Maskvoje su oficialiu vizitu lankosi VFR kancleris H.Kolis. Vakar jis susitiko su Rusijos prezidentu B.Jelcinu. Susitikimo išvakarėse buvo laukiama, kad H.Kolis pareikš Vokietiją pritariant B.Jelcino reformoms. Apžvalgininkų nuomone, mažai tikėtina, kad Rusijai bus pasiūlyta žymesnė finansinė parama. Manoma, kad bus apsvarstyta Rusijos skola VFR ir galimas tos skolos mokėjimo atidėjimas. Maskva skolinga Bonai maždaug 50 milijardų Vokietijos markių. Kartu su kancleriu į Maskvą atvyko VFR finansų, ekonomikos ir užsienio reikalų ministrai. Vizito metu gali būti svarstoma ir buvusios TSRS teritorijoje gyvenančių vokiečių problema.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Giliai išstudijuoti TSKP XX suvažiavimo medžiagą

TSKP XX suvažiavimas sprendė milžiniškos svarbos užsienio ir vidaus politikos klausimus, pademonstravo neišardomą partijos vienybę. Tarybiniai žmonės dar ir dar kartą skaito suvažiavimo medžiagą, semiasi iš jos sau jėgų kovai už iškeltų uždavinių pirmalaikį įvykdymą. Partijos XX suvažiavimas nurodė tarybinei liaudžiai, kad būtina istoriškai trumpiausiu laiku išspręsti svarbiausią Tarybų Sąjungos ekonominį uždavinį - remiantis socialistinės ūkio sistemos pranašumais pavyti ir pralenkti labiausiai 1šsivysčiusias kapitalistines šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Nematytai išaugs pramonė, ypač mūsų socialistinės ekonomikos pagrindų pagrindas – sunkioji industrija. Žemės ūkis bus dar geriau apginkluotas technika, bus žymiai daugiau pagaminama trąšų, išplėsti pasėlių plotai, kas padės gauti 1960 metais 11 milijonų pūdų grūdų. Nuolatinį partijos rūpinimąsi darbo žmonėmis rodo tai, kad bus sutrumpinta darbo diena, padidinti atlyginimai mažai apmokamų kategorijų darbininkams, sutvarkytas pašaipų ir pensijų išmokėjimas, numatyta daug kitų priemonių, skirtų liaudies gerovei pagerinti. Partijos nubrėžtuose uždaviniuose šeštajame penkmetyje didžiulis dėmesys skiriamas ir Tarybų Lietuvos pramonės, žemės ūkio, mokslo ir kultūros vystymui. XX suvažiavime didelis dėmesys buvo skirtas tarybinio jaunimo auklėjimui. Ataskaitiniame pranešime draugas N. S. Chruščiovas ypatingai pabrėžė mokyklų ir komjaunimo organizacijų vaidmenį jaunosios kartos auklėjime. Tėvišką partijos rūpinimąsi jaunąja karta rodo tai, kad bus statomos mokyklos-internatai, bus panaikintas mokestis už mokslą vyresnių klasių moksleiviams ir studentams, sutrumpinta iki šešių valandų darbo diena 16-18 metų amžiaus paaugliams. Visas TSKP XX suvažiavimo darbas, kiekviena ataskaitinio pranešimo eilutė, delegatų pasisakymai kupini rūpinimosi tarybiniu žmogumi - komunistinės visuomenės kūrėju. Dabar visi darbo žmonės studijuoja suvažiavimo medžiagą, prisiima papildomus gamybinius įsipareigojimus. Visose įmonėse, gamyklose, kolūkių laukuose, šachtose ir statybose vyksta kova dėl šeštojo penkmečio užduočių įvykdymo. Didingus partijos numatytus planus vykdys darbininkai, kolūkiečiai, tarybinė inteligentija. Sėkmingas šių planų įgyvendinimas priklausys nuo darbo žmonių gamybinio ir politinio aktyvumo. Todėl labai svarbu, kad kiekvienas jaunasis darbininkas ir kolūkietis giliai susipažintų su XX suvažiavimo medžiaga, išstudijuotų jame iškeltus teorinius ir praktinius klausimus. Ryšium su tuo komjaunimo organizacijoms šiuo metu iškyla labai svarbus uždavinys – padėti VLKJS nariams ir jaunimui išnagrinėti turtingą suvažiavimo medžiagą ir tuo pačiu pakelti jaunimo gamybinį aktyvumą. Komjaunimo politinio švietimo tinkle veikiantieji rateliai bei politinės mokyklos turi iki mokslo metų pabaigos išstudijuoti XX suvažiavimo pranešimus, nutarimus, delegatų pasisakymus. Labai svarbu, kad nagrinėjami suvažiavime iškelti teoriniai klausimai ir praktiniai uždaviniai būtų siejami su įmonės, kolūkio, įstaigos darbu, jaunimo gyvenimu. Jau eilę metų „Kauno audinių“ fabrike dirba propagandistė mokytoja Steponaitienė, kuri dėstomą medžiagą visada glaudžiai sieja su įmonės veikla, ūkiniais klausimais, jaunimo uždaviniais, plačiai panaudoja vaizdines priemones ir grožinę literatūrą. Visada mokamai riša dėstomąją medžiagą su prekybos darbuotojų veikla ir uždaviniais Panevėžio valstybinės prekybos propagandistė drg. Mikalauskaitė. Tą patį galima pasakyti apie Priekulės rajono „Gegužės 1-osios“ kolūkio propagandistą drg. Jonušį ir daugelį kitų. Tačiau reikia pasakyti, kad komjaunimo politinio švietimo tinkle dar yra nemaža propagandistų, kurie nedaro išvadų iš daugkartinių partijos nurodymų apie konkrečios ekonomikos žinių įsisavinimą, apie mūsų propagandos veiksmingumą. Neretai pasitaiko, kad politinių mokyklų ir ratelių užsiėmimai būna atitrūkę nuo gyvenimo, nuo jaunimo uždavinių. Pavyzdžiui, Jurbarko rajono „Tėvynės“ kolūkio propagandistė drg. Kornikaitė visai nežino, kas darosi kolūkyje, kiek jame yra fermų, kiek kolūkiečiai gavo už darbadienį, koks gyvulių produktyvumas, kokie kolūkio planai ir t. t. Ar gali toks propagandistas susieti dėstomą medžiagą su konkrečiais kolūkio uždaviniais, mobilizuoti jaunimą į kovą kolūkio ekonomikai pakelti? Aišku, ne. Tokie propagandistai turi padaryti rimtas išvadas iš savo darbo, domėtis įmonės ar kolūkio ekonomika, nurodyti konkrečius uždavinius klausytojams. Pirmieji užsiėmimai, kuriuose buvo nagrinėjama XX suvažiavimo medžiaga, parodė, kad kai kuriuose rateliuose ir politinėse mokyklose tenkinamasi tik ataskaitinio pranešimo skaitymu. Taip, pavyzdžiui, komjaunimo Priekulės rajono komiteto sekretorius Valančius Maksimo Gorkio vardo kolūkyje užsiėmimo metu bandė skaityti suvažiavimo medžiagą. Taip daryti negalima; užsiėmimai turi būti gyvo pasikalbėjimo pobūdžio. Daugeliui komjaunimo darbuotojų kyla klausimas: kaip organizuoti partijos XX suvažiavimo medžiagos studijavimą ten, kur nėra politinių mokyklų ir ratelių, arba kur jie yra iširę? Reikia tuojau imtis visų priemonių, kad dėl vienų ar kitų priežasčių nustoję veikti politiniai rateliai būtų atgaivinti, o visose komjaunimo organizacijose, kur tik galima paskirti propagandistus, sudaryti naujus ratelius suvažiavimo medžiagai studijuoti, plačiai įtraukiant į juos jaunimą. Į suvažiavimo iškeltų klausimų vidaus ir užsienio politikos srityse aiškinimą turi įsijungti komjaunimo miestų ir rajonų komitetų lektoriai ir pranešėjai. Reikia daugiau skaityti paskaitų apie Lenino komjaunimą, jo vaidmenį komunistinėje statyboje, apie komjaunimo organizacijų uždavinius vykdant XX suvažiavimo nutarimus ir kitomis aktualiomis temomis. Komjaunimo komitetų plenumuose, aktyvo ir pirminių organizacijų susirinkimuose, pasitarimuose reikia numatyti konkrečias priemones suvažiavimo iškeltiems uždaviniams vykdyti. Kiekvienos įmonės komjaunuoliai ir jaunimas turi išvystyti socialistinį lenktyniavimą, griežtai kovoti už gamybos kultūrą cechuose, prie kiekvienų staklių, kovoti už darbo našumo pakėlimą, produkcijos savikainos mažinimą. Kolūkių, MTS ir tarybinių ūkių komjaunimo organzacijų uždavinys – tinkamai pasiruošti pavasario sėjai ir, svarbiausia, kukurūzų auginimui. Partijos XX suvažiavimas nurodė, kad ir toliau reikia ryžtingai kovoti prieš buržuazinės ideologijos pasireiškimus, sustiprinti puolimą prieš kapitalizmo liekanas žmonių sąmonėje. Paskutiniu laiku kai kurios komjaunimo organizacijos susilpnino kovą su religiniais prietarais, mažiau organizuoja kultūrinių-masinių priemonių, sportinių varžybų, neskiria reikiamo dėmesio kultūros-švietimo įstaigų darbui pagyvinti. Reikia pagerinti auklėjamąjį darbą su kiekvienu jaunuoliu ir mergina, kurie dar neatsikratę religinių prietarų, skaityti daugiau turiningų paskaitų mokslinėmis-ateistinėmis temomis, organizuoti antireligįnes konferencijas, knygų aptarimus, kolektyvines kinofilmų, teatrų spektaklių peržiūras. Kiekviena komjaunimo organizacija privalo sustiprinti kovą su girtuokliavimu, chuliganizmu, pasiekti, kad visi komjaunuoliai ir jaunuoliai dirbtų visuomenei naudingą darbą, kad nebūtų dykaduonių. Veltėdžius reikia negailestingai demaskuoti, pasmerkti jų elgesį. Gilus TSKP XX suvažiavimo medžiagos išstudijavimas, komjaunimo organizacijų veiklos pagyvinimas, auklėjimo darbo pagerinimas padės dar labiau sužadinti kūrybinę mūsų respublikos jaunimo iniciatyvą, paskatins jį ryžtingiau kovoti dėl penkmečio įvykdymo pirma laiko.


Ne tik Europoj šiemet rinkimų metai. Ir Amerikos Jungtinės Valstybės renka savo nevainikuotą monarchą – prezidentą. Amerika yra klasiškas dviejų partijų sistemos kraštas. Visos pastangos sukurti naujas partijas nuėjo niekais. Roosveltas dar prieš karą buvo sukūręs trečią partiją – progresistų, bet ji taip ir paliko embrijonu. Roosvelto idėją bandė tęsti radikališkas senatorius – La Follette. Jis bandė prie progresistų pritraukti dar socialistus, o ypač smulkius farmerius. Per rinkimus 1924 m. jis net pastatė savo kandidatūrą į prezidentus, bet nieko nepešė. Parlamente, Senate iš 96 narių randam tik vieną farmerių atstovą ir atstovų rūmuose (House of Representatives) iš 435 atstovų trys farmeriai ir du socialistai. Visi kiti respublikonai ir demokratai. Pats La Follette 1925 m. mirė ir visas jo darbas nuėjo niekais. Šiandien apie progresistus kaip ir nieko negirdėti. Kas gi yra tos dvi partijos, kurios taip neginčijamai pakaitomis tai viena tai antra valdo Ameriką? Norint jas suprasti reikia pažymėti dvi pagrindines amerikiečio ypatybes. Jis yra perdėm biznierius ir, nepaisant visos savo pažangos materialėj srity dvasios srity didelis konservatorius. Jis neturi jokių tendencijų „taisyti pasaulį“, kurti naujas sociales bei politines formas. Kaip dvasios srity jis pripažįsta tik praktišką pragmatizmą taip politikoj jis mato tiktai biznį. Ir respublikonai ir demokratai neturi jokių politinių nei socialinių, nei ekonominių savo partijos programų. Europos partijos paprastai turi ilgas sudėtingas, labai idealingas programas, kuriose daug kalbama apie piliečių ypač masių gerovę, kilnius principus, reformas ir t. t. Nors ir pas mus sprendžiamasai vaidmuo partijose dažnai tenka bizniui, tačiau niekur to aiškiai nenurodoma, stengiamasi bizniškas tendencijas apvynioti ir paslėpti už aukštų idealų ir kilnių šūkių. Amerikietis čia yra atviras. Jis neveidmainiauja. Pas jį ,,business ir business“ ir politikoj, kurioj jis nieku nevilioja ir nieko neslepia. Partijos ir rinkimams atėjus čia neskelbia idealingų programų, bet praktiškus obalsius. Laimėjusi partija nė kiek nesislapsto ir nemaskuoja. Ji tuojau pašalina iš visų pelningų vietų svetimus ir pastato savuosius, išdalina saviesiems įvairias koncesijas, bendrai naudojasi valstybės ragaišium be jokio slapstymosi ir veidmainiavimo („Spoilsystem“). Ir niekas tuo nesipiktina, nes politika yra biznis. Tiesa, šiokių tokių ir ideologinių skirtumų tarp vienų ir kitų yra. Respublikonai stovi už muitų sienos stiprinimą, už didesnę centralizaciją ir bendrai jie yra daugiau konservatyvūs. Jie yra Monroe doktrinos griežti šalininkai. Tautų Sąjunga laikė ir tebelaiko tik vienos Europos reikalu, prie kurio Amerika neturinti jokio darbo. Demokratai yra kiek daugiau pažangūs. Jų buv. vadas Vilsonas buvo Tautų Sąjungos kūrėjas, nors šiandien ir demokratai dėtis prie Tautų Sąjungos visiškai nemano. Taipogi ir jie kitados išsižadėjo ir nenorėjo ratifikuoti jų žmogaus padaryto ir pasirašyto Versalės traktato. Yra net ir rasinių skirtumų tarp abiejų partijų, nes prie demokratų dedasi daugiausia airiai, o prie respublikonų – vokiečiai, anglai. Taigi, šiemet tos dvi partijos stoja rungtynėsna už šalies valdymą. Kadangi čia valdyme sprendžiamąjį vaidmenį vaidina prezidentas, o ne parlamentas, tai į prezidento rinkimus ir nukreiptas visų didžiausias dėmesys. Parlamento (Kongreso) rinkimai vaidina antraeilį vaidmenį. Respublikonai turi labai tinkamą populiarų kandidatą – dabartinį prezidentą Coolidge. Bet jis dar pernai buvo paskelbęs savo kandidatūros nebestatysiąs. Kuriais motyvais jis tai padarė – tikrai nežinia. Spėjama, kad prezidentavimas jam nusibodęs, nes Coolidge, kaip atmenam, paėmė prezidentavimą po Hardingo mirties 1923 m. kaipo viceprezidentas ir vėliau 1924 m. buvo išrinktas prezidentu. Tokiu būdu jis prezidentauja jau šeštus metus. Amerikos Jungtinių Valstybių konstitucija nustato, kad niekas negalįs būti tris kartus paeiliui prezidentu. Nors Coolidge pirmą kartą prezidentavo nepaprastu būdu, bet kaipo mirusio Hardingo pavaduotojas, ir juristai tvirtina, kad einant konstitucijos dvasia jis galėtų dabar statyti savo kandidatūrą, tačiau jo priešininkai šį dalyką aiškina kitaip ir sako Coolidge negalįs statyti savo kandidatūros. Taigi, gal būt, kad jis nenorėdamas kelti nemalonaus jam ginčo, pats pasiskubino nuo savo kandidatūros statymo atsisakyti. Respublikonų antruoju kandidatu yra gerai Europoj žinomas dabartinis prekybos sekretorius (ministeris) Herbert Hoover. Kiek tenka girdėti, tas kandidatas nėra visais atžvilgiais tinkamas. Tai žmogus perdaug savarankiškas kaip asmens taip ir politikos gyvenime. Aukštos finansinės sferos nelabai jį mėgsta dėl jo perdidelio savarankiškumo. Dar labiau jis nepatinka farmeriams, kaipo griežtas pramonės šalininkas. Tatai jo kandidatūra respubulikonams nėra labai tinkama, bet jie geresnės neturi. Tiesa, jie turi dar visą eilę žymių su garsiais vardais žmonių: Lowden, dabartinis viceprezidentas Dawes, žinomas ir kandidatavęs Hughes, finansų ministeris, Mellon, senatoriai Curtis, Norris. Bet visi jie kaipo kandidatai turi šiokių ar kitokių ydų. Taip kad vis tik stipriausiu pasilieka Hoover. Demokratai turi tik vieną, bet labai tinkamą kandidatą, New Yorko gubernatorių –Alfredą Smithą. Jis ikišiol neperdaug rodėsi politikos arenoj ir dėl to užsieniuose nelabai težinomas, bet Jungtinėse Valstybėse turi labai gerą vardą. Tiesa, Smithui prikišama jo katalikybė ir priešingas prohibicijai nusistatymas. Tačiau katalikybė tik puritanų akyse, kurie daugiausia yra respublikonai, gali vaidinti vaidmenį. Šiaip jau daugumai tikyba yra privatinis kiekvieno reikalas, prie kurio niekam nėra jokio darbo. O kai dėl prohibicijos, tai demokratai mano net padaryti čia biznį, nes prohibicijos populiarumas eina ne didyn, bet mažyn. Taigi demokratai žiūri į savo kandidato šansus su dideliu optimizmu. Tuo tarpu Jungtinių Valstybių vidaus padėtis turi nemaža sunkių problemų. Sunkiausia tai nedarbas. Šį pavasarį bedarbių skaičius išaugęs iki 4 mil. nors tikros statistikos ir nėra, nes darbininkai visai maža susiorganizavę. Daugiau kaip du šimtai tūkstančių angliakasių streikuoja jau daugiau, kaip pusantri metai. Apskritai viešpatauja perprodukcijos krizis, ypač žemės ūky ir anglies pramonėj. Darbininkų atlyginimas eina vis menkin. Jie prolėtarėja ir drauge radikalėja. Visa tai sunkia našta suguls ant naujo prezidento pečių. Nepaisant pasakiškų turtų, Amerika toli gražu nėra tokiu rojum, kokiu pas mus vaizduojasi.


