Politinės aistros yra didžiausia kliūtis objektingai klausimui spręsti. Tinkamai klausimui spręsti kliudo ir antras dalykas – per daug didelis racionalizmas, pereinąs į paprasčiausią talmudizmą. Talmudizmas neleidžia į dalyko arba bylos esmę įsigilinti: talmudizino dėmesys telkiasi dalyko arba bylos paviršiui, geriau, juridiniuose kableliuose. Norėtumėm pastebėti dar vieną dalyką, kurs labai trukdo kartais net ir labai aiškios bylos eigą. Tas dalykas yra atvirumą, širdingumą stelbianti įtarinėjimų tendencija. Šiuos visus dalykus, ne iš dausų pagautus, bet patyrimo patiektus, reikia turėti prieš akis, kalbant apie lietuvių lenkų ginčą. Nuo pat ginčo pradžios nelojalumas buvo ir yra ne lietuvių pusėje. Lietuvai spaudą dar neatgavus, lietuviškus raštus spausdinant dar Prūsuose ir iš ten slapta į Lietuvą juos gabenant, lietuviai jau buvo lenkų skaudžiai įtarti, net apkaltinti. Lietuvai kuriant nepriklausomą valstybę, lenkai pasiskubino mus apkaltinti tada labai ne madoj santarvės akyse buvusiais bošų arba vokiečių ir bolševikų simpatikais. Nežiūrint į įvairiausius trukdymus, daugiausia iš mūsų artimiausių kaimynų pusės ėjusius, vis tiek nepriklausoma Lietuva susikūrė didžiausiomis kilniausių Lietuvos sūnų pastangomis. Per tą palyginti neilgą valstybės gyvenime laikotarpį lenkai visokiais būdais norėjo priversti Lietuvą nusileisti, norėjo Lietuvą užuolankų šuntakiais priblokšti prie Lenkijos. Jeigu Lietuvos netolimos praeities diplomatai važinėjo į Varšuvą, Briusselį, Kopenhagą, Luganą, jeigu dabartinės opozicijos žmonėse buvo pasireiškęs noras priimti Hymanso projektą, jeigu mūsiškiai nedovanotinai neapsižiūrėję buvo sutikę prašyti Ambasadorių konferencijos išvesti tarp mūsų ir lenkų sieną, einant kuria mūsų tikroji sostinė visai nepateisinamai atateko lenkams, jeigu mūsiškiai, niekeno neklausydami, sutiko pasirašyti Klaipėdos konvenciją, tai tas parodo, kad spaudimas iš lenkų pusės visados buvo labai didelis. Bet tai parodo ir kitą dalyką, būtent, kad iš mūsų buvusiųjų diplomatų pusės atsparumo arba visai nebūta, arba jo permenko tebūta. Prieš praėjusių metų gale buvusias Ženevos derybas lenkai, pastebėję dabartinės mūsų vyriausybės atsparumą ir žinodami buvusiųjų mūsų vyriausybių nuolaidumą, panorėjo geriau kalbėti su buvusiųjų Lietuvos koalicinių vyriausybių atstovais, negu su prof. Voldemaru. Ypatingu būdu supuolęs spaudimas iš lauko ir iš vidaus – štai tas faktas, kurs nesunku buvo pastebėti net ne diplomatui ir ne politikui prieš praėjusių metų lapkričio 26 dieną. Kai kurių mūsiškių viešai spaudoj pareikšti karšti norai, coût que coût sudaryti plačiosios koalicijos vyriausybę; vieši ir nepaslėpti mūsiškių koalicininkų troškimai nuvažiuoti į Ženevą ir atsiimti dabartinės mūsų vyriausybės prieš lenkus įteiktą skundą – štai nepaprastas mūsiškių nuolaidumas, lenkų jau nuo dvidešimtų metu išmėgintas. Su buvusiomis vyriausybėmis mes susikalbėsim! Štai šūkis: kurs buvo lenkų paleistas prieš praėjusių metų Ženevos derybas. Bet... buvusiosios vyriausybės tada nebegrįžo ir lenkams susikalbėti buvo kur kas sunkiau, negu kad jie manė. Reikėjo pasižadėti, kad iš Vilniaus srities lenkų išguiti be mažiausio reikalo lietuviai turės būti atgal įsileisti. Reikėjo pasižadėti, kad Plečkaičio Lydoj laikoma armija bus likviduota; kad klastingas Varniuose nesamų lenkų mokytojų skundas bus ištirtas. Tai visa lenkų Ženevoj pasižadėta. O kas ištesėta? Tiesa, iš Vilniaus išguitiems lietuviams neva buvo leista grįžti atgal. Bet nesamas Varnių koncentracijos stovykloj lenkų mokytojų skundas nebuvo norimas ištirti. Matyt, jis nepatogu buvo lenkams tirti. Dar blogiau: pažadėti Plečkaičio legionai iki šiol dar nepanaikinti. Vadinasi, pas lenkus dar ir dabar ta pati tendencija, kaip kad ir anksčiau: pasirašė Suvalkų sutartį, bet tuoj ją patys ir sulaužė. Ženevoje pasižadėjo Plečkaičio armiją panaikinti, bet jos nepanaikino. Pažadėti ir neištesėti – labai nekoks dalykas. Toks nepageidaujamas dalykas prie liudininkų konstatuojamas – labai nemalonu girdėti. Ar tik ne dėl šios priežasties lenkai tiek kratėsi, tiek nenorėjo, kad lietuvių lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas. Lenkų nenaudai susidėjus konjunktūrai įsileisti Tautų Sąjungos atstovą – tikrai nepatogu. Visi tai gerai supranta. Bet noras šiuos aiškius, visiems suprantamus dalykus užmaskuoti, arba net kitus kaltinti – daugiau negu ne džentelmeniška. Ir tokį nedžentelmėnišką kelią noriai renkasi lenkai. Pilsudskiui labai artimas laikraštis: „Gazeta Warszawska“ (5. III. 1928) nedviprasmiškai rašo: Lietuvos noras, kad lietuvių - lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas, yra noras lietuvių lenkų klausimą sujungti su Tautų Sąjunga. Nurodytas lenkų laikraštis nesidrovi iškelti net motyvą, dėl kurio lietuviams yra pageidaujamas lietuvių lenkų derybose Tautų Sąjungos atstovas. Tas motyvas yra štai koks: Tautų Sąjungoj yra vokiečiai. O be vokiečių Ženeva net žingsnio žengti negali. Šiam Pilsudskiui labai artimos lenkų spaudos nušvietime vokiečių vaidmuo Tautų Sąjungoj labai teigiamas, net dominuojantis. Bet už tad buvusios santarvės vaidmuo – labai neigiamas: ji be vokiečių net žingsnio žengti negali Lietuvos klausimu. Tiesa, lenkai lietuvių lenkų ginčą kitaip spręstų, jeigu tik būtų palankesnė tarptautinė padėtis. Tarptautinei padėčiai esant lenkams nepalankiai, tenka kaltinti vokiečius, kur lietuviai būk iešką paspirties ir kurie būk lietuvius savo pečiais užstoti nori. Kai lietuvių lenkų byloj tokį Lietuvai palankų vaidmenį vaidina vokiečiai, tai, rodos, su lietuviais nebereiktų ne kalbėti. Tada beliktų susitarti tik su vokiečiais. Tai lenkai labai gerai supranta. Jie ir norėtų kalbėtis nebe su lietuviais, o su vokiečiais. Bet visa nelaimė, kad vokiečiai užsiprašė tokią lupikišką kainą, kad sveiko proto žmogus jos jokiu būdu negali užmokėti. O ko gi vokiečiai norėtų? Kokia kaina jie Lietuvos klausimu sutiktų nusileisti? Kada jie galėtų būti lenkams palankesni? Pirmiausiai vokiečiai norėjo pajūrio. O dabar už tai, kad lenkai galėtų medžius plukdyti Nemunu, kad galėtų susisiekti su Kaunu, vokiečiai reikalauja... Pareinio. Trumpai: vokiečiai norėtų užsitikrinti iš prancūzų pusės, kad galėtų eiti savo naturalinė linkmė, jau ne nuo šiandien šiaip pavadinta: Drang nach Osten. Vokiečiai, užsitikrinę iš prancūzų, arba, geriau, iš santarvininkų pusės, pradėtų ryti (taip ir parašyta) austrus, čekus ir lenkus su lietuviais, arba net visą lenkų Pabaltės bloką. Kai vokiečių sąlygos tokios sunkios, tai aišku, kad su lietuviais nelengva bus susikalbėti. Bet iš viso, kas pasakyta, neina išvada, kad lietuvių lenkų derybų visai neturėtų būti. Jos turi būti jau vien dėl to, kad jų reikalavo vakarų valstybės, kurios dar praėjusį rudenį savo lenkams nepalankiais Latvijoje ir Lietuvoje žygiais Lenkijoj sudarė krizę. Kokių galima laukti rezultatų iš lietuvių lenkų derybų, kada jos yra pradedamos tik dėl to, kad santarvės valstybės lenkus verčia derėtis, ir kada lenkams dėl perdaug didelio užprašymo nesiseka susikalbėti su vokiečiais? O gal Pilsudskiui artimos lenkų spaudos reveliacijos dėl perdidelio vokiečių užsiprašymo yra nepamatuotas dalykas? Vertėtų atvirai pasisakyti tiems, su kuriais lenkams nepavyko susikalbėti dėl perdidelio jų užprašymo.


„Deutsche Tageszeitung“ rašo, kad Varšuvoj, prezidentui Moscickiui pirmininkaujant, įvyko pasitarimas dėl vadinamos Vakarų programos. Šita Vakarų programa turės sudaryti atsakymą į vokiečių Rytų programą. Jos tikslas — sustiprinti Pamario lenkus. Pasitarime dalyvavo apie 90 lenkų dvarininkų, pramonės sferų, bankininkų, prekybininkų, ir Pamario amatininkų atstovų. Konferencijoj dalyvavo taip pat visi suinteresuoti ministeriai ir viceministeriai. Konferencijoj buvo padaryta visa eilė pranešimų, kuriuose buvo nušviestas Pamariui gresiąs pavojus. Kai kurie konferencijos nariai pareikalavo aštrių priemonių prieš Pamario vokiečius. Konferencijoj buvo pareikalauta, kad tuoj būtų sudaryta skubi programa Pamario lenkams sustiprinti.


Įtakingi sluoksniai Jungtinėse Valstijose toliau kursto provokacinę kampaniją prieš Kubą ryšium su Kubos vyriausybės priemonėmis šalies gynybiniam pajėgumui stiprinti. Šiandien respublikonų vadovybė senate ir atstovų rūmuose, praneša agentūros AP korespondentas iš Vašingtono, paragino JAV kongresą priimti rezoliuciją, kuri įgaliotų prezidentą Kenedį, reikalui esant, panaudoti Amerikos kariuomenę prieš Kubos gynybines priemone


Didelė lietuvių emigrantų dalis vyksta Argentinon. Čia jie dažniausiai įsigija ūkius arba dirba fabrikuose. Paskutiniai 1928 ir 1929 m. Argentinai susibalansavo su žymiais nuostoliais. Šalies eksportas 1929 m. buvo 143 mil. pezų mažesnis, negu 1928 m., importas gi 660 mil. pezų didesnis. Eilė fabrikų dėl užsakymų stokos turėjo užsidaryti ir daugybė darbininkų neteko darbo. Žemės ūkyje vaizdas dar blogesnis. 1929 m. Argentinos gyvulių prieauglis buvo pusiau mažesnis, negu 1928 m. Ūkininkai dėl blogo derliaus sustabdė užsakymus fabrikams. Dabar daug darbininkų tikisi gauti darbo prie statybos ir gatvių platinimo, nes šiam tikslui Buenos Aires miesto valdyba užtraukė 30 mil. pezų vidaus paskolą. Nuo vasario mėn. pradžios Argentinoje prasidėjo lauko darbai, kur daugiausia dirba lietuvių. Šiaurinėje Santa Fe provincijos dalyje jau vasario mėn. prasidėjo kukurūzų laužymo sezonas. Kovo mėn. panašūs darbai prasideda Buenos Aires ir k. provincijose. Daugiausia lietuvių dirba Santa Fe provincijoje, nes čia didžiausi kukurūzų plotai ir geriausiai apmokami darbininkai. Vidutiniai darbininkui mokama už maišą prilaužytų kukurūzų 60 — 70 Arg. centų. Įgudę kukurūzų laužytojai per dieną prilaužo 10 — 12 maišų. Pastebima, kad vietiniai lietuviai daugiausia kelias dirbti į ūkius, nes čia geriau apmokama ir pastovesnis darbas. Argentinos lietuviai leidžia savo du laikraščius: „Argentinos Lietuvių Balsą ir „Argentinos Naujienas“. „Argentinos Lietuvių Balsas“ — bepartyvis; „Argentinos Naujienos“ — kairiųjų pakraipos.


