Užvakar popietiniame AT posėdyje paaiškėjo, kad tuo pat metu posėdžiauja ir kita Parlamento dalis, anot Č.Juršėno - AT „nuolauža” (vėliau deputatas, kolegos N.Medvedevo prašymu, šiuos žodžius atsiėmė – L.L.). „Antrųjų rūmų” posėdyje AT Prezidiumo posėdžių salėje dalyvavo pats „skilimo idėjos” autorius, pirmininkas V.Landsbergis, pirmininkavo seniūno pavaduotoja L.Andrikienė… Pretenzijos į „dar vieną” Aukščiausiąją Tarybą? Gal tai ir yra tas žadėtas perversmas? Jei taip, tai kur žiūrėjo prie rūmų susirinkę budėtojai? Iki pietų sklandė gandai, kad premjeras G. Vagnorius „turės laiko” atvykti į AT 15 valandą. Atrodo, buvo atvykęs, bet gal ne į tą AT? Salėje sėdėjo ir kažko laukė du ministrai - A.Saudargas ir J.Olekas. Deputatai bandė svarstyti dar vieną kitą klausimą, tačiau balsuoti vis viena nebuvo galima, nes trūko kvorumo. Deputatas R.Ozolas pasiūlė priimti „Kreipimąsi į Lietuvos žmones”. Jo tekstui pritarta: „AT pritaria Lietuvos Respublikos ministro pirmininko G.Vagnoriaus prašymui atleisti jį iš Vyriausybės vadovo pareigų. Pranešame jums, kad to padaryti nėra galimybės dėl Sąjūdžio koalicijos frakcijų nedalyvavimo AT darbe. Mes dar kartą kviečiame parlamentinę Sąjūdžio koaliciją atsisakyti savo grupinių interesų, grįžti į posėdžių salę ir dirbti kartu. Sąjūdžio koalicijos frakcijoms ir toliau nedalyvaujant Parlamento darbe, Vyriausybės vadovo problema liks neišspręsta ir atsakomybė už situaciją Lietuvoje ir tolesnę Ministro Pirmininko bei Vyriausybės veiklą teks parlamentinei Sąjūdžio koalicijai ir ją remiančioms politinėms jėgoms”. Deputatai kantriai laukė darbotvarkėje numatyto KGB veiklos Lietuvoje tyrimo komisijos darbo svarstymo. Komisijos pirmininkas B.Gajauskas posėdyje nepasirodė, tad komisijos veiklą apžvelgė jos narys deputatas J.Jurgelis. Komisija buvo sudaryta pučo metu, į ją pateko beveik vienos - Jungtinės Sąjūdžio frakcijos atstovai, kurių dvasinis įkvėpėjas buvo V.Čepaitis. Vėliau komisiją buvo mėginta papildyti. Tačiau vis tiek daugumą joje sudaro radikaliųjų frakcijų deputatai. J.Jurgelis jau seniai buvo įspėjęs Aukščiausiąją Tarybą ir pačią komisiją dėl dokumentų grobimo iš buvusių KGB rūmų. Tai darė patys komisijos nariai (nešė dokumentus slapta, po rūbais, krepšiuose ir t.t.). Jokios reakcijos į šias pastabas nebuvo sulaukta. J.Jurgelis pateikė netikslios, klaidingos informacijos skelbimo spaudoje pavyzdžius. Jokių paneigimų taip pat nebuvo išspausdinta, nors tiek B.Gajauskas, tiek Z.Šličytė akivaizdžiai klaidino Lietuvos žmones (medžiaga dėl K.Prunskienės, buvusio Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto direktoriaus A.Matulionio ir t.t.). Buvo informuota, kad nuo komisijos narių slepiama turima medžiaga apie kai kuriuos deputatus (žinoma, dešiniuosius). Netgi prokuratūra atsiduria keblioje padėtyje, nes sužino „faktus” ne iš oficialių instancijų, o iš publikacijų „Lietuvos aide”. „Kodėl visa tai daroma? - klausė deputatas J.Jurgelis. - Kodėl „demaskuojami” tik kairėje sėdintys deputatai? Gal tam, kad būtų patvirtinta „šliaužiančio perversmo” versija? Jei B.Gajauskas vengia atsiskaityti AT, tuomet kam gi jis atsiskaito?” - klausė J.Jurgelis. Daug kuo pritarė J.Jurgeliui deputatė B.Nedzinskienė. Ji kėlė problemą, kad visa medžiaga apie agentūrą yra Rusijoje ir ja disponuoja svetimos valstybės slaptosios tarnybos… Deputatas N.Medvedevas įspėjo, jog dabar Lietuvoje įgyvendinamas KGB kuluaruose parengtas „pralaimėjimo ir revanšo” scenarijus (ne visi ten buvo tokie žiopli, kaip Kriučkovas ir Jazovas). Pagal šį scenarijų turi būti sudaryta galimybė įsiviešpatauti kraštutinėms nacionalinėms jėgoms, parodyti, kad jos nieko negali, po to pasiekti, kad būtų šaukiamasi „tvirtos rankos”, o dar vėliau, kai žmonės viskuo nusivils, įvilioti į kokią nors sandraugą… Gana netikėtai atvirai kalbėjo deputatė V.Jasukaitytė. Ji tiesiai paprašė komisiją išsiaiškinti, ar nebendradarbiavo su KGB keli dešiniųjų deputatai, kurių pavardes ji paminėjo. Deputatė K.Prunskienė perskaitė B.Gajausko komisijos ieškinį teismui dėl jos tariamo bendradarbiavimo su KGB. Ji paneigė visus šio ieškinio teiginius, informavo, kad jos niekas nekvietė į komisijos posėdį, nesupažindino su komisijos išvadomis. Deputatė nusistebėjo ne tik dėl komisijos darbo stiliaus, bet ir dėl „naujosios daugumos” pernelyg tolerantiškos pozicijos šiais klausimai


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Apie darbą su jaunaisiais specialistais pramonėje ir jų iškėlimą į vadovaujantį darbą

Šiomis dienomis Lietuvos KP Centro Komitetas apsvarstė klausimą apie darbą su jaunaisiais specialistais pramonėje ir jų iškėlimą į vadovaujantį darbą. Lietuvos KP CK pažymėjo, kad respublikos pramonėje žymiai padidėjo aukštąsias ir specialias vidurines mokyklas baigusių specialistų skaičius. Tik per paskutiniuosius penkeris metus institutai ir technikumai paruošė 3.850 inžinierių ir technikų. Tai padėjo pagerinti ministerijų, žinybų ir įmonių darbą. Partinės organizacijos, ministerijos ir žinybos daugiau dėmesio pradėjo skirti gerai gamyboje pasireiškusių jaunųjų specialistų auklėjimui ir jų iškėlimui į vadovaujantį darbą. Kartu Lietuvos KP CK atkreipė dėmesį į tai, kad daugelis ministerijų, žinybų, įmonių vadovų ir partinių organizacijų pažeidžia partinius kadrų parinkimo ir paskirstymo principus, nepašalino rimtų trūkumų auklėjant ir iškeliant jaunuosius specialistus. Daug klaidų iškeliant jaunuosius inžinierius ir technikus į atsakingą darbą daro Miestų ir kaimų statybos, Vietinės ir kuro pramonės, Žuvies pramonės, Statybinių medžiagų pramonės, Komunalinio ūkio ir kitų ministerijų bei žinybų vadovai. Daugelyje jų inžinierių-technikų pareigas atlieka atitinkamo išsilavinimo neturintieji žmonės. Darbas stiprinant įmones kvalifikuotais kadrais čia dirbamas lėtai. Mėsos ir pieno produktų pramonės ministerijos sistemoje tik 344 inžinierių-technikų vietos sukomplektuotos specialistais. Nežiūrint to, ministerija atsisako priimti naujus jaunuosius specialistus. Reikiamai nesirūpina, kad vidurines ir aukštąsias mokyklas baigę žmonės gautų darbą, taip pat Statybinių medžiagų pramonės, Autotransporto ir plentų ministerijos Eilės ministerijų, žinybų bei įmonių vadovai ir partinės organizacijos mažai dirba su jaunais Inžinieriais ir technikais, nepakankamai įjungia juos į aktyvų gamybos darbą, labai retai duoda jiems atsakingas užduotis. Daugelis jaunų inžinierių ir technikų silpnai dalyvauja mokslinių-techninių draugijų, techninių tarybų darbe, negauna kvalifikuotos konsultacijos, nekelia savo ekonominio ir politinio lygio. Mokymo įstaigas baigusieji dažnai panaudojami ne pagal savo specialybes. Atskiri ūkiniai vadovai, partinės ir profsąjunginės organizacijos reikiamai nesirūpina jaunųjų specialistų buitiniais poreikiais. Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetai taip pat silpnai dirba su jaunaisiais specialistais, neskiria reikiamo dėmesio jaunųjų inžinierių ir technikų iškėlimui į vadovaujantį darbą, dažnai formaliai studijuoja kadrų teigiamas ir neigiamas savybes. Lietuvos KP Centro Komitetas įpareigojo ministerijų, žinybų ir įmonių vadovus, Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetus, pirmines partines organizacijas rūpestingai ugdyti ir drąsiau kelti į vadovaujanti darbą jaunus specialistus, gerai nusimanančius pramonės gamybos technikoje ir ekonomikoje, turinčius organizatorinius gabumus, derinti senų gamybininkų patyrimą su jaunųjų specialistų darbu, visokeriopai padėti ir skatinti jaunuosius specialistus, mokyti juos, remiantis konkrečiais pavyzdžiais ir teigiamu patyrimu, vystyti ir remti jų kūrybinę iniciatyva, nukreipiant ją į TSKP XX suvažiavimo iškeltų uždavinių įgyvendinimą. Ministerijoms ir žinyboms, partinėms ir tarybinėms organizacijoms pasiūlyta daugiau rūpintis jaunaisiais specialistais, sudaryti sąlygas jiems augti, organizuoti konkrečios ekonomikos studijavimą, įjungti juos į mokslinių - techninių draugijų ir techninių tarybų darbą, praktikuoti pasitarimus, pasikeisti patyrimu, neleisti, kad inžinieriai ir technikai dirbtų ne pagal specialybę. Rekomenduota organizuoti inžinierių-technikų pareigas atliekančių, bet reikiamo 1šsilavinimo neturinčių žmonių apmokymą, neatitraukiant jų nuo gamybos. Ministerijų, žinybų ir įmonių vadovai ipareigoti labiau tenkinti kultūrinius-buitinius inžinierių-technikų poreikius, imtis priemonių, kad jauniesiems specialistams būtų sudarytos tinkamos buitinės sąlygos. Lietuvos KP CK taip pat įpareigojo Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetus, Lietuvos LKJS CK, komjaunimo miestų ir rajonų komitetus, Lietuvos respublikinę Profesinių sąjungų tarybą ir visas profsąjungines organizacijas pagerinti auklėjimo darbą jaunųjų specialistų tarpe; užtikrinti, kad jie aktyviai dalyvautų organizuojamose visuomeninėse priemonėse, auklėti juos ištikimybės mūsų Tėvynei dvasia, o taip pat sudaryti jiems reikiamas darbo sąlygas, nuolat rūpintis jų kultūriniais-buitiniais poreikiais.


MOLDOVOS LIAUDIES FRONTAS PUOLA PREZIDENTĄ

Moldovos liaudies fronto dešinysis sparnas, kurio svarbiausias tikslas - Moldovos susijungimas su Rumunija, ir jo periodiniai leidiniai puola respublikos prezidentą Mircą Snegurą, vadina jį nacionalinės partokratijos lyderiu. Savaitraštis „Cara” teigia, kad prezidentas ištobulintais konunistinės sistemos metodais pradejo kovą prieš tautą. Jo svarbiausias tikslas buvo sukurti Rusijos kolonijinės imperijos protektoratą, kuriame dominuotų kolonistai. Pasak laikraščio, Sneguras pasirūpino ir savo užnugariu. Nacionalinių mažumų teisių pretekstu išliko visos ne vietinės tautybės gyventojų privilegijos. Moldovos prezidentas svarbiausiuose postuose paliko buvusius partokratus nomenklatūrininkus. Taigi Mirča Sneguras konsolidavo komunistinį režimą Moldovoje. Laikraščio nuomone, nesitardamas su parlamentu ir tauta, Sneguras pasirašo dokumentą dėl Moldovos prisijungimo prie NVS ir daro respubliką ekonomiškai ir politiškai priklausomą nuo Rusijos.


E.Honekerio teismo procesas yra politinio pobūdžio, todėl buvęs VDR vadovas neturėjo stoti prieš teismą kaip paprastas nusikaltėlis, pareiškė M.Gorbačiovas. Kaip pranešė agentūra AFP iš Santjago, duodamas interviu televizijai jis pareiškė įsitikinimą, kad E.Honekerį reikią palikti ramybėje. Šis žmogus, priminė buvęs TSRS prezidentas, kalėjo fašistinės Vokietijos kalėjime ir gyvenime patyrė daug sunkių momentų.


Mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Indonezijos draugystei

Svetingai ir nuoširdžiai priima tarybiniai žmonės viešintį Tarybų Sąjungoje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo kvietimu įžymųjį Indonezijos valstybės ir politinį veikėją – jos Prezidentą Sukarno. Rugsėjo 11 d. Maskvoje, V. I. Lenino vardo Centriniame stadione, įvyko darbo žmonių mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Indonezijos draugystei. Stadionas atrodo šventiškai. Virš jo tribūnų plevėsuoja Indonezijos Tarybų Sąjungos, penkiolikos sąjunginių respublikų valstybinės vėliavos, išsiskiria didelis Prezidento Sukarno portretas. Raudonuose audekluose įrašyta: „Sveikiname šlovingąjį indoneziečių tautos sūnų Prezidentą Sukarno!“, „Tegyvuoja Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų draugystė!“, „Tegyvuoja taika visame pasaulyje!“ 4 valanda dienos. Centrinėje stadiono ložėje – Indonezijos Respublikos Prezidentas Sukarno, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. I. Brežnevas, J. A Furceva, A. B. Aristovas, P. N. Pospielovas, Indonezijos Respublikos Užsienio reikalų ministras R. Abdulganis, Indonezijos Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius L. N. Palaras ir kiti atvykę su Prezidentu Sukarno oficialieji asmenys. Mitingo dalyviai pakyla iš savo vietų. Karštais plojimais ir šūksmais „Ura!“ jie sveikina šlovingąjį aštuoniasdešimtmilijoninės indoneziečių tautos sūnų Prezidentą Sukarno, jį lydinčiuosius asmenis, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininką K. J. Vorošilovą ir kitus vadovaujančiuosius Tarybų valstybės veikėjus. Mitingą atidarė Maskvos Tarybos vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas A. G. Zaicevas. Jis pasakė: Didžiai gerbiamasis Indonezijos Respublikos Prezidente! Brangieji mūsų svečiai, Indoneziečių tautos pasiuntiniai! Draugai, leiskite man Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos ir visų mūsų Tėvynės sostinės — Maskvos gyventojų vardu nuoširdžiai pasveikinti įžymųjį Indonezijos Respublikos valstybės ir politinį veikėją Prezidentą Sukarno ir visus mūsų brangiuosius svečius indoneziečius. (Plojimai). Mes didžiai vertiname didelius nuopelnus Prezidento Sukarno, neatsiejamai surišusio savo gyvenimą ir veiklą su indoneziečių tautos nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Per visą savo nacionalinio išsivadavimo kovą narsi, talentinga ir mylinti laisvę indoneziečių tauta nuolat patyrė ir patiria karštą visų tarybinių žmonių prijautimą ir gilią simpatiją. Mes nuoširdžiai džiaugiamės indoneziečių tautos laimėjimais šioje teisingoje ir kilnioje kovoje. Šiandien mes dar kartą reiškiame savo kuo šilčiausius broliškos draugystės ir didžios pagarbos Indonezijos tautoms jausmus, savo nuoširdų siekimą toliau vystyti ir stiprinti draugiškus Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų ryšius ir glaudų bendradarbiavimą. Maskvos darbo žmonės, kaip ir visa mūsų Tėvynės liaudis, iš visos širdies linki Indoneziečių tautai laimės ir klestėjimo, linki laimėjimų kuriant naują gyvenimą jūsų saulėtoje ir puikioje šalyje. Mes esame įsitikinę, kad Indonezijos Prezidento Sukarno ir brangiųjų draugų indoneziečių vizitas į Tarybų Sąjungą bus naujas didelis indėlis į tolesnį mūsų šalių draugystės ir bendradarbiavimo stiprinimą, pasitarnaus taikai visame pasaulyje. A. G. Zaicevas skelbia mitingą, skirtą Tarybų Sąjungos - Indonezijos draugystei, atidarytą. Iškilmingai skamba Indonezijos ir Tarybų Sąjungos Valstybiniai Himnai. Mitingo dalyvių vardu, visų Maskvos darbo žmonių vardu draugiškos indoneziečių tautos pasiuntinius pasveikino Maskvos Lichačiovo vardo automobilių gamyklos darbininkas žinomasis tekintojas-novatorius S. M. Bušujevas. Žodis suteikiamas TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui. Mitingo dalyviai atsistoja, audringais, ilgai trunkančiais plojimais sutinka K. J. Vorošilovą. Tribūnoje - Indonezijos Prezidentas Sukarno. Susirinkusieji surengia jam karštą ovaciją. Visi atsistoja ir sveikindami mojuoja Tarybų Sąjungos ir Indonezijos vėliavėlėmis. Vėl plojimų audra. Viršum dalyvaujančiųjų galvų iškyla tūkstančiai Indonezijos ir Tarybų Sąjungos vėliavėlių. Pro tribūnas greitai pravažiuoja motociklai. Ant pirmųjų mašinų plevėsuoja Indonezijos ir Tarybų Sąjungos valstybinės vėliavos, ant mašinų, važiuojančių paskui pirmąsias, – audeklai ant kurių užrašyti žodžiai: „Sveikiname Indonezijos liaudį!“, „Pasauliui – taika!“ Maskvos darbo žmonių mitingas virto ryškia Tarybų Sąjungos ir Indonezijos tautų stiprėjančios draugystės demonstracija.


