprendimo. Kolmaro prisiekusieji posėdininkai iš 15 kaltinamų 4 nuteisė metams kalėjimo ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Tarp nuteistųjų du Dr. Riclin ir mokytojas Rossé, naujai išrinktieji Prancūzijos parlamento nariai, kurie, matyt, savo kaltę atlikinės atostogų metu, kaip tai daro nuteistieji komunistai atstovai: prasidedau atostogoms iš parlamento traukia į Santé kalėjimą. Mums, lietuviams, daugeliu atvejų Alzasas ir vadinamų autonomistų teismas vertas susidomėjimo. Alzasas ir Lorenas iki didžiojo karo buvo vokiečių ir prancūzų nesantaikos priežastis: niekas rimtai negalėjo ir kalbėti apie vokiečių ir prancūzų santykių gerėjimą, kol tas klausimas po karo nebuvo lokarnizuotas. Antra vertus, alzasiečių autonomistų procesas mus pamokinąs Klaipėdą administruojant, o momentui atėjus ir Vilnių. Trečia, alzasiečių byla charakterizuoja prancūzų politikų pažiūrą į tautines mažumas, į tautų apsisprendimą ir t. t., ypatingai, turint galvoj, kokią politiką prancūzai yra praktikavę vienam iš Lietuvos „Alzasų“ - Klaipėdoj. Šių dienų didieji Europos oligarchai moka kitoms valstybėms tautinių mažumų gynimo dispozicijas taikyti, Hymanso projektus, freištatus ir Klaipėdos krašto liliputiniui rėželiui plačias autonomijas suteikti, o pas save namie ne tiktai ir ženklo autonomijos, bet ir paprastos administracijos decentralizacijos regionalizmo šešėlio bijosi. Mums, taip pat gerai žinoma, koki fiasco sulaukė savo laiku p. Galvanausko Tautų Sąjungoj pasiūlymas tautinių mažumų teisių dispozicijas išplėsti visoms valstybėms. Alzaso klausimas tarptautiniu klausimu nustojo egzistavęs. Jeigu dar Versalio sutarti vokiečiai gali atakuoti, kaip jiems nugalėtojų primesta, tai po Lokarno 1925 m. spalių 16 d. sutarties pasirašymo, kurią pirmieji vokiečiai yra pasiūlę, visoki nesusipratimai dėl Prancūzijos ir Vokietijos sienos atkrinta ir apie Alzaso ar Loreno klausimus netenka kalbėti. Tai visiškai Prancūzijos vidaus klausimas. Lokarno sutarties dalis, kur kalbama apie Prancūzijos ir Vokietijos sienas, vadinama Reino paktu. Pirmas savitarpinių garantijų Lokarno sutarties punktas numato palaikymą teritorialinio status quo ir sienų neliečiamybę, būtent, tokių sienų, kurios nustatytos 1919 m. birželio 28 d. Versalio traktatu. Teisybė, Alzasas amžiais yra priklausęs Šventajai Imperijai, bet kuri tuo metu vargu begalima buvo vadinti valstybe, kaip moderninė teisė valstybės koncepciją supranta. 1648 m. Vestfalijos sutartimi Imperiia perleidžia Alzaso suverenumą Prancūzijai. Alzasiečiai greitai priprato prie Frascūzijos, o revoliucija ir demokratinė dvasia suliejo tą kraštą su ja. Strasburge yra gimęs ir dabartinis Prancūzijos himnas Marseillaise, kurios autorius Pouget de l'Isle pirmą kartą ją sugiedojo pas Strasburgo burmistrą Dietrich. Tačiau vokiečiai po Napoleono l-jo išaugę į konfederaciją, Bismarko sustiprintą valstybę, griežtai reikalavo Vestfalijos taikos traktato revizijos. Nelaimingas 1870 Napoleono III karas su vokiečiais pražudė Alzasą ir Loreną: prancūzai buvo priversti pasirašyti 1871 m. sutartį. Bismarkas patiekė prancūzams sąskaitą, kiek jam kaštavo Alzaso atėmimas. Jis užsiprašęs 14 miliardų 456 milionų aukso frankuų, nusileido lig penkių miliardų, kas tais laikais buvo didelė suma. Vokiečiai tvirtino, kad der Rhein Deutschlands Strom, nicht Deutschlands Grenze, o prancūzai išrodinėjo, kad dar Tacitas, Cezaris rašę, kad Reinas skiria Galiją nuo Germanijos, ir kad tai esanti tarp Vokietijos ir Prancūzijos natūrali siena. Teisybė Alzasas, senosios Galijos provincija, yra turėjęs germanų žymios įtakos, tačiau sunku čia būtų pritaikyti teisės mastą ir pateisinti Bismarko militarinės okupacijos politiką. Bismarko šalininkai į prancūzų protestus atsakydavo: „Prancūzijai yra keliai: 1) atsisakyti nuo Alzaso ir Loreiro, pasitenkinant nustatytomis sienomis ir 2) aštrinti kalavijas“. Kalavijas buvo „aštrinamas“ nuo 1871 m. iki 1914, ir einant Versalio sutartim 51-79 straipsniais Alzasas ir Lorenas vėl buvo grąžintas Prancūzijai. Savo laiku vokiečių socialdemokratai Liebnechtas ir Bebelis kėlė balsą prieš tą aneksiją, tačiau jie buvo areštuoti, atiduoti teisman už „tėvynės išdavimą“ posėdininkų nuteisti 2 metams kalėti ir buvo pasodinti į Hubertusburgo ir Konigsteino tvirtoves. Istorija kartojasi. 1928 m. gegužės 24 d. du Prancūzijos pralamento nariai Reclin ir Rossé taip pat kaltinami „tėvynės išdavimu“ ir posėdininkų nuteisti 1 metams kalėti ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Krastas, turis per 1½ miliono gyventojų, sudaro prancūzams gerokai nemalonumų. Lorene, kuris yra daugiau prancūziškas, incidentų nekyla, tačiau Alzaso provincijoj nesusipratimų nestinga. Pagrindinė prancūzų klaida gal bus ta, kad jie panorėjo pergriežtai naujai prijungtus prie Prancūzijos kraštus suceatralizuoti. Prie vokiečių, einant 1879 m. konstitucija, tie du kraštai sudarė Reichland'ą. Imperatoriaus atstovas su suvereninėmis teisėmis buvo vadinamas Statthalter'iu, kurio aktus tvirtino ministeriai, Valstybės Taryba pareikšdavo savo nuomonę dėl leidžiamų įstatymuų o landtagas leisdavo įstatymus, kuriuos tvirtindavo Bundesratas. Visiškos autonomijos nebūta, nes visa istatymų galia landtagui nepriklausė. Administracija buvusi kiek geresnė už prancūzų, civilinės teisės srity įstatymai likę iš vokiečių Alzase yra tobulesni, nei Nepoleono kodeksas, o pavyzdžiui, ipotekos srity patys prancizai pripažįsta vokiečiams pirmenybę… Be to, Alzase stiprus klerikalinis judėjimas. Alzasiečiai, kunigų suagituoti, bijosi, kad nebūtų „subedievinta“ mokykla, kad neužviešpatautų masonai, laisvamaniai, ateistai… Asimiliacija su Prancūzija gan sunkiai eina: Alzase veikia konfesionalinė mokykla, konkordatas su Šventuoju Sostu, vietiniai buvusio Reichlando kai kurie įstatymai. „Paskutinių dešimties metų bėgy aš daug esu girdėjęs biauraus apie įvykius Alzase, - sako prof. Charles Gide. „Teismai, tardymai, areštai, bausmės, išsiuntimai, laikraščių sulaikymai… – kalba profesorius. „Alzase buvo trylika autonominio judėjimo vadų sulaikyta, trys laikraščiai uždaryti“. Buvo areštuotas ir Dr. Ricklin, buvęs reichstago narys, buvusio landtago pirmininkas, o dabar, po paskutinių rinkimų ir prancūzų parlamento narys. Prancūzijoj susidarė nuolatinė vadinama „le malaise alsacien“, iš kurio prancūzai nežino kokiu būdu išbristi. Kraštas per 45 vokiečių valdymo metus liko gerokai suvokietintas. Be to, jame apsigyveno per 300.000 vokiečių emigrantų, iš kurių nedaugiau kaip vieną trečdalį pasisekė atgal Vokietijai grąžinti. Didžiausias Alzaso autonomijos priešininkas ir žymus to klausimo žinovas p. Eduard Helsey savo knygoj „Notre Alzase“ pripažįsta, kad didesnė pusė Alzaso gyventojų kalba vokiškai (pusl. 54). Tuo tarpu visiško biliguizmo (dviejų kalbų vartojimo) Alzase nėra. Dėl to pirmiausia ir kyla kova už „Mutersprache“. Antra vertus, tikinčiose Alzaso masėse kunigams yra darbo prieš bedieviškąją Prancūziją, už konfesionalinę mokyklą. „Gott mit uns“ – prieš prancūzų lajiškumą (supasaulinimą) – štai Alzaso kunigų obalsis. Kunigas Halgy vadovauja tokiam antiprancūziškam judėjimui, kuris veda į separatizmą arba bent į autonomiją. Šis kunigas vokiečių pinigais yra įsteigęs didelį „Consortium“ tokiai propagandai. Pasiūlymų dėl Alzaso autonomijos nestinga. Alzaso atstovai: Walter, Oberkirch, Brom, kurie išvien ėjo į rinkimus su puankaristais, vis dėlto drįso Aukšt. Reino, Žemojo Reino ir Mozelio departamentams pasiūlyti autonominį statutą su atskiru parlamentu. Kolmaro procesas – tai visa politikos ir dorovės problema. Pati prancūzų visuomenė dėl to proceso pasidalino. Kairiesiems tai buvo sunkus bandymas. Visa nelaimė, kad autonomistų judėjimui vadovauja klerikalai, komunistams pritariant. Oficialiai Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas prof. Victor Basch rašė, kad būti autonomistu nėra Prancūzijos įstatymais užginta, tai nėra nusikaltimas. Reikia pabrėžti, kad nei vienas iš dešiniųjų ir kairiųjų, neišskirus net Thorès, advokatų, savo, matyt, patriotizmą ir antiklerikalizmą afišuodami, nesutiko Alzaso autonomistų ginti. Užtat du komunistai advokatu: p. Berton ir p. Fourier čia turėjo tokio didelio pasisekimo, kad po procesui p. Berton ant kunigų pečių buvo nešiojamas po miestą. Prancūzų spauda kiek nerviškai, bet kantriai laukė sprendimo. „Le Temps“, „Le Journal“ raginte ragino prisiekusius posėdininkus „rauti tėvynės išdavystę“, o kiti (kairieji) pusiau lūpų patarė išteisinti „kramolninkus“ nes tai liečia „laisvės opiniją“. Prancūzams visais atžvilgiais nusileidimas autonomistams negali būti malonus. Alzaso platesnė savivaldybė tuojau gali turėti įtakos į Korsikos, kur italai mielai palaiko autonomijos tendencijas, ir į Bretonijos administravimą. Prancūzija turi daugybę rezonų nepripažinti autonomistų reikalavimų. Tačiau tai irgi nebus klausimo išrišimas: visa eilė aršių incidentų per procesą puikiai parodė, kad čia tik kalėjimu negalima bus dalyko išspręsti. Prieš karą nekas kitas, bet patys prancūzai Alzase palaikė autonominį judėjimą. P. Rohan net davė įdomią alzasiečiams formulę: „Vokiečiu būti nenoriu, prancūzu negaliu, esu alzasietis !“ Ir prancūzai visur rėmė separatistinį alzasiečių judėjimą.