Lietuvos LKJS CK sekretorius drg. Macevičius savo kalboje II respublikiniame komjaunimo aktyvo susirinkime š. m. rugsėjo 1 ir 2 d. d. trumpai paminėjo komjaunimo organizacijų darbo atsiekimus. Plačiau jis sustojo ties komjaunimo darbo trūkumais. Drg. Macevičius nurodė, kad komjaunimo organizacijos, nežiūrint nuveikto didelio darbo, dar nepakankamai įsijungė į kovą su lietuviškai vokiškaisiais nacionalistais, kad dar silpnai dirbama kaimo jaunimo, ypač žemės ūkio darbininkų tarpe, kad nepatenkinamas yra komjaunimo eilių augimas. Jis išnagrinėjo šiuos darbo trūkumus ir nurodė jų priežastis: silpnas vadovaujančiųjų organų darbas, žemas komjaunuolių politinio išsilavinimo lygis, silpnas vadovavimas pirminėms komjaunimo organizacijoms ypač kaime ir, kas svarbiausia, nepakankamai glaudūs ryšiai su plačiomis jaunimo masėmis. Drg. Macevičius maža kalbėjo apie atsiekimus ne todėl, kad jų komjaunimas neturi. Drg. Macevičius kalbėjo apie trūkumus tam, kad juos iškėlęs ir išnagrinėjęs surastų būdą tiems trūkumams kuo greičiausiai pašalinti. Tačiau tolimesnės aktyvo susirinkimo diskusijos parodė, kad ne visi aktyvo dalyviai tai supranta. LLKJS Kėdainių apskrities kamiteto sekretorius drg. Martišauskas papasakojo, kad komjaunuoliai agitatoriai tik derliaus nuėmimo metu pravedė 45 susirinkimus, kurie apėmė 3500 valstiečiu, kad komjaunuoliai pravedė 28 darbo talkas ir padėjo 35 raudonarmiečių šeimoms ir 6 tarybiniams ūkiams nuimti derlių ir t. t. Visa tai gerai. Tačiau drg. Martišauskas, pasakodamas apie gerą darbo patyrimą, davė tik skaičius ir plačiau neapibūdino komjaunuolio agitatoriaus darbo, iš kurio kiti galėtų pasimokyti, ir tik pabaigoje priminė rimčiausią trūkumą, kad iš 28 apskrities pirminių komjaunimo organizacijų nei vienos nėra kaimo apylinkėje. Kodėl? Kokia priežastis? Štai apie ką turėjo visų pirma kalbėti drg. Martišauskas, tačiau to jis nepadarė. Lygiai taip pat kalbėjo ir LLKJS Utenos apskrities komiteto sekretorius drg. L Bakutis jis tik tarp kitko paminėjo apie neleistiną budrumo stoką Utenos komjaunimo organizacijoje, kai net į komjaunimo aparatą buvo įsibrovę liaudies priešai. Žinoma, jie dabar išaiškinti. Bet dėl to nusiraminti nereikėtų. Iš to pavyzdžio reikia nuolat mokyti komjaunuolius ir saugoti juos nuo panašių faktų pasikartojimo. Tokių kalbų aktyvo susirinkime buvo ir daugiau. Ir tik po keletos pastabų iš vadovaujančių draugų pusės komjaunuoliai suprato, koks aktyvo susirinkimo tikslas ir antrą dieną LLKJS Šiaulių apskrities komiteto sekretorius drg. Bučas, LLKJS Klaipėdos apskrities komiteto sekretorė drg. Juozapavičienė, Mažeikių apskrities komiteto sekretorė drg. Kondratienė ir kt. jau stengėsi išnagrinėti savo darbo trūkumus. ILKJS CK sekretorė drg. Mišakova savo kalboje pasveikino Lietuvos komjaunuolius kitų respublikų komjaunimo vardu. Ji paaiškino, kad šis aktyvo susirinkimas buvo sušauktas todėl, kad nežiūrint pasisekimų, Lietuvos TSR komjaunimo darbe yra dar daug trūkumų, kuriuos reikia pašalinti. Darbo jaunimas dabar suaktyvėjo, o mūsų komjaunimo organizacijos nevisuomet spėja išnaudoti šias nuotaikas ir stoti kaimo jaunimo priešakyje. — Reikia drąsiai eiti į kaimą ir kurti komjaunimo organizacijas apylinkėse, — pareiškė drg. Mišakova. — Reikia kelti komjaunuolių politinį lygį ir nuolat mokytis; mokytis ne tik iš knygų, bet ir iš paties gyvenimo, iš gerų ir blogų darbo pavyzdžių. Kalbėjęs aktyvo susirinkime LKP(b) CK sekretorius drg. A. Sniečkus nurodė, kad daugelio komjaunuolių kalbose nebuvo pakankamos savikritikos. — Mes metus pragyvenome. Žinoma, ir partija, ir tarybiniai organai, ir komjaunimas per tą laiką daug nuveikė. Tačiau klasinio priešo mes dar visiškai neįveikėme. Todėl šiandien turime visą dėmesį nukreipti į kovą su lietuviškaisiais buožiniais nacionalistais. Reikia pakelti komjaunimo kovingumą, kad jis tikrai taptų priešakiniu Lietuvos jaunimo būriu ir vestų paskui save darbo jaunimo nares. Partinės organizacijos komjaunimui visokeriopai padės, — pareiškė baigdamas drg. Sniečkus. Respublikinis Lietuvos TSR komjaunimo aktyvo susirinkimas priėmė išsamią rezoliuciją, kuri iškelia eilę komjaunimo darbo trūkumų ir nužymi kelius jiems pašalinti. Šią rezoliuciją dabar svarstys visos Lietuvos TSR komjaunimo organizacijos. Vadovaujantieji apskrities komjaunimo darbuotojai, pasimokydami iš respublikinio aktyvo pravedimo pavyzdžio, turi pasekti, kad šie susirinkimai praeitų gyvai, bolševikinės savikritikos dvasia ir tikrai prisidėtų prie viso komjaunimo darbo pagerinimo.


Vakar Seimo posėdis prasidėjo pareiškimų liūtimi. O dar prieš juos Aukščiausiojo Teismo pirmininkas M. Lošys priėmė iškilmingą priesaiką iš Seimo nario A. Rudžio, kuris nedalyvavo lapkričio 25 d. posėdyje. Beje, po priesaikos jis perskaitė pirmąjį pareiškimą. Socialdemokratų frakcija pasmerkė paskutiniame Aukščiausiosios Tarybos posėdyje priimtą nutarimą dėl deputatų ir Vyriausybės narių socialinių garantijų. LSDP pasiūlė priimti protokolinį nutarimą - sustabdyti pinigų išmokas ir dar kartą apsvarstyti garantijas, atsižvelgiant į socialinį teisingumą. Panašias mintis pareiškė ir Seimo narys L. Milčius, perskaitęs Tautininkų sąjungos pareiškimą, kuriame irgi prašoma atšaukti tokį nutarimą. Kitą pareiškimą perskaitė LDDP frakcijos pirmininkas J. Karosas (pareiškimas spausdinamas). Šis klausimas įtrauktas į savaitės darbų programą. Įkurta dar viena - Lenkų frakcija. Ją sudaro 4 nariai. To, žinoma, per maža frakcijai, bet padaryta išimtis - Lenkų frakcija bus įregistruota. Seimo narys A. Račas perskaitė Bundestago parlamentinės grupės laišką, kuriame jos pirmininkas pasveikino naująjį Seimą ir pakvietė bendradarbiauti. A. Račas pasiūlė Seime įkurti Lietuvos ir Vokietijos parlamentinę grupę. Seimo narys A. Katkus perskaitė Kauno darbininkų sąjungos ir Sąjūdžio atstovų kreipimąsi dėl elektros ir dujų kainų kėlimo ir pasiūlė įpareigoti Vyriausybę bei Energetikos ministeriją peržiūrėti kainas ir nustatyti pagrįstus mokesčius. Šį klausimą patikslino Krikščionių demokratų frakcijos vadovas P. Katilius, pasakęs, kad jie parengė įstatymo projektą, siūlė įtraukti į darbotvarkę. Po to Seimo nariai ilgokai svarstė darbotvarkę. Ir savaitės, ir antradienio darbų programose dešinieji deputatai aptiko netiksliai suformuluotų klausimų. Mat negalima tik nutarimu priimti klausimo „Dėl Valstybės gynybos tarybos”. Tam reikia įstatymo. Kaip ir dėl Seimo komitetų. Laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č. Juršėnas sakė pataisysiąs šias klaidas, bet jas derėjo patikslinti dar išvakarėse įvykusiuose pasitarimuose, kuriuose dalyvavo visų frakcijų atstovai. Į savaitės darbotvarkę įtraukti dar keli klausimai: dėl opozicijos vietos Seime; dėl deputatų ir Vyriausybės narių socialinių garantijų pakeitimo; dėl Komisijos KGB veiklai ištirti, dvi rezoliucijos žemės ūkio klausimais. Pradėtas svarstyti Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimų įstatymo projektas, bet netrukus jis atidėtas. Padaryta pertrauka ir svarstant Seimo komitetų klausimą. Jų pagal projektą turėtų būti 11. Po pietų deputatai šį klausimą svarstė toliau. Žibalo į ugnį įpylė Seimo narys A. Endriukaitis, pasakęs, kad salėje sėdi legenda tapęs agentas „Kliugeris”. Jis retoriškai klausė, ar gali žmogus, kaltinamas šnipinėjimu, dalyvauti Seimo darbe, ir pakvietė balsuoti. Pagaliau išmušė penktosios Vyriausybės valanda. Laikinai einantis Prezidento pareigas A. Brazauskas perskaitė dekretą dėl ministro pirmininko kandidatūros. Jis pateikė svarstyti ketvirtosios Vyriausybės vicepremjero B. Lubio kandidatūrą. B. Lubys išdėstė savo programines nuostatas aktualiausiais klausimais ir atsakė į daugybę klausimų. Vakar pretendentas į premjerus susitiko su frakcijų atstovais. Šiandien prieš pietus B. Lubys susitiks su „Tėvynės santaros”, kurią sudaro trys frakcijos, deputatais, o po pietų įvyksiančiame posėdyje bus balsuojama dėl naujojo premjero kandidatūros. Po pietų A. Endriukaitis dar kartą iškėlė „Kliugerio” problemą ir pareikalavo balsuoti. Č. Juršėnas perskaitė Konstitucijos graipsnį, įtvirtinantį nekaltumo prezumpciją. Seimas toliau svarstė Seimo komitetų klausimą. Po diskusijų nutarta įsteigti Agrarinį, Biudžeto ir finansų, Ekonomikos komitetus. LDDP frakcija skubesne tvarka pasiūlė toliau nagrinėti Prezidento rinkimų įstatymo projektą. Kilo didelė diskusija dėl šio įstatymo projekto. Pagal Konstituciją jį priimti Seimas privalo per 10 dienų, tačiau dešinioji pusė aktyviai siekė tai užvilkinti. Dėl skubesnės tvarkos buvo balsuojama. Rankų miškas pakilo kairėje pusėje ir centre. Balsavo prieš arba susilaikė dešinieji. Tačiau 82 balsų persvara šio įstatymo projektas bus priimamas skubesne tvarka. Kuluaruose sklando kalbos: Seimo dauguma sieks, kad Prezidento rinkimai įvyktų 1993 m. sausio mėnesį, o „Tėvynės santara” pasisako, kad prezidentas būtų renkamas balandžio mėnesį.


Vakar Bulgarijos Komunistų partijos Centro komitetas, Bulgarijos Liaudies Respublikos Liaudies susirinkimo prezidiumas ir Ministrų taryba surengė didelį priėmimą bulgarų tautos nacionalinės šventės – laisvės dienos proga. Priėmime dalyvavo Bulgarijos Komunistų partijos Centro komiteto pirmasis sekretorius Todoras Živkovas, Liaudies susirinkimo prezidiumo pirmininkas Dimitras Ganevas, Bulgarijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas Antonas Jugovas ir kiti partijos bei Bulgarijos vyriausybės vadovai. Priėmime pasakė sveikinimo kalbą dalyvių nuoširdžiai sutiktas TSKP partinių darbuotojų delegacijos vadovas, TSKP CK Prezidiumo narys, TSKP CK Biuro Rusijos Federacijai pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kirilenk


Kaune šarvuočių rinktinėje V.27 d. sugauto lenkų šnipo Jurgio Bartniko charakteringa istorija Turgis Bartnikas yra suktas silpnavalis žmogelis. Padaręs Lietuvoje visa eilę įvairių suktybių. Tada rimtai pabūgęs patekti į policijos rankas. O pasislėpti nuo mūsų policijos — nelengva. Tad pereito mėn. (š. m. gegužės) pradžioje drauge su savo žmona Brone Sadonyte-Bartnikiene spruko pas lenkus. Per administracijos liniją išvedė juos už 10 dolerių kažkoks Kazlauskas Tonas. Patekę pas lenkus, taip pat ne bet kur tuojau pasidėsi. Bartnikas pasisakė lenkams, esąs pabėgęs iš Lietuvos kariuomenės. Manė, kad lenkai bus dėkingi už tai ir, mažiausiai, bent paliks ramiai gyventi pas juos. Lenkai tačiau supažindinę jį su savo VI-ja brigada . Vilniuje — lenkų karo špijonažo dalimi. Ten Bartniką pagąsdinę, esą, grąžinsią atgal į Lietuvą. Žmogelis nejuokais išsigandęs. Tada lenkų VI-os brigados kažkoks poručnikas pasiūlęs Bartnikui, palikus žmoną lenkų pusėje, vykti į mūsų pusę ir atgabenti Lietuvos šaulių fotografijas iš Žiežmarių ir Jėzno apylinkių. Bartnikas, sutikęs. Atvykęs slaptai šiapus administracijos linijos, Bartnikas pats tų fotografijų pasirūpinti bijojęs. Pasislėpęs pas savo uošvį Petrą Sadonį Bundziškio vienkiemy (Žiežmarių valsč.), jis prikalbinęs savo žmonos seserį Anelę ir Jadvygą Sadonytes nuvykti į Žiežmarius parūpinti sakytų fotografijų. Joms jisai pasakęs, kad tos fotografijos reikalingos lenkų VI-os brigados poručnikui Vilniuje. Beje, tasai lenkų VI-os brigados poručnikas Vilniuje buvęs jam liepęs, grįžtant su fotografijomis, atgabenti dar į Vilnių kokią moterį, kuri galėtų būti lenkams nuolatiniu kurjeriu slaptam susisiekimui per administracijos liniją. Bartnikui pavykę tam tikslui prikalbinti Jadvygą Sadonytę. Šiai Bartnikas liepęs palaukti jo Žiežmariuose, iš kur turėjęs ją pasiimti drauge į Vilnių. Žiežmariuos A. ir J. Sadonytės parūpinusios keletą šaulių grupių fotografijų. Jadvyga tada pasilikus Žiežmariuose Bartniko laukti, o Anelė parnešusi tas fotografijas namon ir įteikusi jas Bartnikui. Drauge su J. Sadonyte ir su sakytomis fotografijomis Bartnikui pavykę sugrįžti į Vilnių pas jį siuntusį lenkų VI-os brigados poručniką. Poručnikas tačiau buvęs nepatenkintas. Pareiškęs, girdi, ir fotografijos esančios nevertingos ir atvestoji Sadonytė niekam netinkanti… Išpeikęs, poručnikas ir vėl pagąsdinęs Bartniką grąžinti oficijaliai lietuviams. Bartnikas maldavęs pasigailėti. Poručnikas tada pastatęs Bartnikui sąlygą nuvykti dar kartą slaptai į mūsų pusę, susipažinti su mūsų karininkais ir atgabenti slaptų žinių apie mūsų kariuomenę. Bartnikui sutikus, šis gavęs iš poručniko ir 19 dolerių šiai kelionei. Vedinas atgal nepriimta savo švogerka Bartnikas vėl slaptai patekęs mūsų pusėn. Jadvyga Sadonytė — namon pas tėvus, o Jurgis Bartnikas šį kartą — net tiesiog į Kauną. Čia jis iš seniau pažinojęs vieną šarvuočių rinktinės puskarininkį. Pasistengęs su tuo puskarininkiu susitikti. Gana ilgai pasikalbėję apie šį, apie tą. Galop Bartnikas paguodęs jį, girdi, sunki esanti puskarininkio dalia — nuolat pinigų stingą ir todėl esą sunku gyventi. O čia, girdi, jei tas puskarininkis suteiktų jam tam tikras žinias apie savo dalį ir bendrai apie kariuomenę, tai galėtų gauti už jas tam tikrą atlyginimą, girdi, galėtų lengvai pinigo pasidaryti… Puskarininkis, supratęs, kad turi reikalą su šnipu, ir norėdamas daugiau iš jo išgauti, neva pritarė jam ir klausinėjo, kurios, būtent, žinios apie kariuomenę jam reikalingos. Išsiklausinėjo, pažadėjo susitikti rytoj, atsisveikino ir nuėjo neva gulti. Užuot ėjęs gulti, sąžiningas karys tačiau pirmiausia pranešė viską savo kuopos vadui. Savo vado atitinkamai pamokytas, rytojaus dieną — V. 27 d. puskarininkis, susitikęs vėl su Bartniku, papasakojo Bartnikui kai ką, kuris tatai užsirašė ir davė net portfelį su įsakymais kariuomenei ir šarvuočių rinktinei. Šnipas, žinoma, labai nudžiugo, bet neilgai jo tesidžiaugta; ten pat šarvuočių rinktinėje tuojau buvo ir sulaikytas. Per asmens kratą pas sulaikytą Jurgi Bartniką buvo dar rasti įvairių Lietuvos karininkų ir šarvuočių rinktinės sudėties sąrašai. Vėliau kvočiamas, Bartnikas pasipasakojo kriminalinei policijai visą šią istoriją apie savo patekimą pas lenkus ir apie savo žygius patarnauti lenkų VI-tai brigadai. Dabar šio lenkų šnipo laukia teismas ir nusipelnyta bausmė. Pagal jo paties duotus policijai parodymus, drauge su juo pateko į teisingumo rankas ir abi jo švogerkos — Anelė ir Jadvyga Sadonytės ir jo vadas per administracijos liniją – Jonas Kazlauskas.