Varšuvoj politinių kombinacijų netrūksta. Tačiau visos jos pasižymi tuo, kad joms įvykdyti reikia eiti į konfliktą su taika. O tuo tarpu galbūt niekas taip nėra reikalingas taikos, kaip Lenkija. Šių dienų Lenkijoj yra daug vidaus sunkumų, ardančių pačių lenkų vienybę, atmetus kitų tautų interesus. Dabartinė Lenkija juk sudaryta iš trijų didelių dalių, kurių kiekviena prieš karą gyveno atskirą politinį ir kultūrinį gyvenimą: Poznanės sritis su A. Silezija ir Dancigo koridorium, Galicija su Krokuva ir Lvovu, ir tikroji „Krulevstvo“ su Varšuva. Pirmoji priklausė Vokietijai, antroji – Austrijai Vengrijai ir trečioji – Rusijai. Nors lenkų tautiškas susipratimas buvo visose trijose dalyse lygus, tačiau vis dėlto atsirado būdo ir pažiūrų skirtumų. Todėl lenkams dabar taip sunku yra susitarti dėl įtakos valdžioj, nes nei vienos srities šalininkai nenori nusileisti kitiems. Tuo galbūt iš dalies galima aiškinti, dėlko Lenkijoj pateko į pirmą vietą Pilsudskis. Ir tik todėl Pilsudskio asmuo yra taip pučiamas ir didvyrinamas, kad aplink jį be didesnių kovų spiestųsi visų sričių ir pažiūrų lenkai. Pilsudskis virto lenkų vienybės simbolu. Pilsudskio svajonės sudaryti didelę, istorišką Leilkiją yra priimtinos visiems lenkams, nes turbūt nėra lenko neimperialisto. Tad dabar, Pilsudskiui apsirgus, yra suprantamas nerimas, kurs kyla lenkų politinėse sferose, keliant klausimą, kas galėtų pavaduoti Pilsudskį, paimti jo vietą. Šiuo atveju eina dalykas ne apie formališką šios ar kitos vyriausybės vietos paėmimą, vis tiek kokia ta vieta būtų, bet apie tai, kur rasti naują žmogų, kurio vardas, dėl didelės pavarytos reklamos, virto plačiose tautos masėse populiariškiausiu vardu, „mūsų dziadeku“, apie kurį yra skleidžiamos įvairiausios būtos ir nebūtos legendos, ir kas svarbiausia, paskui kurį eina visa kariuomenė, tiek tikrieji „pilsudčikai“, tiek „halerčikai“, tiek visi kiti. Tokių žmonių išauklėti negalima, juos iškelia gyvenimo aplinkybės. Taip buvo iškilęs Pilsudskis. Ir jam susirgus, vyriausybė stengiasi jo beviltį sveikatos stovị paslėpti, kad ne taip greitai būtų pajusta, kad jau nėra jėgos, kuri pajėgė valdyti. Ir mes matom, kad jau dabar Varšuvoj prasideda kova už valdžią: seimas, kurs buvo užguitas, pajuto progą atsigauti, ir pirmuoju tos kovos ženklu yra faktas, kad seimas truputį apkarpė karo išlaidos. Vyriausybės laimė, kad dabar seimo pirmininku yra ne Bartelis, kaip buvo projektuota, bet socialistas Dašinskis, kurs šiuo kritišku momentu gelbsti situaciją, neleisdamas seimui eiti į atvirą kovą su vyriausybe. Vyriausybė dabartiniu metu nėra tiek stipri, kad tą kovą laimėtų; o seimą paleisti neturi reikiamo autoriteto. Todėl tolimesnis vidaus krizio, kovos už valdžią, Lenkijoj plėtojimasis yra labai įdomus. Bet Pilsudskio negalėjimas aktingai dalyvauti valdžioj nebūtų atkreipęs į save didelio užsienių dėmesio, jei tik jis būtų grynai vidaus dalykas. Bet Pilsudskio pasitraukimas iš valdžios turi didelės reikšmės ir visai Lenkijos užsienių politikai. Juk kiekvieną pavasarį rytų Europoj taip sakant visi žvirbliai čiauška apie karą. Kur tas karas turi prasidėti, su kuo - tas niekam tikrai nežinoma, bet faktas, kad visi jo laukia. Taip ir šiemet buvo laukiama karo, tik šį kartą gal kiek aiškesne forma, būtent naujo lenkų rusų karo. Ėjo gandai, kad užsienių pinigais jau esanti sudaryta būsimos nepriklausomos Ukrainos vyriausybė, kad skubiai kaž kur Galicijoj ar kur kitur verbuojama ukrainiečių kariuomenė. Tos „nepriklausomos Ukrainos“ vyriausybės ir kariuomenės uždavinys esąs kartu su Lenkija kariauti su Sovietų Rusija. To karo rezultate gema Ukraina ir Gudija, sujungtos kažkokiais ryšiais su Lenkija. Ir visai tai akcijai turėjęs vaduoti Pilsudskis. Ar yra bent šiek tiek teisybės šiuose ganduose – sunku pasakyti, bet kad iš kažkur iš palėpių tie gandai kyla – faktas. Tačiau šioks ar toks karas rytų Europoj yra neįmanomas tol, kol bus lietuvių lenkų konfliktas, jei tik pats tas konfliktas neprives prie karo. Juk devyneris metus niekam nekliudė ,,karo stovis“ tarp Lietuvos ir Lenkijos. Bet nuo pereitų metų rudens lietuvių lenkų santykiais susidomėjo ir T. S-ga ir vakarai. Mat, lenkai pasijuto staiga negalį gyventi be gerų santykių su Lietuva. Konfliktas taip sakant bendromis pajėgomis buvo nustumtas nuo „negyvojo taško“. Tačiau ir pradėjus derybas, nematyt, kaip galima jis likviduoti, atmenant lenkų pažiūras ir nusistatymą Lietuvos atžvilgiu. Bet tik viena aišku, kad dabartinės Varšuvos pastangos „susitarti“ su Lietuva yra diktuoiamos visai ne „gerų kaimyniškų“ santykių pasiilgimu. Lenkijos Pabaltės politika – siekimas sudaryti bloką Lenkijoj hegemonijoj – turi tikslo gauti į savo rankas Baltijos jūrų rytų krantų uostų kontrolę, nes per tuos uostus eina keliai į Rusiją. Todėl jei p. Zaleskis ir neigia ,,vieno lenkų delegacijos nario“ padarytus pareiškimus apie biokų politiką, tai čia yra ne kas kita, kaip tiktai politika“. Ir už hegemoniją Pabaltėj Lenkija, galimas daiktas, sutiktų net reviduoti sieną su Vokietija. Vakarai – vokiečiai – jau yra nugalėję pas save slavus; vakaruose slavai – lenkai – negali pastūmėti germanų tautų; gali būti tik atvirkščiai, germanų spaudimas į rytus. Todėl lenkai būtų linkę taip sakant „atsipirkti“ iš vokiečių vakaruose tam tikromis teritorialinėmis kompensacijomis, kad gautų laisvesnes rankas šiaurėj ir rytuose. Visa tai yra problemos, vertos mūsų kuodidžiausio susidomėjimo.


Šeštadienį vėlai vakare daugelis policijos skyrių Danijoje susilaukė telefono skambučių: sunerimę gyventojai sakė matę besileidžiančius ufonautus. Organizacija „Skandinavisk UFO Information” paneigė spėliojimus ir informavo, kad šį kartą kaltas didelis meteoritas, kuris 21 val. 50 min. vietos laiku įskriejo į Žemės atmosferą ir susprogo į kelioliką gabalų. Meteorito skeveldrų lietų buvo galima stebėti beveik visoje Skandinavijoje.


Apie Belgijos Komunistų partijos CK delegacijos lankymąsi TSR Sąjungoje

Nuo liepos 16 d. iki rugpiūčio 16 d. Tarybų Sąjungoje lankėsi Belgijos Komunistų partijos CK delegacija, kuriai vadovavo CK sekretorius drg. Z. Van Murkerke. Savo lankymosi metu delegacija susipažino su tarybinės liaudies gyvenimu ir TSKP organizacijų veikla, lankėsi pramonės įmonėse, kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, turėjo visapusiškų pasikalbėjimų ją dominančiais klausimais partinėse, profsąjunginėse ir tarybinėse organizacijose, susitiko su darbininkais ir tarnautojais, su jaunimu, su mokslo ir kultūros veikėjais. Delegacija keliavo po šalį, aplankydama Leningradą, Magnitogorską, Kustanajaus sritį ir Sočio miestą. Lankymosi TSR Sąjungoje metu Belgijos Komunistų partijos CK delegacija turėjo susitikimų ir pasikalbėjimų TSKP Centro Komitete. Pasikalbėjimuose ir susitikimuose dalyvavo TSKP CK Prezidiumo narys ir TSKP CK sekretorius drg. O. V. Kuusinenas, kandidatas į TSKP CK Prezidiumo narius ir TSKP CK sekretorius drg. P. N. Pospielovas ir TSKP CK narys drg. B. N. Ponomariovas, Belgijos Komunistų partijos CK delegacijos nariai, o taip pat Belgijos KP CK sekretorius drg. R. Bejelenas. Per pasikalbėjimus ir tarpusavio informaciją, kurie vyko atvirai draugiškai ir nuoširdžiai, buvo apsvarstyti kai kurie abiejų partijų veiklos klausimai, o taip pat jas dominą tarptautinio darbininkų ir komunistinio judėjimo klausimai. Belgijos KP CK delegacija pažymėjo didžiulę Tarybų Sąjungos pažangą, visiškai ir visa širdimi pritarė priemonėms, kurių buvo imtasi siekiant toliau ir dar labiau vystyti jos ekonomiką ir kultūrą. Belgijos KP CK delegacijos lankymasis TSR Sąjungoje ir jos artimesnis susipažinimas su tarybine tikrove padės stiprinti draugystę tarp tarybinės liaudies ir belgų tautos, dar labiau stiprinti broliško solidarumo ir proletarinio internacionalizmo dvasią.


PRIE TSRS KULTŪROS MINISTERIJOS ĮSTEIGTA TEATRO MENO TARYBA

Prie TSRS Kultūros ministerijos įsteigta Teatro meno taryba, kurią sudaro įžymūs tarybinės kultūros veikėjai. Taryba turi teikti pagalbą teatrams ir koncertinėms organizacijoms kuriant naujus dramos ir muzikos meno kūrinius, keliant jų idėjinį-meninį lygį. Ji nagrinės svarbiausiuosius tarybinio teatro meno klausimus, svarstys repertuaro būklę ir teatro bei dramaturgijos meninio meistriškumo lygį. Kovo 21 d. įvyko Meno tarybos pirmasis posėdis, kuriame tarybos pirmininku išrinktas M. I. Cariovas, pirmininko pavaduotojais - A. D. Popovas, A. V. Solodovnikovas, M. I. Čiulakis. Posėdis buvo skirtas Akademinio Mažojo teatro spektakliui „Pinigai“ apsvarstyti. Aptarime dalyvavo kritikas A. N. Anastasjevas, pjesės autorius A. V. Sofronovas, spektaklio pastatytojas B. A. Babočkinas, dramaturgas J. P. Čepurinas, įžymieji tarybinio teatro veikėjai M. M. Janšinas, S. V. Obrazcovas, L. S. Vivjenas, M. I. Cariovas.