(Rytuose vis labiau neramu). Čia jau buvo rašyta apie pavojus anglams, kilusius Azijoj iš arabų pusės. Dabar vėl kilo rimtas ginčas Afrikoj su Aigiptu. Aigiptą visi minim, arba bent esame minėję, būdami vaikais, poteriuose, tačiau vargu net ir inteligentas turi šiandien daugiau žinių apie Aigiptą. Kadaise galingiausia ir kultūringiausia rytuose valstybė, pradėjo smukti maždaug nuo to laiko, kaip, anot poterių, buvo išvesti žydai „iš žemės Egipto iš namų nevalios“. Aleksandrui Makedoniečiui sutriuškinus Aigipto valstybę (332 pr. Kr.), jis pradėjo eiti iš vienų rankų į kitas. Graikai, romėnai, arabai, momeliukai ir turkai valdė Aigiptą daugiau kaip du tūkstančius metų. Pagaliau apie vidurį pereito šimtmečio Aigiptas liko kaip ir visai nepriklausomas, nes mokėjo tik nedidelę duoklę turkų sultonui, o šiaip jau galėjo valdytis ir daryti ką norėjo. Deja, Aigipto valdovai, darydami visokias reformas sulig V. Europos kurpaliu, labai prasiskolino tai pačiai Europai ir buvo priversti priimti iš didžiųjų valstybių finansų kontrolierius. Drauge su kontrolieriais Aigiptą užplūdo visokių savanaudžių biznierių ir avantiūristų minios. Tie atėjūnai taip erzino aigiptiečius, kad jie 1881 m. Kaire, Aleksandrijoj ir kituose miestuose pradėjo vyti laukan nekviestus svečius. Bet čia tuojau atsirado varomųjų užtarėjai ir globėjai – anglai, kurie taip mėgsta eiti rytuose tarptautinės policijos pareigas. 1882 m. anglų kariuomenė užėmė Aigiptą ir daugiau iš jo nepasitraukė. Kaip žinia, anglai vartoja visai kitokius metodus, negu svetimų žemių „sobiratėliai“ Rusijos carai. Užėmę Aigiptą, anglai laikėsi labai kukliai. Jie nieko nepakeitė, viską paliko kaip buvo. Tiktai kiekvienam aukštam valdininkui aigiptiečiui davė savo „advaizerį“ (patarėją). Priešaky anglai niekur nesirodė. Kedivas (karalius), ministeriai, parlamentas – visi buvo aigiptiečiai. Anglų atsakomingose vietose niekur nesimatė. Tačiau šalį valdė iš tikro ne kedivas ir ne ministeriai, bet anglų generalinis konsulas Kaire. Anglų valdžios bazė buvo kariuomenė, kuri laikė užėmusi visus svarbesniuosius miestus. Antras dalykas, kuriuo rėmėsi anglų viešpatavimas, tai visų silpnesnių valstybių rytuose nelaimė – kapituliacijos. Kapituliacijos – tai įvairios privilegijos, suteiktos kai kuriems europiečiams. Tas privilegijas vėliau pasisavino visos stipresnės valstybės. Šiandien Aigipte 17 valstybių turi kapituliacijų teises. Sulyg tomis teisėmis beveik visi svetimšaliai yra eksteritorialūs, panašiai kaip pas mus svetimų valstybių atstovai. Jų negali teisti šalies teismas, o tik savas konsulas ir sulig savais, ne vietiniais įstatymais. Nei teismo, nei adminitracijos organai negali kapituliacijos valstybės piliečio nei suimti, nei padaryti kratos, nei jokio kito akto be konsulo sutikimo. Kapituliantų piliečiai laisvi nuo mokesnių ir t.t. Turint galvoj, kad šalies pramonė ir prekyba yra svetimšalių rankose, galima sau įsivaizduoti, kiek tokios kapituliacijos kaštuoja valstybei vien tik pinigais, nekalbant jau apie jų moralę reikšmę. Aigiptas užimą visą Nilo upyną ir turi apie pusketvirto miliono kvadr, kilometrų su 17 mil. gyventojų. Tačiau visas aukštutinis Aigiptas, vadinamas Sudanu, atsiskyrė ir pasiskelbė nepriklausomu nuo žemutinio Aigipto. 1899 m. anglai užkariavo Sudaną ir pavertė jį anglų kolonija, tiesa, pripažinę formaliai Aigipto kondominiumą. Tokiu būdu šiandieninis Aigiptas plotu apima mažiau kaip ¼ senojo (900 tūkst. kv. kil. iš 4,5 mil). Bet jis turi gyventojų 12 mil. iš 17 mil. Reikia pažymėti, kad iš tų 900 tūkst. kv. kil. gyvenimui tinkamų yra vos 31 tūkst. Visa kita – Sacharos dykumos. Ir čia tame plote, kuri Nilas užlieja (iš čia jo derlingumas) ir kuris sudaro apie 3/5 nepriklausomos Lietuvos, gyvena 13 milionų gyventojų, taip kad vienam kv. kil. tenka 414 žmonių – niekur kitur nematytas tirštumas. 1918 m. Turkijos imperijai subyrėjus, Anglija paskelbė Aigiptą savo protektoratu. Bet jau 1919 prasidėjo sukilimai prieš anglų viešpatavimą. Aigipte prasidėjo smarkus tautinis sąjudis, kurio vadu buvo neseniai miręs Zaglul Paša. Sukilimai taip priveikė anglus, kad 1922 m. jie buvo priversti pripažinti Aigipto nepriklausomybę. Bet jie pasilaikė sau aukštutinį Aigiptą – Sudaną, pasilaikė okupaciją, kapituliacijas ir teisę kontroliuoti visas Aigipto sutartis bei susitarimus su kitomis valstybėmis. Taigi faktiškai „nepriklausomas“ Aigiptas turi daug mažiau teisių, negu bet kokia anglų dominija. Aigiptiečiai suskilo. Viena jų dalis priėmė kitą tvarką ir buvęs kedivas Fuadas su didelėmis iškilmėmis liko apvainikuotas Aigipto karaliumi. Bet tautininkai, Zaglulo vedami, nepanorėjo priimti tokios „nepriklausomybės“. Neaiški ir nerami padėtis tęsėsi kelis metus. Kova su tautininkais ėjo toliau. Pagaliau šiemet sumanyta derėtis, kad baigti nenormalią padėtį. Vasario gale atvyko Londonan aigiptiečių delegacija. Reikia pripažinti, kad anglų vyriausybė padarė žymių nuolaidų. Ji sutiko atnaujinti kondominiumą dėl aukštutinio Aigipto – Sudano ir dalinai pašalinti okupaciją, paliekant ją tik Kaire ir Sueco kanalo zonoj. Tačiau anglai atsisakė duoti visišką laisvę užsienių politikoj ir visai pašalinti kapituliacijas. Aigiptiečiai reikalavo visiškos nepriklausomybės: pašalinti visiškai okupaciją, duoti visiškai laisvas rankas užsienių politikai, pašalinti kapituliacijas. Aigiptiečiai sutiko tiktai duoti anglais tam tikras garantijas dėl Sueco kanalo. Anglai tuos reikalavimus atmetė. Aigipte kilo didžiausias nerimas. Palankus anglams Sarvat Pašos kabinetas atsistatydino. Naują vyriausybę pasiėmė sudaryti tautininkų vadas Mustafa et Nahas Paša. Tas pasikeitimas nieko gero nelemia anglams. Vėl reikia laukti pasikėsinimų ir gal kruvinų sukilimų. Be to, Aigiptas guli čia pat prie Arabijos, kur irgi neramu ir jau eina beveik nuolatinės kovos. Nuo Aigipto ir Arabijos visai netoli Indija. Iš ten taip pat ateina kasdien žinios apie naujus sąmokslus ir vietos sukilimus. Prie tokių aplinkybių Aigipto klausimas įgyja ypatingos svarbos.


Lietuvos universiteto didžiojoje salėje kovo 2 ir 4 d. įvyko kolektyvinė paskaita apie demokratizmo ir parlamentarizmo krizį. Paskaitą rengė stud. „Kultūros” būrelis ir stud. varpininkų visuomenininkų sekcija. Paskaitoje kalbėjo įvairių krypčių ir partijų atstovai. Pirmasis kalbėjo prof. Leonas. Demokratija ir parlamentarizmas yra teisės reiškiniai. Valstybės, einančios civilizacijos priešaky, tvarkosi tomis valdymosi formomis. Teisiniams reiškiniams pažinti naudojamasi empiriniu indukcijos metodu. Socialinio reiškinio krizis panašus į žmogaus organizmo krizį. Prof. savo paskaitą suskirstė į tris dalis: pirmiausia kalbėjo apie demokratijos ir parlamentarizmo valdymosi tipus, vadinasi, demokratijos anatomiją; 2. kaip jis ir ji funkcijonuoja (fiziologija) ir 3. apie ligas, ar jos tikrai pavojingos, ar išgydomos. Apie visus tuos dalykus profesorius kalbėjo tyrusių žmonių daviniais paremdamas savo nuomones. Prieš kalbėdamas apie parlamentarizmą ir demokratiją, profesorius paduoda keturias tiesas, kurias visuomet reikią atsiminti: 1. žmonių bendro sugyvenimo kiekvienas kilniausias dėsnis gali būti nuvestas iki absurdo, 2. nei gamtoje, nei žmonių sugyvenime nėra nieko tobulo, 3. nėra ir nebuvo nė vienos valstybinės santvarkos, kuri darytų žmonėms vien gera, arba bloga ir 4. visuomenės gyvenime pirmiausia reikalinga tvarka, kurią žmonės labai brangina. Esminis demokratijos pažymys yra žmogaus aukščiausias laisvės gerbimas. Demokratija prievartos nemėgsta. Jos valdymosi būdai paremti žmonių daugumos nuomonėmis ir balsais. Demokratija skelbia, kad visi žmonės turi būti prieš įstatymus lygūs, niekas negali turėti kurių nors privilegijų. Demokratijai dėl jos skelbiamos lygybės primetama, kad lygybės pasauly nėsą, ji einanti prieš gamtos dėsnius. Em. Žiro nuomone, demokratijos svarbiausi pažymiai turi būti: 1. viešosios laisvės apsaugojimas, 2. valstybės valdžios priklausymas tautai, 3. liaudies atstovų rinkimai visuotini. Laisvė ir lygybė svarbiausi demokratijos pažymiai, rašąs Braisas. Demokratijos formų yra labai daug. Yra demokratinių formų, kaip Anglijoje ir kitur, kur ji sutaikoma su monarchija. Amerikoje yra prezidentinis režimas, Prancūzijoje, Vokietijoje ir daugely kitų kraštų parlamentarinis režimas. Šveicarija valdosi referendumo keliu. Demokratijos ir parlamentarizmo ligos. Tų ligų esą nemaža. Daugiausia demokratijos nusivylimą reiškia prancūzai. Ir todėl jų rašytojai kalba daugiausia apie parlamentarizmo krizį ir ligas. Parlamentarai pareiną nuo savo grupės ir vykdo grupių įstatymus. Rinkimų ligų taip pat esą daug. Rinkėjai renką dažniausiai nepažįstamus, svetimus žmones. Valstybės veikimas labai painus, parlamentarai ir neišmanėliai žmonės esą valdovai. Viešpataująs nuolatinis melas ir piktas, lemiąs parlamentarizmui mirtį. Trečioji rinkimų liga esanti nesiinteresavimas. Renkami, kas patinka. Liaudis savo balsus dažniausia atiduoda už Barabą. Partijos siunčia į parlamentą netinkamus, nepatyrusius žmones, kurie partijų vadams turi tarnauti. Susidaro draugų valstybė. Draugiškas patarnavimas veikia ministerius. Rūpinamasi daugiau partijos reikalais, mažiau valstybės. Demokratija yra komitetų valdoma, komitetai diriguoja savo partijai, parlamentarams ir vyriausybei. Deputatas yra visai nelaisvas. Atminkime mūsų demokratizmo laikų trikomus ir šeškomus. Profesorius išskaičiuoja dar daugiau demokratizmo ligų. Spauda esanti supartinta. Parlamentas leidžia laiką tuščioms kalboms. Visur rūpinamasi tik partijos geru. Deputatai esą dažnai prisimetėliai, apgaudinėtojai. Prancūzai ir patarlę turį: „Niekšas, tai deputatas”. Ne viskas, ką parlamentas daro, yra tautos balsas. Čia dažnai valdo ne dauguma, bet mažuma. Čia profesorius nurodo į prancūzų parlamento 1905 m. išleisto bažnyčios nuo valstybės atskyrimo įstatymą, kuris buvo priimtas atstovų, atstovaujančių 14 dalį visų rinkikų. Ministerių kabinetai per dažnai keičiami, nėra valdžios pastovumo ir stiprumo. Kiti kalba, kad demokratijos opinija sumažėjo. Nematoma tų ydų ir jomis nesidomima. Partijos neprastai suskaldo tautą atskiromis grupėmis. Profesorius iškelė dar visą eilę demokratijos smulkesnių ligų ir padavė blogų apie demokratiją nuomonių, Puankare ir kitų. Šios kolektyvinės paskaitos uždavinys esąs apsvarstyti demokratijos ligas, ar jos įgimtos ir nepagydomos, ar jos tikros, einančios iš pačios demokratijos esmės, ar tik primetamos.