Brazilijoje vykstančioje JTO aplinkos apsaugos ir ekonomikos plėtojimo konferencijoje visų dvylikos Europos Bendrijos šalių atstovai patikino pasirašysią dvi svarbiausias forumo sutartis. Tai dokumentai dėl atmosferos teršimo apribojimo ir dėl retųjų gyvūnų bei augalų apsaugos. Pasak BBC, JAV - vienintelė iš turtingųjų konferencijos valstybių - atsisakė pasirašyti pastarąją sutartį. Ji, Vašingtono atstovų nuomone, leisianti besivystančioms šalims spręsti, kiek lėšų didžiosios valstybės turinčios skirti faunos ir floros apsauga


Su didžiausiu entuziazmu tarybų liaudis sutiko istorinius TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakus dėl suteikimo draugui Stalinui Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo ir dėl jo apdovanojimo 2-ju Pergalės ordinu. Vakar Vyriausiajam visų TSRS ginkluotųjų pajėgų vadui draugui Stalinui buvo suteiktas aukščiausiasis mūsų šalies karinis laipsnis — Tarybų Sąjungos Generalisimus — už įžymius nuopelnus Tėvynei vadovaujant visoms valstybės ginkluotosioms pajėgoms karo metu. Dabar jau visi pripažįsta, kad tik Spalio socialistinės revoliucijos dėka, didžiausių socialistinių pertvarkynių dėka, Rusija šiame kare galėjo išstoti kaip svarbiausioji, lemiamoji jėga, sutriuškinusi ir sunaikinusi Vokietijos karinę mašiną. Dėkingoji žmonija nusilenkia tarybų liaudies didvyriškumui ir narsumui, liaudies, sudėjusios ant pergalės aukuro neapskaičiuojamas aukas, atlikusios kovoje prieš pikčiausiąjį laisvę mylinčiųjų tautų priešą pavyzdžio neturinčius žygius. Vienas vardas su pagarba ištariamas dabar visomis pasaulio kalbomis, vardas žmogaus, vadovavusio šiai nuostabiai, didvyriškumo kupinai milijonų tarybinių žmonių kovai. Tai vardas vado, nukreipusio tą galingą kūrybinį darbą, kuris per tris staliniškuosius penkmečius visiškai pertvarkė ir padarė nenugalimą mūsų šalį, vardas vado, sujungusio savyje išmintį ir drąsą, tikslų mokslinį apskaičiavimą ir begalinį narsumą, įkūnijusio savyje liaudies — didvyrio, liaudies — išvaduotojo bruožus. Šis vardas — STALINAS. Dar ilgai prieš paskutinį karą, prieš vokiškiesiems imperialistams užpuolus TSRS, draugas Stalinas numatė įvykių eigą. Jis ruošė mūsų liaudį tarybinei Tėvynei apginti, ugdė ir puoselėjo Raudonąją Armiją, vadovavo sukūrimui mūsų galingosios pramonės, davusios karo metu viską, kas buvo reikalinga priešui sutriuškinti. Jis nukreipė valstiečius kolektyvinių ūkių keliu, kuris išgelbėjo armiją ir šalį nuo bado, nuo žaliavos trūkumo. Ilgą laiką prieš karą Stalinas auklėjo tarybinius žmones pasiaukojančio tarnavimo Tėvynei dvasia, nesuardomos mūsų šalies tautų draugystės dvasia, auklėjo juose didvyriškumą ir bebaimiškumą, tvirtumą ir drąsą. Prieš keturius metus, sunkiausiomis mūsų Tėvynei dienomis, kada sužvėrėjusios vokiškųjų grobikų gaujos, apsiginklavusios didžiuliu karo technikos kiekiu, klastingai ir niekšiškai įsiveržė į tarybinę žemę, mirties pavojus pakibo ties mūsų Tėvyne, ties visomis laisvę mylinčiomis tautomis. Tomis grėsmingomis, rūsčiomis dienomis pasigirdo ramus, kupinas pasitikėjimo mūsų didvyriškosios liaudies didvyriškojo vado balsas. Draugas Stalinas, genialiai numatydamas įvykius, nurodė, kad įžūlus ir niekšiškas priešas, užpuolęs mūsų šventąją žemę, bus sutriuškintas. Jis nurodė visai liaudžiai kelią į pergalę, įkvėpė didžiausią pasitikėjimą mūsų teisaus reikalo triumfu. Jis ragino kiekvieną tarybinį žmogų įtempti visas pastangas vardan pergalės, pakėlė kovai su priešu milžiniškas mūsų socialistinės valstybės jėgas. Sunkiosiomis karo dienomis liaudies vadas ir mokytojas, genialusis strategas, pasiėmė visą karinio vadovavimo naštą. Aiškiai, išmintingai apibrėžė draugas Stalinas tarybų liaudies kovos prieš stiprų ir klastingą priešą programą. Jis genialiai atidengė šių laikų karo dėsnius, moksliškai įrodė mūsų pergalės galimumą. Draugas Stalinas nurodė, kad ne atsitiktiniai, laikiniai, o nuolat veikiantieji, lemiami veiksniai turi išspręsti nematytų kautynių pabaigą mūsų naudai. Didžiausias pasitikėjimas liaudimi, josios milžiniškomis kūrybinėmis jėgomis tarybinės santvarkos sąlygomis glūdėjo genialaus draugo Stalino plano genialios strategijos pagrinde. „Mūsų jėgos nesuskaičiuojamos. Suįžūlėjęs priešas turės netrukus tuo įsitikinti“, — pasakė draugas Stalinas savo istorinėje kalboje 1941 metų liepos mėn. 3 d. Raudonosios Armijos dvasia, liaudies dvasia — vienas iš lemiamųjų šių laikų karo veiksnių — draugo Stalino buvo pakeltas į nepaprastą aukštumą. Atidengęs karo pobūdį, pastatęs tarybiniams kariams aukštus, kilnius tikslus šiame teisingiausiame kare dėl mūsų laisvės ir nepriklausomybės, dėl didžiųjų Spalio socialistinės revoliucijos atsiekimų, draugas Stalinas įkvėpė liaudį nematytiems žygiams. Tarybiniai žmonės žinojo, dėl ko jie kovoja. Juos šaukė puikiems žygiams šlovingieji mūsų didžiųjų protėvių veiksmai, juos įkvėpė didžiojo Lenino vaizdas. Masiškiems didvyriškiems žygiams šaukė tarybinius žmones įkvepiantis draugo Stalino pavyzdys. Kautynių dėl Maskvos dienomis, sunkiausiomis mūsų Tėvynės gynimo dienomis, didžioji tarybinio karvedžio išmintis susiliejo su jo didvyriškumu, su nepaprastu jo narsumu. Narsumu ir drąsa, kurie remiasi gilia moksline padėties analize, pasižymėjo strateginis draugo Stalino planas, numatęs vokiečių armijų sutriuškinimą prie mūsų Tėvynės sostinės — Maskvos vartų. Čia, Maskvoje, visą laiką buvo Stalinas, apsuptas galingosios savo šlovingųjų bendražygių kohortos. Čia, prie Maskvos, išlaikė tada savo pirmąjį egzaminą išgarsėję Stalino mokyklos karvedžiai. Tarybinių žmonių didvyriškumas, Raudonosios Armijos didvyriškumas, mūsų karvedžio didvyriškumas stovėjo grobikų kelyje. Prie Maskvos įvyko pirmosios didžiosios kautynės, kuriose priešas turėjo savo pirmąjį stambiausią pralaimėjimą šiame kare. Su draugo Stalino vardu lūpose kovojo, pakėlė trūkumus, įveikė atrodžiusius neįveikiamais sunkumus tarybiniai žmonės fronte ir užnugaryje. Draugas Stalinas, Valstybinio Gynybos Komiteto pirmininkas, betarpiškai vadovavo visai pasiaukojančiai liaudies kovai. Tiktai tarybinėje šalyje, praėjusioj Lenino Stalino partijai vadovaujant didžiausią broliškųjų tautų kūrybinio darbo kelią, galėjo būti atlikti tokie darbo didvyriškumo stebuklai. Divizijų skaičius ir kokybė, armijos apsiginklavimas — veiksniai, nulėmę karo eigą ir pabaigą, — štai kam buvo pašvęstos draugo Stalino ir jo artimiausiųjų bendražygių pavyzdžio neturinčio organizuojamojo darbo dienos ir naktys. Krašto gilumoje ryžtingai, didžiuliu atkaklumu buvo kuriamos, kalamos gausios staliniškųjų karių divizijos. Tuo pačiu metu buvo kalami tobuliausi ir galingiausi ginklai. Konstruktoriai ir akademikai, inžinieriai ir technikai kūrė Raudonajai Armijai lėktuvus, tankus, pabūklus, automatus, gvardijos minosvaidžius. Jų kūrybai betarpiškai vadovavo draugas Stalinas, su kurio vardu yra glaudžiai susijęs didysis mūsų mokslo ir technikos minties suklestėjimas karo metais. Ir milijonai darbininkų dirbo be atodairos, įkvėpti didžiojo Stalino užduočių. Kasmet vis labiau augo ir stiprėjo didvyriškosios Raudonosios Armijos milžiniškoji jėga. Didysis karvedys draugas Stalinas išauklėjo plejadą puikiausių generolų ir maršalų, talentingų Stalino strateginių minčių, vyriausiojo kariuomenės vado užduočių vykdytojų. Organizaciniai armijos vadų gabumai — vienas iš lemiamųjų veiksmų kare. Ir didžiojo Tėvynės karo metraščiai kalba apie nuostabų mūsų armijos generolų ir karininkų kadrų suklestėjimą, kadrų, kautynių ugnyje praėjusių staliniškąją karo mokslo mokyklą. Draugas Stalinas tvirtai ir nenukrypstamai vedė mūsų šalį į pergalę, turėdamas galvoje visus įvairiausius veiksnius, nuo kurių priklauso kariaujančiųjų jėga. Stiprėjo ir plėtėsi tarptautiniai didžiosios tarybinės valstybės ryšiai su visomis demokratinėmis valstybėmis. Staliniškoji užsienio politika užtikrino nuolatinį antihitlerinės koalicijos stiprinimą, palaipsnę fašistinės Vokietijos izoliaciją. Nuo pirmųjų karo dienų draugo Stalino lūpomis mūsų šalis paskelbė savo kilniuosius tikslus kare. „Nuo šiol Europoje plevėsuos tautų laisvės ir taikos tautų tarpe vėliava“. Tai pasakė draugas Stalinas didžiąją džiaugsmingąją Pergalės dieną, susumuodamas mūsų istorinės kovos rezultatus. Didingi ir kilnūs tie žodžiai. Tarybų Sąjunga, draugui Stalinui vadovaujant, tapo taikos ir saugumo tvirtove, tautų laisvės, demokratijos ir progreso tvirtove. Pergalingoji Stalino strategija — didžiausias karo genijaus kūrinys. Ji remiasi moksliniu visuomeninės raidos įstatymų žinojimu, marksizmo leninizmo teorija. Ji remiasi visų geriausiųjų praeities karinės minties atsiekimų ir, pirmoj eilėj, įžymiųjų rusų karo meno pavyzdžių išstudijavimu. Ji aprėpia didžiuliuose frontuose ir giliajame užnugaryje, už šalies ribų, priešo stovykloje vykstančių reiškinių visumą. Ji atsižvelgia į visas liaudies jėgas ir gabumus, į visus jo galimumus socialistinės santvarkos sąlygomis. Draugas Stalinas yra šių laikų karo mokslo kūrėjas. Genialiu įžvalgumu jis davė gilų ir teisingą visų naujausios karo technikos sričių įvertinimą ir sukūrė Raudonosios Armijos taktiką tikslaus ir lankstaus visų kariuomenės rūšių bendradarbiavimo pagrindu. Karvediškajame draugo Stalino mene rado kūrybinį išsprendimą operacijų vedimo įtvirtintuose frontuose, pralaužimo su judriųjų dalių manevru operatyvinėje erdvėje suderinimo klausimai. Didžiojo Tėvynės karo eigoje įgyvendintos puikios savo užmačių originalumu ir maštabų didingumu operacijos priešo armijoms apsupti ir sunaikinti. Legendariniai didvyriškosios Raudonosios Armijos kariniai žygiai pralenkė įžymiausius praeities karinės šlovės pavyzdžius. Nuo Volgos krantų, triuškindami priešo jėgą ugnimi ir geležim, priėjo tarybiniai kariai iki Alpių papėdžių. Ir nuo amžinuoju sniegu apdengtų viršūnių žiūrėjo į stebuklinguosius milžinus, savo šaunumu pralenkusius tėvus ir protėvius, šlove apvainikuotasis rusų kariuomenės generalisimus A. V. Suvorovas. Tokių kautynių nežinojo karų metraščiai. Grandiozinės kautynės nematytu įnirtingumu išsivystė didžiuliame plote nuo šiaurinių ledų iki pietinių jūrų. Tarybiniai maršalai vadovavo frontams ir armijoms, atliko žygius, kiekvienas iš kurių pralenkia praėjusių amžių kampanijas. Ir maršalus vedė į pergales didysis tarybų liaudies vadas genialusis karvedys J. V. Stalinas. Tėvynė apvainikavo garbingais laurais savo pirmąjį ir šauniausiąjį karį ir suteikė jam aukščiausiąjį vardą — Tarybų Sąjungos Generalisimus. Šiuo aktu liaudis apvainikavo ypatingai įžymiuosius nuopelnus Tėvynei vadovaujant visomis valstybės ginkluotomis pajėgomis to, kuris privedė mus prie pergalės. Tarybų liaudies laimė yra tai, kad sunkiausių karinių bandymų dienomis visų ginkluotųjų TSRS pajėgų priešakyje, tarybinės valstybės priešakyje atsistojo didžiausias mintytojas, organizatorius, strategas, įkūnijęs savyje tarybų liaudies didvyriškumą. Didžiausiu pasitenkinimu sutiko mūsų liaudis suteikimą draugui Stalinui Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo, jo apdovanojimą 2 Pergalės ordinais. Tai liaudies valios išraiška. Garbė tautų vadui ir mokytojui, mūsų galingosios valstybės kūrėjui, genialiam socializmo šalies strategui —Tarybų Sąjungos Generalisimui J. V. Stalinui! Ilgiausių metų, sveikatos ir jėgų linki tarybų liaudis draugui Stalinui. Su juo, jam genialiai vadovaujant mes praėjome nematytojo karo audras. Su juo, jam išmintingai vadovaujant, tarybų liaudis atsieks naujus laimėjimus, toliau stiprins karinę ir ekonominę tarybinės valstybės galią, atsieks tolesnį mūsų Tėvynės suklestėjimą.