JUGOSLAVIJOS Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento draugo Tito ir jį lydinčių Jugoslavijos vadovaujančių valstybės veikėjų viešėjimas Tarybų Sąjungoje pavirto didinga neišardomos Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos draugystės manifestacija. Visur, kur tik pasirodo svečiai iš Jugoslavijos, liaudis juos sutinka su nuoširdžiu džiaugsmu ir šiluma, kaip brangius brolius. Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė remiasi tvirtu pagrindu, turi gilias istorines šaknis. Bendra kova prieš bendrą priešą - hitlerinius grobikus dar labiau sustiprino Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų brolybę. „Bendra musų tautų kova nuo 1941 metų iki karo prieš bendrą priešą pabaigos, - pareiškė draugas Tito Maskvoje, - rodo tą neginčijamą tiesą, kad mūsų likimai neatskiriami ir kad mes turime už ką vienas kitą vertinti bei gerbti“. Abi tautas jungia socialistinių interesų bendrumas, jų bendras atsidavimas didžiajam visanugalinčiam marksistiniam - lenininiam mokymui. Didžiulį vaidmenį stiprinant Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos bendradarbiavimą turi taip pat ta aplinkybė, kad tiek Tarybų Sąjunga, tiek ir Jugoslavija savo užsienio politika siekia taikių tikslų. Sprendžiant daugelį svarbių ir neatidėliotinų tarptautinių problemų, Jugoslavija žengia kartu su Tarybų Sąjunga, kuri nenukrypstamai įgyvendina lenininį valstybių su skirtinga socialine santvarka taikaus sambūvio principą, kuri aktyviai laikosi tarptautinio įtempimo mažinimo kurso. Su didžiu pasitenkinimu TSRS, Jugoslavijos ir visų socializmą statančių šalių tautos sutinka tą faktą, kad laikotarpis, kai TSRS ir Jugoslavijos santykiai buvo laikinai aptemdyti, liko toli praeityje. Šiandien, pasakė gamyklos „Elektrosila“ darbininkų mitinge draugas Bulganinas, Tarybų Sąjungos vyriausybės ir Jugoslavijos vyriausybės pastangomis atkurta stipri, amžina ir neišardoma Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė. Apie tą patį jaudinančiai mitinge kalbėjo ir draugas Tito: „Ir mes Jugoslavijoje, ir jūsų vadovai čia, darysime viską ir stengsimės, kad mūsų draugystė būtų amžina, kad mūsų bendradarbiavimas atneštų naudos socializmo ir komunizmo statybai“. Sunku pervertinti draugo Tito vizito į TSRS ir Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybų svarbą. Jos turi didžiulę tarptautinę reikšmę, bus nepaprastai didelis indėlis į kovą už tarptautinio įtempimo likvidavimą, galingas veiksnys kovoje už taiką. Štai kodėl viso pasaulio taikingosios visuomenės dėmesys šiomis dienomis sukauptas prezidento Tito kelionei į TSRS. Štai kodėl visi nuoširdus taikos šalininkai sveikina naujus neišardomos broliškos Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystės, amžinos draugystės pasireiškimus. ŠIUO metu, kai Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų, kurios laikosi artimų pozicijų dėl daugelio tarptautinių problemų atstovai, įneša naują indėlį į taikos stprinimą, tam tikri JAV karingi sluoksniai imasi akcijų, kuriomis siekiama paaštrinti tarptautinį įtempimą. Kalbama apie naują šių sluoksnių mėginimą sužlugdyti paliaubų susitarimą Korėjoje, sukelti naują įtempimą šiame rajone. Gegužės 31 d. karinės paliaubų Korėjoje komisijos posėdyje Amerikos karinės vadovybės atstovas paskelbė, kad JAV nutarė nutraukti Pietų Korėjoje neutraliosios paliaubų stebėjimo komisijos inspekcijos grupių veiklą. Kaip tą pačią dieną perdavė agentūra Frans Pres iš Panmyndžonio, Pietų Korėjos vyriausybiniuose sluoksniuose „su pasitenkinimu sutiktas“ šis nutarimas. O praėjus keletui dienų, birželio 5 d., Pietų Korėjos prezidentas Li Syn Manas, Reuterio agentūros Seulo korespondento pranešimu, „vėl pagrasino tęsti karą ir surengti žygi į šiaurę“. Visiems yra žinoma, koks svarbus ir naudingas taikos Korėjoje palaikymo įrankis yra neutralioji paliaubų komisija, sudaryta iš Lenkijos, Čekoslovakijos, Švedijos ir Šveicarijos atstovų, ir šios komisijos inspekcijos grupės. 1953 metų liepos 27 d. sudarytame paliaubų Korėjoje susitarime numatoma, kad neutralioji komisija turi stebėti, kaip laikomasi paliaubų sąlygų, tirti visus jų pažeidimo atvejus už demilitarizuotos zonos ribų, per savo narius ir inspekcijos grupes stebėti, kaip vyksta karinio personalo, kovos lėktuvų, šarvuočių, ginklų ir šaudmenų keitimas Pietų ir Šiaurės Korėjoje, ir neleisti, kad šios operacijos prieštarautų paliaubų reikalavimus. Yra žinoma, kad Ženevos pasitarime 1954 metų vasarą JAV ir Pietų Korėjos atstovai, sukliudę priimti suderintą nutarimą dėl Korėjos klausimo taikaus sureguliavimo, remiantis vieningos nepriklausomos ir demokratinės Korėjos valstybės sudarymu, atkakliai atmetė ir visus pasiūlymus nustatyti užsienio kariuomenės išvedimo iš Korėjos terminus ir sumažinti KLDR ir Pietų Korėjos kariuomenės skaičių. Tokia JAV ir Li Syn Mano pozicija atitiko jų siekimą agresyviais tikslais didinti savo karinį potencialą Pietų Korėjos teritorijoje. Ta proga naudinga priminti, jog, informuoto Anglijos laikraščio „Sandi Taims“ liudijimu, dar praėjusių metų kovo mėnesį Vašingtonas iškėlė planą, kuriuo numatoma: „1) Padaryti galą visiems apribojimams tiekiant naują karinę aprangą, įskaitant atominį ginklą, Amerikos kariuomenei Pietų Korėjoje ir padidinti sunkiųjų ginklų bei lėktuvų tiekimą Pietų Korėjos ginkluotosioms pajėgoms; 2) paleisti paliaubų stebėjimo komisiją“. Nenuostabu, kad neutralioji paliaubų stebėjimo komisija JAV karinei vadovybei ir Seulo valdžios organams tapo „krislas akyje“, nes jie ėmė siekti sužlugdyti ir visiškai uždrausti jos veiklą. Kas neatsimena, pavyzdžiui, tokio fakto: dar 1954 metų rugpiūčio 3 d. JAV valstybės sekretorius Dalesas pareiškė, kad JAV prijaučiamai žiūri į ideją nutraukti neutraliosios komisijos darbą. Panašūs „pageidavimai“ ir reikalavimai buvo keliami ne kartą. Kodėl jie dabar atnaujinti su nauja jėga? Reikalas tas, kad šių metų balandžio 9 d. Kinijos Liaudies Respublikos vyriausybė, KLDR vyriausybės prašoma, kreipėsi į Anglijos vyriausybę ir jos asmenyje į visų šalių vyriausybes, sudariusias Korėjoje „SNO ginkluotąias pajėgas“, siūlydama sušaukti suinteresuotųjų valstybių pasitarimą apsvarstyti klausimo dėl visos užsienio kariuomenės išvedimo iš Korėjos ir dėl taikaus šalies suvienijimo. Šis pasiūlymas aiškiai išvedė iš pusiausvyros JAV karinguosius sluoksnius. Nesuinteresuoti taikiu Korėjos suvienijimu, nes tai padėtų toliau mažinti įtempimą Azijoje, šie sluoksniai ne tik ignoravo konstruktyvų ir taikingą KLR Ir KLDR vyriausybių pasiūlymą, bet tuo pačiu metu paskubėjo imtis priemonių padėčiai paaštrinti. Neatsitiktinai JAV gynybos ministro pavaduotojas Robertsonas, gegužės mėnesį atlikęs „inspekcinę kelionę po Tolimuosius Rytus, specialiai aplanke Pietų Korėją, kur praleido keletą dienų ir, agentūros Junaited Pres pranešimu, turėjo „eilę puikių pasikalbėjimų“ su Li Syn Manu. Šių ir kitų ne mažiau „puikių“ JAV atstovų pasitarimų su Seulo marionetėmis rezultatas ir buvo jų dabartinis „kontržygis“ prieš taikų KLR ir KLDR vyriausybių pasiūlymą. Neutraliosios komisijos inspekcijos grupės šio kontržygio objektu tapo visų pirma todėl, kad jos yra viena rimčiausių kliūčių vis didinamam Amerikos ginklų vežimui į Pietų Korėja apginkluoti Li Syn Mano armijai, kuri puoselėja žygio į šiaurę planus. Prieš imdamiesi savo vienašališkų veiksmų, pažeidžiančių paliaubų Korėjoje susitarimą, Vašingtonas ir Seulas pasirūpino, kad būtų sudaryta priedanga, galinti, jų nuomone, pateisinti visuomenės akyse šiuos neteisėtus veiksmus. Buvo paleistas į darbą pamėgtas metodas „Šaltojo karo“ ir politikos „iš jėgos pozicijos“ šalininkų, kurie visuomet stengiasi pasakomis apie tariamų demokratinių valstybių grėsmę pridengti savus agresyvius planus ir darbus. Buvo imta intensyviai skleisti šmeižikiškus prasimanymus, kad Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje vykstą kažkokie sustiprinti kariniai pasirengimai, kuriems sukliudyti inspekcijos grupės, girdi, pasirodžiusios bejėgės. Jau minėtasis generolas Robertsonas, grįžęs iš Korėjos, viešai pareiškė, kad „komunistų kaupiami ginklai ir aerodromų statyba Šiaurės Korėjoje kelia didelį nerimą“. Veikdamas tokia pat dvasia, Pietų Korėjos generolas Cun II Kvonas ėmė plačiai kalbėti apie kažkokį jo paties išgalvotą „nepaprastą Šiaurės Korėjos armijos skaičiaus padidinimą“. Tačiau nauja taiki iniciatyva, kurią parodė KLDR vyriausybė, gegužės 31 d. paskelbusi savo nutarimą sumažinti KLDR ginkluotųjų pajėgų skaičių 80 tūkstančių žmonių ir vėl patvirtinusi savo pasirengimą pirmoji nenaudoti savo ginkluotųjų pajėgų prieš Pietų Korėją, demaskavo šmeižikišką Vašingtone ir Seule pakelto triukšmo pobūdį. Mėginimai suversti kaltę nuo skaudančios galvos sveikajai sužlugo. Viso pasaulio visuomenė mato, kas iš tikrųjų telkia kariuomenę ir ginklus Korėjoje, kad pažeistų paliaubų susitarimą, ir kas turi pagrindo bijoti inspekcijos grupių veiklos. Yra žinoma, kad tuo momentu, kai buvo sudarytos paliaubos Korėjoje, Li Syn Mano armijoje buvo 16 divizijų, o dabar, įskaitant 10 rezervinių divizijų, jų yra 31. Tai šiomis dienomis pripažino buvės Amerikos 8-osios armijos Korėjos vadas generolas Van Flitas, kuris Honkonge pareiškė, kad Pietų Korėjos armija susideda iš 30 „gerai apginkluotų ir gerai apmokytų“ divizijų. Jis pridūrė, kad kartu su Taivanio ginkluotosiomis pajėgomis (t. y. su Can Kal-Si armija) šios divizijos sudaro didelę jėgą, „nukreiptą prieš komunizmą Azijoje“. Nesunku suprasti, kad kova „su komunizmu Azijoje“ Šiuo atveju suprantami planai ginklo jėga išplėsti lisynmanininkų režimą visai Korėjai.


Įdomiau organizuoti jaunųjų leniniečių veiklą

NESENIAI įvyko VLKJS CK VIII plenumas. Jame buvo susumuoti tie milžiniški laimėjimai, kuriuos pasiekė V. I. Lenino vardo pionierių organizacija per 35 veiklos metus. Plenume buvo taip pat iškelti rimti trūkumai, kurių vis dar pasitaiko pionierių organizacijos veikloje, numatytos tolesnės darbo gairės. Plenume buvo pažymėta, kad iki šiol darbe su vaikais neretai buvo užmirštamas pagrindinis lenininis komunistinio auklėjimo principas — pionierių organizacijos ryšys su gyvenimu. Būriai dažnai dirbdavo užsidarę klasėje, kūrybinį liaudies triūsą matydami tik pro mokyklos langus. Todėl reikia nuolat plėsti ir stiprinti pionierių draugystę su įmonėmis, kolūkiais, MTS kolektyvais. Įdomūs praktiniai darbai skatina uoliau mokytis, pažinti, suprasti mokslo paslaptis. Štai Ukmergės rajono Vidiškių vidurinės mokyklos pionieriai, padedami mokytojo, montuoja traktorių. Tai sunkus ir sudėtingas darbas. Bet juk tai daug naudingiau negu mokykla būtų gavusi gatavą mašiną. Pagėgių vidurinės mokyklos pionieriai seniai draugauja su Kaliningrado srities Sovietsko miesto pionieriais. Susirinkę į vakarą, vaikai moko vieni kitus kalbos. Negalėsi pamokyti draugo, jei pats gerai nemokėsi gimtosios kalbos. Todėl pionieriai stropiai klausosi pamokų metu, skaito daugiau knygų. Plenumas nurodė išplėsti pionierių veiklą, neapsiriboti vien mokykla. Mokantis iš sverdloviečių, leningradiečių patyrimo, reikia organizuoti pionierių būrius prie namų valdybų, steigti gatvių komandas, perkelti būrių veiklą į gamyklų klubus, užmokyklines įstaigas. Šiems būriams gali vadovauti gamybininkai, pensininkai, studentai. Bet jų veiklos kontrolė ir vadovavimas priklauso mokyklai, vyr. pionierių vadovui. Kur bebūtų įsikūrę pionierių būriai, juos turi globoti komjaunimo organizacijos. Burių vadovais reikia skirti komjaunuolius gamybininkus, studentus. Moksleivius-komjaunuolius skirti tik būrių vadovų padėjėjais. Praktika rodo, kad komjaunuoliai gamybininkai gali puikiai atlikti savo atsakingas pareigas būryje, kai jaučia nuolatinę paramą, kai patys imasi šio darbo rimtai. Pavyzdžiui, Vilniaus 13 vidurinėje mokykloje būrių vadovais dirba buvę šios mokyklos auklėtiniai, dabar elektros suvirinimo įrenginių gamyklos darbininkai. Komjaunuolė Liuba Zagorodnikovaitė pasakoja pionieriams apie savo darbą, ruošia įdomias sueigas. Ši būrio vadovė skatina vaikus pamilti fizinį darbą, moko juos praktiškų darbelių. Mokant, parodant valkams, kaip atlikti vieną ar kitą darbelį, žaidimą, negalima užmiršti jų iniciatyvos ir saviveiksmiškumo ugdymo. Daugiau žaidimų, įvairumo būriuose, — buvo nurodyta plenume. Tegul pionieriai dažniau lankosi gamyklose, muziejuose, teatruose, klubuose, tegul mankštinasi sporto salėse, čiuožyklose. Daug naujovių siūlo VLKJS CK VIII plenumas pionierių organizacijai. Bus pionierių organizacijos himnas, asmeninė pionieriaus knygelė, į kurią įrašys žinias apie įgytus įgūdžius, paskatinimus, apie tai, kaip vykdomi įpareigojimai ir pan. Pionieriai turės „Jaunųjų pionierių įstatymus“, kuriuose bus išdėstyti pagrindiniai jiems keliami reikalavimai. Į pionierių organizaciją bus priimami moksleiviai nuo 10 iki 15 metų amžiaus. Užsiėmimai, žaidimai bus parenkami pagal vaikų amžių; tuo tikslu įvedamos amžiaus „pakopos”. Prie pionierių būrių ir draugovių atkuriamos spaliukų grupės. Iš tėvų, karių ir darbo veteranų tarpo ir kitų darbo su vaikais entuziastų prie pionierių draugovių gali būti sudaromos pionierių draugovės draugų tarybos, kurios padės įdomiau, naudingiau organizuoti pionierių veiklą. Prieš kurį laiką įvykęs Lietuvos LKJS Centro Komiteto V plenumas, taip pat apsvarstė mokyklų komjaunimo ir pionierių organizacijų vaidmenį politiniame-idėjiniame moksleivių auklėjime. Jame numatytos konkrečios priemonės pionierių veiklai pagyvinti ir sudominti, pionierių auklėjimui komunistine dvasia pagerinti. Svarbius, naujus uždavinius iškėlė pionierių organizacijai VLKJS CK VIII ir LLKJS CK V plenumai. Komjaunimas, mokyklos, liaudies švietimo organai, visa visuomenė turi entuziastingai imtis darbo, kad juos sėkmingai įvykdytų.