Nuo to momento, kai Eizenhaueris įžengė į Prancūzijos žemę, jis galėjo įsitikinti, kokios yra nuotaikos prancūzų, kurie, nepaisydami visų draudimų, stoja prieš atominius NATO projektus, rašo laikraštis „Jumanitė-Dimans”. Eizenhaueriui atvykus į Orlį aerouostą, aerouosto darbuotojų delegacija mėgino jam įteikti protesto peticiją prieš militaristinius planus, kuriuos puoselėja Šiaurės Atlanto bloko kvėpėjai. Tačiau policijos kordonas neleido deputacijos pas prezidentą. Kaip žinoma, policijos valdžios organai griežčiausiai uždraudė šiomis dienomis visas gatvių demonstracijas ir mitingus. Buvo imtasi ir kitų „atsargumo priemonių. Tačiau priešingai visoms šioms priemonėms prezidento Eizenhauerio keliu iš aerodromo į rezidenciją Prancūzijos patriotai išplatino tūkstančius lapelių, kuriuose smerkiamas NATO ruošimasis karui. Į orą buvo paleisti balionai su šūkiais: „Nusiginklavimas”, „Tegyvuoja taika”, „Neduoti ginklų Adenaueriui” ir kt. Antikariniai šūkiai taip pat buvo parašyti ant Paryžiaus pastatų sienų ir grindinio.


(Dėl tariamų žydų pogromų Lietuvoje) Buvo laikai, kada mes pasibaisėdami skaitydavome apie įvairius krikščionių persekiojimus kai kuriuose Azijos kraštuose. Mes piktindavomės, radę laikraščiuose aprašytas turkų surengtas krikščionių skerdynes. Blogą įspūdį mums sudarydavo spaudos paduotos žinios, kad vienoje ar kitoje plačios Rusijos vietoje sukurstyta minia sumušdavo žydus. Dar blogesnis susidaro įspūdis, kada tenka paskaityti apie žydų pogromus Lenkijoj. Bet mes niekada netikėjome, kad kada nors užsienių spaudoj galėtų būti žinių apie žydų pogromus Lietuvoje, nes mūsų kašte ne tik kad nėra atsitiko nė vieno žydų pogromo, - pas mus ir antisemitizmo visai nėra. Paskutiniuoju laiku užsieniuose uoliai skleidžiamos baisiausios žinios apie žydų persekiojimą Lietuvoje mums tegali būti vienas įrodymas, kaip kartais visai nebūti dalykai yra išpučiami, kaip tušti prasmanymai melo pagalba gali sudaryti apie bet kurį kraštą šlykščiausią vaizdą. Štai kokiais „perlais“ apie Lietuvą paskutiniuoju laiku maitinama užsienių spauda. Didžiausias Londono žydų laikraštis „Die Cajt“ 13-tą rugsėjo apie žydų persekiojimus Lietuvoje taip rašė: „Dabar iš Rygos pranešama, kad ir Šiauliuose buvo žydų pogromas. Išeinant žydams iš sinagogos, juos užpuolė minia ir brutališkai sumušė. Apie 28 asmens yra sužeisti, o 12 sunkiai sužeistų nuvežta ligoninėn. Po sumušimo chuliganai, daužydami langus, leidosi į žydų namus. Žydų gyventojai gyvena didžiausioje panikoje“. Tas pats laikraštis toliau rašo: „Per Berlyna pranešamos smulkmenos apie pogromą Ukmergėje. Pogromą suorganizavo Lietuvos fašistų organizacija „Geležinis Vilkas“. Per ištisą naktį mušė ir plėšė žydus. Pogromui vadovavo pulkininkas Grigaliūnas Glovackis. Nakties tamsumoje žydai buvo velkami iš savo namų ir mušami, neatsižvelgiant nei amžiaus, nei lyties. Sužeistųjų skaičius siekia 60 asmenų. Chuliganai pamaldų metu įsiveržė į sinagogą, išvijo besimeldžiančius žydus ir žibalu apipylę uždegė „torą“. Toliau pranešama, kad policija nė vieno pogromo dalyvio nesulaikiusi, nors jie visi yra žinomi“. Lenkiškuose laikraščiuose rašoma, kad Vilkaviškyj chuliganai išpešę rabino barzdą, išniekinę jo vienturtę dukterį ir atėmę iš jo 50.000 litų. Varšuvos radio vakar pranešė „žinią“, kad Linkinėnuose, Utenos apskrityj, palei demarkliniją užvakar buvo nužudyta 16 žydų gyventojų ir visa jų daugybė sužeista. Žiniomis apie žydų „pogromus“ Lietuvoje paskutinėmis dienomis marguluoja ne tik lenkiška ir žydiška užsienių spauda. Jų pasitaiko ir kitų tautų laikraščiuose. Pavyzdžiui, „Rygos Socialdeniokrats“ pasibaisėdamas aprašinėja „pogroma“ Vilkaviškyj. Ką dėl tokios per užsienio spaudą šlykščios kampanijos prieš Lietuvą galima pasakyti? Galima tik konstatuoti faktą, kad nei Ukmergėj, nei Šiauliuose, nei kituose Lietuvos miestuose ir miesteliuose jokio žydų pogromo nėra buvę. Tiesa, Vilkaviškyj ne per seniai trys pasigėrę chuliganai apdaužė kelioliką ramių piliečių, bet nuo jų kliuvo ne vieniems žydams, – nuo ju teko ir krikščionims. Tie trys chuliganai, deja, buvę valstybės ar savivaldybės tarnautojai, tuojau buvo suimti, išmesti iš tarnybos ir pasodinti kalėjiman, kur jų laukia pelnyta bausmė. Tai nebuvo pogromas, tai buvo tik vietinio chuliganizmo pasireiškimas. Nenukentėjo nei Vilkaviškio rabino barzda, nei jo vienturtė duktė, kuri jau dveji metai kaip ilsisi amžinatvėje, nenukentėjo nei jo pinigai. Dėl Linkmenų tenka pasakyti, kad rugsėjo 17 d. žydai turi savo gedulio dieną (Com - gedalija), kurią jie lanko savo kapus. Linkmenuose palei demarkliniją Lietuvos pusėj yra žydų kapai, į kuriuos minėtą dieną ateina daug žydų ir iš anapus demarklinijos. Bet paskutiniuoju laiku pasirodė, kad iš anapus atvyksta daug žydų iš visos Lenkijos, kurie kapų aplankymo reikalu prisidengę, nori susieiti su mūsų pusei gyvenančiais žydais toli gražu ne dėl tikybinių reikalų. Atsižvelgdama į tai mūsų administracija šiemet anos pusės žydų per demarkliniją neleido. Bet dėl tos priežasties neįvyko nė mažiausio incidento. Susirinkę žydai ramiausiai patys išsiskirstė. Žodžiu, nėra mažiausio pagrindo rašyti apie kažin kokius žydų persekiojimus Lietuvoje. Bet visgi rašoma. Tiesa, žinios paduodamos ne iš Kauno, bet iš Berlyno arba Rygos ir Varšuvos. Kaip galima rašyti apie žydų persekiojimus ir net pogromus Lietuvoje, jei net paprasto antisemitizmo čia sunku rasti? Mūsų liaudis, mūsų kaimiečiai per ištisus šimtmečius su žydais prekiauja, vieni prie kitų taip yra pripratę, kad vieni kitiems jokios neapykantos nerodo, nors kartais kai kur gali dėl pačios prekybos ir nesusipratimų kilti. Tikrieji Lietuvos inteligentai, kilę iš tų pačių kaimiečių, taip pat niekad neskelbė antisemitizmo idėjų. Priešingai, jie skelbė ir skelbia tikrą toleranciją, žydų neatstumia. Dar besiruošiant nepriklausomą Lietuvą atstatyti jau buvo pareikšta, kad lietuviai nemano tautinių mažumų skriausti. P. Antanas Smetona, būdamas Lietuvos Tarybos pirmininku, 1917 m. lapkričio mėn. 13 d. vokiečiu politikų susirinkime Berlyne kalbėdamas apie nepriklausomos Lietuvos atstatymą aiškiai yra pasakęs: „Lietuviai, kurie patys yra iškentėję daug persekiojimų ir priespaudos, nenori spausti tautinių mažumų, kurių naujojoj Lietuvoj bus, bet jie laiduoja jomis lygias teises; tai ypač svarbu yra žydams“. Su čia pacituotu mūsų Tautos Vado nusistatymu sutinka visi tikrieji Lietuvos inteligentai, išmintingieji politikai, ypač tautininkai. Lankydamas įvairias mūsų Respublikos vietas, p. Prezidentas niekur neišskyrė nei žydų, nei kitų Lietuvos kitataučių. Visur jis buvo iškilmingai sutiktas ir priimtas. Ir dabar mūsų valstybėje viešpatauja pilna tvarka yra piliečių apsaugos organai, kurie niekuomet neleis, kad vieni piliečiai būtų kurstomi prieš kitus, kad iš to kiltų nesusipratimai ir netvarka. Reikia neužmiršti, kad ir žydai yra žmonės su visomis žmogiškomis silpnybėmis. Jie patys kai kur į paprastas peštynes įsimaišo, ar net jas kartais išprovokuoja. Jei tokiose peštynėse kartais tenka nukentėti ir žydų tautybės piliečiams, tai tuo niekas negali stebėtis. Šiaipjau Lietuvoje visiems piliečiams yra laiduotos lygios teisės, kurias valstybė saugoja. Todėl visos užsieniuose skleidžiamos pramanytos žinios apie Lietuvą ir jos dabartinę tvarką yra tik sąmoningų mūsų tautos ir valstybės priešų darbas. Tik jiems vieniems yra naudinga Lietuvą be jokios kaltės pasaulio akyse pažeminti.