Kovo 6 d. popiet buvo Seimelio posėdis. Dalyvavo taip pat visa direktorija su pasveikusiu jau pirmininku p. Kadgynu priešaky. Seimelio pirmininkas Dressler pranešė, kad gubernatorius pareiškęs savo veto prieš įstatymą dėl įkaito teisės statyboj esantiems laivams. Veto priežastis būsianti nurodyta vėliau. Antru skaitymu su kai kuriomis pataisomis buvo priimtas rentų įstatymo projektas. Taip pat antram skaitymui buvo patiektas Klaipėdos krašto piliečio požymiui įgyti ir prarasti įstatymo projektas, teisių komisijos žymiai pakeistas. Visai naujai yra pridėtos tam požymiui prarasti sąlygos (pirmam projekte apie praradimą nebuvo nieko kalbama). D-ras Trukanas užprotestavo prieš statomą iš Didžiosios Lietuvos į Klaipėdos kraštą atsikėlusiems Lietuvos piliečiams sąlygą, kad jie, norėdami įsigyti Klaipėdos krašto piliečio požymį, paduotų tuo reikalu atatinkamą prašymą. Pasak d-ro Trukano, Klaipėdos krašto statutas duodąs be jokių sąlygų kiekvienam Lietuvos piliečiui visas viešąsias piliečių teises Klaipėdos krašte. Todėl negalima reikalauti iš Lietuvos piliečių šio krašto požymiui įgyti dar atskiro prašymo. D-ras Brindlinger (Volkspartei) pasiūlė, atsižvelgiant į savivaldybių įstatymo pakeitimą Lietuvoj, tuo tarpu nesvarstyti šio paragrafo, bet pasiųsti jį teisių komisijai. Pasiūlymas buvo priimtas. Taip pat buvo priimti II skaitymu visi kiti to įstatymo projekto paragrafai su teisių komisijos papildymais. Pirmuoju skaitymu buvo priimtas žvejybos įstatymo pakeitimo projektas. Krašto direktorijos raštu pareikšta nuomonė dėl krašto Seimelio nutarimo tarptautinių Lietuvos sutarčių paskelbimo Klaipėdos krašto „Valdžios Žiniose“ reikalu buvo pasiųsta teisių komisijai. Toliau buvo pirmam skaitymui patiektas laisvo gyvenamosios vietos keitimo įstatymo projektas. Šis projektas sukėlė ilgesnių debatų. Ypač ilgai kritikavo šį projektą socialdemokratų atstovai. Atstovas Borchertas šia proga įspėjo įstatymo projektą griežtai suderinti su Klaipėdos krašto statutu, kad gubernatoriui vėl nereikėtų pareikšti savo veto. Įstatymo projektas balsų dauguma buvo atmestas. Į Volkspartei atst. Brindlingerio paklausimą, dėlko dar Švelniaus direktorija pernai rudenį paskyrė vėl trejiems metams uosto direktorium p. Borchertą, direktorijos pirmininkas Kadgynas atsakė, kad tuo būdu buvę atsižvelgta į Klaipėdos krašto konvenciją, kurioj yra pasakyta, kad uosto direkcija turi būti sudaryta per 2 mėnesius, ratifikavus Lietuvos Seime Klaipėdos krašto konvenciją. Konvencija buvo ratifikuota 1924 m. liepos mėn. 31 d. Todėl uosto direkcija turėjo būti sudaryta ne vėliau, kaip tų pat metų rugsėjo 31 d., o dėlto ir pirmasis trimetis pasibaigė 1927 m. rugsėjo 30 d. Šiais motyvais Švelniaus direktorija ir išrinko p Borchertą vėl trejiems metams Klaipėdos krašto atstovu į direkciją. D-ras Brindlingeris įrodinėjo, kad Švelniaus direktorija išrinkusi p. Borchertą neteisėtai. Jis nurodė į tai, kad pirmoji uosto direkcija faktinai susidarė tiktai 1925 m. balandžio 1 d. Todėl ir pirmasis direkcijos trimetis baigiasi, šiemet balandžio 1 d. Tuo klausimu kalbėjo dar kitas Volkspartei atstovas Kraus. Jam pradėjus plačiau įrodinėti Klaipėdos uosto ir jo valdymo svarbumą ir nutolus nuo paties reikalo, Seimelio pirmininkas Dressler šaukė jį prie tvarkos. Kraus dėl to įsižeidė ir visai atsisakė toliau kalbėti. Taip pat atsisakė kalbėti ir d-ras Brindlingeris. Abu atstovai po to demonstratyviai išėjo iš posėdžių salės. Atstovui Gubbai Landwirtschaftspartei vardu pareiškus, kad, jo nuomone, Švelniaus direktorija neteisėtai išrinkusi p. Borchertą, šiuo reikalu daugiau nebekalbėta. Atstovai Borchertas ir Lekšas patiekė skubotą pasiūlymą kreiptis į centro vyriausybę, kad išduodant norintiems emigruoti į užsienį piliečiams vizas būtų reikalaujama iš jų įrodymo, kad jie nepalieka krašte neaprūpintų savo šeimynos narių ir šiaip jų globoj esančių asmenų, kurių išlaikymu paskum netektų rūpintis visam kraštui. Šis Borcherto pasiūlymas buvo priimtas. Kitas atstovų Lekšo ir Montvilo pasiūlymas negalėjo būti svarstomas, nes vėliau išėjus iš posėdžių salės ir kitiems Volkspartei frakcijos atstovams, Seimelis neteko kvorumo (reikalinga mažiausia 20 atstovų). Tuo būdu posėdis buvo nutrauktas ir paskirtas kitas kovo 7 d. Tą dieną buvo tęsiamas kovo 6 d. dėl konflikto su Volkspartei frakcija pertrauktas posėdis. Ilgai svarstyta ats. Lekšo ir Montvilo skubotas pasiūlymas dėl žemės surūšiavimo peržiūrėjimo ir Volkspartei frakcijos pasiūlymas dėl kai kurių valsčių žemės ir trobesių mokesnių sumažinimo. Pirmą kartą šiame posėdy kalbėjo velionies Bruožaičio vieton įėjęs Seimelin naujas lietuvių bloko atstovas Montvilas. Jis, kaip ir dr. Trukanas su Lekšu, kalba Seimely tiktai lietuviškai. Šitie abudu pasiūlymai balsų dauguma nutarta pavesti ypatingai 6 asmenų komisijai, sudarytai iš 2 Landwirtschaftspartei, 2 Volkspartei, vieno lietuvių bloko ir vieno socialistų atstovų. Be to, buvo priimtas vadinamos darbininko partijos atstovo Suhrau ir Monien skubotas pasiūlymas Klaipėdos direktorijai daryti atatinkamų žygių, kad Klaipėdos krašto gyventojai nebūtų teisiami Didžiojoj Lietuvoj ir kad seniau suimti klaipėdiečiai būtų tuojau sugražinti iš Didžiosios Lietuvos į Klaipėdos kraštą. Kitam posėdžiui paskirti dieną ir darbų tvarką palikta Seimelio prezidiumui E.


Viešėdamas Šanchajuje JAV prezidentas Billas Clintonas pirmą kartą viešai ir išsamiai išdėstė oficialios Vašingtono politikos principus dėl Taivano. Per apskritojo stalo diskusiją jis pasakė, kad su pagrindinėmis Taivano politikos nuostatomis praejusį šeštadienį per viršūnių susitikimą Pekine supažindino Kinijos prezidentą Dzian Zeminą. Anot Clintono, JAV neremia Taivano nepriklausomybės, neremia ir “dviejų Kinijų” arba “vieno Taivano ir vienos Kinijos” modelių. Clintono nuomone, Taivanas neturėtų priklausyti toms tarptautinėms organizacijoms, kurių narėms keliamas valstybingumo reikalavimas. Tokius Vašingtono politikos Taivano atžvilgiu principus suformulavo Baltųjų rūmų darbuotojai kartu su JAV valstybės sekretore Madeleine Albright. Pats Clintonas iki šiol viešai apie JAV politiką Taivano atžvilgiu kalbėdavo abstrakčiau. Taivanas jau dabar teigia esąs nepriklausomas: 1949 m., kai nacionalistai pralaimėjo pilietinį karą komunistams, į Taivaną buvo perkelta 1912 m. įkurtos Kinijos Respublikos sostinė. Išviję nacionalistus, komunistai žemyninėje Kinijos dalyje įkūrė Liaudies Respubliką. Šiuo metu Kinija Taivaną laiko viena iš savo provincijų ir grasina imtis karo veiksmų, jei sala oficialiai pasiskelbtų nepriklausoma. Apie Taivano ir Kinijos susivienijimo galimybę Clintonas sakė, kad tai turėtų įvykti taikiai, o turint kantrybės ir atkakliai dirbant šį tikslą pasiekti įmanoma. Pagal tris su Kinija pasirašytus komunikatus bei santykių su Taivanu įstatymą vienintele teisėta Kinijos vyriausybe Jungtinės Valstijos pripažįsta Pekiną. Taivano gyventojai nerimauja, kad gerėjant santykiams su Kinija JAV gali nebeginti šios salos interesų. Taibėjus neigia svajojęs apie nepriklausomybę, tvirtina siekiąs laipsniško susivienijimo, tačiau susivienyti sutinka tik tada, kai komunistai atsisakys absoliučios valdžios ir įdiegs abiem pusėms priimtiną demokratiją. Vakar Kinija JAV prezidento Clintono vizitą pavadino labai sėkmingu. Užsienio reikalų ministerijos atstovas pabrėžė, jog Kinija patenkinta, kad Vašingtonas laikosi ir laikysis vieningos Kinijos politikos. Pekinas pasiekė labai svarbų tikslą kovodamas už separatistinio Taivano reintegravimą. Clintonas stengiasi atverti langą į naująją Kiniją Vakar Šanchajuje JAV prezidentas Billas Clintonas kalbėjosi su garsiais politikos, mokslo, kultūros veikėjais ir paprastais piliečiais apie Kinijos kelią į XXI amžių bei JAV vaidmenį. Populiarios radijo stoties “Radio 990” tiesioginėje pokalbių laidoje jis atsakė į klausytojų klausimus. Per diskusijas Clintonas vėl propagavo šiuolaikinės demokratijos modelį, garantuojantį didelę piliečių politinę laisvę. Atsižvelgdamas į Kinijos praeitį, jis pareiškė suprantąs Pekino norą išsaugoti stabilumą. Aktyviai klausinėdamas savo pašnekovus žurnalistus, ekonomistus ir šventikus, JAV prezidentas stengėsi daugiau sužinoti apie Kinijos visuomenę bei, jo paties žodžiais tariant, plačiau atverti “langą į naująją Kiniją”. Šanchajus jau trečias Kinijos miestas, kurį per savo devynių dienų vizitą aplankė JAV prezidentas. Prieš tai jis viešėjo Sianyje ir sostineje Pekine. Kinijos valdžia mėgino įbauginti dar vieną disidentą Kinijos policija po apklausos paleido disidentą Vang Joucajų, prieš tai įspėjo jį atsisakyti sumanymo įregistruoti politinę partiją, vakar pranešė Honkonge įsikūrusi žmogaus teisių gynimo grupė. Praėjusį ketvirtadienį, kai į Kiniją atvyko JAV prezidentas Clintonas, Vang Joucajus su kitais dviem disidentais rytiniame Changdžou mieste mėgino įregistruoti partiją, kuri galėtų oponuoti komunistų valdžiai. Pirmadienį disidentas buvo iškviestas apklausai ir paleistas tik vidurnaktį. Pareigūnai pagrasino Vang Joucajui, kad jei jis neatsisakys savo ketinimų, jie imsis tolesnių veiksmų. Disidentas atsakė, kad “tai ne jų reikalas” ir kad jis dar sykį mėgins įregistruoti partiją Džedziango provincijos civilinių reikalų departamente. Buvęs studentų vadovas už vaidmenį prodemokratinėse demonstracijose, kurias valdžia nuožmiai numalšino 1989 m. birželio 4 dieną, kalėjo trejus metus. Prezidentą vijosi triračiu JAV prezidento atstovui spaudai Mike’ui McCurry Kalifornijoje teko su drabužiais šokti į baseiną, Afrikoje valgyti egzotiškas kirmėles, o Pekine transporto kamščius jis įveikė tradiciniu triračiu. Paskutinę minutę išsmukęs šiek tiek apsipirkti, McCurry pamatė, kad nespės į prezidento kortežą, jau besirengiantį iš netoliese esančios JAV ambasados išvykti į oro uostą. Nors Kinijos saugumas neturėjo nieko prieš Baltųjų rūmų atstovą, tačiau jo automobiliui važiuoti neleido. Išradingas savanoris pasisiūlė pareigūną “pametėti” triračiu. Atvykęs į oro uostą McCurry sakė per kelionę ūkanotomis ir dulkėtomis Pekino gatvėmis jautęsis lyg imperijos valdovas. Jo vežejas intensyviai mynė pedalus maždaug 20 minučių. JAV pareigūno nuomone, jis tikriausiai nuvažiavo namo ir ilsėsis visą likusią dieną. Serbai mėgina atsiimti Kosovo sukilėlių užimtą kasyklą Vakar Serbijos pajėgos Kosovo srityje antrą dieną mėgino iš etninių albanų sukilėlių atkovoti kalnakasių Belačevačo miestelį. Tūkstančiai civilių gyventojų griaudėjant pabūklams bėgo į miškus. Vyriausybės pajėgoms nuolat apšaudant teritoriją iš trijų pusių, iš pietuose įsikūrusio Belačevačo miestelio ir šalia esančio Hadės kaimo pasitraukė daugiau kaip 8 tūkst. žmonių. Serbijos policija ir gerai ginkluotos vyriausybės pajėgos savo puolimą pradėjo ankstyvą pirmadienio rytą. Iki vakaro joms pavyko pasistūmėti vos 200 metrų. Serbai mėgina atsiimti Belačevačo atvirą akmens anglies kasyklą, kurią Kosovo išlaisvinimo armijos (KIA) sukilėliai užėmė praėjusią savaitę. Kasykla yra strategiškai svarbus objektas, nes iš jos tiekiama anglis netoli esančiai Obiličiaus elektros jėgainei, kuri aprūpina elektros energija didžiąją Kosovo dalį. Serbai neneigia, kad pradėjo operaciją ties Belačevaču, sako, kad jos tikslas – “normalizuoti anglies gavybą”. Policija, puldama administracijos pastatuose užsibarikadavusius ginkluotus Kosovo albanus, panaudojo ašarines dujas, provincijos sostinėje Prištinoje paskelbė pusiau oficialus žiniasklaidos centras. Bulgarijos politikai mėgaujasi praėjusių laikų privilegijomis Bulgarijos politikai vieną komunistinių laikų privilegiją tikrai išlaikė: vasarą prie Juodosios jūros gali atostogauti beveik veltui. Sofijoje leidžiamas laikraštis “24 Tschassa” vakar rašė, kad rugpjūčio mėnesį valstybiniuose poilsio namuose Slantčevo Briago miestelyje atostogaus per tūkstantis parlamentarų, ministrų bei aukštų valdininkų ir jų šeimų narių. Puodelis kavos čia kainuoja 150 levų, o kiti turistai už tokį pat puodelį kavos turi mokėti tūkstantį levų (100 Bulgarijos levų sudaro 0,22 lito.). Valanda teniso korte politikams kainuoja tūkstantį levų, o paprastiems mirtingiesiems - dešimt kartų daugiau. Tik už 2 tūkst. levų politikai gali valandą važinėtis vandens slidėmis arba plaukioti valtimis. Turistai už tas pačias pramogas turi mokėti 12 ir 18 tūkst. levų. Politikams, be to, nemokamai išduodami skėčiai nuo saulės, automobilio parkavimas jiems taip pat nieko nekainuoja. Nakvynė Bulgarijos Ministrų Tarybos poilsinėje kainuoja vos 10 tūkst. levų. Kai Bulgarijoje buvo pereita prie rinkos ekonomikos, kainos šalies Juodosios jūros pakrantėje susilygino su kainomis kaimyninėse Turkijoje bei Graikijoje ir daugeliui paprastų bulgarų tapo neįkandamos. Honkongas mini pirmas pavaldumo Kinijai metines Vakar į Honkongą paminėti jo grąžinimo Kinijai pirmųjų metinių atvyko Kinijos vadovas Dzian Zeminas. Jo lėktuvas nusileido dar senajame Honkongo oro uoste, o ketvirtadienį oficialiai bus atidarytas naujas, moderniausias pasaulyje “Chek Lap Kok” oro uostas. Liepos 2 d., baigdamas kelionę po Kiniją, į Honkongą atskris ir JAV prezidentas Billas Clintonas. Kinijos užsienio reikalų ministerija vakar pareiškė, kad Honkongo administracija per vienerius metus nuo teritorijos grąžinimo Kinijai nuveikė “didžiulį darbą”. Anot atstovo, tai, kas per vienerius metus įvyko Honkonge, išsklaidė įvairius spėliojimus dėl teritorijos ateities ir įrodė, kad vienos šalies ir dviejų sistemų teorija yra teisinga bei įgyvendinama. Daugiau kaip 150 metų Didžiajai Britanijai priklausęs Honkongas Kinijai buvo grąžintas 1997 m. liepos 1 d. Kinija ir Didžioji Britanija susitarė penkiasdešimt metų suteikti Honkongui dideles autonomijos teises. Šalį perdavus Kinijai, britų kolonijinio valdymo ženklai išnyko jau po kelių mėnesių. Britų karališkoji karūna dingo nuo pašto dėžių ir kitų viešosiose vietose esančių daiktų, nespausdinami pašto ženklai su Didžiosios Britanijos karalienės Elžbietos II atvaizdu. Ant policijos skiriamųjų ženklų, oficialių emblemų ir daugelio uniformų puikuojasi Kinijos valdomo Honkongo simbolis - hibridinė gėlė. Žodis “karališkasis” neberašomas klubų ir vyriausybinių įstaigų pavadinimuose. Pavyzdžiui, Karališkoji Honkongo observatorija dabar vadinama tiesiog Honkongo observatorija. Vienas iš prieštaringiausių valdžios sprendimų - nuo 1998 m. rugsėjo pamokos daugelyje mokyklų turės vykti Kantono tarme. Dabar mokyklose vartojama anglų kalba arba Kantono tarmės ir anglų kalbos mišinys. Komunalinių patarnavimų sąskaitos rašomos kinų kalba. Klientai gali pasirinkti anglų kalbą, jei pakankamai gerai supranta kinų kalbą, kad perskaitytų apie tai įspėjantį skelbimą. Kolonijinio valdymo šventės, tokios kaip Karalienės gimtadienis, jau tapo istorija. Dabar Honkonge spalio 1 d. švenčiama Kinijos nacionalinė diena, o liepos 1 d. - Honkongo perdavimo Kinijai diena. Honkongo ekonomikos problemas, iškilusias po jo perdavimo Kinijai, lėmė ne griežta Pekino politika ar Liaudies išsivadavimo armijos veiksmai, kaip buvo spėjama, o visą Pietryčių Azijos regioną apėmusi ekonomikos krizė. Vis daugiau bendrovių, parduotuvių, turto agentūrų, restoranų, finansinių įstaigų užsidaro arba mažina darbuotojų skaičių. Pirmą kartą per penkiolika metų nedarbas pasiekė 4,2 proc. Pirmą 1998 m. ketvirtį Honkongas patyrė 2 proc. ekonomikos nuosmukį. Tai buvo pirmasis neigiamas ketvirčio rodiklis per pastaruosius 13 metų. 1997 m. realus bendras vidaus produktas padidėjo 5,2 proc. Priimtos įstatymų pataisos, apribojančios politinių grupių teisę rengti protestus ir jų finansavimą iš užsienio. Netrukus po perdavimo pirmą kartą buvo prabilta apie “nacionalinio saugumo interesus”, ir tai suteikė policijai teisę uždrausti protesto akcijas. Pagal naujuosius įstatymus Kinijoje gimę Honkongo gyventojų vaikai turi prašyti specialių leidimų nuvykti pas tėvus, nors Honkongo Konstitucijoje teigiama, kad nuolatinių Honkongo gyventojų vaikai automatiškai gauna teisę gyventi šalyje. Prieš pat perdavimą priimti darbo įstatymai, numatę kolektyvines sutartis ir kitus dalykus, buvo panaikinti po kelių savaičių. Prisaikdintas Filipinų prezidentas Milžinišką populiarumą pelnęs buvęs kino aktorius Josephas Estrada vakar tapo tryliktuoju Filipinų prezidentu. Per gegužės mėnesį vykusius rinkimus jis surinko daugiau balsų negu bet kuris kitas kandidatas per visus šalies prezidento rinkimus. Tik vieno ankstesnio prezidento jam nepavyko pranokti - balsus suklastojusio buvusio diktatoriaus Ferdinando Marcoso. “Iškilmingai prisiekiu ištikimai ir sąžiningai vykdyti Filipinų prezidento pareigas”, - sausakimšoje Malolo bažnyčioje į šiaurę nuo sostinės Manilos priesaikos žodžius ištarė Estrada. Pirmą kartą prezidentas prisiekė nacionaline filipiniečių, o ne labiau įprasta anglų kalba. Toje pačioje Malolo bažnyčioje beveik prieš 100 metų filipiniečių revoliucionieriai priėmė naują Konstituciją. Tada po 333 metus trukusio Ispanijos valdymo buvo įsteigta nacionalinė vyriausybė. Estrada kartu su pasitraukiančiu prezidentu Fideliu Ramosu pro susirinkusių žmonių minią į bažnyčią atvyko arklių traukiama karieta. Abu pareigūnai vilkėjo tradicinius baltus ananaso medžio pluošto drabužius. Naujojo prezidento priesaiką priėmė Aukščiausiojo Teismo pirmininkas Andresas Narvasa, buvęs Estrados advokatas jo politinės karjeros pradžioje. Estrada prezidento pareigas pavadino savo paskutiniu ir puikiausiu vaidmeniu. Prieš prisaikdinimo ceremoniją būsimasis ministrų kabineto sekretorius Ronaldo Zamora pranešė, jog Estrada, norėdamas įrodyti, kad rūpinasi liaudies sveikata, pirmiausia nurodys išdalyti visiems filipiniečiams dantų šepetukus. Tai, anot pareigūno, aiškiai rodo, kad naujoji Filipinų vyriausybė imsis rimtų darbų ir priims tokius sprendimus, kurių poveikį tiesiogiai pajus visi šalies gyventojai.