Nepriklausomų Valstybių Sandraugos sukūrimas tarybinės Vidurinės Azijos respublikų vadovus užklupo nepasirengusius. Tačiau naujoji sąjunga turėtų būti naudinga šioms musulmoniškoms valstybėms. Pasirašyta sandraugos sutartis nepririša jų neribotam terminui. Pripažintas jų suverenitetas, ir jos gali bandyti pereiti, remdamosi savo nacionaliniais ir kultūriniais ypatumais, į industrinę visuomenę. Penkių Vidurinės Azijos valstybių ir Azerbaidžano vadovai kreipia savo akis į užsienio pasaulį, manydami, kad jų mineraliniai ir naftos turtai pritrauks užsienio kapitalą. Kai kurios šalys, turinčios geopolitinių interesų tame regione, pavyzdžiui, Turkija ir Iranas, kaip pagrindinės pretendentės, net pasirengusios tarpusavyje konkuruoti dėl įtakos. Turkija - musulmoniška, demokratiška ir provakarietiška šalis - mano, kad ji yra vienintelis tinkamas modelis Vidurinei Azijai, taip pat ir Azerbaidžanui. Turkai jau sumokėjo už telekomunikacijų patobulinimą Azerbaidžane, neseniai Kazachstano, Uzbekistano ir Turkmėnistano prezidentams pažadėjo padėti finansuoti naujus transporto ryšius ir bendras ekonomikos įmones. Iranas stengiasi nepasiduoti Turkijai. Nors jis padeda mečetėms ir religinėms mokykloms, aiškiai siekia sudaryti įspūdį, kad yra ne tik musulmoniška, bet ir industrinė visuomenė. Iranas rengiasi panaudoti Taškentą kaip susisiekimo oru Azijoje centrą, kad galėtų įgyvendinti bendras programas Turkmėnistane ir Azerbaidžane, kurie turi dideles naftos atsargas, ir padėti sukurti regiono bankų sistemą. Teheranas jau atidarė konsulatą Tadžikistane ir numato įrengti tiesioginį telefono bei televizijos ryšį su tuo regionu. Saudo Arabija, sunerimusi dėl tokių Irano siekių, taip pat rodo susidomėjimą šiuo regionu. Ji, kaip ir Iranas, padeda religinėms bendruomenėms, šelpia jas religine literatūra. Arabai taip pat nori sukurti bankų sistemą. Jie jau atidarė bankus Kazachstane ir Uzbekistane. Vidurinės Azijos vadovai, kurie nusprendė kurti pasaulietines valstybes, nenori, kad visa pagalba būtų tik „broliška“ musulmonų parama, ir stengiasi gauti kapitalinių įdėjimų iš kitur, ypač iš Azijos. Kinija domisi Kazachstanu, Kirgizstanu ir Uzbekistanu. Kinija ir Kazachstanas jau turi tiesioginį geležinkelį, o Pietų Korėja yra svarbus kapitalo investavimo šaltinis Kazachstane ir Kirgizstane reikalaujančiose daug technikos pramonės šakose. Šios naujosios valstybės reikalingos paramos, visos jos turi gauti visišką diplomatinį pripažinimą. Svarbiausias Amerikos uždavinys turėtų būti - užtikrinti šiame regione stabilumą. Be stabilumo nesutvirtės demokratija. Jeigu čia būsime neveiklūs, vakuumą užpildys Vidurinės Azijos kaimynai musulmonai. Jungtinės Valstijos nesuinteresuotos, kad pasikeistų strateginis balansas Pietvakarių Azijoje. O šitai, be abejonės, įvyks, jeigu nebūsime aktyvesni. Iš „The New York Times“ Kaip rašo RIA „Novosti“ korespondentas Vladimiras Ivanovas, ir Pakistano biznieriai veržiasi į Vidurinės Azijos rinką. Kai Islamabadas pripažino šias buvusios TSRS respublikas, Pakistano verslininkus ėmė krėsti „aukso karštligė“. Biznieriai tiesiog veržiasi į daug žadančią Vidurinės Azijos rinką. Tačiau plačiam ekonominiam ir prekybiniam bendradarbiavimui trukdo afganų problema. Todėl galima tikėtis, kad galingi prekybos, pramonės ir finansų lobiai vis daugiau spaus vyriausybę, kad ši sureguliuotų santykius su kaimyniniu Afganistanu. Islamabado politika kritikuojama spaudoje. Vieni mano, kad vyriausybė pernelyg vangiai mezga ryšius su NVS Vidurinės Azijos respublikomis. Antri perspėja dėl per didelės euforijos. Laikraštis „Muslim“ klausia: „Ką gali duoti Pakistanas, kuriame gyventojų raštingumas tesiekia 15-20 procentų, Vidurinės Azijos respublikoms, kuriose - visuotinis raštingumas? Ar reikalingos joms mūsų prekės, kai kontrabandiniai turgūs Pakistane užtvindyti pigiomis ir geromis prekėmis iš tų respublikų?“ Trukdo plėtoti abipusius naudingus ryšius tarp Vidurinės Azijos bei Pakistano ir informacijos apie šalių ekonomikos galimybes nebuvimas. Kaip praneša laikraštis „News“, dėl techninių kliūčių vis atidedamas tiesioginės oro linijos tarp Pakistano ir Uzbekistano atidarymas.


NIUJORKAS, birželio 27 d. (TASS-ELTA). Meksikos laikraštis „Ekselsior” išspausdino Venecuelos darbo žmonių konfederacijos atsišaukimą, kuriuo ji kreipiasi į visas Venecuelos organizacijas ir partijas, ragindama kovoti už konstitucijos laikymąsi per ateinančius prezidento rinkimus. Kalbėdamas spaudos konferencijoje, paskelbus šį atsišaukimą, konfederacijos pirmininkas Peresas Salinas pareiškė, jog dabartinė Venecuelos vyriausybė, pažeisdama konstituciją, siekia, kad būtų žūt būt „vėl išrinktas” tas pats prezidentas. Tokia politika, pasakė jis, sudaro šalyje įtemptą padėtį. Siekdama numalšinti stiprėjantį liaudies masių pasipriešinimą, vyriausybė persekioja profsąjungų, studentų ir kitas organizacijas. Šalyje masiškai suiminėjami žmonės.


leškodami palestiniečių pagrobto pasienio sargybinio, Izraelio saugumo kariniai daliniai suėmė šimtus palestiniečių ir apieškojo jų namus okupuotuose Gazos sektoriaus bei vakarinės pakrantės rajonuose. Izraelio premjeras I.Rabinas pareiškė, jog nepradės derybų su Palestingos vadovybe, kol palestiniečių fundamentalistai neįrodys, jog jų pagrobtas sargybinis gyvas. JTO generalinis sekretorius B.Galis pareiškė, jog, norint saugiai ir sėkmingai atlikti JAV ir JTO vykdomą operaciją Somalyje, būtina nedelsiant nuginkluoti priešiškas Somalio grupuotes.