Lenkai „naikina“ Klaipėdos krašto autonomija

Šitas lenkų provokacinis dokumentas prasideda (kalba netaisoma): „Gerbemasai Pone! Siųsdami ši dokumentą, Klaipėdos krašto autonomijos liečiantį, turime garbės prašyti jo turinį pažinti. Turėdami vilties, kad išdėstiti šiame memorandume įrodymai pasitenkins gerai mums žinomus Jūsų teisingumo jausmus, nuolankiai prašytume, sulig galimybės, paremti mūsų, t. y. Klaipėdos gyventojų ir Lietuvos vyriausybės, pastangas ir siekimus Mažosios Lietuvos autonomijos panaikinimo realizacijai. Su aukšta pagarba Mažiosios Lietuvos Patrijotų Sąjunga. O toliau tas dokumentas turi tokią antraštę: „Klaipėdos autonomija sąrišy su visuotinės taikos klausimais“, ir skyreliai: „Taikos darbai“, „Neramumų bustai ir jų priežasties“, „Bendras reikalas visų neramumo šaltinių likviduoti“… Žodžiu, ištisas memorandumas, kuriame stengiamasi jo skaitytojus įtikinti, kad „Mažiosios Lietuvos“ patriotams ir Lietuvos vyriausybei padėtų naikinti. Memorandumas turi 8 puslapius, spausdintas lietuvių ir prancūzų kalbomis; popierius plonutis, toks pat, kokį naudodavo „Pirmyn“ ir visokios iš už administracijos linijos Lietuvon atplūstančios „Lietuvos draugų“ ir kitokių tos rūšies tvarinių agitkos. Mes turime žinių, kad tie lenkų provokaciniai memorandumai per Klaipėdos krašto ir artimus Klaipėdos kraštui paštus išsiuntinėti į užsienius žymiausiems įvairių valstybių politikos veikėjams, vyriausybių nariams, įvairių valstybių įvairiuos kraštuos atstovams ir t. t. Jų tikslas aiškus: „Žiūrėkite, Lietuva ruošiasi panaikinti Klaipėdos krašto autonomiją!“ „Mažiosios Lietuvos“ patriotai iš Varšuvos per savo agentus Lietuvoj sumanė iškrėsti mums naują kiaulystę. Parūpo, mat, „Mažiosios Lietuvos“ patriotams iš Varšuvos, kad: „Vokiečiai, užsienių paremiami, sugebėjo teip savo kultūrinį įtaką suorganizuoti ir teip ekonominį spaudimą išnaudoti, kad lietuviai giminėmis germanizuojasi, kas, tų sąlygų nepažįstantiems gali pasirodyti negalimumu ir netikrumu. Autonomija veda į tokias klastingas pasėkmes, duodama perdaug plačius politines teises ir vieton apsaugos gyvenantiems po svetimo valdžia elementams, liko teisėtu įrankiu terorui ir užpuolimams prieš valdančioji Tautą“. Šią „memorandumo“ ištrauką patiekiame kaip kurjozą, kaip lietuvių kalbos taisyklingumo pavyzdį, kuris parodo, kieno krosny tie blynai kepti. Arba štai dar, kur nušviečiami memorandumo“ tikslai: „Šį mūsų nuomonę skelbiame visų Santarvės Valstybių vyriausybėms ir visuomenėms, kad, darbuose visuotinės taikos sutverimui, paimtų dėmėsyn Mažiosios Lietuvos klausimą, kurio dabartinis stovis priešinosi taikos nuostatams ir gali perbriežti visas pastangas taikai sudaryti. Lojalaus pranešimo ir perspėjimo keliu, mes norime pasiekti tokio peržiūrėjimo ir susipažinimo su mūsų reikalavimais, kad mūsų teisėta nuomonė ir priešingas Mažosios Lietuvos autonomijai nusistatimas nėra priešingas visuotinės taikos nuostatams, o atvirkščiai, nori istorinę teisę realizuoti, bent ilgam laikui taiką sutverti ir sustiprinti. Mes žinome, kad priešinga mums vokiečių propaganda begėdiškai netikrai mūsų intenciją komentuoja, o galybe Vokiečių valstybės naikina balsą vargemų Mažiosios Lietuvos gyventojų, tyčia tylėdama apie Mažiosios Lietuvos tikrą padėtį. Vokiečiams rūpi priruošti Europos opiniją prie Mažiosios Lietuvos pagrobimo. Ir dėlto mes siunčiame šį memorandumą visiems vyriausybėms Santarvės Valstybių, norėdami susipažindinti su juo Aukštas Tarptautines Instancijas, Tautos Sąjungą ir užinteresuoti spaudą ir žinomus mūsų gadynėje politinius veikėjus. Norime aiškiai ir tiesiai atvaizduoti mūsų padėtį ir mūsų rūpieščius, kad visi juos pažintų tikrai, o ne vokiečių propagandos šviesoje“. Jau iš tų puikių pavyzdžių matyti, kad memorandumo autoriai nei Didžiosios, nei Mažosios Lietuvos lietuviai, o stačiai iš Lietuvos pabėgę, o gal ir Lietuvoj gyvenantieji kokie lenkų dvarininkėliai.


AR GALIOS LIETUVOS PILIEČIO PASAS UŽSIENYJE?

Gyventi be antspaudų mes, matyt, dar ilgai neįprasime. Birželio 5 d. Lietuvos Vyriausybė priėmė nutarimą „Dėl Lietuvos Respublikos piliečio paso galiojimo užsienyje įforminimo”. Tie mūsų piliečiai, kurie jau gavo lietuviškus pasus ir norėtų išvykti į užsienio valstybes, dabar pirmiausia privalės pasirūpinti specialiu Vidaus reikalų ministerijos spaudu. Šis spaudas įteisina paso galiojimą užsienyje penkeriems metams. Nustatyta tokia paso įforminimo tvarka. Pilietis kreipiasi į vietos vidaus reikalų tarnybą, pateikia savo pasą. Ne ilgiau kaip per penkias dienas dokumentas pažymimas specialiu spaudu. Jeigu atsisakoma tai padaryti, per penkias dienas po šio sprendimo piliečiui pranešama raštu, būtinai nurodant atsisakymo priežastis ir grąžinant jam pateiktus dokumentus. Lietuvos Respublikos piliečio paso galiojimas užsienyje neįforminamas, jeigu pilietis yra patrauktas baudžiamojon atsakomybėn. Norint galiojimą pratęsti (arba pametus jau įformintą pasą), reikia vėl kreiptis į vietos vidaus reikalų tarnybą. Jeigu Lietuvos pilietis tuo metu teisėtai gyvena užsienyje, jo paso galiojimą gali pratęsti Lietuvos Respublikos diplomatinės arba konsulinės atstovybes. - Žinoma, tai nereiškia, kad su taip įformintu pasu Lietuvos pilietis galės išvažiuoti į užsienį be įvažiavimo vizų arba iškvietimų, - sako Vidaus reikalų ministerijos Emigracijos ir imigracijos tarnybos viršininko pavaduotojas Jonas Vidickas. - Kol kas yra tik dvi šalys, į kurias mūsų piliečiai, turintys galiojantį pasą, bet kada gali nusipirkti bilietą ir išvažiuoti. Tai Didžioji Britanija ir Singapūras. Iš senų laikų liko privačių ir tarnybinių iškvietimų į buvusias socialistines šalis tvarka. Norint išvykti į užsienio valstybes, reikia kreiptis į jų pasiuntinybes Lietuvoje. Jeigu tokių mūsų Respublikoje nėra? Pavyzdžiui, norintiems važiuoti į Belgiją, galima kreiptis į tos šalies atstovus kaimyninėse respublikose - Lenkijoje arba Rusijoje (Maskvoje). Ir panašiai. Telefonus ir adresus galima sužinoti mūsų Užsienio reikalų ministerijoje. Lietuvos piliečio paso galiojimo užsienyje įforminimo instrukcijos, pasak J. Vidicko, jau parengtos ir greitai bus išsiųstos rajonų vidaus reikalų tarnyboms. Kol kas suinteresuoti piliečiai plūsta į Emigracijos ir imigracijos tarnybą. Jos darbuotojai nenusimena, juk ne visi iš 55 tūkstančių Lietuvos piliečio pasus jau turinčių asmenų sumanė sutvarkyti savo dokumentus galimai kelionei į užjūrius. Po savaitės įforminimo darbui bus pasirengusios visos Lietuvos vidaus reikalų tarnybos. Beje, paso galiojimo užsienyje spaudas bus nemokamas. Tegu nenusimena ir tie, kurie dar neturi lietuviško paso. Savo galią tebeturi sovietinis asmens dokumentas, kurio galiojimo reikalus numatyta atskirai apsvarstyti. Na, o į buvusios imperijos respublikas kol kas galim važiuoti be vizų ir be iškvietimų. Nereikalingas ir specialus spaudas. Bet džiūgauti nėra ko - netramdomi „gastrolieriai” ir Lietuvoje naršo lyg savoje kišenėj