Nors po gatvėse vykusių įnirtingų mūšių tarp OAS šturmavimo grupių ir Prancūzijos kariuomenės gyvenimas Alžyre dabar palaipsniui grįžta į savo įprastinę vagą, padėtis Alžyro miestuose ir ypač Alžyre ir Orane tebėra įtempta. Pralaimėję Bab-el-Uede, kur jie mėgino sukelti tikrą ginkluotą maištą, „ultros“ vis dėlto neatsisakė savo nusikalstamų sumanymų sužlugdyti Eviano susitarimus. Kelias dienas Alžyro Bab-el-Uedo priemiestyje – OAS tvirtovėje, kariuomenės, policijos ir žandarmerijos apsuptoje iš visų pusių, vyko „apieškojimo“ operacijos ir masinės „ultrų“ gaudynės. Oficialiais duomenimis, žandarai, vykdydami šias operacijas, rado daug šaunamųjų ginklų bei šaudmenų ir sulaikė patikrinimui 3.500 žmonių, iš kurių apie 300 žmonių suimta. Paryžiaus spaudos pranešimais, pagrindinėms OAS pajėgoms ir štabui, kuris joms vadovauja, pavyko ne tik be ypatingų nuostolių ir vargo ištrūkti iš apsupto Bab-el-Uedo, bet ir išsigabenti karinę aprangą. Pasak laikraščio „Eko“, policijos operacijos BabelUede nedavė tų „rezultatų“, kurių tikėjosi valdžia. Todėl daugelis Paryžiaus laikraščių komentatorių pagrįstai pranašauja naujas kruvinas oasininkų provokacijas, nes oasininkai, laikraščio „Figaro“ Alžyro korespondento žiniomis, turi „daug ginklų“. Daugelyje Alžyro miesto kvartalų dar yra žymių, kurias paliko neseniai įvykę kruvini mūšiai tarp „ultrų“ ir tvarkos palaikymo pajėgų. Gatvėse daug sugriautų pastatų nuolaužų ir stiklo skeveldrų. Visur – sužalotos automašinos. Vėl pradėjusias veikti maisto produktų parduotuves ir krautuves gulte apgulė šeimininkės, skubančios „dėl visa ko“ apsirūpinti maisto produktais. Kai dėl padėties Orane, antrajame pagal didumą Alžyro mieste, tai ten, spaudos ir informacijų agentūrų pranešimais, tebevykdomos kratos europiečių kvartaluose. Šių kratų metu taip pat rasta daug ginklų, jų tarpe 12 sunkiųjų kulkosvaidžių, kelios automašinos karinės aprangos ir radijo siųstuvas. Orano arabų kvartalams, kurių gyventojai, nepaisydami nuolatinių „ultrų“ provokacijų, elgiasi nepaprastai santūriai ir drausmingai, gresia tikro bado pavojus. Mat, ginkluotos „ultrų“ gaujos faktiškai apgulė šiuos kvartalus ir šaudo į kiekvieną žmogų, kuris mėgina peržengti jų ribas. Esant tokiai sudėtingai ir įtemptai padėčiai, Alžyre pradeda veikti laikinas vykdomasis organas, kuris numatytas įsteigti pagal Eviano susitarimus. Pagal šiuos susitarimus vykdomasis organas turi, be kita ko, užtikrinti pereinamuoju laikotarpiu administracinį Alžyro valdymą, palaikyti viešąją tvarką, taip pat paruošti visos tautos apklausinėjimą alžyriečių tautos apsisprendimo klausimu. Į Alžyrą vakar atvyko grupė laikinojo vykdomojo organo narių, kuriems vadovauja šio organo pirmininkas Abderachmanas Faresas, Prancūzijos valdžios neseniai paleistas iš kalėjimo, kur jis buvo uždarytas, apkaltintas dalyvavimu alžyriečių tautos nacionalinio išsivadavimo judėjime. Prieš išvykdamas iš Paryžiaus į Alžyrą, laikinojo vykdomojo organo pirmininkas iškėlė atitinkamiems Prancūzijos vyriausybės nariams klausimą, kad būtų kuo greičiausiai paleisti Alžyro patriotai, kurie dar vargsta Prancūzijos kalėjimuose ir stovyklose. Nors Eviano susitarimai numato „tuojau pat amnestuoti“ Alžyro politinius kalinius, Prancūzijos valdantieji sluoksniai ne labai skuba išspręsti šį klausimą, pareikšdami, kad jie to, girdi, negali padaryti iki balandžio 8 d. referendumo.


Kunigas, nešęs žmonėms taiką, ramybę ir paguodą

Nedzingėje birželio 21 d. 12 val. bus aukojamos šv. Mišios už kunigo Zigmo Neciunsko atminimą, o po jų atidengta paminklinė lenta. Zigmas Neciunskas (1912-1967) buvo kilnios dvasios, kupinas meilės žmonėms kunigas. Į parapijiečių šeimas jis nešė taiką, ramybę ir paguodą. Pokario okupacijos metais klebonaudamas Nedzingėje (1944-1946), Z. Neciunskas pasinėrė į pogrindinės kovos prieš okupantus sūkurį. Klebonija buvo tapusi savotišku Dainavos krašto partizaninio judėjimo centru, o klebonas - partizanų ryšininku. Slapyvardis jo buvo Elytė. Čia prieglobstį rasdavo partizanų vadai Kazimieraitis, Vanagas, Jūrininkas, Daktaras ir kt. Į Elytę visada pagalbos kreipdavosi visi parapijos žmonės, ištikus kokiai nelaimei. 1946 m. Z. Neciunskas buvo suimtas ir už pagalbą partizanams nuteistas dešimčiai metų lagerio. Mordovijos lagerių metai buvo sunkiausias, bet kartu ir prasmingiausias jo gyvenimo periodas - nepaisant alinančio darbo, čia kunigas galėjo labiausiai atskleisti savo pasiaukojimą žmonėms. Dirbdamas lagerio felčeriu išgelbėjo gyvybę ne vienam kaliniui. Savo atsiminimuose buvęs Mordovijos kalinys prof. Algis Geniušas rašo: “Kunigas Zigmas Neciunskas buvo krikščioniškojo altruizmo įsikūnijimas. Išblyškęs ir sulysęs jis savo siuntinius, o kartais net ir valdišką davinį atiduodavo labiausiai paliegusiems ir išsekusiems likimo broliams. Ligoninėje dažnai be miego ištisas paras budėdavo prie sunkiai sergančių ligonių. Jam reiškė pagarbą net sužvėrėję recidyvistai”. 1955 m. Kūčių dieną kunigas Z.Neciunskas grįžo į Lietuvą. Tačiau, žinodamas Sibiro tremtinių dalią, po kiek laiko savo noru vėl išvyko atgal. Ten jis skleidė Dievo ir artimo meilę atkampiausiose Sibiro gyvenvietėse. Ant kunigo Z. Neciunsko paminklo Santaikos kapinėse (Alytaus r.) iškalti tokie žodžiai: ”Mylėjau Dievą ir žmones”. Tai buvo jo gyvenimo credo.


Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas vakar kreipėsi į keičiamos vyriausybės narius, ragindamas tęsti darbą, kol premjero pareigas einantis Viktoras Černomyrdinas suburs naują komandą. Tai padaryti B.Jelciną paskatino vyriausiasis šalies derybininkas paskolų klausimais Anatolijus Čiubaisas, įspėjęs: jei vyriausybė bus neveikli, atleidus ministrą pirmininką Sergejų Kirijenką, padariniai bus liūdni. Netikėto vyriausybės keitimo priežastys įvairiai komentuojamos užsienyje ir pačioje Rusijoje. Kalboje, pasakytoje priimant sprendimą, B.Jelcinas siejo V.Černomyrdino grąžinimą į premjero postą su stabilumo poreikiu šalyje. Daugelio politikos apžvalgininkų nepatenkina tik toks paaiškinimas. Kalbama apie nenuspėjamą B.Jelcino vadovavimą. Pasak “Reuters”, B.Jelcinas pirmadienį pasakytoje trumpoje kalboje per televiziją beveik neatsakė į klausimą, kodėl jis atleido S. Kirijenką. Dienraštis “Izvestija” rašė, kad “Rusijos prezidentas dar kartą pademonstravo savo garsųjį nenuspėjamumą. Paaiškėjo, kad jis keičia ne arklius vidury bėgimo, bet parašiutus šuolio metu - o tai, savaime suprantama, rizikingas dalykas”, - teigė laikraštis. Kovo mėnesį V.Černomyrdinas buvo atleistas už tai, kad nepakankamai sparčiai vykdė rinkos reformas. Prioritetas V.Černomyrdinas vakar žadėjo perorientuoti ekonomikos reformas, tuo siekdamas gauti Dūmos patvirtinimą ir suformuoti naują vyriausybės komandą. “Nepanašu, kad mums reikalingas visiškas permodeliavimas. Vis dėl to mums reikia spręsti daugybę klausimų”, - sakė jis antradienį išspausdintame interviu laikraštyje “Komsomolskaja pravda”. V.Černomyrdinas pareiškė, kad jo darbo akcentai bus kitokie nei ankstesniojo premjero S.Kirijenkos. “Prioritetai bus tokie: pirma, gyventojų socialinių interesų gynimas, pensijų ir algų mokėjimas. Antra, vyriausybės pramonės politika, nes grynai monetarinės priemonės neištrauks Rusijos iš krizės”, - sakė V.Černomyrdinas. Pasak “Reuters”, toks pasakymas apie antrąjį prioritetą yra užuomina apie galimą didesnę vyriausybės paramą pramonei, o tai skamba nelyginant muzika parlamento opozicijos ausims, tačiau visiškai netenkina laisvos rinkos siekiančių jaunų reformatorių. V.Černomyrdinas pareiškė, kad parama rubliui irgi yra vienas svarbiausių jo politikos tikslų. Komunistai kelia salygas Kitą dieną po to, kai V.Černomyrdinas buvo grąžintas į ankstesnes pareigas, jis pažadėjo užmegzti naujus bendradarbiavimo saitus su komunistinės Dūmos dauguma. Tuo tarpu Komunistų partijos lyderis Genadijus Ziuganovas kalba apie tai, kad “per artimiausias savaites” atsistatydins Borisas Jelcinas. Pirmadienio vakarą tiesioginėje radijo stoties “Echo Moskvy” laidoje jis pareiškė, kad B.Jelcinas bus priverstas atsisakyti įgaliojimų “dėl sveikatos”. Kalbėdamas apie pateiktą Viktoro Černomyrdino kandidatūrą į ministro pirmininko postą Valstybės Dūmoje, G.Ziuganovas sakė, kad “mes nebalsuosime, jeigu nebūsime tikri, kad ši vyriausybė turės atsiskaityti parlamentui”. Komunistų lyderis buvo už tai, kad ateityje vyriausybė būtų atleidžiama “tik sutikus abejiems parlamento rūmams”. B.Nemcovas lieka dirbti prezidentui Pirmadienį interviu Rusijos televizijos laidoje “Smulkmenos” 38 metų buvęs vicepremjeras Borisas Nemcovas priminė, kad dirba su prezidentu nuo 1990 metų ir “kartu nuėjo sunkų kelią”. “Šiuo sunkiu laikotarpiu būtų itin nedora palikti Borisą Jelciną”, - pabrėžė jis. B.Nemcovas pranešė jau nusiuntęs valstybės vadovui atsistatydinimo prašymą ir telefonu Borisui Jelcinui paaiškino savo motyvus. Pasak B. Nemcovo, jį išklausęs prezidentas pasakė: “Aš Jus gerai suprantu”. B.Nemcovas nelaukia naujojo Rusijos vyriausybės vadovo Viktoro Černomyrdino siūlomų kandidatūrų ir nesiūlys jam savo paslaugų. Anot buvusio vicepremjero, jis nenori dirbti naujajame kabinete dėl dviejų priežasčių. Pirma, V. Černomyrdinas turi laisvai pasirinkti naują vyriausybės personalą. Antra, būsimoji V.Černomyrdino vyriausybė greičiausiai nesugebės išspręsti opiausių šalies klausimų. B.Nemcovas taip pat sakė, kad V.Černomyrdinui trūksta valios mesti iššūkį galingiems finansininkams ir monopolistams. “Visos rimtos problemos - visų pirma tvarkos įvedimas ekonomikoje, padėties su finansinėmis-pramoninėmis arba vadinamosiomis oligarchų grupėmis sutvarkymas - visi šie klausimai vargu ar bus išspręsti Černomyrdino vyriausybės”, - pareiškė B.Nemcovas per Rusijos televiziją. Tariamasi dėl naujojo kabineto Pirmadienio vakarą Valstybės Dūmoje V.Černomyrdinas tarėsi dėl naujo ministrų kabineto sudarymo pagrindų su Dūmos deputatų frakcijų lyderiais. Trišalė komisija, į kurią įeis vyriausybės, Valstybės Dūmos ir Federacijos Tarybos atstovai, parengs krizės šalyje įveikimo koncepciją. Šį darbą koordinuoti pavesta Dūmos pirmininko pirmajam pavaduotojui Vladimirui Ryžkovui. G.Selezniovas pabrėžė, jeigu koalicinė vyriausybė dirbs sėkmingai, visi susitarimai, kuriuos ji pasieks su parlamentarais, bus įforminti kaip Valstybės Dūmos įstatymai. Šį darbą koordinuoti pavesta deputatų grupės “Rusijos regionai” lyderiui Olegui Morozovui. Irakas ir Sudanas kaltinami gaminę cheminį ginklą Irako mokslininkai padėjo gaminti kai kuriuos nervus paralyžiuojančios medžiagos VX elementus Sudano gamykloje, kurią JAV praėjusią savaitę sunaikino sparnuotosiomis raketomis. Tai tvirtina JAV administracijos ir žvalgybos pareigūnai, kurių žodžius vakar pacitavo laikraštis ”The New York Times”. JAV administracija pateisina šią ataką, remdamasi dirvožemio mėginiu, kuris anksčiau buvo slapta gautas prie El Šifos farmacijos gamyklos, sakė atstovai laikraščiui. Pasak jų, mėginyje aptikta reto chemikalo, kurį dar dviem sudėtingais gamybos procesais galima paversti VX - viena mirtiniausių nervus paralyžiuojančių medžiagų pasaulyje. Oficialiai JAV atsisakė smulkiau pasakoti apie gautuosius duomenis. Pareigūnai, kurie prašė neskelbti pavardžių, taip pat pareiškė gavę įrodymų, kad aukšto rango Irako mokslininkai padėjo bandymams šioje gamykloje pagaminti VX. Jie taip pat talkino kitoje Sudano gamykloje, esančioje už kelių kilometrų nuo susprogdintosios. Amerikos pareigūnai atskleidė šią informaciją praėjus kelioms dienoms po minėtos raketų atakos. Jie siekė paneigti Sudano vyriausybės tvirtinimus, neva minėta Chartumo pramoniniame rajone įsikūrusi gamykla buvo niekuo dėta komercinė įmonė, gaminusi pusę šalies vaistų, rašo “The New York Times”. Rusija susirūpinusi dėl Latvijos referendumo Preliminariais duomenimis, parašų už tai, kad Latvijoje būtų surengtas referendumas dėl Pilietybės įstatymo, surinkta kur kas daugiau negu būtina. Dabar pilietybės neturi apie 650 tūkst. žmonių, daugiausia etninių rusų, arba maždaug 30 proc. Latvijos gyventojų. Remiantis duomenimis, kuriuos Latvijos centrinė rinkimų komisija gavo iš rajonų ir miestų komisijų, surinkta 223 999 parašai, o referendumui surengti būtini 131 145 parašai. Galutinis skaičius gali būti dar didesnis, nes dar negauta informacijos apie parašus, surinktus užsienyje. Oficialius parašų rinkimo rezultatus Centrinė rinkimų komisija gali patvirtinti jau rytoj. Rinkti parašus pasiūlė dešiniosios politinės jėgos, kurios pagal ESBO rekomendacijas parlamento jau priimtas Pilietybės įstatymo pataisas laiko pernelyg liberaliomis. Remiantis šiomis pataisomis, tėvų, neturinčių pilietybės vaikai, gimę Latvijoje po jos nepriklausomybės atkūrimo 1991 metais, gali gauti šios šalies pilietybę beveik automatiškai. Jeigu per referendumą dauguma jo dalyvių bus prieš priimtas pataisas, jos neįsigalios. Rusijos oficialūs asmenys, siekiantys, kad Latvijos valdžia sušvelnintų savo politiką etninių rusų atžvilgiu, jau pareiškė dėl to susirūpinimą. Bombarduojami Kongo sukilėliai Kongo Demokratinės Respublikos prezidentui Laurentui Kabilai (Loranui Kabilai) ištikimos pajėgos antradienį iš oro bombardavo Kisandžanį, pranešė sekmadienį šį miestą užėmę sukilėliai. Pasak jų, per šiuos ir kitus antskrydžius žuvo šimtai žmonių, daugiausia civilių gyventojų. Sukilėlių užsienio reikalų atstovas spaudai Bizima Karaha teigė, kad ataką prieš šį šalies šiaurės rytuose esantį prekybos centrą surengė lėktuvai iš Angolos ir Zimbabvės. “Tik šį rytą Kisandžanis buvo bombarduojamas. Nebuvo jokių karinių tikslų. Visa, ką jie daro, - tai siunčia lėktuvus ir beatodairiškai mėto bombas”, - sakė atstovas “Reuters” rytiniame Gomos mieste, kuriame įsitvirtinę sukilėliai. “Vakar mūsų pozicijas nuožmiai puolė Angolos ir Zimbabvės karo lėktuvai, ir pasekmė ta, kad žuvo šimtai žmonių - daugiausia vyrų, moterų ir vaikų, gyvenančių aplinkiniuose kaimuose”, - sakė atstovas. Pasak jo, rytą naikintuvai “MiG” ir žemai skrendantys karo sraigtasparniai atnaujino nuožmius antskrydžius prieš sukilėlių fronto liniją, esančią maždaug už 50 km į pietvakarius nuo sostinės Kinšasos. “Sukilimas, kuriuo siekiama nuversti Kongo prezidentą Laurentą Kabilą, bus numalšintas per kelias dienas”, - pareiškė nacionalinės informacijos ministras po to, kai vyriausybė atmetė pasiūlymą nutraukti ugnį. Tutsių vedami sukilėliai pateko į Zimbabvės, Angolos ir Kongo ginkluotųjų pajėgų apsuptį, kurios uždarė abu koridoriaus nuo Atlanto vandenyno pakrantės iki Kongos sostinės galus. Zimbabvės ir Angolos valdžia pasiryžusi padėti kovojančiam su sukilėliais L.Kabilai. “Zimbabvės pajėgos Kongo sostinėje gerai pasiruošusios ir aprūpintos pažangia amunicija, pakankamai stiprios, kad atremtų bet kokį sukilėlių puolimą”, - sakė Zimbabvės gynybos ministras. Angolos radijas pirmadienio naktį pranešė, kad “Angolos vyriausybė” padeda mums ieškoti politinio sprendimo, kuris padarys galą šiai krizei”. Nutraukti ugnį sekmadienį siūlė Pietų Afrikos prezidentas Nelsonas Mandela. L.Kabilos bendražygis, žemės ūkio ministras Ferdinandas Mwana Nago sakė, kad sukilimas - Ruandos ir Ugandos invazija, todėl Kongo vyriausybė nesustos, kol užsienio agresoriai nepasitrauks. Teigiama, kad Ruanda remia sukilėlius - etninius tutsius ir buvusių L.Kabilos kariškių koaliciją. Prieš įsikišant Angolai, Kongo sukilėliai per trijų savaičių žygį buvo nemenkai pasistūmėję sostinės Kinšasos link. Sukilime dalyvauja didelė dalis tų, kas praėjusiais metais padėjo nuversti Zairo diktatorių Mobutu Sese Seko ir ateiti į valdžią L.Kabilai. Tada Zairas buvo pervadintas į Kongo Demokratinę Respubliką. Talibai atmetė JAV pasiūlymą derėtis Afganistano islamiškoji Talibano vyriausybė atmetė Jungtinių Valstijų bandymą inicijuoti derybas, nes praėjusią savaitę JAV surengė apšaudymą sparnuotosiomis raketomis, vakar pranešė Pakistane įsikūrusi Afganistano naujienų agentūra. Pasak JAV atstovo Islamabade, Jungtinės Valstijos norėjo užmegzti dialogą su Talibanu dėl Osamo Bin Ladeno, iš Saudo Arabijos kilusio islamo fundamentalisto, kuris yra kaltinamas terorizmu. Prieš porą dienų vyriausiasis Talibano vadas mula Mohammadas Omaras piktu tonu paliepė O. Bin Ladenui nutraukti grasinimus JAV iš Afganistano teritorijos. Tačiau naujienų agentūros “Afghan Islamic Press” (AIP) pranešimu, M. Omaras pareiškė, kad su Vašingtonu nėra apie ką kalbėtis po praėjusį ketvirtadienį JAV įvykdytų antpuolių, per kuriuos žuvo 21 žmogus. “Mes pasakėme Amerikai: “Apie ką dar galime kalbėtis? Po raketų antpuolių viskas baigta”, - agentūrai AIP pirmadienio naktį iš savo štabo Kandahare sakė M. Omaras. JAV pareigūnas Richardas Hoaglandas Islamabade teigė, kad Jungtinės Valstijos nori atnaujinti dialogą su Talibanu. “Mes labai suinteresuoti padiskutuoti su Talibanu apie O.Bin Ladeną ir kitų tarptautinių teroristų grasinimus”, - sakė R.Hoaglandas. Pasak pareigūno, JAV jau seniai palaiko ryšius tiek su talibų kovotojais, kurie kontroliuoja 90 proc. Afganistano, tiek su kitomis šalies grupuotėmis. “Per dialogą JAV ragino Talibaną gerbti tarptautines normas dėl žmogaus teisių, narkotikų ir terorizmo. Taip pat raginome uždrausti O. Bin Ladenui Afganistane planuoti, organizuoti ir vykdyti teroristinius išpuolius”, sakė R. Hoaglandas. Savo ruožtu M. Omaras reikalavo, kad JAV išmokėtų kompensaciją ir atsiprašytų dėl Afganistane ir Sudane įvykdytų antpuolių, jeigu Vašingtonui nepavyktų įrodyti teroristų veiklos šiose valstybėse. Taip pat M. Omaras paragino JAV atitraukti savo pajėgas iš Persijos įlankos, kurios dislokuotos po 1991 m. karo, ir nušalinti prezidentą Billą Clintoną, kurio “netinkami” santykiai su buvusia Baltųjų rūmų stažuotoja pakenkė JAV prestižui ir garbei.


ATOMINIAI BANDYMAI JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE TEBEVYKSTA

NIUJORKAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Agentūros Junaiteo Pres pranešimu, šiandien bandomajame poligone Nevados valstijoje JAV atliko šešioliktąjį iš eilės branduolinį sprogdinimą vasaros atominių bandymų serijoje.


Pasak vieno Tadžikistano premjero pavaduotojų, šalies politinė ir ekonominė krizė didėja. Jis taip pat pasakė, kad vadovybė dar turi galimybių stabilizuoti padėtį. Per pastaraisiais mėnesiais įvykusius buvusio prezidento šalininkų ir priešininkų susidurimus šimtai žmonių žuvo. Buvęs prezidentas R. Nabijevas praėjusį penktadienį pareiškė Reuters agentūrai, kad jį privertė atsistatydinti grasindami ginklu.