Buržuaziniai Lietuvos „demokratai“ ir jų darbai

1918 m. gruodžio mėn. Vilniuje buvo paskelbta tarybų valdžia. Istorinėje Lietuvos sostinėje buvo sudaryta laikina revoliucinė darbininkų valstiečių vyriausybė, vadovaujama V. Mickevičiaus - Kapsuko. Tarybų valdžios vėliava suplevėsavo visoje rytų ir šiaurės Lietuvoje. Tuose Lietuvos rajonuose, kuriuose toliau laikėsi buržuazijos diktatūra, susikūrė nelegalios Tarybos, kovojusios dėl darbininkų bei valstiečių valdžios. Lietuvių tauta, atgavusi savo laisvę Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos dėka, stojo į kovą dėl visiško savo išsivadavimo iš socialinės priespaudos. Lietuvos buržuazija, dvarinikai bei buožės, siekusieji sukurti tokią Lietuvą, kurioje „tautiniai“ kapitalistai bei stambieji žemvaldžiai galėtų užimti carinių lupikų bei bajorų vietą, remiami užsienio interventų ir, pirmiausia, vokiškų grobikų, pradėjo žūtbūtinę kovą prieš sukilusius darbo žmones. Norėdama apgauti liaudį ir užmaskuoti savo klasinius tikslus, Lietuvos buržuazija tame laikotarpyje užsidėjo „demokratizmo“ kaukę, veidmainingai skelbdam kad jos tikslas yra sukurti „demokratinę nepriklausomą Lietuvą“. PIRMIEJI „DEMOKRATŲ“ ŽINGSNIAI Buržuazijos bei buožių siekimus rėmė visos tada į politinę areną išėjusios „demokratinės“ partijos: krikščionys demokratai, socialistai — liaudininkai (vėliau persikrikštiję į valstiečius liaudininkus), socialdemokratai, „Tautos pažangos“ partija (vėliau pasivadinusi tautininkų partija). Visos šios partijos, drauge kovodamos prieš Lietuvos darbo liaudį ir jos revoliucinius siekimus, 1918 m. gruodžio mėn. 29 d. sudarė vadinamąją „Laikinąją Lietuvos vyriausybę“. Ši vyriausybė susidėjo iš trijų socialdemokratų, dviejų liaudininkų, dviejų krikščionių demokratų, vieno santarininko trijų „Tautos pažangos atstovų“, trijų „nepartinių“, vieno gudų baltagvardiečio. Tokiu būdu prie „nepriklausomos“ Lietuvos lopšelio stovėjo buržuazinė koalicija, kurioje idiliškai sugyveno socialdemokratai su Voldemaro vadovaujamaisiais tautininkais, savo „pažangumą“ reklamavusieji liaudininkai su atviraisiais reakcionieriais krikdemais. 1919 m. sausio mėn. 11 d. aukščiau minėtoji koalicinė laikinoji buržuazijos vyriausybė kreipėsi į vokiečių okupacinės valdžios, tada dar viešpatavusios Kaune, galvą Verdu de Vernois ir prašė jo pagalbos Lietuvos liaudžiai numalšinti. Šiame dokumente, iškeliančiame buržuazinių partijų išdavystę jau pirmomis „nepriklausomybės“ dienomis, laikinoji buržuazijos vyriausybė, pranešdama okupantams, kad net Kaune „veikia Darbininkų Tarybos, leidžia įsakymus, skelbia mobilizaciją, organizuoja ir ginkluoja Raudonąją Armiją“, prašo, kad „vokiečių valdžia tuojau atremtų ir pašalintų iš Lietuvos“ kovotojus dėl liaudies laisvės ir kad ji savo karine jėga apgintų buržuazijos valdžią Lietuvoje („Laikinosios Vyriausybės Žinios“ Nr. 2—3.) Tuo pačiu metu „demokratai“ iš laikinosios vyriausybės pradėjo derybas ir su poniškąja Lenkija dėl lenkų kariuomenės įvedimo į Lietuvą kovai prieš Tarybų valdžią. Baltosios lenkų kariuomenės atstovas Gurko vadinamajai „Lietuvos Valstybės tarybai“ oficialiai pasiūlė lenkų baltagvardiečių pagalbą kovai prieš Lietuvos liaudį. Priimtas tuometinio ministerių tarybos pirmininko Voldemaro ir „Valstybės tarybos“ vicepirmininko Šilingo, Gurko gavo atsakymą, kad „Lietuvos valstybė prielankiai galėtų priimti brolišką Lenkijos pagalbą“ („Laikinosios Vyriausybės Žinios“ Nr. 2 — 3). Svetimųjų interventų durtuvais užgniaužusi liaudies kovą dėl Tarybų valdžios, buržuazija organizavo visoje Lietuvoje baltąjį terorą. „Demokratai“ leido laisvai šėlti Žemaitijos budeliui Plechavičiui, profesionaliam žudikui pulkininkui Glovackiui, kruvinajam vokiškajam žandarui Štenceliui, Lietuvos žvalgybos organizatoriams lenkų šnipui Syzichui ir cariškosios ochrankos „veikėjui“ Maksimovui. Šie įvairių tautų padugnių gaivalai organizavo masines darbininkų bei valstiečių skerdynes, ir jų gaujoms siautėjant įvyko rinkimai į „demokratinės nepriklausomos Lietuvos“ steigiamąjį seimą. STEIGIAMOJO SEIMO DARBAI Steigiamajame seime didžiausią deputatų skaičių turėjo krikščionių demokratų partija su savo filialais — „darbo federacija“ ir „ūkininkų sąjunga“. Ši lietuviškosios miesto ir kaimo buržuazijos partija, kurios vadovai pavertė religiją šlykščiu biznio objektu, — jau tuo laikotarpiu išleido į viešąją areną eilę „veikėjų“, kuriems buvo lemta „pagarsėti“ stambiomis vagystėmis ir tamsiomis spekuliacijomis. Jų tarpe buvo vėlesnis užsienio reikalų ministeris Juozas Purickis, kurio skandalingos spekuliacijos sacharinu privedė prie vyriausybės krizės, vėlesnis ministerių kabineto pirmininkas Vytautas Petrulis, išeikvojęs milijonines sumas iš valstybės iždo, bankininkas milijonierius Vailokaitis, apsimetęs „valstiečių gynėju“ ir daugelis kitų. Steigiamasis seimas savo darbais nedviprasmiškai parodė, kad jo tikslas yra užtikrinti miesto bei kaimo buržuazijos politinę valdžią ir socialines privilegijas. Šis pagrindinis steigiamojo seimo siekimas aiškiausiai pasireiškė jo priimtuoju žemės reformos įstatymu, kuris sustiprino dvarininkų bei buožių pozicijas kaime ir užtikrino jiems plačiausias galimybes grobti mažažemių valstiečių žemę. Žemės reformos įstatymas, kuris steigiamojo seimo buvo priimtas „krikščionių demokratų bloko“ redakcijoje, dvarininkams paliekamą žemės normą nustatė 80 ha. Steigiamojo seimo priimtasis žemės reformos įstatymas (3 §) nustatė, kad „privatinis savininkas, kurio žemė nusavinama, turi teisę patsai nurodyti tą žemės plotą, kurį jis pasirenka nenusavinamajai žemės normai“. Tokiu būdu dvarininkams buvo leista pasilikti sau geriausią žemę, o naujakuriams atiteko blogiausi sklypai. Įstatymas numatė dvarininkams aukštą kompensaciją už jų nusavinamą žemę. Tokiu būdu Lietuvos liaudis turėjo feodaliniams parazitams sumokėti milijonines sumas. Tuo pačiu metu žemės reformos įstatymas naujakuriams už jų gaunamą žemę nustatė aukštus išperkamuosius mokesčius, kurie geros rūšies žemei siekė iki 252 litų už vieną hektarą. KRIKDEMŲ VIEŠPATAVIMAS Po steigiamojo seimo kelius mėnesius išgyveno pirmasis buržuazinis seimas, kuris netrukus buvo paleistas. Labai būdinga tuometinės buržuazinės sistemos „demokratiškumui“ buvo prezidento rinkimai, įvykę pirmajame seime. 1922 m. gruodžio 21 d. balsų mažuma, (38 balsais iš 78) nesant seime reikalingam kvorumui, kurį numatė kelius mėnesius anksčiau priimtoji konstitucija, buvo išrinktas Lietuvos prezidentas krikdemas Stulginskis. Tokiu būdu krikdemai sukombinavo prezidentą, kuris ir buržuazinės demokratijos sąvokomis neturėjo krašto daugumos pasitikėjimo. Krikdemiškas teroras, prasidėjęss steigiamojo seimo metu, dar labiau sustiprėjo visoje Lietuvoje. Krašte vyko masiniai darbinkų areštai. Buvo pasmaugta darbininkų spauda. 1922 m. spalio 26 d. Šiauliuose buvo uždaryta Darbininkų profesinė sąjunga, o jos valdyba suimta. Buržuazinėje spaudoje ėjo pogrominė agitacija prieš darbininkų organizacijas. 1923 m. pradžioje įvykę antrojo seimo rinkimai praėjo visuotinio teroro sąlygomis. Eilėje Lietuvos apskričių (Vilkaviškio, Ukergės, Alytaus, Seinų) krikščionių demokratų valdžia uždraudė savo priešininkams vesti priešrinkiminę kampaniją. Prieš darbininkus, mėginusius organizuoti savo kandidatų išstatymą rinkimams (kandidatus siūlė darbininkų susirinkimai, vadinamosios „darbininkų kuopos“) buvo imtasi žiaurių represijų. Buvo areštuoti ne tik kandidatai, bet ir darbininkai, kurie pasirašė kandidatų sąrašus. Darbininkų atsišaukimai buvo konfiskuoti. Visoje Lietuvoje vyko susipratusių darbininkų bei valstiečių suiminėjimai. Taip atrodė praktikoje „demokratiniai“ rinkimai. Taip atrodė darbo žmonėms, buržuazinės konstitucijos paskelbtoji žodžio ir susirinkimų laisvė. 1923—1926 m. seimo periodas, krikščionių demokratų valdžios laikotarpis buvo juodžiausios akcijos ir policijos savivaliavimo metas. 1924 m. gruodžio mėn. karo lauko teismas Kaune nubaudė mirtimi keturis asmenis, kaltinamus „priešvalstybinių atsišaukimų“ platinimu. 1925 m. sausio mėn. 19 d. prieš bedarbių minią, reikalavusią Kauno Rotušės aikštėje darbo ir duonos, buvo mesta raitoji policija, kuri trypė žmones arkliais, mušė buožgaliais, šaudė į beginklius darbininkus. Šiauliuose suimtieji darbininkai buvo barbariškai kankinami elektrizacijos mašinomis. Panašūs teroro aktai vyko visoje Lietuvoje. Pačiame seime ne tik valdančioji krikdemų partija, bet ir liaudininkų „opozicija“ tolaiu varė politiką, nukreiptą prieš darbininkus ir valstiečius. Kai 1925 m. sausio mėn. 27 d. seime buvo padarytas pasiūlymas maksimalią žemės normą, paliekamą dvarininkams, sumažinti iki 40 ha, prieš jį vieningai pasisakė ir krikdemai, ir liaudininkai. Deputatas Lapinskas, kalbėdamas liaudininkų frakcijos vardu, pareiškė: „Valstiečiai liaudininkai yra nusistatę prieš paragrafą, kuris numato sumažinti normą iki 40 ha. Kitaip kas tai bus per žemės reformos vykdymas? Krikdemų valdžia Lietuvos darbo žmones vedė prie skurdo. Tuo pačiu metu kapitalistams ir bankininkams ji sudarė plačiausias lupikavimo sąlygas. Tai buvo laikotarpis, kada kasdien iškildavo aikštėn vis nauji krikdemų vadų piniginiai skandalai. Augantis Lietuvos liaudies nepasitenkinimas ir darbo žmonių kovos sustiprėjimas per 1928 m. seimo rinkimus privedė prie smarkaus krikdemų bloko pralaimėjimo. Prie valdžios atėjo valstiečių ir socialdemokratų koalicija. LIAUDININKAI IR SOCIALDEMOKRATAI VALO KELIA FAŠISTAMS Naujoti vyriausybė per pusmetį, kurį ji išbuvo prie valdžios, visa savo veikla nuvalė kelią fašistiniam perversmui. Visomis priemonėmis tormozuodama revoliucinę darbininkų bei valstiečių kovą, ji tuo pačiu metu leido laisvai veikti fašistiniams gaivalams, nesiėmė jokių žygių prieš Plechavičiaus – Voldemaro – Smetonos gaujos ruošiamą fašistinį suokalbį ir, perversmui įvykus, padėjo jį legalizuoti ir suteikti jam konstitucinį pobūdį. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė, į fašistinių gaivalų suruoštą perversmą atsakė… atsistatydinimu. Tokį nutarimą 1926 m. gruodžio mėn. 17 d. priėmė vyriausybė su ministeriu pirmininku liaudininku Sleževičium ir vidaus reikalų ministeriu socialdemokratu Požela priešakyje. Tuometinis prezidentas Grinius ir ministeris pirmininkas Sleževičius (abu liaudininkai) fašistiniam perversmui suteikė konstitucinį pobūdį, patys pasirašydami oficialų aktą, kuriuo jie, remdamiesi Lietuvos valstybės konstitucija, pavedė Voldemarui, tautininkų partijos, turėjusios seime 3 deputatus, vadui sudaryti vyriausybę. Štai pilnas to akto tekstas: „Ponui profesoriui Augustinui Voldemarui. Gerbiamasis, Pasirėmęs Lietuvos Valstybės Konstitucijos 47 §, kviečiu Tamstą būti Ministeriu Pirmininku ir pavedu Tamstai sudaryti Ministerių Kabinetą. (pas.) Grinius, Respublikos Prezidentas (pas.) M. Sleževičius, Min. Pirmininkas“ Sekančiu aktu Grinius patvirtino Voldemaro vyriausybę. Po to, kai mauras atliko savo darbą, fašistiniai uzurpatoriai galėjo jį atleisti. 1926 m. gruodžio 30 d. seime socialdemokratų atstovė Purėnienė buvo priversta prisipažinti, kad liaudininkai nuvalė kelią fašistiniam perversmui ir, kreipdamasi į Voldemaro vyriausybę, pareiškė: „Liaudininkai iš po jūsų kojų pašalino visas kliūtis, kad jūs greičiau atsistotumėt valdžios priešakyje“ (cituojama iš seimo stenogramų). Purėnienė tik „užmiršo“ pridėti, kad pašalinti visas kliūtis fašistiniam perversmui nemažesniu laipsniu padėjo ir socialdemokratai, turėję savo rankose vidaus reikalų ministeriją. 1926 m. gruodžio mėn. karinis perversmas demaskavo krikdemus su jų „darbo federacija“ ir „ūkininkų sąjunga“ kaip atvirus fašistus; jis demaskavo liaudininkus ir socialdemokratus, kaip fašistinių suokalbininkų padėjėjus. Fašistinis perversmas buvo neišvengiama buržuazinės demokratijos vystymosi išdava. Nuo laikinosios vyriausybės iki tautininkų — krikdemų suokalbio visos buržuazinės partijos varė buržuazinės santvarkos stiprinimo politiką, kapitalistų ir buožių stiprinimo politiką. Žaidimas surogatiniu „demokratizmu“ buvo reikalingas buržuazijai pirmaisiais „nepriklausomybės“ metais, kai „demokratinė“ buržuazijos diktatūros iškaba turėjo apgauti revoliucines mases. Kai tik buržuazija pasijuto stipriau, ji išmetė į šiukšlyną „demokratizmo“ kaukę ir visos „demokratinės“ partijos padėjo jai įvesti fašistinę diktatūrą. Kitaip ir būti negalėjo. HITLERIO TARNYBOJE Buržuazinės partijos, pradėjusios savo „valstybinę“ veiklą nuo bendradarbiavimo su kaizeriniais okupantais 1915—1919 m. m., savo gėdingą kelią baigė tarnaudami hitleriniams budeliams. 1938 m. gale Klaipėdoje, tada jaa buvusioje visiškoje hitlerinių smogikų valdžioje ir tik nominaliai dar pripažinusioje Lietuvos suverenitetą, visos buržuazinės partijos — liaudininkai, krikdemai, socialdemokratai, voldemarininkai — sudarė bendrą frontą, vadinamąjį „žygininkų bloką“. Senieji draugai vėl susitiko — šį kart gestapo prieglobstyje, vadovaujant atviriesieme hitlerinės Vokietijos agentams — voldemarininkams. Visų buržuazinių grupių „draugystė“ dar labiau sustiprėjo, Lietuvoje paskelbus tarybų valdžią. Tuo metu, kai darbo masės aktyviai įsijungė į naujos laisvos Lietuvos kūrimo darbą, reakcingiausi visų buržuazinių partijų elementai, fašistai ir „demokratai“ susijungė į vieną frontą. Pasivadinę bendru „nacionalistų“ vardu, jie su gestapo pagalba organizavo Lietuvoje diversantų grupes, kurios turėjo palengvinti būsimą hitlerinių grobikų žygį Lietuvoje.