Briando jungtinių Europos valstybių projekto likimas

Nuo to laiko, kai Briandas išsiuntinėjo savo jungtinių Europos valstybių sumanymą dvidešitms septynioms Europos valstybėms, jau išėjo kelios savaitės; šiandien begalima kalbėti apie tai, kaip šis pasiūlymas buvo sutiktas ir ko galima iš jo laukti. Pirmiausia reikia pažymėti, kad Briando sumanymas dar, toli gražu, negali būti vadinamas jungtinėmis Europos valstybėmis, nė pats autorius savo memorandume tokio pavadinimo niekur nevartoja. Jis savo memorandume vartoja pavadinimą: „Régime d'union fédérale européenne“ (federalinės Europos unijos režimas). Bet ir šitą pavadinimą reikia suprasti kuo laisviausia interpretacija. Kaip pamenam, Briandas siūlo sudaryti laisvo turinio paktą, kur būtų pabrėžta Europos valstybių moralinės vienybės principas ir solidarumo faktas. Greta šito deklaratyvines reikšmės nuostato turėtų būti sukurti Europos unijai vykdyti organai: Europos konferencija, nuolatinis politinis komitetas ir sekretariatas. Europos konferencija būtų vyriausias organas, kurį sudarytų visų Europos valstybių (tiktai Tautų Sąjungos narių) atstovų suvažiavimas. Šita konferencija rinktųsi periodiniai, dažniau ar rečiau. Nuolatinis politinis komitetas būtų vykdomasis organas, kuri tesudarytų tik kai kurių rinktų valstybių atstovai. Komitetas rinktųsi Ženevoj, gal net tuo pačiu laiku, kaip ir Tautų Sąjungos taryba. Be to, būtų dar sekretariatas, kuris dirbtų nuolatos. Taigi, unijos organizacija yra kopija iš Tautų Sąjungos. Apie unijos programą sumanyme nedaug tekalbama ir nurodomi tik pamatiniai principai. Jie, kaip pamenam, yra tokie: a) ekonominių problemų subordinacija politinėms, b) politinis Europos kooperavimas, c) ekonominis Europos kooperavimas. Medžiagą pirmiems Europos konferencijoms arba nuolatinio komiteto posėdžiams svarstyti Briandas siūlo šiuos klausimus: pramonės kartelių bei sindikatų kontrolė, muitų tarifų progresyvinio žeminimo klausimas, susisiekimo ir tranzito gerinimas, finansų bei kredito klausimai, bendroji darbo sąlygų tvarkymo politika, higienos, kooperavimas proto srity (cooperation intellectuelle), parlamentų santykiai ir kit. Briandas daug kartų pabrėžia, kad jo sumanymas nieku būdu nesiaurina valstybių suverenumo ir nesudaro konkurencijos Tautų Sąjungai. Atsakymui terminu paskirta liepos 15 d. Mat, prancūzų vyriausybė norėtų šitą klausimą išaiškinti iki Tautų Sąjungos šių metų rudens sesijos. Kokie bus valdžių atsakymai, žinoma, dabar sunku pasakyti. Tačiau, daug ko galima spręsti iš to, kaip šitas sumanymas buvo spaudos sutiktas įvairiose šalyse. Anglija, kaip ir reikėjo iš anksto spėti, atsisakinėja dėl to, kad ji esanti surišta su dominijomis, o dominijos nėra Europos valstybės ir jos šitoj sąjungoj dalyvauti negali. Dėl Europos kontinento, tai jame matom dvejopos rūšies valstybes: patenkintas dabartiniu padėjimu bei saturuotas valstybes ir nepatenkintas. Pirmos rūšies valstybės nori Europos dabartinės santvarkos stabilizavimo; antros rūšies valstybės laukia atmainų ir dėl to stabilizavimu perdaug nesirūpina. Pirmos rūšies valstybės yra Prancūzija, mažoji santarvė, Lenkija, dauguma Skandinavijos ir Pabaltijo valstybių. Antros rūšies — kara pralaimėjusios valstybės ir kai kurios kitos, tarp jų ir Italija, kuri, fašistiniu režimu sustiprėjusi, negali sutilpti savo ankštose sienose ir dairosi ekspansijos galimumų. Kadangi Briano sumanymas siekia pokarinės Europos stabilizavimo, tai suprantama, jog pirmos rūšies valstybės turi jam pritarti, o antros — laikytis rezervuotai. Maždaug taip ir bus. Vokietija Europos unijos sumanymą sutiko labai rezervuotai. Ne tik dešinioji, bet ir kairioji bei kita pacifistinės krypties spauda didelio entuziazmo nerodė. Italų spauda užėmė visiškai neigiamą poziciją. Mažesnių ir mažų valstybių nuomonė dar nėra pakankamai paaiškėjusi, bet ji, reikia manyti, atitiks mūsų aukščiau nurodytą klasifikaciją. Tačiau sprendžiamąjį vaidmenį čia vaidina didžiūnai, nes be jų visas sumanymas nustoja realumo. O iš didžiūnų aiškiai už sumanymą tepasisakys, greičiausiai, tik pats sumanytojas. Visi kiti, rodos, teužims geriausiu atveju rezervuotą poziciją. O kai kurie gal ir visai neigiamą. Negalima nepažymėti, kad net prancūzų tarpe atsirado Briando sumanymui opozicija. Poincaré smarkiai kritikavo Europos unijos planą. Gaila. Briando sumanymas iš esmės yra remtinas dalykas. Jo įvykdymas duotų Europai nemaža naudos. Deja, Europa turi daug politinių ir ūkinių prieštaravimų, kurie neduoda jai stabilizuotis. Ypač daug tokių prieštaravimų turi rytų Europa. Jei paimsim, pavyzdžiui, Lenkijos sienas, tai matom, kad čia stabilizavimas yra visiškai negalimas. Argi gali stabilizuotis padėjimas valstybės, kurios apie 50% teritorijos yra svetimos žemės ir kurios sienose, kaip kalėjime, laukia nesulaukia išsivadavimo daugiau kaip dešimt milionų įvairių atplėštų nuo savo kamieno tautų. Kaip negalėjo stabilizuotis carų Rusija, Austrovengrija, taip negali stabilizuotis ir Lenkija.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

BANGKOKAS, rugsėjo 13 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša vakarinis laikraštis „Bang kok Post“, šiandien, armijos vyriausiojo vado feldmaršalo Sarito Tanarato pirmininkaujamas, įvyko svarbų vaidmenį šalies politiniame gyvenime vaidinančios „perversmo grupės“ vadovybės pasitarimas. Pasitarimas pareikalavo, kad atsistatydintų dabartinis kabinetas ir kad būtų sudaryta nauja vyriausybė iš asmenų, „kurių atžvilgiu viešoji nuomonė nereiškia rimtos kritikos“. Kaip nurodo „Bangkok Post“, kreipimesi į ministrą pirmininką Pibunsongramą pasitarimo dalyviai taip pat pareikalavo pašalinti generolą Pao Srianoną iš policijos departamento generalinio direktoriaus posto.


DISKUSIJOS APIE DESOVIETIZACIJOS ĮSTATYMĄ

„Desovietizuoti teismus ir prokuratūrą“ - tokį reikalavimą deputatas V. Čepaitis pateikė užvakar popietiniame AT posėdyje, pareiškęs, kad teismais negalima pasitikėti. Skaitytojams jau pranešėme, kad Aukščiausiasis Teismas patvirtino AT komisijos KGB veiklai tirti išvadas ir nustatė, kad V. Čepaitis sąmoningai bendradarbiavo su KGB. Po jo į tribūną pakilo AT pirmininkas V. Landsbergis ir pasiūlė priimti protokolinį nutarimą: išbraukti iš AT komisijos TSRS karinių dalinių neteisėtos prekybos ginklais faktams tirti narių sąrašo deputato L. Jankelevičiaus pavardę. Pirmininkas pastebėjo: „Mes negirdėjome nieko apie majoro L. Jankelevičiaus atsisakymą suteikto laipsnio ar jo išstojimą iš anos organizacijos“ (iš TSKP - red. past.) L. Jankelevičius pareiškė, kad nematęs jokio dokumento dėl laipsnio suteikimo. Jei taip yra iš tikrųjų, jis to laipsnio atsisako. Su TSKP jis neturįs nieko bendro nuo 1991 metų vasaros. Jei taip nepatinka jo kandidatūra, jis galįs atsistatydinti. Baigdamas deputatas susijaudinęs kreipėsi į V. Landsbergį: „Gerbiamas pirmininke, baikite vieną kartą vadinti mane negarbingu žmogumi!“ Protokolinis nutarimas buvo priimtas. Deputatas E. Vilkas pastebėjo, kad „tokia praktika, kai visi deputatai yra lygūs, o kiti dar lygesni“ netinka… Po ilgokų ginčų įvyko antrasis įstatymo projekto „Dėl kai kurių apribojimų užimti pareigas valstybinėje tarnyboje“ svarstymas. Deputatas Z. Juknevičius supažindino su gautais pasiūlymais. Juos pakomentavo. Pavyzdžiui, nepritarta deputato A. Endriukaičio siūlymui išplėsti „desovietizuojamųjų“ ratą, įtraukiant į jį visus mokytojus. Deputatas A. Ambrazevičius apgailestavo, kad jo kolegos R. Paulausko pasiūlymo pasirašyti santarvės deklaraciją „nepalaikė nei kairėje, nei dešinėje sėdintys komunistai“. Deputatas pasiūlė sugriežtinti „desovietizacijos“ įstatymą. Įtraukti į sąrašą visus etatinius ir neetatinius partinius funkcionierius, CK biuro ir sekretoriato nomenklatūros atstovus, ateizmo ir marksizmo-leninizmo dėstytojus. Deputatas pastebėjo, kad nomenklatūros sąrašas yra slaptas, o kad jį gautum, reikia… Z. Vaišvilos leidimo. AT pirmininkas V. Landsbergis paprašė A. Ambrazevičių, kad pateiktų savo tyrimų išvadas, įrodančias, kad „dešinėje partorgų yra daugiau negu kairėje“. Dėl marksizmo-leninizmo dėstytojų kategorijos pirmininkas komentarų nepateikė… Deputatas P. Varanauskas prisipažino, kad jis „nėra nusiteikęs nė prieš vieną deputatą, nelinki, kad jis būtų atšauktas ir… pristatė savo parengtą deputatų atšaukimo tvarkos įstatymą. Kilo nemažai klausimų, buvo netgi minčių apskritai paleisti Parlamentą ir rinkti Seimą… Projektas bus svarstomas toliau. Premjeras G. Vagnorius supažindino deputatus su Sveikatos apsaugos ir Socialinės apsaugos ministerijų sujungimo projektu. Šio projekto svarstymas įtrauktas į AT darbų programą.