Nors posėdis ir prasidėjo nuo pareiškimų, tačiau audros nežadėjo. Deputatas A.Patackas teigė, jog ši diena labai svarbi. Vienas etapas, pavadintas „Atgimimu”, pasibaigė ir prasidėjo kitas etapas, kuris dar neturi jokio pavadinimo. Deputatas B.Genzelis perskaitė LDDP Tarybos prezidiumo pareiškimą „Dėl išpuolių ir galimų provokacijų prieš LDDP”. Po to deputatas nuo savęs dar pridėjo porą sakinių dėl vakarykštės karikatūros „Lietuvos aide”, kurioje pavaizduotas KGB, laikantis šunį - LDDP. „Valstybės laikraščiui vadovaujate jūs, Aukščiausiosios Tarybos pirmininke”, - sakė B.Genzelis. „Netiesa! Gėda!” - replikavo iš vietos V.Landsbergis… Aistros, žinoma, užvirė. Priėjęs prie mikrofono LDDP frakcijos pirmininkas A.Brazauskas pasakė, kad kolegai B.Genzeliui buvo pavesta perskaityti tik pareiškimą, o deputatas B.Genzelis nuo savęs asmeniškai tarė žodžius, kurių viešai Parlamente sakyti nederėtų. Paragino savo frakcijos ir kitus deputatus susilaikyti nuo spontaniškų, emocionalių pareiškimų. Tačiau „Lietuvos aido” karikatūros, teigė A.Brazauskas, peržengė bet kokias ribas. Po to kalbėjo AT pirmininkas V.Landsbergis. Jo nuomone, LDDP neatsiribojo nuo savo kolegos žodžių ir kaltinimų jam. Todėl, kol netars savo nuomonės Mandatų ir etikos komisija, kol neatsiribos nuo deputato B.Genzelio pareiškimo LDDP, jis negalįs būti šioje salėje. Paskui AT pirmininką išėjo iš posėdžio dauguma dešiniosios pusės deputatų. Buvo paskelbta neeilinė pertrauka. Deputatai gyvai diskutavo. Daugelio nuomone, smerktini nepagrįsti kaltinimai vieni kitiems, ir tokios karikatūros valstybės laikraštyje… Ir vis dėlto, kas gi pradėjo tą nepagrįsta kaltinimų ir šmeižtų laviną Lietuvoje? Kas išmokė klijuoti etiketes, dalinti žmones į agentus - patriotus, išdavikus, „šunaują”?.. Po pertraukos deputatas B.Genzelis nespėjo atsiprašyti, nes Mandatų ir etikos komisijos nutarimu buvo pasiūlyta jį pašalinti iš salės. Vertėtų prisiminti, kad prieš ketvertą metų B.Genzelį buvo mėginama išprašyti iš kitos auditorijos - LKP CK plenumo - už „išpuolį” prieš R.Songaila… Deputatė V.Jasukaitytė solidarizavosi su kolega B.Genzeliu ir taip pat paliko salę. Centro frakcijos vardu pareiškimą šiuo klausimu perskaitė deputatas A.Sakalas, Sąjūdžio koalicijos vardu - deputatė R.Rastauskienė. LDDP frakcijos vardu deputatas A.Brazauskas atsiribojo nuo kolegos B.Genzelio kaltinimų AT pirmininkui, nes bet kokie kaltinimai turi būti pagristi. LDDP pirmininkas taip pat paprašė V.Landsbergio, kad ir jis panagrinėtų karikatūrą vakarykščiame „Lietuvos aide”, kuri yra ne kas kita, kaip šmeižtas partijai ir frakcijai. AT Prezidiumas mažų mažiausiai turėtų įpareigoti laikraštį atsiprašyti LDDP. Posėdis pamažu grįžo į normalią vagą. Deputatas J.Tamulis supažindino kolegas su frakcijų atstovų pasitarimo rezultatais. Tarpfrakcijinė derinimo komisija Rinkimų įstatymo pakeitimo metmenis turėtų pateikti jau kitą antradienį. Buvo parengtas specialus AT deputatų pareiškimo projektas, kuriame numatoma surengti rinkimus į Aukščiausiąją Tarybą (Seimą) rugsėjo pabaigoje - lapkričio pradžioje. Deputatas K.Antanavičius pastebėjo, kad „dvišalis” susitarimas nevyko. Niekas nekvietė į konsultacijas LDDP, Lenkų frakcijų atstovų, neprisijungusių deputatų, o dabar siūlo balsuoti net neredaguojant… Dauguma deputatų AT pareiškimui pritarė. Į tribūną baigiamajam žodžiui pakilo premjeras G.Vagnorius. Jis trumpai apžvelgė Vyriausybės veiklą. Ministro pirmininko nuomone, nors Vyriausybė ir dešiniųjų, demokratinių jėgų suformuota, ji nebegali dirbti ir priversta atsistatydinti. Vakar po pietų vyko slaptas balsavimas, ar patenkinti ministro pirmininko G.Vagnoriaus pareiškimą atsistatydinti. Atidarius balsadėžę, rasti 74 deputatų biuleteniai: 59 deputatai balsavo už tai, kad būtų patenkintas premjero prašymas atsistatydinti, 12 - nepatenkintas ir 3 biuleteniai negaliojantys. Reikėjo 65 balsų už premjero pareiškimo patenkinimą. Pakartotinis - atviras - balsavimas padėties nepakeitė: už atsistatydinimą balsavo 51 deputatas, prieš - 46, susilaikė - 5 (reikėjo 54 balsų, kad ministro pirmininko pareiškimas būtų patenkintas). Taigi G.Vagnorius kol kas lieka ministru pirminink


1-jame Trakų apskr. darbo valstiečių suvažiavime buvo priimtas kreipimasis į visus žemės ūkio darbininkus, mažažemius ir vidutiniuosius Trakų apskr. darbo valstiečius. Kreipimesi tarp kita ko sakoma: „Džiaugsmo kupina visa lietuvių tauta, išvaduota iš fašistinės vergovės, ir be galo dėkinga išvaduotojai Raudonajai Armijai, broliškajai rusų tautai ir mūsų draugui Stalinui už naujai grąžintą galimumą mums statyti laisvą Tarybinę Socialistinę Lietuvos Respubliką. Okupacijos metu hitleriniai grobikai padarė be galo daug nuostolių mūsų liaudžiai ir mūsų kraštui. Trečią karo dieną Trakuose ir apskrityje, — sakoma kreipimesi, — pradėjo viešpatauti vokiškas durtuvas. Berenbek, Binc, Vit — štai nekenčiamos, prakeiktos vokiškos pavardės. Jie pas mus praktiškai įgyvendino oberbandito Hitlerio įsakymus. Apskrities teritorijoje buvo iššaudyta arba kalėjimuose užkankinta daugiau kaip 10.000 žmonių. Daugiau 3.000 žmonių prievarta išvežta į vokiškąją katorgą. Vokiškieji banditai visiškai suardė apskrities žemės ūkį. Už 2.096 darbo valstiečių buvo atimta 23.000 ha žemės, kurią 1940 — 41 m. tarybų valdžia jiems davė. Okupacijos metu hitlerininkai iš apskrities išvežė 9866 arklius, 25.621 stambų raguotį, 58.305 avis, 28.864 kiaules. Be to, mūsų apskrityje vokiečiai visiškai sudegino Fermos, Lazdėnų, Pirčiupių, Inkleriškių, Dargužių ir kt. kaimus. Kraujo trokštantieji hitleriniai banditai Pirčiupių kaime sudegino gyvus 124 nekaltus ramius gyventojus, jų tarpe 29 moteris ir 69 mažamečius vaikus“. Toliau kreipimesi pasmerkę mirčiai ir amžinai paniekai lietuvių tautos išdavikus lietuviškai vokiškuosius nacionalistus, kaip nuoširdžius hitlerininkų pagelbininkus, Trakų apskr. valstiečiai sako: „Visa liaudis su pakilimu ėmėsi garbingo darbo, kad greičiau atstatytų Vokiškųjų barbarų suardytą ūkį ir pagelbėtų Raudonajai Armijai greičiau pribaigti nepakenčiamą priešą. Mūsų apskrityje, kaip ir visoje respublikoje, per trumpą laiką atstatyti tarybinės valdžios organai, išplėtė darbą mokyklos, ligoninės ir kitos įstaigos, paleista į darbą dešimtys vietinės pramonės įmonių. Tarybų valdžia gražino valstiečiams 25.459 ha žemės, kurią buvo atėmę vokiečių kolonistai“. „Mes, darbo valstiečiai, susirinkę pirmajam Trakų apskr. valstiečių suvažiavime, kreipiamės į jus su kvietimu dar daugiau padidinti mūsų pagalbą frontui, dar daugiau duoti duonos, mėsos, daugiau miško šaliai ir Raudonajai Armijai, kad priartintume laukiamą vokiškųjų fašistų sutriuškinimo valandą ir iškeltume pergalės vėliavą Berlyne. Dar glaudžiau burtis apie tarybų valdžią ir komunistų partiją, dar daugiau dirbti atstatant žemės ūkį, fabrikus, mokyklas, ligonines, kultūrinės įstaigas. Mes kviečiame jus dar ryžtingiau valyti visą gimtąją žemę nuo vokiškojo fašizmo agentų — nuo lietuviškųjų ir lenkiškųjų nacionalistų“. Kreipimesi pažymėta, kad suvažiavimas apsvarstė ir būsimosios pavasario sėjos klausimus, kurie svarbūs ne tik patiems valstiečiams, bet ir valstybei. Suvažiavimo atstovai kreipėsi į Trakų apskr. darbo valstiečius, kad būtų išplėstas platus pasirengimas pavasario laukų darbams, kviečia laiku parengti žemės ūkio inventorių, plūgus, akėčias, parengti aukštos rūšies sėklas, trašas, laikyti geram stovyje arklius. Kreipimasis baigiamas: „Kariškai praveskime pavasario sėją ir gaukime šiais metais aukštą derlių, duokime daugiau produktu kraštui ir turėkime duonos perteklių mūsų šeimoms!“


Užsienio reikalų ministerijos spaudos ir žinių skyrius informavo, kad Europos bendrijos komisijos pareigūnas pranešė Lietuvos Respublikos misijai prie EB, jog gruodžio 21 d. Europos bendrijos valstybių užsienio reikalų ministrų posėdyje buvo ratifikuota Lietuvos Respublikos ir EEB prekybos bei komercinio ir ekonominio bendradarbiavimo sutartis, pasirašyta 1992 m. gegužės 11 d. Lietuvos Respublikos AT šią sutartį ratifikavo 1992 m. rugpjūčio mėnesį.


JUGOSLAVIJOS Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento draugo Tito ir jį lydinčių Jugoslavijos vadovaujančių valstybės veikėjų viešėjimas Tarybų Sąjungoje pavirto didinga neišardomos Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos draugystės manifestacija. Visur, kur tik pasirodo svečiai iš Jugoslavijos, liaudis juos sutinka su nuoširdžiu džiaugsmu ir šiluma, kaip brangius brolius. Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė remiasi tvirtu pagrindu, turi gilias istorines šaknis. Bendra kova prieš bendrą priešą - hitlerinius grobikus dar labiau sustiprino Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų brolybę. „Bendra musų tautų kova nuo 1941 metų iki karo prieš bendrą priešą pabaigos, - pareiškė draugas Tito Maskvoje, - rodo tą neginčijamą tiesą, kad mūsų likimai neatskiriami ir kad mes turime už ką vienas kitą vertinti bei gerbti“. Abi tautas jungia socialistinių interesų bendrumas, jų bendras atsidavimas didžiajam visanugalinčiam marksistiniam - lenininiam mokymui. Didžiulį vaidmenį stiprinant Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos bendradarbiavimą turi taip pat ta aplinkybė, kad tiek Tarybų Sąjunga, tiek ir Jugoslavija savo užsienio politika siekia taikių tikslų. Sprendžiant daugelį svarbių ir neatidėliotinų tarptautinių problemų, Jugoslavija žengia kartu su Tarybų Sąjunga, kuri nenukrypstamai įgyvendina lenininį valstybių su skirtinga socialine santvarka taikaus sambūvio principą, kuri aktyviai laikosi tarptautinio įtempimo mažinimo kurso. Su didžiu pasitenkinimu TSRS, Jugoslavijos ir visų socializmą statančių šalių tautos sutinka tą faktą, kad laikotarpis, kai TSRS ir Jugoslavijos santykiai buvo laikinai aptemdyti, liko toli praeityje. Šiandien, pasakė gamyklos „Elektrosila“ darbininkų mitinge draugas Bulganinas, Tarybų Sąjungos vyriausybės ir Jugoslavijos vyriausybės pastangomis atkurta stipri, amžina ir neišardoma Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė. Apie tą patį jaudinančiai mitinge kalbėjo ir draugas Tito: „Ir mes Jugoslavijoje, ir jūsų vadovai čia, darysime viską ir stengsimės, kad mūsų draugystė būtų amžina, kad mūsų bendradarbiavimas atneštų naudos socializmo ir komunizmo statybai“. Sunku pervertinti draugo Tito vizito į TSRS ir Tarybų Sąjungos–Jugoslavijos derybų svarbą. Jos turi didžiulę tarptautinę reikšmę, bus nepaprastai didelis indėlis į kovą už tarptautinio įtempimo likvidavimą, galingas veiksnys kovoje už taiką. Štai kodėl viso pasaulio taikingosios visuomenės dėmesys šiomis dienomis sukauptas prezidento Tito kelionei į TSRS. Štai kodėl visi nuoširdus taikos šalininkai sveikina naujus neišardomos broliškos Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystės, amžinos draugystės pasireiškimus. ŠIUO metu, kai Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų, kurios laikosi artimų pozicijų dėl daugelio tarptautinių problemų atstovai, įneša naują indėlį į taikos stprinimą, tam tikri JAV karingi sluoksniai imasi akcijų, kuriomis siekiama paaštrinti tarptautinį įtempimą. Kalbama apie naują šių sluoksnių mėginimą sužlugdyti paliaubų susitarimą Korėjoje, sukelti naują įtempimą šiame rajone. Gegužės 31 d. karinės paliaubų Korėjoje komisijos posėdyje Amerikos karinės vadovybės atstovas paskelbė, kad JAV nutarė nutraukti Pietų Korėjoje neutraliosios paliaubų stebėjimo komisijos inspekcijos grupių veiklą. Kaip tą pačią dieną perdavė agentūra Frans Pres iš Panmyndžonio, Pietų Korėjos vyriausybiniuose sluoksniuose „su pasitenkinimu sutiktas“ šis nutarimas. O praėjus keletui dienų, birželio 5 d., Pietų Korėjos prezidentas Li Syn Manas, Reuterio agentūros Seulo korespondento pranešimu, „vėl pagrasino tęsti karą ir surengti žygi į šiaurę“. Visiems yra žinoma, koks svarbus ir naudingas taikos Korėjoje palaikymo įrankis yra neutralioji paliaubų komisija, sudaryta iš Lenkijos, Čekoslovakijos, Švedijos ir Šveicarijos atstovų, ir šios komisijos inspekcijos grupės. 1953 metų liepos 27 d. sudarytame paliaubų Korėjoje susitarime numatoma, kad neutralioji komisija turi stebėti, kaip laikomasi paliaubų sąlygų, tirti visus jų pažeidimo atvejus už demilitarizuotos zonos ribų, per savo narius ir inspekcijos grupes stebėti, kaip vyksta karinio personalo, kovos lėktuvų, šarvuočių, ginklų ir šaudmenų keitimas Pietų ir Šiaurės Korėjoje, ir neleisti, kad šios operacijos prieštarautų paliaubų reikalavimus. Yra žinoma, kad Ženevos pasitarime 1954 metų vasarą JAV ir Pietų Korėjos atstovai, sukliudę priimti suderintą nutarimą dėl Korėjos klausimo taikaus sureguliavimo, remiantis vieningos nepriklausomos ir demokratinės Korėjos valstybės sudarymu, atkakliai atmetė ir visus pasiūlymus nustatyti užsienio kariuomenės išvedimo iš Korėjos terminus ir sumažinti KLDR ir Pietų Korėjos kariuomenės skaičių. Tokia JAV ir Li Syn Mano pozicija atitiko jų siekimą agresyviais tikslais didinti savo karinį potencialą Pietų Korėjos teritorijoje. Ta proga naudinga priminti, jog, informuoto Anglijos laikraščio „Sandi Taims“ liudijimu, dar praėjusių metų kovo mėnesį Vašingtonas iškėlė planą, kuriuo numatoma: „1) Padaryti galą visiems apribojimams tiekiant naują karinę aprangą, įskaitant atominį ginklą, Amerikos kariuomenei Pietų Korėjoje ir padidinti sunkiųjų ginklų bei lėktuvų tiekimą Pietų Korėjos ginkluotosioms pajėgoms; 2) paleisti paliaubų stebėjimo komisiją“. Nenuostabu, kad neutralioji paliaubų stebėjimo komisija JAV karinei vadovybei ir Seulo valdžios organams tapo „krislas akyje“, nes jie ėmė siekti sužlugdyti ir visiškai uždrausti jos veiklą. Kas neatsimena, pavyzdžiui, tokio fakto: dar 1954 metų rugpiūčio 3 d. JAV valstybės sekretorius Dalesas pareiškė, kad JAV prijaučiamai žiūri į ideją nutraukti neutraliosios komisijos darbą. Panašūs „pageidavimai“ ir reikalavimai buvo keliami ne kartą. Kodėl jie dabar atnaujinti su nauja jėga? Reikalas tas, kad šių metų balandžio 9 d. Kinijos Liaudies Respublikos vyriausybė, KLDR vyriausybės prašoma, kreipėsi į Anglijos vyriausybę ir jos asmenyje į visų šalių vyriausybes, sudariusias Korėjoje „SNO ginkluotąias pajėgas“, siūlydama sušaukti suinteresuotųjų valstybių pasitarimą apsvarstyti klausimo dėl visos užsienio kariuomenės išvedimo iš Korėjos ir dėl taikaus šalies suvienijimo. Šis pasiūlymas aiškiai išvedė iš pusiausvyros JAV karinguosius sluoksnius. Nesuinteresuoti taikiu Korėjos suvienijimu, nes tai padėtų toliau mažinti įtempimą Azijoje, šie sluoksniai ne tik ignoravo konstruktyvų ir taikingą KLR Ir KLDR vyriausybių pasiūlymą, bet tuo pačiu metu paskubėjo imtis priemonių padėčiai paaštrinti. Neatsitiktinai JAV gynybos ministro pavaduotojas Robertsonas, gegužės mėnesį atlikęs „inspekcinę kelionę po Tolimuosius Rytus, specialiai aplanke Pietų Korėją, kur praleido keletą dienų ir, agentūros Junaited Pres pranešimu, turėjo „eilę puikių pasikalbėjimų“ su Li Syn Manu. Šių ir kitų ne mažiau „puikių“ JAV atstovų pasitarimų su Seulo marionetėmis rezultatas ir buvo jų dabartinis „kontržygis“ prieš taikų KLR ir KLDR vyriausybių pasiūlymą. Neutraliosios komisijos inspekcijos grupės šio kontržygio objektu tapo visų pirma todėl, kad jos yra viena rimčiausių kliūčių vis didinamam Amerikos ginklų vežimui į Pietų Korėja apginkluoti Li Syn Mano armijai, kuri puoselėja žygio į šiaurę planus. Prieš imdamiesi savo vienašališkų veiksmų, pažeidžiančių paliaubų Korėjoje susitarimą, Vašingtonas ir Seulas pasirūpino, kad būtų sudaryta priedanga, galinti, jų nuomone, pateisinti visuomenės akyse šiuos neteisėtus veiksmus. Buvo paleistas į darbą pamėgtas metodas „Šaltojo karo“ ir politikos „iš jėgos pozicijos“ šalininkų, kurie visuomet stengiasi pasakomis apie tariamų demokratinių valstybių grėsmę pridengti savus agresyvius planus ir darbus. Buvo imta intensyviai skleisti šmeižikiškus prasimanymus, kad Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje vykstą kažkokie sustiprinti kariniai pasirengimai, kuriems sukliudyti inspekcijos grupės, girdi, pasirodžiusios bejėgės. Jau minėtasis generolas Robertsonas, grįžęs iš Korėjos, viešai pareiškė, kad „komunistų kaupiami ginklai ir aerodromų statyba Šiaurės Korėjoje kelia didelį nerimą“. Veikdamas tokia pat dvasia, Pietų Korėjos generolas Cun II Kvonas ėmė plačiai kalbėti apie kažkokį jo paties išgalvotą „nepaprastą Šiaurės Korėjos armijos skaičiaus padidinimą“. Tačiau nauja taiki iniciatyva, kurią parodė KLDR vyriausybė, gegužės 31 d. paskelbusi savo nutarimą sumažinti KLDR ginkluotųjų pajėgų skaičių 80 tūkstančių žmonių ir vėl patvirtinusi savo pasirengimą pirmoji nenaudoti savo ginkluotųjų pajėgų prieš Pietų Korėją, demaskavo šmeižikišką Vašingtone ir Seule pakelto triukšmo pobūdį. Mėginimai suversti kaltę nuo skaudančios galvos sveikajai sužlugo. Viso pasaulio visuomenė mato, kas iš tikrųjų telkia kariuomenę ir ginklus Korėjoje, kad pažeistų paliaubų susitarimą, ir kas turi pagrindo bijoti inspekcijos grupių veiklos. Yra žinoma, kad tuo momentu, kai buvo sudarytos paliaubos Korėjoje, Li Syn Mano armijoje buvo 16 divizijų, o dabar, įskaitant 10 rezervinių divizijų, jų yra 31. Tai šiomis dienomis pripažino buvės Amerikos 8-osios armijos Korėjos vadas generolas Van Flitas, kuris Honkonge pareiškė, kad Pietų Korėjos armija susideda iš 30 „gerai apginkluotų ir gerai apmokytų“ divizijų. Jis pridūrė, kad kartu su Taivanio ginkluotosiomis pajėgomis (t. y. su Can Kal-Si armija) šios divizijos sudaro didelę jėgą, „nukreiptą prieš komunizmą Azijoje“. Nesunku suprasti, kad kova „su komunizmu Azijoje“ Šiuo atveju suprantami planai ginklo jėga išplėsti lisynmanininkų režimą visai Korėjai.