Pusiau rusiškas, pusiau baltarusiškas farsas

Pasakojama, kad Vokietijos pasiuntinys, įteikęs Baltarusijos prezidentui įgaliojamuosius raštus, buvo kupinas optimizmo. “Baltarusija - labai įdomi šalis”, - įtikinėjo jis vietos skeptikus ir į jų pasiūlymus pasikalbėti po kokio pusmečio plačiai šypsodamasis atsakinėjo: “Pasimatysime”. Pasimatyti teko daug anksčiau, praėjus vos kelioms savaitėms. Nespėjęs įsikurti savo rezidencijoje pasiuntinys susirinko daiktus ir tiems patiems skeptikams šiek tiek sumišęs prisipažino: “Na kas galėjo pamanyti, kad tos “įdomybės ” Baltarusijoje prasidės taip greitai?” Baltarusija rytoj Pasiuntinių rezidencija Drozduose ištuštėjo vos ne akimirksniu. Paprastai taip greitai paliekama kokia nors Afrikos šalis, kai joje prasideda dar vienos skerdynės. Pradžioje išvažiuoja moterys ir vaikai, paskui, kai padėtis pasidaro nepakenčiama, evakuojami, neretai pasitelkiant kariuomenę, diplomatai. O Baltarusijoje viskas, kaip rašo “Novoje vremia”, ramu. Praėjus kelioms dienoms nuo pasiuntinių evakavimo Minske vyko gydytojų suvažiavimas. Šiaip jau kai pasiuntinys atšaukiamas į tėvynę konsultacijų, šalis turi apmirusi laukti ko nors negero. O Baltarusijos prezidentas, kai iš šalies buvo atšaukti beveik visų civilizuotų valstybių pasiuntiniai, nuvažiavo į Šveicariją. Čia jis turėjo dalyvauti ekonomikos forume ir pristatyti savo knygą “Baltarusija rytoj”. “Atvažiuokite pas mus į Baltarusiją, apsilankykite darbo kolektyvuose, pakalbėkite su opozicija, pabendraukite su valdžia ir, esu įsitikinęs, išvažiuosite tapęs mūsų draugu… ” Paranoja Baltarusijos prezidentas tarsi tyčia sukurtas tam, kad netiltų vienas senas ginčas. “Ne, - atkakliai teigia sąmokslo teorijos šalininkai, - viskas apgalvota ir logiškai subalansuota”. - “Na ką jūs, - nerūpestingai moja politologai, su malonumu žvelgiantys į savo tyrimo objektą. - Nejaugi jūs manote, kad tokią beprotybę galima surežisuoti?” Ypač laimingas turėtų būti politikas, tapęs tokio ginčo objektu. Žinoma, keistai niūri Aleksandro Lukašenkos figūra jokiu būdu neprimena kokios nors intrigos genijaus, pavyzdžiui, Čezarės Bordžijos. Jokio klastingumo, jokios sceninės plastikos. Paprasčiausiai vieną gražią dieną Aleksandras Lukašenka rado savo elgesio stilių. Stilius šiek tiek keistokas, tačiau vienintelis tinkamas keistokomis Baltarusijos ir Rusijos posovietinėmis sąlygomis. Kaip ir jo netikėtas pasišlykštėjimas užsienio pasiuntinių kaimynyste. Ir - juk mes kalbame apie politinę laimę - Lukašenkai nereikia savęs apgaudinėti, ko nors išsigalvoti. Jis elgiasi taip, kaip jam liepia širdis, jis nuoširdus, ir jam viskas sekasi. Be jokių intrigų. Iš visų pasiuntinių Baltarusijoje liko, atrodo, tik draugiškų Kinijos ir Kubos atstovai. Ir, žinoma, Rusijos. Kirijenkos belaukiant Dėl Rusijos išėjo taip. Pasiuntinys Loščininas, nesuprasdamas, kas darosi Minske ir kodėl tyli Maskva, vadovaudamasis diplomatine tradicija ir diplomatiniu solidarumu, ėmė kartu su visais pasirašyti kreipimusis ir peticijas. O ką dar daryti, jei rusai, kitaip nei amerikiečiai ir vokiečiai, savo pasiuntinybės pastato nenuomoja, jis priklauso Rusijai. Beje, tai, žinoma, buvo šiek tiek keistoka: pritarti visoms Baltarusijos prezidento iniciatyvoms viską nacionalizuoti ir tikėtis, kad pritariančiai Rusijai bus padaryta kokia nors išimtis. Jei jau nacionalizuoti, tai ir pasiuntinybių pastatus, nesvarbu, Maskvai jie priklauso ar kam nors kitam. Visi kartu su pasiuntiniu Loščininu viską suprato, kai dalyvauti dar viename renginyje, skirtame NVS reformai, į Minską atvyko vienas iš svarbiausių Rusijos integruotojų Borisas Pastuchovas. Kokios peticijos? Kokie parašai? Rusijos pasiuntiniui buvo liepta tuojau pat persikelti Lukašenkos nurodytu adresu. Baltarusijos prezidentas buvo patenkintas. Lukašenka norėjo gauti dar vieną Rusijos ir Baltarusijos sąjungos įrodymą. Ir jis jį su malonumu priėmė. Žinoma, tai fiziškai nemalonu: šalia valstybės vadovo rezidencijos - kažkokie pasiuntiniai, jie rytais bėgioja tomis pačiomis alėjomis, ir tas bėgiojimas gali turėti šnipinėjimo pobūdį. Ir iš viso: kodėl Lukašenka turi ką nors su kuo nors dalytis? Taigi pasiuntiniai kaip civilizuoti žmonės turėjo suprasti, kad net baltarusiškas svetingumas nėra begalinis, o jei nesuprato… Juo labiau kad Vakarų paskolų Minskas nebesitiki, todėl nei bijoti, nei prarasti nėra ko. Viltis galima sieti tik su Maskya. Kaip tik tuo metu Baltarusija laukė Kirijenkos. Pirmą kartą kaip premjero ir, beje, Baltarusijos ir Rusijos sąjungos vykdomojo komiteto pirmininko. Ir štai - toks skandalas. Nemalonu? Atvirkščiai. Kuriam laikui palikime ramybėje pasiuntinius ir kai ką prisiminkime. Seni spąstukai Tada tai irgi atrodė keistoka: tuoj turi išsipildyti Aleksandro Lukašenkos svajonė, Rusijos ir Baltarusijos sąjungos įkūrimo iškilmėms jau atšaldytas šampanas, balandžio 2 d. jau paskelbta nedarbo diena, ir staiga - Minske ypač žiauriai išvaikoma demonstracija, iš Baltarusijos išvaromi Soroso fondas ir NTV korespondentas Stupnikovas. Kodėl? Praeina kiek laiko, Rusija ir Baltarusija vėl suartėja, ir vėl: prasideda Pavelo Šeremeto istorija, o paskui Lukašenkai neleidžiama skristi į Jaroslavlį ir jis, atrodo, jau pasirengęs susipykti su pačiu Rusijos prezidentu. Kiekvienam suartėjimui Lukašenka rengia kokią nors kiaulystę, o paskui kaip medžiotojas, statantis spąstus tame pačiame take, su džiaugsmu laukia: ką darys Maskva? Tada, kai buvo kuriama Baltarusijos ir Rusijos sąjunga, iš Minsko buvo išsiųstas tik JAV pasiuntinybės pirmasis sekretorius. Maskva, teigia “Novoje vremia”, buvo provokuojama. Žinoma, Maskva galėjo pakelti balsą, supykti ir paklausti: kam Rusijai tokia sąjungininkė? Tačiau Minskas pernelyg gerai žinojo, kad norinčių atsakyti Kremliui į šį klausimą užtenka ir pačioje Rusijoje (dar nesusigaudžiusiems priminsime: metas atkurti SSRS), todėl Rusija labai protingai nieko neklausė. Nekilo - dėl tos pačios priežasties - ir klausimų, kodėl buvo išvarytas Soroso fondas ar uždaryti opozicijos laikraščiai, ir Maskva bei Minskas vėl pradėjo gyventi draugiškai. Sąjunga tarsi yra ir kartu jos tarsi nėra. Viena vertus, vienybė dėl muitų ir pasienio, kita vertus, pajamos iš šios vienybės atitenka Baltarusijos iždui, kurio didžiąją dalį sudaro prezidento reikalų valdybos kasa. Beje, gal ir nereikia taip peikti sąjungininkų: juk svarbiausia, kad įvairūs Rusijos ir Baltarusijos fondai tikrai yra vieningi. Tiesa, “Gazpromas” kartais nusiskųsdavo, kad Baltarusija nemoka už dujas, tačiau visi suprasdavo, kad tokios yra žaidimo sąlygos, ir kai čiaupas būdavo trumpam užsukamas, Minskas vėl ką nors išsiųsdavo iš šalies ir būtinai pranešdavo, kad Rusija Baltarusijai daug daugiau skolinga. Minskas būdavo pasirengęs vėl susipykti su tais, kurie vadovaudamiesi sveiku protu nesuvokiamais pragmatiniais sumetimais gali išduoti slavų brolybės idealus. Ir Maskva vėl numodavo ranka ir į sąjungininkę, ir į visas skolas. Spąstukai buvo geri. Sąjunga nemari Kai premjeru buvo paskirtas Sergejus Kirijenka ir visa Rusija pradėjo ieškoti pinigų, Minskas aiškiai sunerimo. Kilo įtarimas, kad Maskva ketina ištrūkti iš spąstų, nes Kirijenka neslėpė: žinoma, pakalbėsime ir apie dviejų valstybių kanalą, tačiau daugiausia reikės kalbėti apie skolas ir paslaptingai išgaruojančius muitų mokesčius. Taigi Lukašenkai buvo labai nemalonu, kad po jo langais kažkokie pasiuntiniai žaidžia futbolą ir vaikštinėja su Šuškevičiumi. O kad tai sutapo su Rusijos ketinimu pareikalauti skolų… Likus savaitei iki Rusijos premjero vizito kilęs triukšmas dėl pasiuntinių nutilo prieš nusileidžiant Kirijenkos lėktuvui. Kirijenka nieko nesuprato ir susitikimo darbotvarkės nepakeitė. Negana to, leido suprasti, kad ir toliau elgsis su Baltarusijos premjeru kaip didžiosios Rusijos premjeras. Ne šiaip sau jis prieš susitikimą su Lukašenka pareiškė, kad, turėdamas galvoje Baltarusijos prezidento amžių, negali atmesti kvietimo aplankyti jį Minske. Tik dėl amžiaus… Ir tada (teisingiau, paskiau) pasiuntiniams jau labai ryžtingai buvo įsakyta krautis daiktus. Dar pavymui Lukašenka, kaip visada, pareiškė, kad Rusija Baltarusijai skolinga kelis kartus daugiau. Taigi viskas liko po senovei. Pasiuntinys Loščininas liko Minske kartu su Kinijos ir Kubos kolegomis. Per “Gazpromo” direktorių tarybos posėdį apie kompanijos sunkumus Baltarusijoje nebuvo pasakyta nė žodžio. Rusijos pasieniečiai turi kitų rūpesčių ir Baltarusijos neprisimena. Beje, dabar ne Baltarusija rūpi ir pačiam Kirijenkai. Taip kalbėjo Lukašenka Matyt, verta suteikti žodį ir pačiam Aleksandrui Lukašenkai. Grįžęs iš Šveicarijos jis kalbėjo per Baltarusijos televiziją, kaip rašo “Sovetskaja Rosija”, “davė ryžtingą ir deramą atkirtį visiems politiniams kaltinimams, argumentuotai paaiškino Baltarusijos užsienio ir vidaus politikos esmę”. Lukašenka tikrai vertas dėmesio kaip demagogas, todėl pateikiame jo kalbos, išspausdintos “Sovetskaja Rosija”, ištraukų. “Mūsų principinė pozicija pasireiškia kategorišku pasipriešinimu NATO plėtrai į Rytus. Prisiminkite padėtį, kai buvo Sovietų Sąjunga. Visa Vakarų Europa, JAV, NATO blokas kalbėjo, kad Varšuvos paktas - tai gresmė taikai. Dabar Varšuvos pakto nėra. Buvusios Sovietų Sąjungos šalys panaikino tą karinį politinį bloką. Sakykite, kodėl dabar egzistuoja Varšuvos paktui priešiškas blokas NATO? Kodėl jis dabar plečiasi? Ar tai didina saugumą Europos žemyne? Ne, saugumo tai nedidina, veikiau atvirkščiai. Ir jūs, NATO šalių atstovai, skatinate ginklavimosi varžybas. Kodėl Baltarusija suinteresuota, kad būtų sunaikinti visi ginklai, visi kariniai blokai? Todėl kad Baltarusija vėl, kaip ir Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, atsiduria šios takoskyros centre. Baltarusija tampa Rusijos ir NATO bloko siena. Mano šalis Antrojo pasaulinio karo metais neteko trijų milijonų žmonių iš dešimties milijonų. Mes nebenorime kariauti. Mes nenorime karo. Todėl mes pareiškiame, kad esame kategoriški visokių blokų priešininkai. Ar turime teisę taip sakyti? Taip, turime. Baltarusija dar prieš metus, prieš dvejus metus buvo labiausiai militarizuota valstybė, nes jos teritorijoje subyrėjus Sovietų Sąjungai liko daugybė ne tik įprastų, bet ir branduolinių ginklų. Mes be jokių išankstinių sąlygų, kaip ir buvome pažadėję visam pasauliui, išvežėme savo branduolinius ginklus į Rusiją. Vakarai už tai daug ką buvo pažadėję Baltarusijai, tačiau netesėjo nė vieno savo pažado, neįvykdė nė vienos salygos, kuri buvo iškelta Vakarams prieš išvežant branduolinius ginklus ir sumažinant įprastinę ginkluotę”. “Jūs dažnai kaltinate Baltarusiją, kad joje pažeidžiamos žmogaus teisės, kad Baltarusija - nedemokratinė valstybė, kad joje įvestas kažkoks totalitarinis režimas. Jums, gerbiamieji žurnalistai, ir jums, turtingos Europos atstovai, noriu pasakyti štai ką: Baltarusija - labiausiai ginklų prisotinta valstybė, Baltarusijoje nuo Sovietų Sąjungos laikų išliko nemažas branduolinis potencialas. Dabar jį kontroliuoja TATENA. Aš nenoriu, kad Europos centre atsirastų nestabili Baltarusijos valstybė, į kurią pasaulis žiūrėtų su baime. O tam, kad ši parako statinė (kol mes ją sumažinsime, turiu galvoje ginklus) ramiai stovėtų, mums reikalinga taika, tvarka ir stabilumas. Pagalvokite apie tai. Kalbu ne tik apie Baltarusiją, kalbu ir apie Rusiją. Ir dabar pernelyg daug tokių, kurie, naudodamiesi ekonomikos sunkumais, suinteresuoti šį Rusijos, Baltarusijos, kitų NVS šalių stabilumą destabilizuoti ir sugriauti. Tegul Europa pamąsto, kokie būtų padariniai”. “Žmogaus teisės - tai visų pirma žmogaus teisė gyventi. Mes Baltarusijoje šią teisę savo žmonėms visiškai garantavome. <…> Pažiūrėkite į kitas buvusios Sovietų Sąjungos šalis, į Ukrainą, Baltijos valstybes, tą pačią Rusiją. Krizė, gamybos mažėjimas. Mūsų nuomone, svarbiausia žmogaus teisė - tai teisė gyventi, dirbti ir gauti už tą darbą atlygį, kad galėtų išlaikyti šeimą. Mes šią teisę Baltarusijoje garantavome. <…> Mes esame demokratijos šalininkai, mes nuo jos nepasitraukėme, mes būsime demokratinė valstybė. Ir dabar pas mus laisvės ir demokratijos daugiau negu demokratiškiausiose Vakarų šalyse, tarp jų ir JAV. Jei netikite, atvažiuokite, pažiūrėkite, mes jus priimsime”. Baltarusijos prezidento būtų galima paklausti, pavyzdžiui, kokį branduolinį potencialą jo šalyje kontroliuoja TATENA, jeigu visi branduoliniai ginklai išvežti į Rusiją. Veikiausiai, kaip teigia informuoti šaltiniai, Baltarusijoje liko branduolinių užtaisų. Tačiau Lukašenka to nepasakys. Jis sugeba neatsakyti į klausimus. Sugebėjimas nusišluostyti Ir vis dėlto tai yra didžiulė politinė laimė: susidorojus su Vakarų pasiuntiniais išdrįsti paskui juos nuvažiuoti į Šveicariją, į ekonomikos forumą. Su Lukašenka atsisako susitikti Šveicarijos prezidentas Flavijus Kotis. Salėje nuskamba klausimas: “Ar jums neatrodo, kad esate tragiškas viso pasaulio pajuokos objektas?” Lukašenka ramus. “Jūs kalbate kaip diktatorius ir baigsite kaip visi diktatoriai”. Lukašenka išdidžiai išeina iš salės. O gal jis net nesuprato, kad buvo apspjaudytas? Po kelių minučių Rusijai atstovaujantis Sergejus Glazjevas atsiprašo Lukašenkos. Farsas tęsiasi.


Lietuvos prisidėjimas prie Kelogo pakto.

Kaip žinoma, šiomis dienomis Jungtinių Amerikos Valstybių pasiuntiniui Berne buvo įteiktas Lietuvos atsakymas į pakvietimą prisidėti prie Kelogo pakto. To atsakymo tekstas toks: „Jo Ekscelencijai Ponui Kelogui, Valstybės Sekretoriui Vašingtonas. Pone Valstybės Sekretoriau, Jūsų Ekscelencijos rugpjūčio 27 d. pasiūlymas prisidėti prie pakto, išsižadančio karo, kaipo nacionalinės politikos įrankio, Lietuvos vyriausybės buvo labai nuodugniai išnagrinėtas. Aš esu laimingas galėdamas pranešti Jūsų Ekscelencijai, kad rugpjūčio 28 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė pavedė man pranešti Jungtinių Valstybių vyriausybei apie visišką pritarimą minėtam paktui ir prisidėjimą prie jo. Ji tai daro juo didesniu noru, kad Lietuva, 1918 m. atgydama prie nepriklausomo gyvenimo, inauguravo taikos politiką. Taip, Lietuvos Vyriausybei pavyko įterpti į sudarytą Maskvoj 1920 m. liepos mėn. 12 d. su rusais taikos paktą klauzule (str. 5), kur pripažistama permanentinis Lietuvos neitralitetas. Rusija dėl to pareiškė, esanti pasiruošusi prisidėti prie tarptautinių neitraliteto garantijų, jeigu kitos didžiosios valstybės taip pat šį neitralitetą pripažins ir garantuos. Tokia pat taikos politika buvo vedama ir Lenkijos atžvilgiu, nežiūrint lenkų pastangų trukdyti Lietuvai tapti nepriklausoma valstybe. 1920 metais spalių m. 7 d. Suvalkų sutarty yra viena dispozicija dėl nustatymo tarp abiejų valstybių sienų ir dėl išsprendimo visų esančių tarp Lietuvos ir Lenikijos problemų išimtinai taikos priemonėmis. Lenkija, deja, 1920 metais spaliu 9 d. okupuodama Lietuvos sostinę Vilnių, šią sutartį sulaužė. Nežiūrint pakartotų Lietuvos vyriausybės reikalavimų, Lenkijos Vyriausybė visiškai atsisakė vykdyti konvenciją ir atmetė lietuvių pasiūlymą pavesti bylą Haagos Tarptautinio Teisingumo Nuolatiniam Teismui. Dabartiniu laiku lenkai jėga laiko pagrobę apie trečdalį Taikos Sutartimi Rusijos atiduotas Lietuvai žemės. Nežiūrint to, Lietuvos Vyriausybė tebetiki į taikingą Vilniaus klausimo išsprendimą ir Lenkijos padarytų Lietuvai skriaudų atitaisymą. Jos pasitikėjimas, pasirašius įvairioms pasaulio tautoms Kelogo taikos paktą, dar sustiprėjo. Galima tikėtis, kad greitu laiku šis paktas pasidarys viso pasaulio chartija. Pagaliau, Lietuvos Vyriausybė giliai įsitikinusi, kad išsižadančio karo pakto pasirašymas tėra pirmas etapas į pasaulinės taikos organizaciją. Teikitės priimti, Pone Valstybės Sekretoriau, mano labai aukštos pagarbos pareiškimus. A. Voldemaras, Ministeris Pirmininkas ir Užsienių Reikalų Ministeris“.


KAIRAS, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Egipto savaitraštis „At-Tachir” praneša, kad reakciniai Jordanijos sluoksniai mėgina vėl sugrąžinti į Jordaniją anglų agentą generolą Glabą, kurį Jordanijos liaudis išvijo iš šalies praeitų metų kovo mėnesį. Žurnalas rašo, kad to reikalauja grupė karininkų ir beduinų dalys, kurios yra stiprioje reakcionierių įtakoje.