Kaip Jau buvo pranešta, vakar čia prasidėjo tarptautinė asamblėja „Už pasaulį be bombos”. Atidarant asamblėja, didelę kalbą pasakė Ganos respublikos prezidentas Kvamė Nkruma. Ginklų kaupimas kaip pagrindas „deryboms iš jėgos pozicijos” ir yra ta pati dirva, kurioje, nuolat dygsta karo sėklos, kalbėjo Nkruma. Tačiau tikslinga politika dabar yra taika, nusiginklavimas ir atominių bombų bandymų uždraudimas. Mūsų šimtmetyje nėra nė vieno tikslo, kuri būtų galima pasiekti pasauliniu karu, pasakė prezidentas. Priešingai, mūsų šimtmetyje nėra nė vieno tikslo, kurio nebūtų galima pasiekti, talkiai panaudojant pasaulinius išteklius. Kalbėdamas apie neutralumo politiką, Nkruma pasakė, kad neprisijungimo politika nėra neutralistinio nusišalinimo politika. Mūsų saugumas bus ne didesnis už stručio saugumą, kai jis įkiša galvą į smėlį ir įsivaizduoja nežinąs, kas vyksta aplink. Todėl žmonių pareiga visame pasaulyje — pozityvi kampanija, žadinant pasaulio sąmonę, siekiant, kad būtų uždrausti atominiai bandymai, likviduoti visi masinio naikinimo ginklai ir sumažinta įprastinė ginkluotė. Dviejų paskutinių siaubingų karų pamokos, toliau kalbėjo Nkruma, rodo, be viso kito, ir tai, koks nenaudingas šiuolaikinėmis aplinkybėmis yra pasaulinis karas. Mažiau kaip per du dešimtmečius nuo antrojo pasaulinio karo pabaigos didžiulė žemės rutulio dalis, kurioje anksčiau viešpatavo kolonizatoriai, tapo laisva. Kartu su socialistinių valstybių įsikūrimu Rytų Europoje ir Kinijoje tai labai paveikė jėgų pusiausvyrą tokia linkme, kokios jokiu būdu nebuvo numatyta 1939 metais. Aš tvirtai tikiu taikiomis permainomis, pasakė Nkruma. Tačiau permainos negali visada vykti neprievartos keliu. Tam tikrais laikotarpiais liaudies masės atskirose šalyse negali išsivaduoti nuo neapkenčiamo režimo kitaip, kaip ginkluotu sukilimu, ir jos nevengs tokio sukilimo tik todėl, kad tai gali pažeisti didžiųjų blokų jėgų pusiausvyrą. Mes pasiekėme tokį momentą, pasakė baigdamas Kvame Nkruma, kai kiekvienas iš mūsų turi nuspręsti, ar mes gyvensime normaliai ir laimingai, be sunaikinimo grėsmės, arba mes būsime sunaikinti atominiame kare. Tad pasikvieskime į pagalbą savo įsitikinimų drąsą ir imkime veikti. Nkruma palinkėjo sėkmės asamblėjos darbui ir pasakė, jog daugelio šalių tautos žiūri į jus ir laukia, kad jūs įkvėpsite joms naujos vilties šiuo pavojingu laiku, kuriuo išbandomos žmonių sielos”. Po prezidento Nkrumos kalbos asamblėjos dalyvius pasveikino tarptautinės Lenininės premijos „Už taikos stiprinimą tautų tarpe” laureatas dr. Diubua, asamblėjos delegatai, atvykę iš Tarybų Sąjungos, Indijos, Jungtinių Valstijų, Maroko, Pakistano ir kitų šalių. Visi kalbėjusieji, jų tarpe ir Tarybų Sąjungos delegacijos vadovas J. Paleckis, padėkojo asamblėjos organizatoriams už pakvietimą joje dalyvauti ir ragino padaryti viską, kad šios asamblėjos rezultatai teigiamai paveiktų visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemos ir tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo branduolinio ginklo uždraudimo problemos išsprendimą. Pasibaigus pirmajam plenariniam asamblėjos posėdžiui, prasidėjo uždari penkių jos komitetų posėdžiai.


Kaip įsivaizduoja prancūzai vokiečių politiką rytuose. „Lietuvos Aide“ esame rašę, kad vokiečiai kai kuriais sumetimais yra suinteresuoti, kad tarp Lenkijos ir Lietuvos įvyktų nuolatiniai ,,normalūs santykiai“. Vokiečiai yra suinteresuoti, kad Lietuva su Lenkija susitartų, nes po tokios ,,taikos“ vokiečiai drąsiau galės statyti Dancigo revendikacijų klausimą, nurodydami ir Klaipėdą, kuri, esant tarp Lietuvos ir Lenkijos normaliams santykiams, galėsianti vokiečių išmanymu pilnai lenkų interesus patenkinti. Mes dar nesam pamiršę Paneuropos judėjimo vedėjo p. Condenhove - Kalergi plano atiduoti Dancigą vokiečiams, o Lietuvą sufederuoti su lenkais ir kad tas sumanymas turėjo daugiau pasisekimo pas vokiečius nei pas pačius lenkus. Lenkai gi, pradėje savo „pacifizmo kompaniją“, daugiausia dėmesio ir kreipia „kolaboracijai su Vokietija“. Paskutiniai p. Zaleskio pareiškimai yra ypač charakteringi šiuo atžvilgiu. P. Zaleskis urbi et orbi paskelbė, kad jo politikos bene bus svarbiausias uždavinys „bendradarbiavimo su Vokietija bazės praplėtimas“, o P. Bernhardt ir Vossische Zeitung smarkiai pritarė p. Zaleskio vedamai politikai. Jis rado, kad p. Zaleskis veda politiką „tikroj konsiliacijos dvasioj“. Tačiau nereikia pamiršti, kad vokiečiai nėra davę lenkams Locarno sutarty tų garantijų, kurias yra pripažinę prancūzams. Yra aišku, kad Vokietija niekada nepripažinis tos situacijos, kurią yra sudaręs Dancigo koridorius. P. Georges Blun yra išleides knygą „L'Allemagne mise à nu“ (Vokietija savo nuogume), iš kurios sužinome nemaža įdomių dalykų. Gabus publicistas D. Blu yra išuostęs tai, kas ir daugeliui diplomatų ne visuomet pavyksta. Savo minėtoj knygoj autorius mini, kad lenkų ir vokiečių santarvei mažiau sudaro Aukštosios Silezijos klausimas, kadangi einama prie to, kad sudarytų vieną ekonominį vienetą iš vokiškos ir lenkiškos Silezijos. Toj krypty vedamos derybos. Kitas reikalas su Dancigu. „Niekada mums neteko konstatuoti, kad vokiečių opinija pasidalintų ar pamainytų nuomonę dėl Dancigo ir jo koridoriaus“, - sako autorius. Tas klausimas laukia Tautų Sąjungos arbitražo, tačiau Tautų Sąjunga jo nepajėgsianti išspęsti. Jeigu Tautų Sąjunga insis tos problemos, tai iš anksto galima esą ruoštis į Tautų Sąjungos pakasynas. Ant Tautų Sąjungos mirties paminklo būsiąs iškaltas toks epitafas: „Čia ilsis Tautų Sąjunga, pakirsta savo jaunose dienose dėl vokiečių lenkų problemos!“ Vilniaus klausimas dar tokių laidotuvių Tautų Sąjungai nesuruošė, nors ir sudarė labai didelį smūgį. Žinoma, Tautų Sąjunga turėjusi tiek karčių pamokų iš lenkų lietuvių ginčo ir, mūsų išmanymu, stengsis nusikratyti Dancigo klausimo arba imsis jo dideliu atsargumu. Tai supranta labai puikiai ir vokiečiai. Pas juos yra tendencija tiesioginiai susitarti. Bet kaip? Čia p. Georges Blun paduoda mums, lietuviams, didelės reikšmės reveliacijas, į kurias permaža kreipiama reikalingo dėmesio. Vokiečiai, girdi, siūlą lenkams padaryti iš Dancigo laisvą uostą ir suteikti visus palankumus tranzitui, bet Dancigo teritorija ir miestas turėtų priklausyti vokiečiams. Be to, jie yra pasiruošę nieko nedaryti, kas galėtų kenkti paskesnei Lenkijos ir Lietuvos reunijai į vieną valstybę, tuo atvėju lenkai užvaldytų dideli uostą, „Klaipėdą“... „Tas uostas, sako autorius, galėtų būti modernizuotas, o vokiečiai neatsisakys suteikti finansinių kompensacijų tam reikalui“. Autoriaus nuomone, tiktai panašus Grenzregulierung ir interesuojąs vokiečius. ,,Berlynui mažai rūpi, - sako D. Blun, - kad lenkai nuo Ukrainos pusės ar kitos buvusios rusų provincijos yra absorbavę teritorijas, kurios nėra grynai lenkiškos“. Vienu žodžiu, autorius mano, kad Dancigo koridorius esąs rytų Europos raktas. Dėl panašių reveliacijų reiktų susimąstyti: atsarga niekur gėdos nedaro, o politikoj ypatingai.


Pranašystės kai kada išsipildo. Rusijos demokratų spauda prieš kurį laiką buvo pradėjusi kelti aliarmą: šalyje yra jėgos, kurios siekia padaryti tai, kas pernai nepavyko pučistams. B.Jelcinas ne kartą ramino visuomenę, kad apie naują pučą ir kalbos negalį būti, bet užsispyrėliai tvirtino: nebūtina, kad perversmas būtų įvykdytas armija ir tankais. Galimas ir „tylusis” variantas. Šie pranašavimai iš dalies pasitvirtino. Toks tylus pučas vis dėlto įvyko. Dabar žinomas ir organizatorius - tai Rusijos parlamento pirmininkas Ruslanas Chasbulatovas. Šį mažytį perversmą jis įvykdė tomis dienomis, kai Rusija šventė pirmąsias pergalės prieš „gekačepistus” metines. Rugpjūčio 19-21 dienomis R.Chasbulatovas pasirašė pluoštą dokumentų, suteikdamas sau įgaliojimus kaip diktatoriui tvarkytis Aukščiausiojoje Taryboje. Pirmininkas suprato, kad baigiasi tas metas, kai jis, manipuliuodamas deputatų nuomone, galėjo kaišioti pagalius į vyriausybės reformos ratus. Daugelis deputatų labai nepatenkinti parlamento darbu. Nuolatinių komitetų vadovams, Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo nariams iki gyvo kaulo įgriso parlamento konfrontacija su vyriausybe, ir jie ėmė ieškoti konpromiso. Dalis prezidiumo narių įsitraukė į „Reformos” grupę, kuri palaiko ryšius su B.Jelcinu ir stengiasi sušvelninti skandalus, kurie kyla tarp vyriausybės ir parlamento. Svarbiausias šios grupės tikslas - iki naujos konstitucijos priėmimo R.Chasbulatovui paklusnų suvažiavimą paversti dekoracija ir visą įstatymų leidimo darbą patikėti parlamentui, kuris būtų papildytas nuosaikiais demokratais. „Reformos” grupės nuomone, būtų tikslinga, kad parlamento pirmininko postą užimtų jo pavaduotojas Sergejus Filatovas. Jis sugeba be konfliktų dirbti ir su vyriausybe, ir su parlamentu, ir su Aukščiausiosios Tarybos prezidiumu. Tai, kad vieną dieną gali tekti atsisveikinti su spikerio kėde, sukėlė R.Chasbulatovo įtūžį. Jis nutarė veikti. O tuos deputatus, kurie mėgina kurti panašius planus, paimti į nagą. Težino, kas jų viršininkas! Rugpjūčio 19 dieną jis pasirašė potvarkį, kad Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas turįs teisę skirti lėšas deputatų komandiruotėms į užsienį. Dabar tik spikerio malonė lems, kam vykti į svečias šalis, o kam sėdėti namie. O kad „nesišakotų” parlamento komitetai, spikeris plunksnos brūkštelėjimu atėmė įstatymo jiems suteiktą teisę pasirinkti ekspertus. Kas nugalės, netrukus sužinosime, nes prasidėjusios parlamento sesijos uždarajame posėdyje „Reformos” grupė pasiūlė R.Chasbulatovui atsistatydinti.


„Asmeniškai pažįstamas“, „Komunistas“, „Baladė apie kareivį“ ir dar daugelis kitų puikių meninių istorinių-revoliucinių kino filmų, vaizduojančių atskirus etapus partijos kovos už socializmo ir komunizmo statybą, piešiančių nuostabų tarybinio žmogaus moralinį grožį, jo humanizmą, yra pagalbinė partinės propagandos forma, padedanti gyvais vaizdais suprasti ir įsisąmoninti medžiagą, nagrinėjamą būrelių ir teorinių seminarų užsiėmimuose. Šie filmai auklėja klausytojų komunistinį sąmoningumą, nukreipia juos kovai už komunizmo pastatymą. Rimtą pagalbą partinėms organizacijoms, organizuojant tokių filmų demonstravimą partinėje propagandoje, suteikė ir LTSR Kultūros ministerija. Kas mėnesį į rajonus išsiunčiama po 3–4 tokius filmus. Daugelyje rajonų partinės organizacijos mokomai panaudoja revoliucinius-istorinius meninius filmus politiniame švietime ir partinėje propagandoje. Antai, Kuršėnų rajone vien per du pastaruosius praėjusių metų mėnesius organizuoti 98 kino seansai, kuriuos aplankė daugiau kaip 3.000 žmonių. Pasvalio rajono politinio švietimo sistemos klausytojai peržiūrėjo meninius istorinius-revoliucinius kino filmus „Pasakojimas apie Leniną“, „Prologas“, „Ignotas grįžo namo“ ir daugelį dokumentinių bei žemės ūkio filmų. Šiuose rajonuose mokslo metų pradžioje buvo sudaryti kino filmų demonstravimo punktai ir grafikai, organizuoti pasitarimai su propagandistais, kultūros švietimo darbuotojais ir kino mechanikais, išspręsta apmokėjimo problema. Bet kai kurių rajonų partinės organizacijos respublikoje dar nesuprato didžiulio geriausių tarybinių kino filmų poveikio formuojant naują komunistinės visuomenės žmogų, o taip pat jų reikšmes, įtvirtinant būrelių bei teorinių seminarų klausytojų žinias, įgytas užsiėmimų metu. Ignalinos, Nemenčinės, Pakruojo ir kai kurie kiti partijos rajonų komitetai nededa pastangų, kad šie filmai pasiektų žiūrovą. Atsiųsti kino filmai mėnesiais guli kultūros skyriuose. Savaime suprantama, negalima parodyti politinio švietimo sistemos būrelių klausytojams kino filmą, tinkamai nepasiruošus. Jie iš anksto turi būti supažindinami su rodomų kino filmų turiniu, juose gvildenamomis pagrindinėmis problemomis ir pan. Tačiau būna ir taip, kad ne tik klausytojai, bet ir propagandistas nežino, koks filmas bus demonstruojamas, blogai prisimena jo turinį. Kaip propagandistas nukreips klausytojų dėmesį į svarbiausias filme keliamas problemas, jei šį filmą matė prieš keletą metų, silpnai jį prisimena? Todėl, matyt, reikėtų pirmiausia organizuoti šių filmų peržiūrą propagandistams. Demonstruojamų partinėje propagandoje kino filmų reklamai, turinio atpasakojimui, pagrindinių idėjų išryškinimui galima plačiau panaudoti ir vietinę spaudą. Į pagalbą čia turi ateiti ir LTSR Kultūros ministerija, paruošdama trumpas tokių kino filmų anotacijas. Tik propagandisto gyvo žodžio palydėtas kino filmas taps ir turi tapti antrąja mokykla klausytojų politiniam sąmoningumui ir aktyvumui kelti. Rajonuose nusiskundžiama, kad kino filmai, demonstruojami politinio švietimo sistemos klausytojams, būna blogos kokybės, trūkinėja, nėra garso. Ar daug naudos duos tokie kino filmai? Ne be pagrindo keliamas klausimas, kodėl mūsų kino studija taip mažai išleidžia žemės ūkio temomis filmų, taip silpnai rūpinasi geriausių respublikos kolūkių patyrimo paskleidimu ir įdiegimu. Kino filmų naudojimas politinio švietimo sistemoje nėra nauja darbo forma. Daugelis partinių organizacijų jau turi sukaupusios nemažą patyrimą derinant žodinę propagandą su gyvais meninių istorinių-revoliucinių ir dokumentinių bei mokslo populiarinimo kino filmų vaizdais. Yra visos galimybės pasiekti, kad kiekvienas būrelio ir teorinio seminaro klausytojas kiekviename mūsų respublikos kampelyje bent 1 ar 2 kartus per mėnesį galėtų pažiūrėti gerą tarybinį meninį ar dokumentinį kino filmą, iliustruojantį politinio švietimo būrelio užsiėmimo medžiagą.