Nuo to momento, kai Eizenhaueris įžengė į Prancūzijos žemę, jis galėjo įsitikinti, kokios yra nuotaikos prancūzų, kurie, nepaisydami visų draudimų, stoja prieš atominius NATO projektus, rašo laikraštis „Jumanitė-Dimans”. Eizenhaueriui atvykus į Orlį aerouostą, aerouosto darbuotojų delegacija mėgino jam įteikti protesto peticiją prieš militaristinius planus, kuriuos puoselėja Šiaurės Atlanto bloko kvėpėjai. Tačiau policijos kordonas neleido deputacijos pas prezidentą. Kaip žinoma, policijos valdžios organai griežčiausiai uždraudė šiomis dienomis visas gatvių demonstracijas ir mitingus. Buvo imtasi ir kitų „atsargumo priemonių. Tačiau priešingai visoms šioms priemonėms prezidento Eizenhauerio keliu iš aerodromo į rezidenciją Prancūzijos patriotai išplatino tūkstančius lapelių, kuriuose smerkiamas NATO ruošimasis karui. Į orą buvo paleisti balionai su šūkiais: „Nusiginklavimas”, „Tegyvuoja taika”, „Neduoti ginklų Adenaueriui” ir kt. Antikariniai šūkiai taip pat buvo parašyti ant Paryžiaus pastatų sienų ir grindinio.


Dėl Ženevos susitarimų apie Vietnamą vykdymo

Kaip jau buvo pranešta spaudoje, ryšium su dviejų Ženevos pasitarimo dėl Indokinijos Pirmininkų, kuriais, kaip yra žinoma, buvo TSRS ir Didžiosios Britanijos Užsienio Reikalų Ministrai, laišku KLR vyriausybė ir Vietnamo Demokratinės Respublikos vyriausybė pasiūlė sušaukti naują pasitarimą, kuriame būtų apsvarstytas klausimas „Dėl priemonių Ženevos susitarimams apie Vietnamą įgyvendinti“. Š. m. vasario 18 d. TSRS Užsienio Reikalų Ministerija nusiuntė Didžiosios Britanijos Ambasadai Maskvoje notą šiuo klausimu. Šioje notoje Tarybinė vyriausybė atkreipia dėmesį į tai, kad padėtis vykdant Ženevos susitarimus Vietname toliau lieka nepatenkinama. Pietų Vietnamo valdžios organai kategoriškai atsisako pradėti Ženevos susitarimų numatytas konsultacijas dėl visuotinių rinkimų surengimo Vietname 1956 metų liepos mėnesį. Į tai atkreipiamas dėmesys Tarptautinės stebėjimo ir kontrolės Vietname komisijos ketvirtajame pranešime. Tarptautinės komisijos darbas Vietname nuolat susiduria su Pietų Vietnamo valdžios organų obstrukcija. Dar daugiau, Pietų Vietnamo valdžios organai jau paskelbė, kad jie nutarė surengti separatinius rinkimus Pietų Vietnamo teritorijoje ir įgyvendinti kitas priemones, kuriomis siekiama Vietnamą suskaldyti ir, tuo būdu, sužlugdyti Ženevos susitarimus apie Vietnamą. Tarybinės vyriausybės nuomone, Ženevos susitarimų dėl Vietnamo neįvykdymas turėtų labai sunkių padarinių tiek taikai Indokinijoje, tiek ir taikai visame pasaulyje. Atsižvelgdama į Vietname susidariusios padėties rimtumą ir į tai, kad anksčiau dviejų Pirmininkų įgyvendintos priemonės tai padėčiai pagerinti nedavė teigiamų rezultatų, Tarybinė vyriausybė pritaria Kinijos Liaudies Respublikos ir Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybių nuomonei, kad tikslinga sušaukti naują pasitarimą apsvarstyti klausimui dėl priemonių Ženevos susitarimams įgyvendinti Vietname. Tarybinei vyriausybei atrodo tikslinga, kad du Pirmininkai paremtų pasiūlymą sušaukti minėtą Pasitarimą ir kreiptųsi atitinkamu laišku šiuo klausimu į šalis – Ženevos pasitarimo dėl Indokinijos dalyves ir šalis - Tarptautinių komisijų Indokinijoje narius. Atsakymo iš Didžiosios Britanijos vyriausybės dar negauta.


Pastarieji metai atnešė puikiausius laimėjimus mūsų didžiajai tarybinei Tėvynei. Sutriuškinti vokiškieji imperialistai vakaruose, priversti kapituliuoti japoniškieji imperialistai rytuose. Iš karo Tarybų Sąjunga išėjo ne susilpnėjusi, kaip to kad tikėjosi įvairaus plauko jos priešai, bet stipri ir galinga. Vieninga ir susibūrusi apie partiją ir vyriausybę yra tarybinė liaudis. Puikioji Raudonosios Armijos kova, didieji tarybinės liaudies nuopelnai visai žmonijai nepaprastai iškėlė tarptautinį Tarybų Sąjungos autoritetą. Nežinanti krizių ir nedarbo Tarybų Sąjunga drąsiai žengia į priekį. Taikos statybos ir atstatymo perspektyvos atidaro plačiausius akiračius tarybinei liaudžiai į materialinį ir kultūrinį suklestėjimą. Didžiosios Tarybų Sąjungos pergalės neša pražūtį ir galą ne tik vokiškiesiems imperialistams, bet ir lietuviškiesiems jų tarnams. Tik paskutinis neišmanėlis gali dabar nesuprasti, kad buožinių nacionalistų dienos Lietuvoje yra suskaitytos, kad nesulaikomai artinas valanda, kada šios tautos piktžolės bus išrautos su šaknimis iš Lietuvos gyvenimo. Tatai puikiai supranta ir patys nacionalistai. Kaip tik dėl to, kad jie mato savo besiartinantį galą, kaip tik dėl to, jog jie supranta, kad jie jau pasmerkti, jie šėlsta ir siunta savo bejėgiškame niršulyje. Tačiau, nepaisant viso to, mūsų tarpe dar atsiranda žmonių, kurie šį priešmirtinį tautos atmatų pasispardymą palaiko jų stiprumu, kurie parodo neryžtingumą kovoje prieš juos, o kai kur dargi traukiasi prieš juos. Reikia, deja, pripažinti, kad tokių žmonių dar esama ir kai kuriuose tarybiniuose mūsų organuose, kai kuriose mūsų įstaigose. Štai visai neseniai „Tiesos“ skaitytojas iš Ukmergės pranešė mums tokį faktą: Buožė Gaidamavičius (Bajorų kaimas, Zelvos valsčius) buržuazinėje Lietuvoje ilgus metus išnaudojo savo kaimynus, lobo iš jų kruvino prakaito. Vokiečių okupacijos metu šis siurbėlė ypatingai pakėlė galvą. Jo sūnus, kuris tarybiniais metais išbėgo į Vokietiją ir sugrįžo kartu su hitleriniais grobikais, plėšė aplinkinius gyventojus. Jis privertė veltui dirbti savo ūkyje ištisas vargingųjų darbo valstiečių šeimas. Jo bijojo visa apylinkė, nes ne vieną pražudė šis vokiečių sėbras. Vokiškuosius grobikus išvijus, iš šio engėjo buvo atimta žemė, ir jam buvo palikta tik penki ha. Jo žemė buvo išdalinta bežemiams ir mažažemiams, o namai, pastatyti ant mokyklos sklypo, nacionalizuoti, keli ha buvo atiduoti mokyklai. Atrodytų, kad vokiečių pakalikas gavo savo pelnytą atpildą. Tačiau iš esmės nėra nieko panašaus. Daugumą savo gyvulių, kurie turėjo būti nusavinti, jis išslapstė pas savo pataikūnus. Apylinkės žmones jis įbaugino savo draugų — niekšingųjų banditų — kerštu, ir mokyklos sklypas paliko ligi šiol nesėtas. Ir visų keisčiausia: Ukmergės apskrities vykdomojo komiteto švietimo skyrius moka jam nuomą už mokyklos trobesius, kurie pernai buvo nacionalizuoti ir atiduoti Bajorų pradinei mokyklai. Šie, tiesiog neįtikimi faktai yra, deja, toli gražu ne pavieniai ir gali būti laikomi būdingais. Gaidamavičius yra ne vienintelis. Dar nemaža yra mūsų kaimuose vokiškųjų pakalikų, kurie sugebėjo išsaugoti savo ekonominį pajėgumą ir kurie mūsų tarybinių organų panosėje vėl susisuko savo plėšikiškus išnaudojimo lizdus. Kuo gali būti paaiškintas šis reiškinys? Jis gali būti paaiškintas tik tuo, kad kai kurie mūsų tarybiniai organai bei partinės organizacijos ne tik nekelia darbo žmonių į kovą prieš buožinius nacionalistus ir jų pakalikus, bet traukiasi prieš juos, nusileidžia jiems, leidžia jiems ir toliau išnaudoti ir engti darbo žmones. Ne atsitiktinai vienas valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas, paklaustas, kaip elgiasi jo valsčiuje buožės, atsakė: „Šiaip taip stengiamės sugyventi su jais…” Nėra reikalo aiškinti, kokia žalinga yra tautai ir kraštui ši pataikavimo politika. Kas priglaudžia gyvatę prie savo krūtinės, tas nieko negali tikėtis iš jos, išskyrus pavojingą žaizdą. Reikia tad su visu ryžtingumu padaryti galą šiai pašlemėkiškai traukimosi politikai, kuri dar vis tebėra neišgyventa kai kuriose mūsų organizacijose. Ne trauktis reikia prieš buožinius nacionalistus, o skelbti jiems kovą, ne nusileisti ir pataikauti jiems, o griežtai vykdyti jų atžvilgiu tarybinius įstatymus, su šaknimis rauti priešus iš mūsų tarpo. LKP(b) CK VII plenumas įpareigojo visas partines ir tarybines organizacijas padaryti galą neryžtingumui kovoje prieš buržuazinius nacionalistus, sustiprinti masinį politinį darbą su tikslu mobilizuoti darbo žmones į negailestingą kova prieš pikčiausius mūsų tautos priešus — lietuviškai vokiškuosius nacionalistus. Kiekvienas partijos narys, kiekvienas tarybinis darbuotojas turi suprasti, jog ši kova yra neįmanoma be kovos prieš tuos, kurie pataikauja buožiniams nacionalistams, kas taikstosi su jais, kas leidžia jiems laužyti tarybinius įstatymus. Partinių ir tarybinių organizacijų švenčiausia pareiga su visa energija vykdyti šiuos nutarimus. Trumpiausiu laiku turi būti užbaigtas dar neišdalintos žemės, gyvulių, trobesių dalinimas, trumpiausiu laiku turi būti apvalytos nuo priešų ir jų pataikūnų mūsų įstaigos, ko greičiau turi būti nutrinti nuo žemės paviršiaus lietuviškai vokiškieji banditai. To reikalauja iš mūsų partija ir vyriausybė, to reikalauja gyvybingiausi lietuvių tautos interesai, jos šviesi ateitis.