Prancūzų kariuomenė įsiveržė į Tuniso teritoriją

PARYŽIUS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, vakar vykstant mūšiui su Alžyro sukilėlių būriu į šiaurės vakarus nuo Tebeso miesto, prancūzų kariuomenė, pažeidusi valstybinę Tuniso sieną, įsiveržė į jo teritoriją. Kai kurie komentatoriai sieja šį incidentą su neseniai padarytu Prancūzijos nacionalinės gynybos ministro Andrės Moriso pareiškimu, kad „prancūzų kariuomenė, esant reikalui nesustos, jeigu jai reikėtų įsiveržti į Alžyro kaimyninių valstybių teritoriją”. Laikraštis „Jumanite” šiandien pabrėžia, kad „prancūzų kariuomenės įsiveržimas į Tuniso teritoriją gali sukelti rimtą konfliktą su Tunisu… Jei tokie incidentai, rašo laikraštis, — imtų pasikartoti, tai Prancūzijos ir Tuniso santykiai smarkiai pablogėtų ir būtų galima bijoti karo išplitimo”.


Naują Lietuvos Respublikos konstituciją paskelbus.

Paskelbimo atgarsiai. Užsienio spauda dezorientuota – Vilnius-Lietuvos sostinė, kaipo konstitucijos dėsnis. Lenkų ir lenkofilų nerimas. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Lietuvos naujos konstitucijos trumpą resumė yra paskelbę beveik visi laikraščiai. Reikia pasakyti, kad spaudai tai buvo visai netikėtas siurprizas. Spauda, matyt, kol pilno teksto neturi dėl jos nuomonės nereiškia, tačiau kairesnė spauda ypač nustebus, nes konstitucijoj nėra demokratiniai pradai sulaužyti, o rinkimuose į parlamentą priimta net proporcionale reprezentatyvė sistema, kurios net prancūzai nedrįsta pas save įvesti. Į konstitucijos paskelbimą žiūrima kaipo į didelį etapą prie Lietuvos vidaus politikos konsolidacijos. Mums teko kalbėtis su atsakomingais prancūzų politikais, ir jie tuo Lietuvos vyriausybės žygiu yra nustebę. Prof. Voldemaras yra išaugęs jų akyse, kaipo vienas iš didžiųių politikų, kuris moka ir viduj ir užsieniuose laviruoti, būti ir realistu ir demokratijos doktrinierium ten, kur to apystovos reikalauja. Spauda ir kai kurie politikai yra visiškai dezorientuoti dėl Lietuvos vidaus padėties, ir vienas kitas yra pareiškęs noro atostogų metu vykti Lietuvon, kad pasektų tą visai naują valstybės vystymosi fenomeną, į kurį daugelis nori žiūrėti, kaipo į transakcinį. Konstitucijos punktas dėl Vilniaus yra gerokai sukiršinęs lenkus ir jų šalininkus. Lenkai tučtuojau paleido prancūzų spaudoj apyšlykščio tono komunikatą, paduodami ištraukų iš Glos Prawdy, Warszawianka, A. B. C. (žiūr. Le Temps gegužės 29 dienos). Konstitucinis paskelbimas Vilniaus kaipo Lietuvos sostinės, sudaro labai svarbų tarptautinės teisės dėsnių (sic!) sulaužymą“, - sako komunikatas. Netiesioginiu būdu, operuodami ištraukomis iš lenkų spaudos, prancūzų laikraščiuose, lenkai išrodinėja, kad panašus paskelbimas turėtų sudaryti casus belli. Laikraščiai neapsieina be komentarų. Ir lenkų komunikatui ir Lietuvos pranešimui dėl naujos konstitucijos visa eilė laikraščių deda antraštės: ,,Vilnius - Lietuvos sostinė“. L'Echo de Paris“, mažiausiai palankiam Lietuvai klerikalų organe, p. Pertinax'ui neduoda ramybės tas faktas, kad derybų eigoj Lietuva paskelbė Vilnių respublikos sostine. Poną Pertinax iš L'Echo de Paris erzina ir tas įvykis, kad Chamberlainas tuo pačiu metu „oficialiai p. Voldemarą priiminėjo“. Tokio „nusižengimo“ L'Echo de Paris nenori anglams dovanoti.


Lapkričio 28-29 dienomis posėdžiavo Lietuvos Sąjūdžio Seimo taryba. Posėdyje priimti du dokumentai: Sąjūdžio Seimo tarybos pareiškimas ir kreipimasis į visuomenę. Eltos išplatintame sąjūdžio Seimo tarybos pareiškime sakoma, kad svarbiausios pralaimėjimo rinkimuose priežastys yra šios: labai padidėję gyvenimo sunkumai, vykdant didelio masto reformas be gerai veikiančių valdžios įstaigų ir teismų, nespėjant mažinti ūkinę Lietuvos nepriklausomybę nuo pakrikusios Rusijos ekonomikos; Sąjūdžio skaldymasis, pradedant nuo antrojo suvažiavimo klaidų, kur buvo nutarta atskirti Sąjūdžio deputatus Aukščiausiojoje Taryboje nuo visos Sajūdžio organizacijos; stoka iniciatyvos, parengiant ir pasikviečiant naujus valdininkus demokratinei nepriklausomai Lietuvai, nepakankamas priešinimasis trukdantiems ir tempiantiems atgal; stoka Sąjūdžio vadovybės nuolatinio bendradarbiavimo su rajonų ir miestų Tarybomis bei grupėmis kaimuose, kad būtų apgintos žmonių teisės ir išaiškinta reformų prasmė, pasmerkta valdininkų savivalė ir jų sovietinis abejingumas; Sąjūdžio kompromitavimas, išryškėjus veikusiems jame KGB bendradarbiams, kai kuriems veikėjams bei deputatams neišvengus korupcijos, nesugebėjimas visai atsiriboti nuo žmones erzinančių triukšmadarių ir provokatorių; stoka geros analizės, taktikos ir vieningos veiklos pačioje rinkimų kampanijoje. Sąjūdžio Seimas šaukiamas gruodžio 12 d. Vilniuje.


T. S-gos taryba svarstė lietuvių lenkų konfliktą.

Atidėlta rudeniui. (Mūsų specialaus Ženevos korespondento telegrama). Vakar rytą gavom tokią mūsų specialaus Ženevos korespondento telegramą: Trečiadienį prieš piet ir po piet T. S-gos tarybos viešam posėdy buvo svarstytas lietuvių lenkų derybų klausimas ir ,,ukrainiečių“ skundas prieš Lietuvą dėl žemės. Pranešėjas lietuvių lenkų klausimu olandų užsienių reikalų ministeris Bloklandas savo trumpam raporte pareiškė pasigailėjimo, kad ligšiol lietuvių lenkų derybose nebuvę prieita jokių rezultatų. Prof. Voldemaras dėl Bloklando pranešimo pareiškė, kad tas pranešimas remiasi tiktai lenkų patiektais argumentais ir todėl esąs vienašališkas. Lietuva neturi noro derybas vilkinti ir vengti susitarimo. Atvirkščiai, iš lenkų pusės geros valios nematyti. Lenkai tebelaiko ginkluotas bandas prieš Lietuvą. Lietuvoj esą suimti ginkluoti lenkų palaikomų gaujų dalyviai. T. S-ga galinti pati tuo įsitikinti, pasiųsdama komisiją. Chamberlainas patarė vaduotis konsiliacijos ir geros valios dvasia. Prancūzijos atstovas socialistas Bonkuras iškėlė pageidavimą, kad būtų nustatytas terminas, lig kurio derybos turėtų duoti rezultatų. Vokietijos atstovas Šubertas taip pat pareiškė pasigailėjimo, kad ligšiol derybos nedavę vaisių, bet kartu nurodė, kad tam esą daug sunkių ir rimtų kliūčių. Po kalbų buvo pastatyta balsuoti pranešėjo Bloklando rezoliucija tokio turinio: ,,Taryba priima žinion Olandijos atstovo pranešimą ir pritaria jo turiniui. Kad derybos tarp Lenkijos ir Lietuvos eitų 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos nurodyta linkme, reikalinga, kad jos duotų apčiuopiamų resultatų prieš artimiausią sesiją. Taryba paveda Olandijos atstovui patiekti artimiausią sesiją pranešimą, kad galima būtų iš naujo klausimą svarstyti“. Ši rezoliucija nebuvo priimta vienu balsu, kadangi prof. Voldemaras balsavo prieš ją; ji buvo atmesta. Po to Chamberlainas pastatė naują rezoliuciją, kuri ir buvo priimta. Rezoliucijos tekstas toks: „Taryba nutaria pastatyti lietuvių lenkų santykiu klausimą savo artimiausios sesijos darbų tvarkon, ir prašo pranešėją paruošti lig to laiko pranešimą apie derybų padėtį“. ,,Ukrainiečių“ skundas buvo perduotas juristų komisijai. Vilniaus uždarytų mokyklų klausimas atidėtas rudens sesijai. Prof. Voldemaras šiandien vakare išvyko Paryžiun, kur turės pasikalbėjimų su Prancūzijos užsienių reikalų ministeriu Briandu. Šiandien rytą ,,Elta“ padavė tokį pranešimą iš Ženevos: Birželio 6 d. Tautų Sąjungos taryba išklausė Blocklando raportą, kuriam atpasakojama 1927 m. gruodžio 10 d. rezoliucijos vykdymas, būtent, ištremtųjuų grąžinimas ir derybų eiga ir nusiskundžiama dėl derybų lėtumo ir mažo vaisingumo. Dėl raporto plačiau kalbėjo prof. Voldemaras, Chamberlainas, Boncouras, kuris siūlė nustatyti deryboms laiką, Schubertas ir trumpai Zaleskis. Tarybos pirmininkas pasiūlė rezoliuciją, kuria aprobuojamas raportas ir siūloma iki kitos tarybos sesijos pasiekti apčiuopiamų rezultatų. Lietuvos delegatas kartu pasiūlė savo rezoliucija. Balsuojant abi rezoliucijos buvo atmestos. Tada Chamberlainas pasiūlė naują rezoliuciją, kuria generalinis sekretorius prašomas įrašyti kitos sesijos darbų tvarkon Lietuvos Lenkijos santykių klausimą, o Blocklandas paruošti raportą apie derybų išdavas. Rezoliucija priimta. Tuo būdu ruoštasis spaudimas dėl derybų ir puolimas dėl įrašyto konstitucijon Vilniaus nepasiekė tikslo. Ministeris pirmininkas tos pat dienos vakarą išvyko iš Ženevos Paryžiun. Laišku mūsų korespondentas paduoda tokių smulkmenų iš viešojo tarybos posėdžio, kur buvo svarstomas lietuvių lenkų konfliktas. ,,Lietuvių lenkų konfliktas traukė į save visų tarybos narių ir T. S-gos sferų ypatingą dėmesį nes ginčas tarp abiejų valstybių virto svarbia tarptautine problema, kur eina dalykas ne tik dėl dviejų valstybių santykių, bet ir dėl taikos ne tik rytų Europoj, bet gal būt ir visoj Europoj. Tautų Sąjunga ir didžiosios valstybės, kurios tiesioginiai ligšiol sekė ir dalyvavo lietuvių lenkų konflikto plėtojimesi, gerai žino, kad teisė ir teisybė čia yra Lietuvos pusėj, bet kad dėl susidėjusios tarptautinės politikos konjunktūros reikia daryti mėginimų paaukoti teisę grynai praktiško pobūdžio materiališkiems išskaičiavimams. Pasaulinės politikos vadams kažkodėl atrodo, kad jeigu pavyktų priversti Lietuva pripažinti smurtu sudarytą padėtį, tai viskas iš karto nurimtų rytų Europoj ir jie galėtų pereiti prie tolimesnių, jau nužiūrėtų kombinacijų vykdymo. Tačiau tie vadai klysta, nes, viena, Lietuva niekad nesutiks nusilenkti fiziškai pajėgai, o antra, net ir privertus Lietuvą tai padaryti, taika rytuose būtų dar didesniam pavojuj, negu kad dabar. Šitai, rodos, daug kas gerai supranta T. S-gos sferose, bet neturi pakankamos drąsos ir jėgos viešai atkreipti į tai tarybos dėmesį. Todėl ir matom, kad konfliktas, kartą T. S-gos išmestas iš tikro kelio, eina šunkeliais, kurie niekad neprives prie tikro ir nuoširdaus jo likvidavimo. Lietuvių lenkų konfliktas yra tikra T. S-gos tragedija. Todėl tad tarybos posėdžių salėj, kai lietuvių lenkų santykių klausimas buvo pastatytas svarstyti ir vietas prie stalo užėmė pranešėjas Bloklandas ir prof. Voldemaras, pasijuto šiek tiek įtempta atmosfera. Mat, lenkai, p. Zaleskiui vadovaujant, kaip žinoma, išvystė akciją, kad taryba pareikštų protestą prieš Vilniaus paskelbimą Lietuvos sostine ir bendrai, kad T. S-ga padarytų spaudimą į Lietuvą, kad ji „nesabotuotų“ derybų su Lenkija. Užsienių spauda jau rašė, kad posėdis buvo kiek pavėlintas todėl, kad pirmoji Bloklando pranešimo redakcija, kur nieko nebuvo prikišama Lietuvai, turėjo būti perredaguota, kai kuriems nariams pageidaujant, ta prasme, kad joj turėjo būti paminėtas „pasigailėjimas“, kad derybos ligšiol nedavę jokių vaisių. Tačiau lenkams buvo svarbu ne platoniško „pasigailėjimo“ paminėjimas, bet įtraukimas raportan protesto dėl Vilniaus. Tas buvo jų svarbiausias tikslas, kurio jie neatsiekė. Posėdžio eiga, tur būt, jums jau yra žinoma iš telegramų. Buvo ir linksmų valandėlių, kai prof. Voldemaras, atsakydamas į Zaleskio išsisukinėjimus dėl ginkluotų bandų organizavimo, parodė ... suimtų bandų dalyvių atvaizdus! Pastatytoji pirmoji rezoliucija negalėjo būti priimta, nes T. S-gos paktas reikalauja, kad taryba savo nutarimus priiminėtų vienu balsu, o prieš rezoliuciją balsavo prof. Voldemaras. Mat, einant T. S-gos procedūra, valstybė, kurios byla svarstoma taryboj, turi tuo momentu tarybos nario teises. Prof. Voldemarui padavus balsą prieš, rezoliucija buvo atmesta. Teisybė, ji Lietuvai nebuvo priimtina. Antroji, p. Chamberlaino rezoliucija yra grynai technikinio pobūdžio, ir todėl, nors jai vienabalsiškumas ir nebuvo reikalingas, ji buvo visų priimta vienu balsu. Taip pat visas konfliktas yra atidėtas rudeniui, kartu su uždarytų Vilniaus krašte mokyklų klausimu. Kai dėl vadinamųjų ,,ukrainiečių“ skundo, tai jis su linksmomis šypsenomis yra atiduotas juristų komisijai, kaip to reikalauja oficiališkoji procedūra. Nieko daugiau, be linksmos nuotaikos, tas skundas nesukėlė. Jis yra gal būt vienintelis ligšiol T. S-gos praktikoj kurjozas.