Laikraščių pranešimu, vokiečių ir prūsų vyriausybės tariasi dėl priemonių prieš paskutiniuoju laiku pasikartojusius paraginimus skelbti mokesnių streikus ir sabotažus. Tie sabotažo kurstymai išeina dažniausiai iš įvairių provincijos organizacijų ir taikomi provincijos gyventojams.


Šiandien Anglijos Vyriausybė paragino SNO generalinį sekretorių U Taną „nedelsiant nutraukti ugnį“ Katangoje. Anglijos URM paskelbė pareiškimą, kuriame pabrėžiama, kad Konge pirmiausia būtina nedelsiant nutraukti ugnį. Pareiškime sakoma, kad nuolatiniam Anglijos atstovui Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje Patrikui Dinui pavesta paraginti U Taną pasinaudoti Čiombės pasiūlymu nusiųsti į Leopoldvilį Katangos atstovus susitarti kaip „teisingai paskirstyti valstybines pajamas tarp Katangos ir centrinės vyriausybės


Šiais metais iškilmingiausia tautos šventė bus, be abejo, rugsėjo 8 dieną. Ši diena mums visiems turi priminti didžią ir garbingą lietuvių tautos praeitį. Prieš 500 metų rugsėjo mėn. 8 d. Didysis Lietuvos Kunigaikštis Vytautas turėjo apsivainikuoti karališku vainiku. Tas vainikas jam buvo skirtas galingiausio Europos imperatoriaus. Pats Vytautas tikrai buvo karališką vainiką sau ir savo didžiajai Lietuvai nupelnęs. Juk tada Lietuvos valstybės žemės tęsėsi nuo Baltijos iki Juodųjų jūrų, Rytuose turėdamos savo riba Maskvos pašonėje. Sumušęs kryžuočius ir nugalėjęs daug kitų Lietuvos priešų, Vytautas tikrai buvo galingiausias valdovas rytų Europoje. Ir jam pačiam, ir kitų šalių monarchams buvo aišku, kad šis Lietuvos valdovas turi visas teises ne tik faktiškai būti, bet ir oficialiai vadintis Lietuvos karalium. Bet mes žinome šio karališko vainiko likimą. Tas vainikas tariamų Lietuvos draugų lenkų buvo klastingai pagrobtas. Senam Vytautui neteko pačiam jį ant galvos užsidėti. Skaudus tai buvo smūgis pačiam Vytautui ir visai didelei jo valstybei. Sakoma, kad nuo to skausmo Vytautas susirgęs ir miręs. Šitą istoriją su karališku vainiku žino visi lietuviai. Ir dabar, po 500 metų, mums yra skaudu. Tas pats skausmas, kuris anuomet gniaužė Vytauto širdį, šiandie, nors ir mažesniame laipsnyje, pereina per kiekvieno susipratusio lietuvio širdį. 500 metų sukaktuvių proga ne vienas buvo besiūląs bent šiemet atlyginti tą skriaudą, kurią anuomet lenkai Vytautui yra padarę. Buvo siūlymų įvykdyti Vytauto norą, kurio jis pats, būdamas gyvas, dėl kaimynų klastos nebuvo įvykdęs. Siūlyta visos lietuvių tautos vardu Didįjį kunigaikštį Vytautą nuo šių metų vadinti Lietuvos Karalium. Tokius siūlymus darė ne kažin kokie monarchistai, ir ne kuriais nors politiniais tikslais, bet lietuviai patriotai, kurie savo tautos praeities garbe didžiuojasi. Tikrą teisybę sako Kudirka, linkėdamas mūsų tautos himne iš praeities stiprybės semti. Lietuviams prisiminti savo tautos praeities didybę tikrai yra malonu. Juk toli gražu ne visos naujosios valstybės turi tokią gražią ir garbingą praeitį, kaip ją turi Lietuva! Jeigu mūsų tauta neturėtų tos garbingos praeities, jei mes nebūtume turėję Vytauto ir kitų didžiųjų Lietuvos kunigaikščių, tai vargu šiandie turėtume savo nepriklausomą valstybę, vargu mūsų tauta būtų iš gilaus miego pabudusi ir atgimusi. Todėl ir, kalbėdami apie praeities minėjimo šventę, mes ją drąsiai vadiname didžiąja. Juk be tos praeities nebūtų ir dabarties mums brangių švenčių, — vargu būtų Vasario 16 ir kitos nepriklausomos Lietuvos gyvenimo minėtinos dienos. Kokios mintys ateina į galvą Vytauto šventės išvakarėse? Pirmiausia džiaugiasi kiekvienas lietuvis, kad, mūsų tautos praeitį minint, yra gana didelė vienybė. Vytautu ir jo valstybe didžiuojasi visų politinių srovių lietuviai, kuriems nepriklausoma Lietuva yra brangi. Prie jo sukaktuvių minėjimo prisideda ir tų srovių žmonės, kurios dabar į monarchiją žiūri labai skersomis, kurios kiekvieną kartą pabrėžia esančios demokratiškos.


18 valandą Paryžiaus laiku (20 valandą Maskvos laiku) agentūra Frans pres pranešė, kad Eviane Prancūzijos ir Alžyro atstovai pasirašė susitarimą.


O Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministras į ją kliūstelėjo šalto vandens ir su lietuviškais prieskoniais Vos ne visą Lenkiją apėmė protesto prieš valstybės administracinį perdalijimą mitingų banga. Planuojamą vaivadijų sumažinimą nuo dabar esančių 49 iki 12 lenkų dešinieji laiko vienu iš svarbiausių šalies dekomunizavimo elementų. Dar prieš kelis mėnesius į Varšuvą viena po kitos plaukė taikios, dainas dainuojančios demonstracijos su prašymais nenaikinti būtent jų rajono. Pastaruoju metu, kai Seimo komisijos po karštų diskusijų vis dėlto balsavo už vyriausybės pasiūlytą variantą, žmonių aistros virto kur kas drastiškesniais protestais. Nors galutinio sprendimo Seimas dar nepriėmė, blokuojami svarbiausi keliai bei pasienio perėjos. Naikinamų vaivadijų valdžia, bijodama prarasti šiltas vieteles, dažnai ir pakursto gyventojų aistras. Vaivadijų sumažinimui visą laiką prieštaravo kairiųjų (SLD) opozicija. Neslėpdama, jog pritaria protestuotojams, šiuo metu SLD reikalauja palikti mažiausiai 17 regionų. Nerimsta įvairių partijų bei atskirų veikėjų ginčai ir kitu klausimu: kodėl Lenkija prarado dalį PHARE fondo skirtų pinigų. Dešiniųjų blokas AWS įnirtingai gina Europos integravimo komiteto vadovą R. Czarneckį (AWS narys), nors dalis visuomenės ir net antroji valdančios koalicijos partija Laisvės sąjunga (UW) labiausiai kaltina jį. AWS tvirtina, jog nagrinėti reikia ne tai, kaltas Czarneckis ar ne, o dėl kokių motyvų ES nutarė atmesti net 14 Lenkijos pateiktų PHARE lėšų panaudojimo projektų. Tiek SLD, tiek UW reikalauja atstatydinti Czarneckį. Premjeras J. Buzekas, nors irgi iš AWS atėjęs į valdžią, taip pat pareiškė, kad Czarneckis atsako už tai, jog Europos Komisija nebeskirs Lenkijai net 34 mln. ekiu. Czarneckis tvirtina, kad nei jo komiteto, nei kitų žinybų kaltinti dėl neva prastai parengtų projektų negalima, ES atmesti dokumentai esą ne kiek ne blogesni, o gal net geresni už tuos, kuriems pritarta. Be to, Briuselis privaląs paaiškinti, kas projektuose nepatinka. Krikščionių tautininkų susivienijimą (ZChN), viena iš radikaliausių dešiniųjų į AWS bloką įeinančių partijų, pareiškė dar griežčiau: Europos Komisijos sprendimas yra politinis ir reiškia kišimąsi į Lenkijos vidaus reikalus. Atimdama 34 mln. ekiu, ES nori parodyti, jog teisus yra finansų ministras L. Balcerowiczius, o ne Czarneckis. Taigi Lenkijai teikiamą negrąžinamą ES finansinęparamą turi tvarkyti Finansų ministerija, o ne Europos Integravimo komitetas. (Beje, tai pripažino ir speciali Seimo komisija.) Šią savaitę mūsų pietinius kaimynus pasiekė dar kita nemaloni ir netikėta žinia. Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministras R. Cookas pareiškė, kad nėra dar galutinai nuspręsta, jog pirmiausia į ES bus priimta Lenkija bei kitos pagrindinėmis kandidatėmis laikomos šalys. Jei bus geriau pasirengusios, pirmomis naujomis narėmis gali tapti Lietuva, Latvija, Rumunija ar kitos Vidurio Europos valstybės. Lenkai šiuos p. Cooko žodžius pavadino “dar vienu šalto vandens kibiru” dėl prastai parengtų projektų. Neseniai paskelbtais visuomenės apklausos duomenimis, daugiau negu pusė lenkų mano, kad nei AWS, nei UW nevykdo rinkimų įsipareigojimų. UW veikla patenkinti 28 proc., o AWS - 23 proc. piliečių. Nemažai diskutuojama ir dėl Michaelo Jacksono parko Varšuvoje. Mat ką tik baigėsi ketinimo projekto, kurį prieš metus pasirašė garsusis popdainininkas ir lenkų sostinės meras M. Swęcickis, terminas. Per tą laiką miesto valdžia buvo įsipareigojusi rasti sklypą Šeimyninių pramogų parkui, į kurį Jacksonas nori investuoti 500 mln. JAV dolerių. Devynis mėnesius trukusius parko šalininkų ir priešininkų ginčus nutraukė vyriausybė, atsisakiusi užleisti pramogų miesteliui planuotą buvusio Bemovo oro uosto teritoriją. Nepavykus rasti kito tokio didžiulio sklypo, į Lenkiją buvo iškviestas popžvaigždės advokatas. Su juo meras vedė derybas dėl ketinimo projekto termino pratęsimo. Milžiniška investicija labai reikalinga šaliai, antra vertus, visuomenė baiminasi, kad greitai čia “nieko nebeliks lenkiško ir Lenkija bus nebe Lenkija”. Įvairių parkui siūlomų vietų aplinkiniai gyventojai organizavo protesto mitingus dar ir todėl, kad, jų nuomone, tokie pramogų miesteliai labai palanki dirva narkotikų prekybai ir chuliganizmui plisti. Prieš porą dienų prasidėjo kita protestų banga: tiek užsienio, tiek lenkų vairuotojai piktinasi nauju vyriausybės potvarkiu, draudžiančiu sunkvežimiams savaitgaliais bei švenčių dienomis važinėti Lenkijos keliais (leidžiama tik naktį). Tas dienas sunkieji automobiliai privalo praleisti stovėdami mašinų aikštelėse. Deja, nepagalvota, kad jų yra per mažai, tad kilometrinės mašinų eilės stovi šalikelėse. Be to, naujasis potvarkis brangiai atsieina firmoms. Kur kas linksmesnis įvykis buvo birželio pirmąją. Lenkijos Seimo salėje Tarptautinės vaikų gynimo dienos proga vyko tradicinė penktoji vaikų ir jaunimo seimo sesija. Vaikai nepaprastai nuoširdžiai nagrinėjo valstybinius reikalus, reiškė savo pageidavimus bei viltis, kokia turėtų būti jų tėvynė, jos valdžia, priėmė net rezoliuciją.