Prezidentas Valdas Adamkus ir valdančioji konservatorių bei krikščionių demokratų koalicija susitarė pradėti dialogą dėl galimybės pakeisti kai kuriuos šią savaitę priimto įstatymo dėl buvusių KGB darbuotojų teisės dirbti apribojimo straipsnius. “Susitarėme, kad kitą savaitę Prezientūros atstovai susitiks su koalicijos partneriais ir aptars kai kuriuos šio įstatymo straipsnius”, - vakar po susitikimo su Prezidentu sakė Tėvynės sąjungos frakcijos Seime seniūno pavaduotoja Rasa Rastauskienė. “Noriu pareikšti įsitikinimą, kad tai nebus tas įstatymas, dėl kurio mes gadintume savo gerus santykius su Prezidentūra”, - sakė TS (LK) frakcijos seniūnas Arvydas Vidžiūnas. Krikščionių demokratų partijos (LKDP) frakcijos seniūnas Povilas Katilius po susitikimo su Prezidentu žurnalistams teigė neprieštaraująs, kad “galėtų būti galvojama dėl kai kurių įstatymo pakeitimų”. Praėjusį antradienį Seimas priėmė SSRS valstybės saugumo komiteto (NKVD, NKGB, MGB, KGB) vertinimo ir šios organizacijos kadrinių darbuotojų dabartinės veiklos įstatymą. Kaip jau skelbta, valstybės vadovas abejoja, ar įstatyme numatyta nuostata, kad Prezidento paskirta trijų asmenų komisija turėtų spręsti, kuriems iš buvusių sovietų saugumo darbuotojų netaikyti įstatyme numatytų apribojimų dirbti kai kuriose valstybės ir privačiose struktūrose, yra teisėta. V.Adamkaus nuomone, tokią funkciją gali atlikti tik teismas.


Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavime

ČKP XII suvažiavime toliau svarstomi Centro Komiteto ir Centrinės revizijos komisijos ataskaitiniai pranešimai. Delegatai dalykiškai, konstruktyvios kritikos ir savikritikos aplinkoje dalijasi savo mintimis, kaip geriau išspręsti partijos numatytus didingus uždavinius, kaip padidinti pramonės ir žemės ūkio produkcijos gamybą. Delegatai ir svečiai šiltai sutiko tribūnoje pasirodžiusį ČKP CK Politinio biuro narį, vyriausybės pirmininką V. Širokį. Jis papasakojo apie didelius socialistinės Čekoslovakijos darbo žmonių laimėjimus vystant ekonomiką, mokslą ir kultūrą, keliant materialinę liaudies gerovę. V. Širokis pažymėjo, kad po ČKP XI suvažiavimo toliau didėjo ČSR autoritetas tarptautinėje arenoje. Šis autoritetas dar labiau pakilo, pasakė jis, visų pirma dėl to, kad mes stiprinome ir plėtėme savo nuoširdžius broliškus ryšius, savitarpio bendradarbiavimą su Tarybų Sąjunga, visiškai rėmėme jos lenininę užsienio politiką, kad Čekoslovakija laikėsi vieningos socialistinių šalių linijos, pagrįstos taikaus sambūvio ir lenktyniavimo principais. V. Širokis nurodė didelę TSKP XXII suvažiavimo išvadų reikšmę, pasmerkė dogmatišką ir sektantišką Albanijos Darbo partijos vadovybės politiką. Mūsų partija, pabrėžė jis, ir toliau nuosekliai žengs Lenino keliu kartu su TSK


TARYBŲ SĄJUNGOS KOMUNISTŲ PARTIJOS CENTRO KOMITETO IR TSRS MINISTRŲ TARYBOS KREIPIMASIS

į kolūkiečius ir kolūkietes, tarybinių ūkių darbininkus ir darbininkes, kolūkių ir tarybinių ūkių vadovus, mokslininkus ir žemės ūkio specialistus, kolūkių it tarybinių ūkių gamybinių valdybų darbuotojus, į kolūkių ir tarybinių ūkių partines ir komjaunimo organizacijas, komunistus ir komjaunuolius, į visus kaimo darbo žmones