Vokiškųjų barbarų gaujos, kardu ir ugnimi nusiaubusios okupuotuosius kraštus, kartu su materialiniais griuvėsiais atnešė ir begalinę dvasinę nykumą. Savo kruvinu batu rudoji bestija trypė viską, kas tik buvo žmoniška, kilnu. Ji stengėsi sužaloti žmonių moralę, pakirsti žmoniškumo sąvoką, milijonus okupuotųjų kraštų gyventojų paversti bejausmiais, klusniais vergais. Ir todėl, kai mes susiduriame su tvirtais charakteriais pasipriešinusiais jų skelbiamai rasinės neapykantos ideologijai, kai išgirstame nors ir suglaustai apie Jono Paulavičiaus iš Kauno A. Panemunės žygius, apie jo savotišką pasipriešinimą vokiškiesiems grobikams ir jų žmogžudiškiems įstatymams, darosi kažkaip lengviau, ramiau. Prieš mus vėl visu didumu iškyla žmogus: didingas, tvirtas, nugalintis. 1941 metais Jonas Paulavičius dirbo Kauno geležinkelių dirbtuvėse stalium. Čia jis buvo vietos komiteto narys ir pasireiškė, kaip sąmoningas, veiklus tarybinis aktyvistas. Dar kapitalistinės Lietuvos laikais Paulavičiaus namuose susitikdavo vadovaują partijos veikėjai, čia dažnai įvykdavo Kauno apskrities partijos komiteto posėdžiai. Nors jis pats ir nebuvo partijos nariu, tačiau politiškai susipratusi buvo ir jo žmona Antanina, kuri visą laiką aktyviai rėmė savo vyro kovą ir darbus. Vokiečių ordoms įsibrovus į Lietuvą, Paulavičius turėjo vengti viešumos. Visus trejus okupacijos metus jis nedirbo ir stengėsi nesirodyti viešumoje. Tačiau ir namie sėdėdamas, yra turėjo galimybių savo akimis pamatyti ir įsitikinti baisiu vokiečių žvėriškumu. 1941 m. rugpiūčio 18 dieną netoli jo namų esančiame ketvirtajame forte vokiečiai kartu su jų pakalikais sušaudė 534 Kauno intelektualus. Žudynių metu vienam nelaimingųjų pasisekė pabėgti budelių rankų ir jis pasileido tekinas Panemunės gatvėmis. Tačiau žmogžudžiai pavijo jį ir viduryje gatvės sušaudė. Visa tai matęs Paulavičius prisiekė paaukot visas jėgas nelaimingųjų gelbėjimui. Kai vokiečiai pradėjo masines konclageriuose laikomų vaikų žudynes, Paulavičius pirmą kartą pasirodė viešai ir nuėjo į darboviete, kurioje dirbo žydai. — Atneškite man vaiką, — kreipėsi jis pirmą nelaimingųjų — aš noriu jį išgelbėti. Pradžioje vieną, vėliau gal galėsiu daugiau priimti. Užkalbintasis pradžioje į šį kreipimąsi pažiūrėjo nepasitikėdamas ir įtardamas provokacija, bet Paulavičius nesiliovė: — Pasitikėkite manim. Tai grynai idealistiškas jausmas, noriu gelbėti. Jam perdavė trejų metų vaikuti, kuri Paulavičius nusinešė į savo namus. Jo kaimynė, pažinusi, kad tai žydų vaikutis, pabijojo, kad gestapui sužinojus teks ir  kaimynams nukentėti, ir pareikalavo vaiką grąžinti. Tačiau jis griežtai jai atkirto: — Jei gestapas sužinos, mane ir mano šeimą nubaus mirtimi, tačiau atėjus atsiskaitymo dienai, tu taip pat būsi atsakinga už mūsų gyvybes… Išgelbėjęs vaiką Paulavičius pradėjo rūpintis ir vaiko tėvų likimu. Jis po savo namų rūsiu iškasė dar vieną rūsį, įrengė ten guolius, stalą, sienas išmušė fanera, įvedė elektrą, jungtuką radijo aparatui. Atvyko slapstytis ir vaiko tėvai. Tačiau Paulavičius tuo nepasitenkino. Į tą pačią slėptuvę jis nuleido dar du gydytojus, du inžinierius, kuriems grėsė mirtis. — Nesirūpinkite nieku, — kalbėjo jis priglaustiesiems, — ką valgysiu aš pats, tą valgysite ir jūs. Sulauksime išvadavimo. Paulavičius, būdamas stalius, iš viso gyvenimo darbo santaupų buvo pats pasistatęs namą. Kad galėtų išmaitinti padidėjusią „šeimą“, jis namą pardavė. — Kiek vėliau Paulavičius sužinojo, kad konclageryje kankinasi jo pažįstamo panemuniečio sūnus, kurio tėvus nužudė vokiečiai. Berniukas atsitiktinai buvo išlikęs gyvas. Ilgai Paulavičius slankiojo pagal konclagerio tvoras, kol jam pavyko ir šį berniuką atgabenti savo namus. Žinodamas, kad berniukas kadaise mokėsi smuikuoti, jie lauktuvių parūpino jam smuiką. — Teišsigelbėja žmogus ir tenepražūna jo gabumai, — pareiškė jis. Atėjo 1944 m. pavasaris. Raudonoji Armija galingais smūgiais daužė vokiškąją karo mašiną ir vadavo vieną sritį po kitos. Vokiečiai pajuto, kad okupuotųjų kraštų žemė siūbuoja po jų kojomis. Jie išvystė begalinį terorą. Tūkstančiai ramių laisvę mylinčių piliečių buvo priversti slapstytis. Tada Paulavičius paruošė dar dvi slėptuves savo kieme: vieną po slėptuve nuo oro puolimų, antrą po pomidorų darželiu. Darbo sąlygos buvo nepaprastai sunkios: be fizinio darbo reikėjo dar saugoti, kad niekas nepastebėtų. Dirbo jis drauge su savo žmona, sūnum ir dukterim naktimis, prieš aušrą paslėpdamas visus darbo pėdsakus. Nuo darbo ištindavo rankos, kurias jam gydydavo jo slepiamas gydytojas. Ne veltui jis ruošėsi. Iš vokiečių nagų išspruko du panemuniečiai, kuriuos vokiečiai vedė sušaudyti. Pas Paulavičių jie rado saugią prieglaudą. Du raudonarmiečiai, patekę į vokiečių nelaisvę ir pabėgę iš belaisvių stovyklos, taip pat buvo priglausti vienoje Paulavičiaus parengtų slėptuvių. Bėgliai buvo iškankinti ir nusilpę — jis juos slaugė ir gydė. Kai Liepos 12 d. vokiečiai likvidavo Šančių stovyklą, Paulavičius stebėjo varomas grupes. Gal kam nors pasiseks pabėgti? Taip ir įvyko. Vedamieji mėgino išsisklaidyti. Vokiečiai atidengė automatų ugnį. Sąmyšyje Paulavičius pastebėjo, kad keletas jaunuolių prasmuko ir pasislėpė gretimame kieme. Paulavičius surado juos ir pakvietė pas save. Persekiojamieji iš pradžių nenorėjo jam tikėti, manydami, kad juos nori įvilioti į gestapo. Tačiau savo žmoniška kalba jis juos įtikino. Parsivedęs į namus, jis padengė stalą, pastatė pieno ir pyragaičių. Išgelbėtieji apsiverkė: jie negalėjo įsivaizduoti, kad greta tokio baisaus košmaro dar yra pasaulyje ir žmoniškumas. Po trijų savaičių Raudonoji Armija išvadavo Kauno priemiestį A. Panemunę. Paulavičius su šautuvu ant peties ir okupacijos metu išsaugota raudona vėliava rankoje pasitiko pirmuosius Raudonosios Armijos žvalgų dalinius. Ir šis ramus, kuklus, bet drąsus tarybinis patriotas prieš pat vokiečių išvijimą atliko dar vieną tokį žygi, kuris iškeltinas viešumon ir atžymėtinas. Liepos 28 d. prieš atsitraukdami vokiečiai išsprogdino užminuotą lentpiūvę Vaidoto gatvėje. Nuo sprogimo užsidegė kaimyninės trobos ir gaisras persimetė į lentpiūvės kiemą, kurioje buvo sukrauta statybinė medžiaga. Sprogdintojai laikė uždavinį atliktu ir pasišalino. Nekreipdamas dėmesio į gatvėmis tebesitraukiančias atskiras vokiečių grupes, Paulavičius susirado kibirą, pasitelkė savo žmoną ir abu griebėsi gesinti gaisrą. Jiems pavyko. Vakare kita vokiečių naikinimo brigada pastebėjo išlikusią medžiagą ir iš naujo ją padegė. Tačiau vokiečiams pasitraukus, jis su žmona dar kartą užgesino ugnį. Įžygiavusius į Kauną Raudonosios Armijos ryšininkus jis asmeniškai nuvedė prie išsaugotosios medžiagos, iš kurios greitu laiku buvo pastatyti per Nemuną du laikini tiltai, kuriais šaunioji Raudonoji Armija be vargo galėjo keltis per upę. Paulavičius galėjo didžiuotis: šiame pergalės žygyje įdėta ir jo kukli dalelytė. Jo išgelbėtieji 16 žmonių, atgavę laisvę, nesėdėjo sudėję rankas, gydytojai teikė mediciniškąją pagalbą, inžinieriai įsijungė į sugriauto krašto ūkio atstatymą, kovotojai — į kovą. Išgelbėtieji neužmiršo drg. Paulavičiaus žygių. Štai vieno laiško, kuri Paulavičius gavo iš fronto, ištrauka: „Mielas Jonai. Nežinau, kuo atsidėkosiu už išgelbėjimą iš fašistinio žvėries letenų ir už tuos rūpesčius bei gyvybės riziką, kurią Jūs su savo šeima turėjote dėl mūsų. Manau, kad mano nuoširdžiausias „ačiū“ bus mano atkakli kova su fricais ir prisidėjimas prie galutinio pasaulio išvadavimo nuo vokiškųjų žmogžudžių. Kai baigsis karas ir susitiksime, būsime geriausi draugai visam gyvenimui. Bučiuoju Jus, Jūsų žmoną ir vaikus — Fiodor Sviridonovič Gerasimenko“. Taip, tamsiosios okupacijos metu, kai aplinkui siautė plėšimai, žudynės, tautų ir rasių neapykanta, Jonas Paulavičius drąsiai ir ryžtingai nešė tikrojo žmoniškumo vėliavą iki pergalės. Susipažinus su tokiais kovotojais, tokiais tarybiniais patriotais, kaip Jonas Paulavičius, vėl pradedame didžiuotis sąvoka — žmogus, vėl sustiprėja tikėjimas, kad visą mūsų laikų baisumą, visą blogį vis dėlto nugalės — žmogus.


Vakarų Vokietijos vyriausybė priėmė VFR civilinių gyventojų darbo prievolės įstatymo projektą. Tai pirinas įstatymo projektas iš serijos nepaprastųjų įstatymų, kuriuos Bonos kabinetas ketina „pagreitintai“ pratempti bundestage. Pagal įstatymo projektą valdžia gali pašaukti darbo prievolei civilius gyventojus nuo 18 iki 65 metų vyrus ir nuo 18 iki 55 metų moteris.


Šiandien parlamento Liaudies rūmuose, pradėdamas debatus apie KLR Vyriausybės pasiūlymą nutraukti ugnį ir atitraukti kinų kariuomenę išilgai visos Indijos–Kinijos sienos linijos, Indijos ministras pirmininkas Neru užsiminė apie neutraliųjų šalių konferenciją, sušauktą Kolombe padėti taikiai sureguliuoti Indijos–Kinijos pasienio konfliktą. Jis pasakė, kad Indija didžiai vertina draugiškus konferencijos dalyvių jausmus ir jų gerą valią padėti sureguliuoti Indijos–Kinijos pasienio konfliktą. Neru vėl plačiai kalbėjo apie Indijos–Kinijos pasienio nesutarimų istoriją ir papasakojo, kaip įvykiai vystėsi per paskutinius mėnesius. Jis pranešė parlamentui apie memorandumą, kurį gruodžio 9 d. KLR užsienio reikalų ministerija perdavė Indijos ambasadai Pekine. Atsakydamas į pirmąjį šiame memorandume KLR užsienio reikalų ministerijos iškeltą klausimą, Neru priminė, kad KLR vyriausybė nutarė vienašališkai nutraukti ugnį. Mes tai priėmėme, pasakė Neru, ir savo ruožtu nepadarėme nieko, kas galėtų sutrukdyti įvykdyti šią priemonę. Dėl antrojo klausimo Neru pasakė, kad Indija yra palanki kariuomenės atitraukimui abiem šalims priimtinu bendrai suderintu pagrindu, ir pareiškė manąs, kad toks pagrindas galėtų būti ugnies nutraukimas ir atkurtas status kvo, buvęs prieš 1962 metų rugsėjo 8 d. Neru pasakė, kad KLR vyriausybė negali tikėtis, jog Indijos vyriausybė priims 1959 lapkričio 7 d. buvusią faktinės kontrolės liniją, nes ta linija „neatitinka faktų“. Jis pridūrė, kad sąlyga bet kurioms taikioms Indijos ir Kinijos konsultacijoms arba deryboms yra ta, kad Kinijos Liaudies Respublika turi priimti liniją, kuri buvo iki šių metų rugsėjo 8 d., t. y. prieš prasidedant ginkluotam konfliktui Indijos–Kinijos pasienyje. Atsakydamas į trečią klausimą, Neru pasakė, kad, prieš susitinkant oficialiems Indijos ir KLR atstovams, būtina abiem šalims susitarti, kaip interpretuoti 1959 metų lapkričio 7 d. faktinės kontrolės liniją ir 1962 metų rugsėjo 8 d. liniją, tarp kurių, pasak premjero, didelis skirtumas, Neru pateikė parlamentui apsvarstyti idėją perduoti Indijos ir KLR sienos klausimą Tarptautiniam teismui. Jis pridūrė, kad tai būtų įmanoma padaryti „atkūrus status kvo, kuris buvo prieš šių metų rugsėjo 8 d.“ Neru patvirtino, kad Indijos vyriausybė tvirtai ketina vykdyti neutralumo politiką ir nesijungti prie karinių blok


Gruodžio 14 dieną laikinai einantis Lietuvos Respublikos prezidento pareigas A. Brazauskas priėmė Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos nepaprastąjį ir įgaliotąjį ambasadorių Lietuvoje J. Nemešą. Šio užsienio šalies diplomato vizitas susijęs su jo diplomatinio darbo mūsų šalyje pabaiga. Vakar A. Brazauskas priėmė Vatikano apaštalinį nuncijų Ch.M. Garsiją. Pokalbio metu buvo aptarti Šventojo Tėvo atvykimo į Lietuvą pasirengimo klausimai.