DĖL PRAMONĖS IR DAILĖS PARODOS JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE

VAŠINGTONAS, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Birželio 14 d. Oklachoma-Sityje (Oklachomos valstija) prasideda didelė pramonės ir dailės paroda, ryšium su Oklachomos valstijos įsikūrimo 50-osiomis metinėmis. Parodoje bus eksponuojamos daugelio šalių, jų tarpe Tarybų Sąjungos, Indijos, Prancūzijos, Italijos, Japonijos, Belgijos, Kanados ir kitų šalių, pramonės prekės ir meniniai dirbiniai. Tarybų Sąjunga eksponuoja parodoje kailius, fotoaparatus, krištolą, porcelianą, kilimus, juvelirinius dirbinius, amatininkų meninius dirbinius, maisto prekes, konditerijos ir tabako gaminius, parfumeriją ir kitas prekes. Tarybiniuose stenduose taip pat bus eksponuojamos fotonuotraukos ir diagramos, rodančios Tarybų Sąjungos žemės ūkio ir pramonės vystymąsi, knygos ir žurnalai TSRS ir užsienio tautų kalbomis. Paroda vyks iki liepos 7 d.


LKP(b) CK įpareigojo partijos apskričių komitetus organizuoti valsčiuose politines mokyklas valsčių partinio, komjaunimo ir tarybinio aktyvo politinio lygio pakėlimo tikslu. Partijos apskrities komitetai turi visu rimtumu įvykdyti šį nurodymą. Stokojant politinių mokyklų vedėjų, nereikia stengtis kirti mokyklų neatsižvelgiant į sąlygas arba paversti esamus ratelius į politines mokyklas. Žinoma, šioms mokykloms turėtų vadovauti etatiniai propagandistai. Bet kadangi tokiu kol kas nėra, reikia paskirti vedėjais partijos komitetų propagandos ir agitacijos skyrių darbuotojus ar labiau išsilavinusius aktyvistus, kuriems būtina prieš darbo pradžią surengti seminarus politinių mokyklų programos klausimais. Ryšium su politinių mokyklų steigimu prie LKP(b) CK nuo spalio 1 d. pradės veikti 3 mėn. propagandistų kursai. Baigusieji kursus bus išsiųsti į tuos valsčius, kur nėra vietinių politinių mokyklų vedėjų. LKP(b) CK nurodo, kad mokyklas turi lankyti vietiniai partiniai, komjaunimo ir tarybiniai aktyvistai. Politinės mokyklos skirtos žemutinės grandies darbuotojams, kurie dar nesugeba savarankiškai dirbti. Politinių mokyklų mokslo plane numatytos 82 valandos. Iš jų 58 valandos skirtos VKP(b) istorijos trumpam kursui nagrinėti ir 24 valandos skirtos nagrinėti draugo Stalino knygai „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“. VKP(b) istorijos trumpą kursą reikia dėstyti suglausta forma, trim pagrindiniais etapais: 1) Kova už bolševikų partijos įkūrimą (I—IV skyriai); 2) Bolševikų partijos kova už proletariato diktatūrą (V—VII skyriai); 3) Bolševikų partija prie valdžios (VIII—XII skyriai). Nagrinėjant draugo Stalino knygą „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“, politinių mokyklų vedėjai privalo išaiškinti klausytojams, kad mūsų karas su vokiečių ir japonų agresoriais buvo teisingas karas, turi iškelti tarybinės santvarkos privalumus, mūsų valstybės jėgos šaltinius, jos karinės galios ir tarptautinio autoriteto augimą, bolševikų partijos vaidmenį šioje kovoje. Labai svarbu yra teisingai nustatyti dėstymo metodą. Patartina naudoti šitokį metodą: iš pradžių vedėjas praveda 25—30 minučių pasikalbėjimą — pašnekesį, per kurį jis supažindina klausytojus su pagrindiniais temos klausimais, svarbiausiais istoriniais faktais, įvykiais ir išaiškina, kaip reikia dirbti ir kokia medžiaga naudotis. Po to klausytojai mokykloje ir namie apdirba patiektąją jiems medžiagą, o vedėjas padeda išsiaiškinti nesuprantamus klausimus, sustatyti konspektus, padeda įprasti savarankiškai dirbti. Paskui vedėjas praveda mokykloje seminarus, pašnekesius, pabrėždamas pagrindines šio etapo idėjas. Politinės mokyklos vedėjas turi įpratinti klausytojus naudotis politiniu pasaulio žemėlapiu ir sistemingai skaityti laikraščius, kuriais partijos apskrities komitetas turi aprūpinti visus klausytojus. Partijos apskrities komitetai turi rimtai kontroliuoti mokyklų darbą, jų mokslo lygį, dėstymo kokybę, užtikrinti tvirtą tvarką ir drausmę ir visokeriopai padėti klausytojams ir vedėjams.


Vakar spaudos konferencijoje JAV valstybės sekretorius D. Raskas padarė trumpą pareiškimą dėl 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo Ženevoje. Kaltę dėl nesėkmių Ženevoje jis mėgino suversti Tarybų Sąjungai. Valstybės sekretorius buvo paklaustas, ką jis galvoja apie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo N. Chrusčiovo pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Raskas iš esmės prieštaravo šiam pasiūlymui. Vienas žurnalistas paklausė Raską, ar valstybės sekretorius mano, jog JAV gali sutikti, kad Anglija pasidalytų su Prancūzijos vyriausybe branduolinio ginklo gamybos paslaptimis. Raskas pasakė, kad Jungtinės Valstijos dėl eilės priežasčių yra priešingos nacionalinių branduolinių potencialų stiprinimui. Tačiau, pabrėžė jis, NATO ribose šiuo metu svarstoma galimybė sukurti šios sąjungos branduolines pajėgas. Atsakydamas į klausimą dėl jo derybų su TSRS ambasadoriumi Jungtinėse Amerikos Valstijose A. Dobryninu, Raskas pareiškė, kad jiems nepavyko pasiekti žymesnės pažangos Vakarų Berlyno klausimu. Vakar spaudos konferencijoje JAV valstybės sekretorius D. Raskas padarė trumpą pareiškimą dėl 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo Ženevoje. Kaltę dėl nesėkmių Ženevoje jis mėgino suversti Tarybų Sąjungai. Valstybės sekretorius buvo paklaustas, ką jis galvoja apie Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo N. Chrusčiovo pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją prekybos problemoms apsvarstyti. Raskas iš esmės prieštaravo šiam pasiūlymui. Vienas žurnalistas paklausė Raską, ar valstybės sekretorius mano, jog JAV gali sutikti, kad Anglija pasidalytų su Prancūzijos vyriausybe branduolinio ginklo gamybos paslaptimis. Raskas pasakė, kad Jungtinės Valstijos dėl eilės priežasčių yra priešingos nacionalinių branduolinių potencialų stiprinimui. Tačiau, pabrėžė jis, NATO ribose šiuo metu svarstoma galimybė sukurti šios sąjungos branduolines pajėgas. Atsakydamas į klausimą dėl jo derybų su TSRS ambasadoriumi Jungtinėse Amerikos Valstijose A. Dobryninu, Raskas pareiškė, kad jiems nepavyko pasiekti žymesnės pažangos Vakarų Berlyno klausimu.


Europa negali likti nesugyvenimo ir susiskaldymo padėty;Naujas karas gali būti didžiausia žmonijai katastrofa

Vakardienos priešpietiniam Tautų Sąjungos posėdy, prancūzų užsienių reikalų ministeris Aristide Briandas pasakė didelę kalbą, kurioj nušvietė svarbiausias šio momento Europos ir pasaulio politikos problemas. Savo kalbos pradžioj jis pažymėjo, kad Tautų Sąjungos galia auga iš metų į metus ir kad Tautų Sąjungoj tautos mato pirmą ir svarbiausią garantiją taikai palaikyti ir sustiprinti. Kellogo paktas davė naujų taikos garantijų, o Londono jūrių nusiginklavimo konferencija davė galimumo šių metų lapkričio mėn. pradžioj sušaukti Ženevoj posėdį komisijos preliminariniais visuotinio nusiginklavimo klausimais, kuriam bus parengta tarptautinė nusiginklavimo konferencija su viltimi, kad komisijos darbai šį kartą duos teigiamų rezultatų. Toliau Briandas pareiškė, kad, kol jis atsakąs už savo krašto užsienių reikalų politiką, jis visomis priemonėmis stengsis neprileisti prie naujo karo, kuris pripildytų Europą pasibaisėjimo ir griuvėsių. Pereidamas prie Jungtinių Europos Valstybių sudarymo problemos, Briandas, visų pirma, pabrėžė, kad dideli sunkumai, dėl kurių vis dar kenčia pasaulis, Europoj pasireiškia ypatingai stipria forma. Todėl, esą, būtinai reikalinga suartinti Europos tautas ir eiti prie jų sujungimo. Jis pareiškė toliau, kad vardu 27 Europos tautų, kurios rugsėjo 8 d. Ženevoj buvo susirinkusios pasitarti, jis esąs įgaliotas pateikti Tautų Sąjungos plenumui Jungtinių Europos Valstybių įsteigimo dalyką. Jis pranešė, kad Europos tautos savo susirinkime vienu balsu priėmė rezoliuciją, kuria pripažįstama, kad glaudesnis Europos valstybių bendradarbiavimas turi didžiausios reikšmės taikai išlaikyti ir sustiprinti. Tokia Sąjunga, savaime suprantama, galinti būti sudaryta tiktai su visišku universalios Tautų Sąjungos sutikimu ir jos parama. Čia Briandas griežtai atrėmė iš kai kurių pusių jam padarytus priekaištus, kad jo projektas siekia susilpninti Tautų Sąjungos veikimą. Jis nurodė, kad pati Tautų Sąjunga savo pakte ragina steigti regionalines sutartis taikai laiduoti. Todėl tarp Tautų Sąjungos ir Europos valstybių unijos negalį būti jokio nesusipratimo. Europa negali ilgiau pasilikti vidujinio nesugyvenimo ir susiskaldymo padėty. Be to, Europos valstybės turėtų susijungti vieningoj rinkoj kontinento ir ne Europos prekėms. Briandas pažymėjo, kad Jungtinių Amerikos Valstybių politikai ir prekybininkai nesipriešina šitiems Europos valstybių siekimams, bet, priešingai, karštai juos pasveikino, kadangi jie atitinka ne tik Europos, bet ir viso pasaulio interesus. Europa kenčia dabar dėl įvairių sunkumų, kurie gali privesti prie naujo karo, galinčio išsiplėsti į baisiausią katastrofą. Naujas karas privestų Europą prie tokių nelaimių ir griuvėsių, kad reikėtų dešimtmečių jiems pašalinti. Baigdamas, Briandas prašė 54 Tautų Sąjungoj atstovaujamų tautų delegatus atvirai išsitarti dėl didelės Europos Sąjungos problemos. Jos tikslas yra ne kas kita, kaip tarnauti taikai, kurios trokšta visi žmonės. Vakardienos popietiniam Tautų Sąjungos posėdy anglų užsienių reikalų ministeris Hendersonas pasakė kalbą, kurioj pažymėjo, kad Reino krašto evakuavimas esąs Locarno pradėto taikos darbo vainikavimas. Jis išreiškė pasigailėjimo dėl Stresemanno ir Nanseno mirčių, nes abu šie politikai buvo tikri taikos draugai. Jų atmintis bus įamžininta pokarinėj istorijoj. Liesdamas Paneuropos problemą, Hendersonas pareiškė, kad Didžioji Britanija sveikinsianti Tautų Sąjungos ribose sudarytą Europos studijų komisiją. Jo manymu, šitoks Europos valstybių susijungimo išsprendimas esąs geresnis, negu įkūrimas atskiros brangios Europos organizacijos su metiniais susirinkimais, nuolatiniu komitetu ir nuolatiniu sekretariatu. Toliau Hendersonas pasakė, kad Europos susivienijimo planas nieku neprieštarauja Tautų Sąjungos pakto nuostatams. Tačiau, visų pirma, reikėtų nugalėti sunkią ekonominę krizę. Be to, greta taikingo tarptautinio konflikto išsprendimo esąs būtinai reikalingas energingas veikimas nusiginklavimo srity, nes, be rimto ginklavimosi suvaržymo, esą, negalima prieiti prie tikro tarptautinio saugumo. Nesumažinus ginklavimąsi, Tautų Sąjunga kritiškais momentais jokiu būdu negalėsianti įvykdyti savo uždavinio. Tautų Sąjungos 8 str. turi būti būtinai ir sąžiningai vykdomas. Baigdamas Hendersonas pareiškė, kad nusiginklavimo konferencija turi būti sušaukta Ženevoj ateinančiais metais. Jo kalba buvo sutikta triukšmingomis ovacijomis.


Argentinos liaudis kovoja prieš reakcijos sąmokslą

Demokratijos jėgų pergalė prieš smurto ir karo šalininkus

Vakar pasibaigė Paryžiaus darbininkų priemiestyje Ivryje vykęs Prancūzijos komunistų partijos CK plenumas, kuris apsvarstė politinę padėtį šalyje ir partijos uždavinius nutraukus ugnį Alžyre. Plenumo dalyviai išklausė šiuo klausimu PKP politinio biuro nario Leono Feikso pranešimą. Ugnies nutraukimas, pasakė pranešėjas, dar nėra taika. Tačiau tai didelė taikos, laisvės, demokratijos jėgų pergalė prieš smurto ir karo šalininkus, prieš juodąsias kolonializmo ir tautų bei žmonių engimo jėgas. Įvertindamas padėtį, susidariusią nutraukus karo veiksmus Alžyre, pranešėjas atkreipė dėmesį į tai, kad pats ugnies nutraukimas galutinai neišsprendžia nė vienos problemos: Alžyre tebesilieja kraujas; nutraukus ugnį, neišnyksta asmens valdžia, demokratijos žlugdymas, tiesioginė fašizmo grėsmė. Todėl, pabrėžia pranešėjas, būtina ryžtingai kovoti už Eviano susitarimų įgyvendinimą ir OAS pažabojimą, prieš visą de Golio politiką ir už demokratijos atkūrimą bei atnaujinimą. Tai vykdant, pabrėžė Feiksas, negalima pasikliauti gera de Golio ir jo vyriausybės valia. De Golis, stambiojo kapitalo atstovas, tebelaiko alžyriečių tautos išsivadavimo judėjimą ir demokratinį Prancūzijos judėjimą svarbiausiu priešu. Reikia ryžtingai kovoti prieš pražūtingą de Golio politiką visose srityse, taip pat užsienio politikos srityje, kur de Golis „toliau sistemingai priešinasi bet kurioms Rytų ir Vakarų deryboms“. Aiškindamas, kaip kompartija žiūri į balandžio 8 d. paskirtą referendumą dėl įstatymo Eviano susitarimų projekto klausimu, Feiksas ragino pasakyti referendume „taip“. Tuo, pareiškė jis, mes pasakytume „taip“ laisvam alžyriečių apsisprendimui, ugnies nutraukimui ir taikai, draugiškų santykių užmezgimui tarp Alžyto ir Prancūzijos tautų. Pritaręs Feikso pranešimui, plenumas priėmė sveikinimo laišką broliškajai Alžyro Komunistų partijai.