Brangūs draugai! Tarybų Sąjungos komunistų partijos Centro Komitetas į TSRS Ministrų Taryba neseniai priėmė nutarimą padidinti mėsos ir sviesto supirkimo kainas. Ši svarbi priemonė įgyvendinta, siekiant sparčiai padidinti žemės ūkio produktų gamybą. Partija ir vyriausybė buvo įsitikinusios, kad darbininkų klasė, kolūkinė valstietija, tarybinė inteligentija supras, koks būtinas buvo šis nutarimas, ir jam Mūsų šalies darbo žmonės taip ir pasielgė. Pritarę TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos nutarimui, tarybiniai žmonės reiškė viltį, kad kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbininkai, gavę liaudies paramą, galės geriau naudoti savo galimybes ir žymiai padidins mėsos ir pieno gamybą, kas įgalins visiškai aprūpinti gyventojus šiais produktais. Padidinus jautienos, kiaulienos, avienos ir paukštienos supirkimo kainas vidutiniškai 35 procentais, kolūkiai gaus papildomų pajamų daugiau kaip vieną milijardą rublių naujais pinigais, arba daugiau kaip 10 milijardų rubliu senais pinigais. Tai, brangūs draugai, didelė parama kolūkinei santvarkai. Norint geriau įsivaizduoti šio skaičiaus reikšme, galima priminti, kad 1953 metais kolūkių pajamos iš visų žemės ūkio šakų sudarė mažiau kaip 50 milijardų rubliu. O dabar vien tik padidinus mėsos supirkimo kainas kolūkiai gaus daugiau kaip 10 milijardų rublių. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba laiko būtinu pabrėžti, kad mėsos ir sviesto supirkimo kainų padidinimas — tai tik dalis tos materialinės pagalbos, kuri teikiama kolūkiams ir tarybiniams ūkiams. Tarybinio kaimo darbo žmonės gerai žino, kad žemės ūkio vystymui visa partija ir tarybinė liaudis skiria dideli dėmesį. Be didinamų tam tikrų asignavimų pagal biudžetą, kolūkiai gauna žymių papildomų lėšų, sumažinus mašinų ir kitų gamybinės paskirties prekių kainas. Praėjusiais metais buvo sumažintos žemės ūkio mašinų, atsarginių dalių, degalų kainos ir įvestos pajamų mokesčio lengvatos. Tai duoda kolūkiams vidutiniškai per metus 900 milijonų rublių ekonomijos. Šių metų pradžioje Tarybinė vyriausybė priėmė nutarimą sumažinti kolūkiams statybinių medžiagų, metalo ir metalo gaminių kainas, kas duoda jiems per metus 250 milijonų rublių ekonomijos. Be to, tarybiniai ūkiai kapitalinei statybai gyvulininkystės reikalams gavo papildomų asignavimų — 210 milijonų rublių. Taigi, sumažinus nurodytų medžiagų kainas ir paskyrus papildomų asignavimų gyvulininkystės reikalams, žemės ūkis gauna, be pagal planą numatytų lėšų, 1 milijardą 360 milijonų rublių (13 milijardų 600 milijonų rublių senais pinigais). Sąlygomis, kai mūsų šalis vykdo milžinišką komunistinės statybos programą, stiprina gynybą, nelengva buvo rasti žemės ūkiui papildomus milijardus rublių. Bet mūsų valstybė, partija, mūsų liaudis sugebėjo rasti šių lėšų. Darbininkai, tarnautojai, tarybinė inteligentija ryžosi išskirti dalį pinigų net iš savo šeimos biudžeto ir padidinti pagalbą žemės ūkiui, užtikrinti geresnes sąlygas fermų statybai ir mechanizavimui, tvirtai pašarų bazei, padidinti materialiniam gyvulininkystės darbuotojų suinteresuotumui savo darbo rezultatais, kas galiausiai padės sparčiai didinti me. SOS, pieno ir kitų žemės ūkio produktų gamybą. Valstybės, visos mūsų liaudies teikiama pagalba žemės ūkiui - svari, juntama, ir ji turi duoti realius vaisius. Tačiau būtų didelė klaida manyti, kad dabar, padidinus mėsos supirkimo kainas, sumažinus mašinų, degalų, atsarginių dalių kainas, gyvulininkystė iš karto pasidarys rentabili ir reikalai be ypatingų pastangų smarkiai pasitaisys. Reikia tiesiai pasakyti, kad žemės ūkio darbuotoju tarpe yra nemaža žmonių, kurie kolūkių ekonomikos augimą, produktų gamybos didėjimą sieja tik su supirkimo kainomis. Žinoma, supirkimo kainų lygis vaidina nemažą vaidmenį materialiai skatinant gamybą. Tačiau dėti viltis tik į aukštas supirkimo kainas reiškia užmiršti kitus lemiamus gamybos veiksnius, prarasti žemės ūkio vystymo perspektyvą. Tokios nuotaikos gali padaryti rimtą žalą kolūkiams, trukdyti išspręsti neatidėliotinus uždavinius, kuriuos partija iškėlė žemės ūkiui. To negalima leisti. Liaudis nesupras, jeigu kolūkiai ir tarybiniai ūkiai nesugebės protingai panaudoti teikiamos pagalbos, jeigu jie sparčiai nepanaudos rezervų gyvulininkystės produktų gamybai didinti. Todėl partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba nutarė kreiptis į kolūkiečius ir tarybinių ūkių darbininkus, į mechanizatorius, specialistus ir mokslininkus, komunistus ir komjaunuolius, į visus kaimo darbo žmones ir atvirai pakalbėti apie labiausiai neatidėliotinus tolesnio gyvulininkystės vystymo klausimus. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba pirmiausia laiko reikalingu, kad kiekvieno kolūkio ir tarybinio ūkio vadovai, visi darbuotojai paruoštų konkretų planą kaip padidinti mėsos, pieno ir kitų gyvulininkystės produktų gamybą, atsižvelgiant į naujas, dabar sudarytas galimybes. Šio plano pagrindą turi sudaryti uždavinys — įveikti pirmąjį mėsos gamybos etapą, pagaminti 75 centnerius mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir 16 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. O tie ūkiai, kurie jau yra pasiekę šį lygį, turi žengti toliau, į antrąjį ir trečiąjį etapą — pagaminti po 100 ir 150 centnerių mėsos šimtui hektarų ariamos žemės. Ką reiškia turėti konkretų mėsos gamybos didinimo planą? Tai reiškia, kad kolūkiu ir tarybinių ūkių vadovai, gamybinių valdybų darbuotojai kartu su kolūkiečiais ir tarybinių ūkių darbininkais turi giliai suvokti ūkio galimybes, numatyti, ką turėsime atlikti liepos, rugpiučio ir vėlesniais šių metų mėnesiais, ką reikės atlikti 1963 metais. Būtina apskaičiuoti, kokiu laiku bus įveiktas pirmasis mėsos gamybos etapas, tai yra kada bus pagaminta po 75 centnerius mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir 16 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų, koki didžiausią gyvulių kiekį galima nupenėti šiemet ir ateinančiais metais, kiek ir kokių pašarų tam reikės, nustatyti, kas konkrečiai atsako už pašarų gamybą. Žemės ūkio darbuotojai turi tvirtai atsiminti, kad apskaičiavimai gyvulininkystės srityje gali būti realūs tik tuo atveju, jeigu kiekvienas kolūkis ir tarybinis ūkis turės pakankamai pašarų. Pigūs pašarai ir sunkiųjų darbų mechanizavimas gyvulininkystėje — pagrindas gauti daug pigios mėsos ir pieno. Tik turint pakankamai pašarų, galima mažinti mėsos ir pieno savikainą, plėsti jų gamybą, didinti kolūkių ir kolūkiečių pajamas. Kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbuotojai turi suprasti, kad jeigu jų gaminamų gyvulininkystės produktų savikaina liks dabartinio lygio, tai net aukščiausios supirkimo kainos neduos reikiamo efekto. Reikia atsižvelgti į tai, kad gyvulininkystė kai kuriuose kolūkiuose šiuo metu yra tokio žemo lygio, o darbo ir pašarų sąnaudos mėsos gamybai tokios didelės, kad jų nepadengia ir naujos supirkimo kainos. Kyla klausimas: kurgi išeitis? Jos reikia ieškoti tik žengiant vienu keliu – didinant darbo našumą kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, gaminant pigius pašarus ir mechanizuojant fermas. Kaip tik tokiu keliu žengia pirmaujantieji ūkiai. Dabar galiojančios supirkimo kainos atskleidžia kolūkiams dideles galimybes gauti iš gyvulininkystės didžiules pajamas. Suprantama, kad kuo mažesnė mėsos ir pieno savikaina, tuo didesnį efektą duos naujos supirkimo kainos. Štai kodėl partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba, kreipdamiesi į jus, kaimo darbo žmones, sako: padidinus supirkimo kainas, kova už gyvulininkystės produkcijos savikainos mažinimą ne tik lieka aktuali, bet dargi uždavinys mažinti darbo ir lėšų sąnaudas centneriui mėsos ir pieno pagaminti darosi svarbiausias ir labiausiai neatidėliotinas. Kovojant už gyvulininkystės pakėlimą, reikia geriau panaudoti patyrimą tų kolūkių ir tarybinių ūkių, kurie sumaniai tvarko visuomeninę gyvulininkystę. Zaporožės srities Vasiljevkos rajono tarybinis ūkis „Peremoga” turi 63 galvijus šimtui hektarų žemės naudmenų ir kasmet didina mėsos ir pieno gamybą. Kadangi galvijai čia šeriami pigiu kukurūzų silosu, plačiai mechanizuojamos fermos, vieno centnerio pieno savikaina 1961 metais buvo tik 6 rubliai 88 kapeikos, o pristatymo kaina — 10 rublių 60 kapeikų. Tarybinis ūkis iš kiekvieno centnerio pieno gavo maždaug 4 rublius pelno, o iš viso gyvulininkystė davė ūkiui 153 tūkstančius rublių pelno. Krasnodaro krašto Timaševskos rajono tarybinis ūkis „Kubanec” šimtui hektarų ariamos žemės praėjusiais metais pagamino 209 centnerius kiaulienos, kurios savikaina buvo 60 rublių 10 kapeikų už centneri priesvorio. Rostovo srities tarybiniame ūkyje „Gigant” kiaulienos priesvorio centnerio savikaina — 62 rubliai 44 kapeikos. Chmelnickio srities Dunajevcų rajono kolūkyje „Ukraina” gerai organizuotas galvijų įganymas. Mėsos šimtui hektarų žemės naudmenų 1961 metais buvo pagaminta apie 60 centnerių (skerdienos), o priesvorio centnerio savikaina buvo 65 rubliai 32 kapeikos. Šiemet per penkis mėnesius kolūkis įganė ir pardavė valstybei 1440 jautukų, kurių kiekvienas svėrė vidutiniškai apie 280 kilogramų. Galima pateikti panašių pavyzdžių ir iš kitų šalies rajonų. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba yra tos nuomonės, kad, esant naujoms supirkimo kainoms, kiekvienoje šalies zonoje galima turėti rentabilią gyvulininkystę, gaminti daugiau mėsos ir pieno. Tačiau tam reikia geriau naudoti visas kolūkių ir tarybinių ūkių galimybes. Kas yra svarbiausia kovojant už mėsos ir pieno gamybos didinimą ir šių produktų savikainos mažinimą? TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba jau ne kartą yra nurodę, kad svarbiausia gyvulininkystėje — tai pašarai. Bus pašarų — bus ir gyvulių, bus ir mėsos, ir pieno. Tai rodo ir pirmaujančių ūkių pavyzdys. Kursko srities Kalinovkos kaimo kolūkis pernai gavo po 76 centnerius skerdienos šimtui hektarų ariamos žemės ir po 17 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. Šiemet kolūkis pagamins po 91 centnerį mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir po 19 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. Šimtui hektarų žemės pernai buvo pagaminta 527 centneriai pieno. Šiemet kolūkis pagamins 575 centnerius pieno šimtui hektarų žemės naudmenų. Šie laimėjimai pirmiausia pasiekti dėl to, kad kolūkis, sėdamas kukurūzus, cukrinius runkelius ir kitas vertingas kultūras, turi pakankamai pašarų. Šiemet kolūkis 20 procentų ariamos žemės paskyrė kukurūzams, pasėjo pašarui 248 hektarus cukrinių runkelių, 60 hektarų morkų, 256 hektarus pašarinių pupų. Žirniai artelėje užima 322 hektarus. Kolūkiečiai kovoja už kukurūzų su burbuolėmis žaliosios masės derlių 700 centnerių iš hektaro, cukrinių runkelių — 350 centnerių, morkų — 270 centnerių, pašarinių pupų — 24 centnerius grūdų iš hektaro. Tai įgalins gauti iš kiekvieno pašarinių kultūrų hektaro ne mažiau kaip 9—9,5 tūkstančio pašarinių vienetų. Mes turime taip sutvarkyti reikalą, kad kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje būtų skaičiuojama, kiek pašarinių vienetų gauna ūkis iš hektaro ariamos žemės, kokia kultūra duoda daugiausia pašarų už įdėtą darbą. Tik esant tokiai pažiūrai, galima prideramai įvertinti, kokią reikšmę turi kukurūzai, cukriniai runkeliai, žirniai ir kitos vertingos kultūros, sudarančios tikrą kolūkių ir tarybinių ūkių turtą. Šį pavasarį kaimo darbo žmonės gerai padirbėjo. Įgyvendindami TSKP CK kovo Plenumo nutarimus, daugelis kolūkių ir tarybinių ūkių peržiūrėjo pasėlių struktūrą, atkakliai likviduoja žalieninės sistemos padarinius. Šiemet kukurūzais šalyje užsėta daugiau kaip 34 milijonai hektarų – 10,7 milijono hektarų daugiau, negu praėjusiais metais. Grūdams auginama 8 milijonai 590 tūkstančių hektarų kukurūzų. Pašarui pasėta 2 milijonai 680 tūkstančių hektarų cukrinių runkelių — 2,2 karto daugiau, negu 1961 metais. Pasėta 4,5 milijono hektarų žirnių ir daugiau kaip 700 tūkstančių hektarų pupų. Tai, žinoma, gerai. Tačiau pasėlių plėtimas pats savai me dar neišsprendžia uždavinio sukaupti pakankamai pašaru. Galima pasėti daug kukurūzų, bet jeigu jų derlius sudarys 100—120 centnerių siloso masės iš hektaro, kaip tai buvo ankstesniais metais eilėje sričių, tai negalima tikėtis, kad turėsime gausiai pašarų. Todėl išauginti gausius kukurūzų su burbuolėmis derlius, cukrinių runkelių, morkų, žirnių, pašarinių pupų derlius dabar yra vienas svarbiausių uždavinių kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje. Partinės organizacijos, ūkių vadovai, specialistai turi gerai padirbėti su žmonėmis, kad visi kolūkiečiai ir kolūkietės, visi tarybinių ūkių darbininkai ir darbininkės suprastų, jog spartus gyvulininkystės vystymas visų pirma priklauso nuo grūdų gamybos didinimo, gausaus kukurūzų, cukrinių runkelių, ankštinių ir kitų kultūrų derliaus. Zoniniuose žemės ūkio darbuotojų pasitarimuose buvo pateikti apskaičiavimai, kiek reikia pašarų numatytoms gyvulininkystės produktų gamybos užduotims įvykdyti. Dabar pašarų gamybos didinimo apskaičiavimus reikia praktiškai įgyvendinti kiekviename ūkyje. Daugumoje šalies rajonų susidaro palankios sąlygos gausiam kukurūzų, cukrinių runkelių ir kitų kultūrų derliui gauti. Gerai dirbant, galima ne tik gerai aprūpinti žiemai gyvulius pašarais, bet ir sudaryti pašarų atsargas mažiausia pusantrų metų laikotarpiui. Norint išauginti gausų derlių, reikia atkakliai, įtemptai dirbti, gerai organizuoti pasėlių priežiūrą, visų pirma, kukurūzų ir cukrinių runkelių. Reikia likviduoti nuasmeninimą šiame svarbiame kolūkių ir tarybinių ūkių gamybos bare. Kiekvienas kukurūzų ir cukrinių runkelių hektaras privalo turėti rūpestingą šeimininką. Visus šių vertingų kultūrų pasėlius svarbu priskirti mechanizatoriams, kruopščiai įdirbti pasėlių tarpueilius. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba rekomenduoja kolūkiams ir tarybiniams ūkiams paruošti sistemą, kaip papildomai apmokėti darbą už gausų šių kultūrų derlių. Turėdami pakankamai kukurūzų siloso ir cukrinių runkelių, kolūkiai ir tarybiniai ūkiai galės remtis dideliais rezervais, didindami gyvulininkystės produkcijos gamybą. Partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba laiko reikalingu atkreipti kaimo komunistų ir komjaunuolių, visų kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų dėmesį į šias galimybes. Visų pirma reikia atkakliai vystyti kiaulių ūkį. Kiaulė — greitai užaugantis gyvulys. Galima labai greitai gauti penėjimui reikalinga paršelių skaičių. Ukrainos, Baltarusijos, Pabaltijo respublikų, Šiaurės Kaukazo rajonų, centrinių juodžemio ir centrinių sričių, Sibiro bei kitų Rusijos Federacijos rajonų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi gausų kiaulių auginimo patyrimą. Šių rajonų darbuotojų garbės reikalas kovoti, kad, kaip minimumas, būtų nupenėta ir parduota valstybei viena maždaug 100 kilogramų kiaulė vienam-dviem hektarams ariamos žemės. Pirmaujantieji ūkiai sėkmingai sprendžia šį uždavinį Pavyzdžiui, Kijevo srities Grebenkų rajono kolūkiai šiemet trigubai padidins kiaulienos gamybą. Per metus jie nupenės 28 tūkstančius kiaulių — viena kiaulę kiekvienam hektarui ariamos žemės. Šimtui hektarų ariamos žemės rajono kolūkiuose bus pagaminta 67,8 centnerio kiaulienos (skerdienos). Svarbus rezervas mėsos gamybai didinti yra intensyvus galvijų penėjimas, o taip pat platesnis paukštininkystės vystymas. Visose šalies zonose yra palankios sąlygos ir galimybės vystyti šioms labai produktyvioms ūkio šakoms. Rusijos Federacijos nejuodžemio zonos, Ukrainos miškastepių ir Polesės. Baltarusijos TSR, Pabaltijo respublikų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi palankias gamtines ir ūkines sąlygas labai produktyvioms mėsinėms-vilninėms ir romanovinėms avims veisti. Bet pastaraisiais metais dėmesys šiai šakai sumažėjo, daugelyje kolūkių ir tarybinių ūkių, ypač Jaroslavlio, Permės, Sverdlovsko, Maskvos, Leningrado ir kai kuriose kitose srityse, smarkiai sumažėjo avių skaičius, avienos, vilnos, avikailių gamyba. Kai kuriuose kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose likviduotos avių fermos. Čia, kaip ir eilėje kitų rajonų, daugelis vadovų ir specialistų neteisingai mano, kad didelis plotas suartų žemių kliudo vystyti avininkystę, klaidingai galvoja, kad auginti avis galima tik ten, kur yra didelės natūralios ganyklos. Tuo tarpu mokslo įstaigų patyrimas ir pirmaujančių ūkių praktika įtikinamai rodo, kad labai derlingų kultūrų — kukurūzų, cukrinių runkelių, žirnių, pašarinių pupų — pasėlių plėtimas yra patikimas pagrindas, sudaro reikalingas sąlygas avių skaičiui, avininkystės produkcijos gamybai smarkiai didinti. Pirmaujančių kolūkių ir tarybinių ūkių patyrimas rodo, kad, pradėjus šerti gyvulius kukurūzų, ankštinių ir kitų kultūrų silosu, eilėje sričių esantis didelis suartų žemių plotas nėra kliūtis avininkystei sėkmingai vystyti. Altajaus krašto kolūkyje „Strana Sovietov” ir tarybiniame ūkyje „Stepnoj”, Stavropolio krašto kolūkyje „Rosija” ir tarybiniame ūkyje „Sovietskoje runo”. Voronežo srities Timiriazevo vardo kolūkyje ir kituose ūkiuose sėkmingai sušeriama avims 5—7 centneriai kukurūzų ir kukurūzų-ankštinių kultūrų siloso vienai aviai per metus. Tai įgalina didinti avių skaičių. Pavyzdžiui, kolūkis „Strana Sovietov” turi daugiau kaip 10 tūkstančių avių. Šių metų pabaigoje kolūkis vienam hektarui ariamos žemės turės vieną avį. Dideliu rezervu mėsos, pieno ir kitų produktų gamybai didinti turi tapti vystoma gyvulininkystė plėšinių rajonų tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose. Pirmajame etape plėšinių ūkiams buvo keliamas svarbiausias uždavinys (savinti plėšinius ir duoti šaliai pigių grūdų. Bet dabar negalima plėšiniuose vystyti vien tik grūdų ūkį. Didinant grūdų gamybą, čia taip pat turi būti sparčiai vystoma gyvulininkystė. Vienašališka ūkio vystymo kryptis gali padaryti rimtą žalą gamybai, o šalis negaus didelio kiekio užplanuotų gyvulininkystės produktų. Čia yra galimybės gaminti daug jautienos, kiaulienos, avienos, paukštienos. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba laiko nenormalia ir neleistina padėtimi, kad mėsos ir pieno gamyba Plėšinių krašto tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose palyginti su 1955 metais padidėjo 1961 metais tik 11 procentų, o palyginti su 1960 metais net sumažėjo. Avių skaičius krašto tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose per praėjusius metus sumažėjo 49 tūkstančiais. Iš 642 tarybinių ūkių 113 ūkių neturi avių. O tuo tarpu pirmaujantieji ūkiai greta kitų rūšių gyvulių sėkmingai vysto avininkystę, gauna dideles pajamas iš šios šakos. 1954 metais įsteigtas „Samarskio” tarybinis ūkis turi apie 40 tūkstančių hektarų ariamos žemės. Metų pradžioje čia buvo daugiau kaip 20 tūkstančių avių. 1961 metais avininkystė davė 50 tūkstančių rublių pelno. Reikia kruopščiai apgalvoti kiekviename ūkyje, kokiais pašarais ir kokiais racionais konkrečioje zonoje galima gauti pigiausią jautieną, kiaulieną, avieną, paukštieną. Ekonomiškai pagrįsti gyvulių šėrimo racionai turi tapti gyvulininkystės abėcėle. Pirmūnų praktika ir patyrimas, kurį sukaupė mūsų mokslinio tyrimo institutai, bandymų stotys, parodomieji atraminiai ūkiai įvairiose šalies zonose, rodo tą kelią, kuriuo turi žengti kolūkiai ir tarybiniai ūkiai. Sparčiai didinti mėsos gamybą ir mažinti jos savikainą galima tik tuomet, jeigu racione bus kuo daugiausia naudojama kukurūzų, cukrinių runkelių, ankštinių kultūrų. Pavyzdžiui, Ukrainos TSR miškastepių ir Polesės zonoje gauti geri rezultatai intensyviai auginant ir vėliau penint kiaules (nuo 4 iki 7-8 mėnesiu) racionais, kur didžiausią dalį užima cukriniai runkeliai ir silosuotos kukurūzų burbuolės, morkos, žalioji ankštinių kultūrų masė. Poltavos srities Chorolo rajono kolūkyje „Zaria komunizma” 1961 metais buvo nupenėta 6.713 kiaulių. Per visą jų penėjimo laikotarpį vidutiniškai per parą kiaulės priaugdavo 460 gramų, o priesvorio centnerio savikaina buvo 48 rubliai 20 kapeikų. Kiaulėms penėti plačiai naudojamas kombinuotas silosas, į kurį įeina 60 procentų pieninio vaškinio brandumo kukurūzų, 25—30 procentų cukrinių runkelių, iki 10 procentų žaliosios ankštinių kultūrų masės. UTSR miškastepių ir Polesės gyvulininkystės mokslinio tyrimo institute penint kiaules racionais, kuriuose yra 43 procentai (pagal maistingumą) cukrinių runkelių, viena kiaulė vidutiniškai per parą priaugdavo 540 gramų, sunaudojus 4,4 pašarinių vienetų kilogramui priesvorio. Priesvorio centnerio savikaina buvo apie 42 rublius. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į kolūkių ir tarybinių, ūkių vadovus, mokslininkus, specialistus, gamybinių valdybų darbuotojus, ragindami kiekviename ūkyje paruošti moksliškai pagrįstas ir ekonomiškai naudingas gyvulių šėrimo normas, įgalinančias gauti daugiau produkcijos, esant mažesnei jos savikainai. Kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi visų pirma išnagrinėti patyrimą tuose ūkiuose, kurie rentabiliai, aukštu lygiu tvarko gyvulininkystę, metai iš metų didina mėsos ir pieno gamybą. Reikia gerai žinoti, iš ko susidaro centnerio jautienos, avienos, kiaulienos, pieno savikaina, paukštienos ir kiaušinių savikaina. Greta tarybinių ūkių direktorių, kolūkių pirmininkų, specialistų, šiuos klausimus turi atidžiai studijuoti gamybinės valdybos, kurioms tenka atsakomybė už pažangių gyvulininkystės metodų įdiegimą. Jos privalo nagrinėti geriausių srities, respublikos ūkių patyrimą ir, remdamosi pirmaujančių kolūkių bei tarybinių ūkių patyrimu, apmokyti kiekvieną darbuotoją, kolūkių ir tarybinių ūkių vadovus pažangesnių gamybos organizavimo metodų, o ne dirbti aklai. Geriausi pirmaujančių kolūkių ir tarybinių ūkių rodikliai turi tapti atrama, pavyzdžiu visiems. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į mokslininkus, dirbančius žemės ūkio srityje. Jūsų pareiga, draugai mokslininkai, kartu su visais kaimo darbuotojais atkakliai kovoti už tai, kad būtų išspręsti mėsos ir pieno gamybos didinimo uždaviniai, ruošti ir rekomenduoti kolūkiams mokslinius ūkininkavimo pagrindus, išvesti naujas augalų ir gyvulių veisles, konstruoti naujas mašinas, tobulinti agrotechniką ir žemės ūkio gamybos technologija, daryti viską, kad kiltų darbo našumas kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose. Mokslininkas privalo ne tik rekomenduoti savo laimėjimus, bet ir atkakliai įdiegti juos į gamybą. Tai reikalauja, kad mokslininkai palaikytų glaudesni ryšį su kolūkiais ir tarybiniais ūkiais. Laukai ir fermos geriausia mokslininko laboratorija. Dabar, kai mūsų šalyje sukauptas gausus pirmūnų patyrimas visose žemės ūkio šakose, pirmaeilę reikšmę įgauna tai, kad geriausi darbo metodai ir pavyzdžiai būtų įdiegiami į kolūkių ir tarybinių ūkių gamybą. Šia kryptimi reikia plėtoti rimtą organizacinį darbą. TSRS Žemės ūkio ministerija turi geriau vadovauti mokslinio tyrimo institutams ir bandymų stotims, žinoti, kokius klausimus nagrinėja mokslininkai, atrinkti vertingiausius atradimus bei laimėjimus ir rekomenduoti gamybinėms valdyboms įdiegti juos kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose. Gamybinės valdybos, gavusios tokias rekomendacijas, turi įdiegti jas kolūkių ir tarybinių ūkių praktikoje. O svarbiausia parinkti žmones, išmokyti juos geriausiais pavyzdžiais ir organizaciniu atžvilgiu padėti taikyti naujoves. Mes turime daug puikių mechanizatorių, kurie sumaniai naudoja techniką, tobulina mašinas ir gamybos technologiją, skina kelius į aukščiausią darbo našumą. Jų patyrimą turi apibendrinti ir įdiegti gamybinės valdybos ir Visasąjunginės žemės ūkio technikos” organai. „Visasąjunginės žemės ūkio technikos” vadovai turi sistemingai ruošti gamybinėms valdyboms rekomendacijas, kaip naudoti mašinas ir mechanizmus žemės ūkio gamyboje, kaip geriau naudoti techniką. Partinės organizacijos, gamybinės valdybos turi nuolat kontroliuoti, kaip įdiegiami į gamybą mokslo laimėjimai ir pirmūnų darbo metodai. Kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose teks atlikti didelį darbą statant ir mechanizuojant fermas. Svarbu nepraleisti vasaros laiko, kai yra palankios sąlygos patalpoms statyti ir daug darbo reikalaujantiems procesams gyvulininkystėje plačiai mechanizuoti. Brangūs draugai! Tarybiniai žmonės gerai žino ir vertina didžiulį darbą, kuri atlieka partija, keldama žemės ūkį. Mūsų liaudis supranta, kaip atkakliai pirmaujantieji kaimo darbo žmonės kovoja už grūdų, medvilnės, cukrinių runkelių, mėsos, pieno ir kitų produktų gamybos didinimą. Bet to, kas atlikta žemės ūkyje, dar toli gražu nepakanka. Kolūkiečiai ir kolūkietės, tarybinių ūkių darbininkai ir darbininkės, kolūkių pirmininkai ir tarybinių ūkių direktoriai, specialistai, gamybinių valdybų darbuotojai turi ir ateityje dėti didvyriškas pastangas, kad trumpu laiku žemės ūkio produktų gamyba būtų pakelta į tą lygį, kurio reikalauja šiuolaikinis mūsų šalies išsivystymas. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba ragina partines organizacijas pradėti didelį organizacinį darbą, kad būtų padidinta mėsos, pieno ir kitų gyvulininkystės produktų gamyba. Po to, kai, dalyvaujant kolūkiečiams ir tarybinių ūkiu darbininkams, specialistams ir mokslininkams, kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje bus paruoštos priemonės mėsos ir pieno gamybai didinti, jas reikia apsvarstyti partiniuose ir komjaunimo susirinkimuose, visuotiniuose kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų susirinkimuose. Po to kolūkių ir tarybinių ūkių priemones tikslinga apsvarstyti ir patvirtinti kolūkių ir tarybinių ūkių gamybinių valdybų tarybose. Giliai apgalvotos ir pagrįstos priemonės pašarų gamybai didinti, sunkiesiems darbams gyvulininkystėje mechanizuoti, mėsos ir pieno gamybai šiuo pagrindu didinti turi tapti svarbiausiu veiksniu ūkinėje kolūkių ir tarybinių ūkių veikloje, kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų lenktyniavime. Šių priemonių įgyvendinimas turės lemiamą reikšmę vertinant kolūkių ir tarybinių ūkių, jų vadovų ir specialistų veiklos rezultatus. Brangūs draugai, komunistai ir komjaunuoliai, visi žemės ūkio darbuotojai! TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į jus atsakingiausiu žemės ūkio metų laikotarpiu. Eilėje šalies rajonų jau nuimamas derlius ir atliekamos grūdų paruošos. Didelio įtempimo reikalauja ir kiti žemės ūkio darbai. Šiomis sąlygomis juo labiau svarbu neprarasti gyvulininkystės valdymo vairo, atsiminti, kad taip pat, kaip ir grūdų gamybos didinimas, mėsos ir pieno gamybos didinimas yra labiausiai kovinis komunistinės statybos baras. Todėl jau dabar reikia pasirūpinti, kad būtų gerai pasiruošta gyvulių žiemojimui, paruošti daugiau pašarų, sudaryti platesnę bazę gyvulininkystei vystyti 1963 metais. Gerai suprasdami savo atsakomybę partijai ir liaudžiai, žemės ūkio darbuotojai pasiaukojamu darbu turi užtikrinti tokį gyvulininkystės produktų gamybos didėjimą, kuris įgalintų visiškai aprūpinti gyventojus mėsa ir pienu. Išsprendę šį uždavinį, kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbuotojai įneš didelį indėlį į komunizmo statybą.