N. Chruščiovo kalba Maskvos Kalinino rinkiminės apygardos rinkėjų susirinkime sukėlė Londone didelį dėmesį. Vakar Reuterio agentūra paskelbė komentuotą savo Maskvos korespondento pranešimą apie šią kalbą, kur nurodė N. Chruščiovo žodžius, kad komunizmas iš svajonės virto realybe. Visą vakarą Reuterio agentūra skelbė pranešimus apie Tarybų Sajungos vyriausybės vadovo kalbą, ypač pažymėdama jo žodžius, kad tarybiniai mokslininkai ir inžinieriai sukūrė naują tarpžemyninęglobalinę raketą, kurios negali pažeisti priešraketinis ginklas. Rytiniai laikraščiai gyvai komentuoja N. Chruščiovo kalbą, išskirdami antraštėse atskirus jos teiginius. Pranešimai šia tema spausdinami labiausiai matomose vietose. Didelį įspūdį Anglijos spaudai padarė N. Chruščiovo pranešimas apie globalinės raketos sukūrimą. Ryšium su tuo visi laikraščiai pažymi, kad Amerikos raketinė technika atsilieka. Antai, laikraščio „Deili meil“ korespondentas Makfersonas rašo, kad Amerikos išankstinio įspėjimo sistema dabar „apeita iš flango“. Jis pareiškia, kad Rusija ir Amerika siekė sukurti globalinę raketą ir „dabar aišku, kad rusai laimėjo šias lenktynes“. Anglijos spauda šiandien taip pat skiria daug vietos pranešimui apie naujo tarybinio dirbtinio Žemės palydovo paleidimą.


„Berliner Tageblatt“ įdėjo savo Varšuvos korespondento straipsnį antrašte: „Pilsudskis tarp Prancūzijos ir Italijos“. Korespondentas rašo, kad Lenkija veda aktyvią užsienių politiką. Jos sąjunga su Rumunija esanti sustiprinta keliais naujais mazgais. Apie egzistuojančius militarin. ryšius su I Latvija, pasak laikraščio, prasitaręs kiek neatsargiame interview, gerai žinomas Latvijos generolas Radzinš. Jo interview prasmę mažai tepakeitė jo vėlesnis pareiškimas, kad tie žodžiai nebuvę skirti viešumai. Apie mėginimus užmegzti militarinius ryšius su Suomija liudija, pasak laikraščio, neseniai įvykęs suomių generalinio štabo viršininko vizitas Varšuvoj. Be to, lenkų viltį, kad Pabaltijo bloko sudarymas eina geru keliu, pateisina iškilmingas estų valstybės galvos vizitas pas lenkų valstybės prezidentą. Toliau laikraštis pastebi, kad Lenkija taip pat stengiasi sutaikinti vengrus ir rumunus. Tvirtinimai, kad Lenkija norinti išardyti Mažąją Santarvę, esą perdėti, tačiau Čekoslovakijos pastangos sustiprinti savo sienas su lenkais, sukelia Lenkijoj nepasitikėjimo. Pilsudskis pradėjęs savo veikimą, pašalindamas iš lenkų kariuomenės prancūzus instruktorius. Šita politika Prancūzijos atžvilgiu, nežiūrint Zaleskio tarpininkavimo mėginimų Paryžiuj prieš Grandi vizitą, dabar tęsiama. Tas jau pasireiškė lenkų rezervuose Briando memorandumo atžvilgiu. Laikraštis pastebi, kad Lenkijos pastangos sudaryti grupę valstybių nuo Helsinkio iki Romos sudaro puikią idėją, tačiau jos įgyvendymui reikia daug pinigų. Greta šito puikaus užsienių politikos fejerverko, negalima nematyti didelės lenkų ūkio krizės, kuri vis aiškiau gresia privesti prie vidaus tikslams atsiekti, nereikia nė politinio politikos krizės. Todėl Prancūzjai, jos aktyvumo. Pilnai pakanką jos finansinio pasyvumo, — baigia laikraštis.


Karačyje prasidėjo Bagdado pakto tarybos sesija

KARAČIS, birželio 3 d. (TASS-ELTA). Šiandien čia pradėjo savo darbą šalių – Bagdado pakto dalyvių ministrų tarybos 3-oji sesija. Sesijoje dalyvauja Irako, Turkijos, Pakistano, İrano ir Anglijos delegacijos. JAV „stebėtojų” delegacijos vadovas Lojus Hendersonas pareiškė, kad jis yra „savo vyriausybės įgaliotas” priimti kvietimą oficialiai tapti Bagdado pakto karinės komisijos nariu.


Buvęs Hitlerio generolas paskirtas į aukščiausiąjį Vakarų Vokietijos armijos postą

Bonoje oficialiai paskelbta, kad nuo š. m. kovo 1 d. generolas Hoizingeris VFR gynybos ministerijoje užims ginkluotųjų pajėgų skyriaus viršininko postą. Hoizingeriui bus pavaldus visų trijų Vakarų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų rūšių – sausumos kariuomenės, karinių oro pajėgų ir karinio jūrų laivyno - vadai. Kartu Hoizingeris lieka karo tarybos patariamojo organo prie gynybos ministro - pirmininko poste. Kaip ginkluotųjų pajėgų skyriaus viršininkas, Hoizingeris, pasak laikraščių, faktiškai jau dabar tampa „bundesvero generaliniu inspektorium“, t. y. aukščiausiuoju karininku Vakarų Vokietijos armijoje.


Dar iš darbų vardan Nepriklausomos Lietuvos.

Šiemet mūsų tauta švenčia 10 metų nepriklausomybės šventę, daro savo žygių, visų sunkių už nepriklausomybę darbų apžvalgą. Tačiau yra dar ligi šiol nutylėtas vienas ypatingos savo uždaviniu įstaigos darbas, kuris buvo pradėtas 1918 metais gruodžio mėnesio pabaigoj Vilniuj, paskum, 1919 metais sausio mėnesio 3 dieną atsikėlus iš Vilniaus į Kauną, dirbtas čia lig 1920 metų. Ši įstaiga – tai Lietuvos Spaudos Biuras. Kai Lietuvoje dar sėdėjo visokiam darbui surakinusi rankas okupacinė vokiečių kariuomenė, o raudonoji banga buvo dasiliejisi lig Lietuvos ir įsiveržusi net lig Kėdainių, kai Kaune sėjo Maskvos ir Kauno „Pravdą“ ir viešai darė komunistai mitingus prieš „buržujų tarybą“, – Lietuvos Vyriausybė be kariuomenės, be policijos ir susisiekimo buvo bepaliekanti bejėgė organizuoti kraštą ir sukurti pajėgą prieš svetimųjų ir anarchijos vilnis, jai į pagalbą atėjo Spaudos Biuras. Tai buvo pusiau konspiratyviška įstaiga – dirbo artimiausiame kontakte su Ministeriu Pirmininku ir Krašto Apsaugos Ministeriu. Ton įstaigon įstojo savo noru drąsūs jaunuoliai, pasiryžę kovoti ir guldyti galvą už tėvynę ir už idėją. Tasai neperdidžiausias būrelis iškarto apie 10, vėliau apie 50 žmonių, vykdė tai, ką Vyriausybė nutardavo: gamino ir spausdino proklamacijas prieš bolševikus, prieš lenkus ir prieš bermontininkus; leido atsišaukimus organizuoti šalį, eiti savanoriais į Lietuvos kariuomenę, ginti tėvynę; patys Spaudos Biuro instruktoriai ir vadovybė buvo iš inteligentų ir studentų savanorių komandiruojamų iš Krašto Apsaugos Ministerijos tam darbui. Ginkluoti jie buvo įvairių rūšių ginklais, važinėjo po kraštą, platino proklamacijas ir atsišaukimus, darė mitingus, kovodami visais būdais su valstybės priešininkais, su bolševikų agentais, visuose Lietuvos kampuose organizavo būrius savanorių ir veždavo juos į Kauną. Anais sunkiais laikais vyriausybė dažnai neturėjo galimybės susisiekti telefonu nei telegrafu su atskiromis Lietuvos vietomis. Juos vyriausybei atstovavo Spaudos Biuro instruktoriai: vyko į giliausius provincijos užkampius su pirmomis apie Lietuvą ir jos vyriausybę žiniomis, organizuodami ištikimus Lietuvai būrius, informuodavo apie Lietuvą ir jos vyriausybę, kurdami parapijų ir valsčių komitetus, griaudami dažnai jau susikūrusius bolševikų „deputatų komitetus“. Iš vietų vežė į centrą krašto padėties vaizdą. Spaudos Biuras pradėjo leisti ir laikraštį „Lietuvą“. Einant kovoms su bolševikais, lenkais, bermontininkais, Spaudos Biuro buvo gaminama priešo kariuomenei atbaidyti nuo Lietuvos literatūra. Su didžiausiu slaptumu per frontą ji buvo vežama į priešų kariuomenę. Ne vienas instruktorius pažiūrėjo ir mirčiai į akis. Ši kovos priemonė savu metu daug padėjo priešams nuveikti. Instruktoriai persirengę vykdavo į priešo pusę, ten platino atsišaukimus, informavo piliečius, organizavo būrius prieš okupantus. Yra už tai nukentėjusių: sušaudytų, nuteistų sušaudyti ir ilgus mėnesius kalėjime buvusių… Tuo pačiu metu Kaune irgi nestigo priešvalstybinio elemento, todėl tas atsakingas darbas reikėjo dirbti juo atsargiau. Vėliau iš Spaudos Biuro išeidavo visa propaganda laikraštija, telegramų agentūra, demonstracijų ir tautos šventės 16 vasario rengimas, šaulių organizavimas, valst. spaustuvės vedimas, valstybės paskolos lakštų platinimas, spausdinių gaminimas ir kitos pareigos, kurios, pasibaigus kovoms už nepriklausomybę ir likvidavus Spaudos Biurą, išsivystė į atskiras įstaigas. Kadangi Spaudos Biuras yra viena pirmutinių grandžių atvirų Lietuvos kovų už nepriklausomybę, manome, kad neprošalį būtų surinkti visus tą reikalą liečiančius dokumentus, pranešimus, spausdinių pavyzdžius, jeigu jų dar kas turi, visą tai suglausti į vieną rinkinį. Tad mes žemiau pasirašę kviečiame visus Spaudos Biuro buv. bendrabarbius paruošti savo atsiminimus; jeigu kas turėtų kad ir mažiausią iš tų laikų spausdinį ar bent kokį dokumentėlį, ypatingai į priešo frontą vykstant, visą tai pridėti prie pranešimo – atsiminimų ir atsiųsti kartu su savo fotografija iki š. m. balandžio mėn. 25 dienos adresu: Kaunas, Miškų gatvė 11, J. Strazdui. Gautą medžiagą sutvarkę iki 15 gegužės, susivažiuokim visi į Kauną Tautos Šventės švęsti. P. S. Prašome ir kitų laikraščių šį raštą pakartoti. Kl. Arminas. Dipl. inž. J. Augustaitis. A. Endžiulaitis. Dr. P. Karvelis. Dr. D. Micuta, A. Rimka. Stud. J. Rutkauskas. P. Spėtyla. J. Strazdas M. Šalčius. E. Turauskas.


Tarybų Sąjungos delegacija atvyko į Ženevą

Į Ženevą dalyvauti 18kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbe atvyko TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko. Kartu su juo atvyko TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojai V. Zorinas ir V. Semionovas, taip pat delegacijos ekspertai ir patarėjai. Ženevos aerodrome A. Gromyko padarė pareiškimą. 18-kos valstybių komitetas, pasakė jis, turi svarstyti ir spręsti problemas, kurių reikšmę ir svarbumą visos žmonijos ateičiai sunku pervertinti. Reikia, negaištant laiko, mobilizuoti visas tautų jėgas ir sustabdyti smarkų ginklavimosi lavinos augimą, apsaugoti tautas nuo rūstaus raketinio-branduolinio karo pavojaus. Dabar jau visų pripažinta, kad visuotinis ir visiškas nusiginklavimas – radikalus kelias į tvirtą taiką pasaulyje, karų pašalinimą iš visuomenės gyvenimo. Norėtume tikėtis, toliau kalbėjo ministras, kad visos komitete atstovaujamos valstybės įsisąmonins atsakomybę už tai, kad būtų išspręsta svarbiausia problema, kuri kada nors buvo iškilusi žmonijai – problema, kaip ją išgelbėti nuo ginklavimosi varžybų ir nuo naujos karinės katastrofos grėsmės. Tarybų Sąjungos vyriausybė yra įsitikinusi: jeigu valstybės, pirmiausia didžiosios valstybės, tiek pat domėtųsi nusiginklavimu, kiek šiandien didžiųjų valstybių politikai ir generaliniai štabai domisi masinio žmonių naikinimo priemonių gamyba, tai šio didžio reikalo sėkmė būtų užtikrinta. Tarybų Sąjungos atstovai, baigdamas pabrėžė A. Gromyko, padarys visa, kas įmanoma, visa, kas nuo jų priklauso, kad komiteto darbe būtų pasiekti teigiami rezultatai. Tautos tikisi, kad ir visi kiti derybų dalyviai taip pat parodys gerą valią ir siekimą susitarti. TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko Tarybų Sąjungos vardu ir Tarybų Sąjungos delegacijos 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto pasitarime vardu palinkėjo sėkmės šveicarų tautai, Ženevos miesto gyventojams ir jo valdžiai.


„Stabdymo priemonės“ ar karingumo demonstravimas?

LONDONAS, III. 6. (TASS-ELTA). Vakar bendruomenių rūmuose prasidėjo dviejų dienų diskusija gynybos klausimais. Diskusiją atidarė gynybos ministras Votkinsonas. Savo kalboje jis daugiausia gynė vyriausybės politiką gynybos klausimais. Votkinsonas vėl pakartojo nuvalkiotus argumentus už Vakarų valstybių branduolinio ginklavimosi varžybas. Jis tvirtino, kad taika iki šiol buvusi išsaugota tik todėl, kad JAV ir Anglija turėjo branduolines „stabdymo priemones“. Jis pabrėžė, kad Anglija ir toliau įneš „žymų indėlį“ į Vakarų turimas „stabdymo priemones“. Votkinsonas pareiškė, kad Anglijos kariuomenė daugiau nebebus išmėtyta po įvairius pasaulio rajonus, o bus sutelkta trijose pagrindinėse bazėse – Anglijoje, Adene ir Singapūre. Ministras taip pat davė suprasti, kad Anglija „tiria“ galimybę dislokuoti aviacijos bazes nedidelėse salose, kur, anot jo, „nebus daugelio politinių problemų“. Svarbiausias leiboristų partijos kalbėtojas gynybos klausimais Patrikas GordonasVokeris pateikė nepasitikėjimo vyriausybe rezoliuciją dėl jos politikos gynybos srityje. Rezoliucijoje sakoma, kad rūmai „netiki, jog kursas, išdėstytas 1962 metų pareiškime dėl gynybos, efektyviai užtikrins Anglijos gynybą“. Gordono-Vokerio kalba buvo pilna prieštaravimų, kurie būdingi leiboristų partijos dešiniosios vadovybės pozicijai. Iš vienos pusės jis griežtai kritikavo vyriausybės politiką, ypač bergždžias Anglijos pastangas likti „savarankiška“ branduoline valstybe, bet, antra vertus, jis reikalavo didesnio Anglijos indėlio į NATO ir konkrečiai protestavo prieš galimą anglų kariuomenės Vakarų Vokietijoje sumažinimą. Gordonas-Vokeris pasakė, kad požeminis Anglijos branduolinio ginklo bandymas Nevadoje buvo klaida. Leiboristų partija, pabrėžia kalbėtojas, griežtai priešinga branduoliniams bandymams atmosferoje. Jis pasakė, kad nereikėjo priimti tokio nutarimo iki galutinių Ženevos derybų rezultatų.