Dž. Bušas tikisi būti pirmasis JAV prezidentas, kuris atvyks į laisvą žemę po F. Kastro valdymo. Tai jis pasakė rinkimų mitinge Floridoje, kur daugelis gyventojų yra kubiečių kilmės. Jis pavadino Kubą neteisėto režimo valstybe-kalėjimu, pažadėjo nedelsiant padėti persitvarkyti, jeigu F. Kastras bus nuverstas.


B. Plokšta Vilniaus alaus daryklos „Tauro“ meisteris salyklininkas

Padidinti darbo našumą, pertvarkyti, atremontuoti savo įmonę ir išplėsti gamybą — tai buvo mūsų garbingi pasižadėjimai, įsijungiant į spalinį socialistinį lenktyniavimą. Rugsėjo 1 dieną mūsų kolektyvas pradėjo vykdyti šį pažadą. Su dideliu pakilimu darbininkai stojo prie darbo. Aš stebėjau tuo metu savo draugų veidus — jie buvo susikaupę, o akyse spindėjo tvirta valia ir ryžtingumas. Jie buvo pasiryžę visa tai, kas pažadėta, atlikti anksčiau nustatyto laiko. Niekad nebus užmirštos mūsų darykloje tos spalinių lenktynių dienos. Niekad mes neužmiršime savo draugų — šaltkalvio Urbonavičiaus, mašinisto Grodeckio, elektromonterio Glinskio, dailidės Kelbuko, Vasiljevo ir kitų spartuoliško darbo. Jie buvo pirmūnai, kuriais didžiavosi ir sekė visas kolektyvas. Ir štai, baigiantis spalio mėnesiui, nauja jėga sudūzgė motorai, visiškai atremontuotose ir gražiai išdažytose daryklos patalpose buvo pradėta padidinta alaus gamyba. Kolektyvas trečdaliu praplėtė salyklos rūsį. Pertvarkė mažąjį garinį katilą, nugramdė nuo jo sienų sukietėjusias nuosėdas, pertvarkė katilo šildymo įrengimus, pravedė naujus garo ir vandens vamzdžius. Taip pat buvo rekonstruktuoti elektros įrengimai, pastatytas atsparus pamatas 60 kilovatų galingumo elektros motorui. Toliau kolektyvas atremontavo 75 tūkstančių litrų talpos statines, įrengė 250 tonų talpumo miežių sandėlį. Šiandien atremontuoto katilo galingumas siekia 6,5 atmosferų spaudimo, pavyzdingai veikia elektros sistemos įrengimai, į praplėstą salyklą kiekvieną savaitę dedama 24 tonos miežių. Palyginti su ankstyvesniąja gamybos apimtimi iki fabriko pertvarkymo, šiuo metu darykla sutaupo 20% kuro, 10% energijos ir žymiai yra padidinusi savo pajėgumą. Metinis gamybos planas buvo įvykdytas lapkričio 30 dieną 102%. Kolektyvui pripažintas Visasąjunginių socialistinių lenktynių nugalėtojo vardas ir suteikta trečioji piniginė premija. Šis garbingas įvertinimas mums ypač brangus šiuo metu, kai visa mūsų socialistinė šalis rengiasi sutikti šauniais laimėjimais rinkimus į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Gruodžio 8 dieną kolektyvas apsvarstė Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 kreipimąsi ir pasiryžo įsijungti į socialistines lenktynes rinkimų į didįjį darbo žmonių parlamentą garbei. Vėl mes išeiname į naujų laimėjimų kelią, pasiryžę gruodžio mėnesio planą įvykdyti 120%, pakelti darbo našumą 5%, sumažinti gamybos savikainą 0,5%, per gruodžio mėnesį parūpinti 75% žaliavos ateinantiesiems metams. Taip pat mes parengsime 4 naujus specialistus gamybininkus. Socialistinis lenktyniavimas jau prasidėjo. Darykla vėl gyvena didžiąsias dienas. Savo pažadą brangiai Tėvynei mes garbingai ištesėsime.


Kada vokiečiai pasiekė savo galybės kulminacinį punktą, kada jie veržėsi prie gražaus Stalingrado miesto ir siekė plačiuosius Volgos slėnius, o jų batai mindžiojo derlingąjį Ukrainos juodžemį, vokiečiai buvo nepaprastai išdidūs. Apie tai mums papasakojo Jankauskytė Karolina. 1941 m., kai hitlerininkai veržėsi į Žemaitiją ir nešė baisųjį siaubą, Jankauskytė evakuavosi į Tarybų Sąjungos gilumą. Bet jai nepavyko pabėgti nuo galvažudžių. Prie Minsko ją pavijo vokiečių tankistai ir norėjo sušaudyti. Tik laimingo atsitikimo dėka ji išvengė mirties ir grįžo į tėviškę. Bet tais pačiais metais ją suėmė ir išvežė į Klaipėdą pas mėsininką, kur ji išbuvo ištisus metus. Veržli jaunosios mergaitės prigimtis neleido vergauti vokiečiui, kuris ją mušė ir koliojo paskutiniais žodžiais. Jankauskytė pabėgo į namus, bet arbeitsamtas ją surado ir vėl pasiuntė tam pačiam mėsininkui. Drūtas, išsipūtusiais nuo persivalgymo žandais, mėsininkas dar labiau ėmė ją skriausti. Mergaitė neišlaikė. Pabėgo iš mėsininko ir slapstėsi pas savo draugę. — Kada mane gestapininkai surado vienos kratos metu, — pasakoja Jankauskytė, — aš maniau, kad jie mane užmuš. Suspardytą ir iškankintą mane įmetė į kalėjimą. Teismas nuteisė ją vieneriems metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Prasidėjo jos tolima kelionė į Saksoniją. Stovykla Ceitheim. Viena lietuvaitė tarp dešimties tūkstančių svetimtaučių darbininkų. — Mes dirbome prie municijos sandėlių, — pasakoja toliau mergaitė. — Darbas buvo pavojingas. Kiekvieną dieną būdavo nelaimingų atsitikimų. Granatos ir sprogstamoji medžiaga nutraukdavo neprityrusioms mergaitėms kojas ir rankas. Invalidų skaičius didėjo. Jos buvo šalinamos ir mes nežinodavome apie jų likimą. Graudu būdavo žiūrėti kaip jaunos ir žydinčios mergaitės ėjo be rankų, sužalotais veidais… Barakuose mes slapstėmės ir vengėme eiti į darbą. Tada mus gaudydavo ir žiauriai mušdavo. Bet kada atskrido bombonešiai ir padegtas miestelis liepsnojo, mes leidomės į plačiuosius laukus. Raudonoji Armija ėjo mūsų išvaduoti. Ir kada mes su viena rusaite pasiekėme Rizos miestelį, vokiečių jau nesuradome. Mus pasitiko smagūs raudonarmiečiai. Tada iš stovyklų ir miškų išėjo belaisviai. Moterys su kūdikiais ant rankų, jauni vyrukai ir merginos. Išblyškę veidai švytėjo iš džiaugsmo, nes visų laukė naujas ir laisvas gyvenimas. Visų mūsų buvo vienintelis kelias — kelias į Tėvynę. Stonys Juozas, buvęs „Tiesos“ korespondentas, pirmaisiais tarybiniais metais dirbęs Tauragės plytinės direktorium, nekartą sėdėjęs smetoniškame kalėjime už priešfašistinę veiklą, vokiečiams okupavus Lietuvą, pasijuto bekabąs ant kartuvių kilpos. Už jo galvą siūlyta kaina, kaip už gerą dviejų aukštų namuką. Tačiau tą aukštai įkainotą galvą vokiečiams ne taip lengvai pavyko rasti. Stonys slapstėsi pas valstiečius, dirbo tenai staliumi, o valstiečiai jį kaip galėdami slėpė. Tačiau budri gestapininko akis susekė jį ir tarp krūmokšnių pasislėpusį. 1943 m. rudenį per purvus ir lietų nuvarė gestapininkai Stonį į Raseinių kalėjimą, iš ten — į Šiaulių ir, pagaliau, išgabeno net į Hamburgą. Drauge su juo išvežė tuo kartu dar apie 170 lietuvių. Hamburgo darbo stovykloje jie surado keliasdešimt tūkstančių belaisvių įvairiausių tautybių: čia buvo rusai, prancūzai, olandai, belgai ir kt. — Man ir dabar dar sunku kalbėti apie tą laiką, kurį mes išgyvenome Hamburge… Netgi tas žodis „išgyvenome“ čia netinka … Tiksliau bus — iškentėm. Kai priartėjo frontas, mes, ilgiau nebegalėdami laukti išgelbėjimo dienos ir norėdami greičiau ją priartinti, keliese pabėgome iš Hamburgo stovyklos, tikėdamiesi pasiekti Raudonąją Armiją. Bet ir vėl… Kistrau miestelyje mus areštavo vokiečių policija ir pasodino kalėjiman. Teko dar 11 dienų čia iškęsti, kol atėjo išvadavimas. Tos paskutiniosios dienos buvo ypač sunkios… Žinome, kad čia pat, už keliolikos kilometrų nuo mūsų žmonės jau laisvi, jau vėl pradeda dirbti, kurti naują laisvą gyvenimą, o mes tūnome už mūro sienų, badu marinami ir visaip sužvėrėjusių fašistų kankinami. — Jei mums galas, tai tegu ir jums būna galas, — sakydavo jie ir, tikrai darė viską, kad mums tą galą priartintų… Žmonės krito kaip musės. Bet.. atėjo gegužės trečioji… Diena, kurios aš niekada nepamiršiu! Suaugęs, daug gyvenime patyręs tvirtas vyras J. Stonys staiga pradeda verkti, prisiminęs išvadavimo dieną. — Pirmam sutiktam raudonarmiečiui aš puoliau ant kaklo, apsikabinau ir verkiau iš džiaugsmo, lyg vaikas!… — sako jis, šluostydamas ašaras. — Ir štai, — kalba jis toliau, — gegužės 31 d. aš jau buvau Tauragėje. Čia pailsėjau, atsigavau… Dabar pirmiausia surasiu, jei tik jie dar gyvi, savo žmoną ir vaiką, kurie liko Viduklėje, o tada — į darbą, į darbą. Dirbsiu visomis savo jėgomis, visa širdimi savo laisvos tėvynės atstatymui, dirbsiu, kad neliktų nė ženklo, kad iš šaknų būtų išrautos visos piktžolės, kurias kruvinieji fašistai pasėjo mūsų krašte. Atsisveikinant, drg. Stonys liūdnai šypsodamasis prideda: — Taigi, grįžtam gyveniman mes, parduotieji žmonės. Juk policininkai už kiekvieną išduotą žmogų iš vokiečių gaudavo 7 punktus, už kuriuos galėjo pirkti degtinės ar kojines. Mane pardavė vietos policininkas už dvi poras kojinių… Ant lovos valgo pietus du jauni berniokai iš Latgalės: 20 metų Aleksandras Ločmelis ir 20 metų Tadas Kukuls. Kukuls išbalęs lyg lavonas, kosi, atsikrenkščia kraujais ir drebančia ranka vos nulaiko šaukštą. — Dvi dienos Vokietijos fabrike man atėmė visą gyvenimą, — sako jis, vėl stipriai užsikosėdamas. — Aš žinau, kad dabar man nebeilgai liko gyventi… Kad nors savo tėviškę pamatyčiau …. Abu tie kaimo berniokai mažažemių valstiečių sūnūs, buvo suimti už pagalbos teikimą tarybiniams partizanams. Ločmelis išvežtas drauge su tėvu, motina ir 18 metų seserimi. Iš pradžių jie sėdėjo Rygos rajono koncentracijos stovykloje, bet 1943 m., artėjant frontui, vokiečiai visus kalinius išgabeno Vokietijon. Šeima buvo išsklaidyta. Iš Rygos į Noigamą, Hamburgo rajone, vienu metu išvežta 6.000 žmonių. Noigame jų jau laukė apie 72.000 tokių pat hitlerinių aukų iš įvairių kraštų. Čia žmonės nebuvo laikomi žmonėmis, todėl ir vardais jų nevadino: pakako numeriukų, kuriuos jie turėjo nešioti, lyg šunys, ant kaklų ir prie krūtinės.