Vokiečių spauda po senovej kreipia daug dėmesio į įvykius Klaipėdos krašte. Savo išvadžiojimus įvairiais Klaipėdos kraštą liečiančiais klausimais vokiečių spauda riša su bendra Rytprūsių padėtimi ir rytų sienos revizijos reikalais. Kai kurie Rytprūsių spaudos balsai turi niekuo nepridengtų išsišokimų pobūdžio. Tai rodo tuos balsus inspiruojančių sluoksnių tam tikrą nervingumą. „Tilsit Allg. Zeit.“ 282 Nr. iš gruodžio mėn. 1 d. straipsnyje: „Litauen meckert“ pasisako dėl Lietuvos pasiuntinio Berlyne p. Sidzikausko pareikšto Vokietijos vyriausybei protesto prieš tam tikrų Rytprūsių sluoksnių vedamą propagandą už Klaipėdos krašto grąžinimą Vokietijai. Čia laikraštis pažymi, kad Dancigo koridoriaus klausimu jau esanti sukelta tarptautinė diskusija. Tą patį, girdi, reikėtų padaryti ir dėl Klaipėdos. Čia Vokietijos vyriausybė permaža daranti. „Koen. Allg. Zt.“ 564 Nr. iš gruodžio mėn. 2 d. deda straipsnelį tuo pačiu reikalu, pavadindamas jį „Unerhörte litauische Provokation“. Paduodamas žinių, kad p. Sidzikausko protestas sukėlęs Berlyno politiniuose sluoksniuose nusistebėjimo, šis laikraštis pastebi: „Nejaugi tik nusistebėjimo. Mes manome, kad šis lietuvių žygis reiškia akiplėšiškumą, kurs yra vertas visai kitokio atgarsio, o ne vien nusistebėjimo. Po Versalės sutarties Vokietijoje įprasta visur stebėtis. Tačiau šitai mums atrodo tokiu dalyku, kad jau ir vokiečių Mikelis turi nustoti kantrybės“. „Tils. Allg. Zt.“ 282 Nr. iš gruodžio mėn. 1 d. deda ilgą straipsnį, pavadintą: „Der Korridor — das Memelland“. Šitame straipsnyje atpasakotas pranešimas, padarytas tuo klausimu Tilžėje „Ostdeutschs Heimatdienst“ sąjungos susirinkime. Čia, be ko kito, paliestas ir lietuvių tautinis judėjimas Rytprūsiuose. Laikraštis pažymi, kad dėl nedidelio lietuvių skaičiaus Rytprūsiuose judėjimas ypatingo pavojaus stipriai vokiečių kultūrai nesudaręs. „Ostpr. Zt.“ 324 Nr. iš gruodžio m. 1 d. deda eilės Rytprūsių organizacijų susirinkimo Karaliaučiuje rezoliuciją, kuri reikalauja visų rytų sienų revizijos. Rezoliuciją laikraštis deda po antrašte: „Cebt Wehrfreiheit und Grenzrevision“. Daug dėmesio kreipia vokiečių, ypač Rytprūsių, spauda į einančias Klaipėdoje derybas dėl direktorijos sudarymo. Beveik visi Rytprūsių laikraščiai yra įdėję apie tų derybų eigą komunikatą, kurs buvo sutartas tarp gubernatoriaus ir seimelio daugumos atstovų. Tačiau kai kurie Rytprūsių laikraščiai nuo savęs pridėjo komentarų, kaltinančių gubernatorių už derybų nepasisekimą. Pav., „Ostpr. Zt.“ 331 Nr. iš gruodžio mėn. 8 d. minėtą komunikatą deda po antrašte: „Verschleppungstaktik des Memelgouverneurs“. „Koen. Allg. Zt.“ 573 Nr. iš gruodžio mėn. 7 d. komunikatą įdėjo po antrašte: „Merkys sucht einen Präsidenten. Drei Wochen ergeznislose Verhandlungen in Memel“. Rytprūsių spauda piktai atsiliepė dėl p. E. Galvanausko paskaitos Kaune Klaipėdos reikalais. „Koen. Allg. Zt.“ 575 Nr. iš gruodžio mėn. 12 d. žinutę apie šią paskaitą pavadino: „Litauischer Scharfmacher. Kämpfe mit Deutschland unvermeidlich“. „Ostpr. Zt.“ 332 Nr. iš gruodžio mėn. 9 d. įdėjo tuo pačiu reikalu straipsneli, pavadintą: „Litauische Kampfansage an Deutschland“. „Ostpr. Zt.“ 328 Nr. iš gruodžio m. 5 d. randame smulkų aprašymą Klaipėdos seimelio posėdžio, kuriame buvo iškeltas vokiečių grupių protestas dėl direktorijos pirmininko įsakymo atstatyti iš tarnybos policijos inspektorių Riechertą, išrinktą į seimelio narius. Laikraštis įrodinėja, kad toks įsakymas esąs neteisėtas ir kad p. Riechertas galįs būti kartu ir policijos inspektorium ir seimelio nariu. Toliau tenka dar pažymėti pasirodžiusį kai kuriuose Rytprūsių laikraščiuose (pav. „Tilsit, Allg. Zt.“ 289 Nr. ir „Koen. Allg. Zt.“ 576 Nr. iš gruodžio mėn. 9 d.) laišką neva tai klaipėdiškio, paimto šįmet į Lietuvos kariuomenę. Iš laiško tono ir jo turinio matyti, kad jis yra sufabrikuotas tam tikrais sumetimais. Laiške tariamas klaipėdiškis skundžiasi blogu maistu, nuo kurio kylančios vidurių ligos, gyvulišku puskarininkų pasielgimu (viehische Behandlung), „rusišku“ susisiekimu Lietuvoje ir apskritai sunkia padėtimi, „kurią atsiminus baisu darosi“. Laiške nurodyti tariamieji atsitikimai, kada „puslaukiniai aziatiški“ puskarininkiai nemėgiamus memellenderius visaip kamantinėję. Suprantama, kad, fabrikuodami skelbdami tokius laiškus, Rytprūsių laikraščiai turi tikslą sukelti klaipėdiečių karių šeimose neramumo ir neapykantos prieš Lietuvą. Pro tokius provokacinius spaudos žygius negalima tylomis praeiti.


Pastaruoju metu Maskvoje vyko Tarybų Sąjungos, Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos atstovų derybos, siekiant patikslinti terminus, kuriais turi būti įvykdyti Pusių įsipareigojimai pagal Susitarimą, sudarytą tarp TSRS Vyriausybės VDR Vyriausybės ir JFLR Vyriausybės 1956 metų rugpiūčio 1 d. dėl bendradarbiavimo statant Jugoslavijoje aliuminio pramonės įmones. Po derybų, kurios vyko savitarpio supratimo ir noro toliau stiprinti susitariančiųjų Pusių ekonominius santykius dvasia, buvo pasirašytas Protokolas. Atsižvelgiant į kai kuriuos pakitimus kiekvienos susitariančios Pusės kapitalinės statybos artimiausiems metams planuose, Protokole nustatyta, kad aliuminio gamyklos 50 tūkstančių tonų pajėgumo per metus pirmosios eilės statyba bus baigta 1964 metais. Protokole taip pat numatoma, kad Jugoslavija gali naudoti pagal nurodytą susitarimą jai suteikto kredito dalį 1958—1959 metais finansuoti paruošiamiesiems darbams, susijusiems su aliuminio pramonės įmonių statyba. Taip pat buvo surengtos Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos atstovų derybos dėl patikslinimo terminų, kuriais tarybinės organizacijos turi atlikti projektavimo darbus ir tiekti įrengimus bei medžiagas pramonės įmonėms, kurios statomos Jugoslavijoje bendradarbiaujant su TSRS sutinkamai su Tarybų Sąjungos — Jugoslavijos 1956 metų sausio 12 d. susitarimu. Patikslinti terminai projektavimo darbams atlikti ir įrengimams bei medžiagoms tiekti nurodytoms įmonėms, nustatyti per įvykusias derybas, užfiksuoti specialiame protokole prie nurodyto Tarybų Sąjungos—Jugoslavijos 1956 metų sausio 12 d. susitarimo. Šiuo protokolu, konkrečiai, numatoma, kad tarybinės organizacijos tieks įrengimus ir medžiagas azotinių trąšų gamyklai 1958—60 m. m. ir superfosfato gamyklai 1961—63 m. m.


TARPTAUTINĖS ŽURNALISTŲ ORGANIZACIJOS PREZIDIUMO POSĖDIS

VARŠUVA, kovo 20 d. (TASS). Kovo 18-19 d. d. Varšuvoje įvyko Tarptautinės žurnalistų organizacijos (TŽO) prezidiumo posėdis. Posėdis buvo skirtas įvyksiančiam Helsinkyje birželio 10-15 d. d. žurnalistų susitikimui. TŽO prezidiumas dar kartą pareiškė, kad jis pilnutinai remia šį susitikimą, ir iškėlė eilę problemų, kurias reikia apsvarstyti Helsinkyje, be kita ko, klausimą dėl pasikeitimo nuomonėmis tarptautinio žurnalistų bendradarbiavimo klausimais, apie žurnalistų profesinių pareigų vykdymą, apie jų profesinį apmokymą ir t. t.


Dvyliktą kartą susirinko savo eilinei sesijai Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinė Asamblėja. Taikingos tautos, laikančios Suvienytųjų Nacijų Organizaciją įrankiu taikai ir saugumui palaikyti, laukia, kad ji priimtų svarbius nutarimus gyvybiškiausiais klausimais, visų pirma nusiginklavimo ir masinio naikinimo ginklo uždraudimo klausimu. Tautų pasiryžimas išsaugoti taiką toks didelis, kad į jį negali neatsižvelgti net atstovai imperialistinių sluoksnių, kurie suinteresuoti tarptautinio įtempimo aštrinimu ir ginklavimosi varžybomis. Tebevykstančios bendrosios diskusijos metu Generalinės Asamblėjos plenariniuose posėdžiuose nusiginklavimo klausimo negalėjo aplenkti nė vienas delegatas. Tiesa, kai kurių šalių, visų pirma Jungtinių Amerikos Valstybių, atstovai mėgina spekuliuoti savo „dėmesiu” nusiginklavimo klausimams, siekdami tuo pretekstu išprovokuoti tolesnes ginklavimosi varžybas. Tačiau tas kamufliažas neduoda tų rezultatų, kurių tikisi jų autoriai. „Taikdarių” kaukė negali pridengti karo kurstytojų ausų. Ši aksioma pasidarė ypač aiški ryšium su JAV valstybės sekretoriaus Daleso kalba bendrojoje Asamblėjos diskusijoje. Laikraščio „Niujork Taims” korespondentas, lygindamas Amerikos ir Tarybų Sąjungos atstovų kalbas bendrojoje diskusijoje, daro išvadą, kad „pirmajame raunde… nugalėjo Tarybų Sąjunga”. Korespondentas aiškina Daleso pralaimėjimą tuo, kad jis „neįstengė pasakyti nieko ypatingai naujo” nusiginklavimo klausimu. Iš tikrųjų, visa Amerikos atstovo kalbos dalis, lietusi nusiginklavimo klausimą, buvo skirta labai nerangiai ir visiškai neįtikinamai ginti tiems pasiūlymams, kuriuos Vakarų valstybės iškėlė dar Londone vykusiuose SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečio posėdžiuose. Dalesas toliau kabinosi už „oro inspekcijos” ir „atviro dangaus” doktrinos, kuria, kaip jau paaiškėjo visiems blaiviai protaujantiems žmonėms, mėginama užtverti kelią bet kuriai galimybei išspręsti nusiginklavimo klausimą. Tarybų Sąjungos pasiūlymai, kaip pažymi Paryžiaus laikraštis „Liberasjon”, atveria realias galimybes tarptautinei padėčiai gerinti. Ir nenuostabu, kad net „Niujork Taims” priverstas pripažinti Tarybų Sąjungos laimėjimą Generalinėje Asamblėjoje. Didelis dėmesys, kurį Dalesas paskyrė Artimųjų Rytų klausimams, buvo manevras. Dalesas norėjo atitraukti dėmesį nuo JAV nenoro susitarti dėl nusiginklavimo problemų. „Dėmesys, kurį valstybės sekretorius paskyrė Artimiesiems Rytams, — rašė laikraštis „Krisčen Sajens Monitor”, — buvo skirtas atitraukti dėmesį bent šiuo momentu nuo to, kas, daugelio nuomone, bus svarbiausias ginčo objektas dabartinėje sesijoje, o būtent — nuo nusiginklavimo problemos”. Jau seniai yra žinoma, kad tokių manevrų Amerikos diplomatija griebiasi kiekvieną kartą, kai nori atitraukti visuomenės dėmesį nuo žmoniją jaudinančių klausimų. Tai, be kita ko, patvirtina tas faktas, kad JAV primetė Asamblėjai neegzistuojančio „Vengrijos klausimo” svarstymą. Bet iškeldamas į pirmąją vietą klausimą dėl padėties Artimuosiuose Rytuose ir Sirijoje, JAV valstybės sekretorius aiškiai vijosi du zuikius. Jo teigimai apie „komunistinę grėsmę Sirijai yra ne tik abstraktaus pobūdžio. Jais siekiama taip pat pateisinti Amerikos imperializmo rengiamą užsienio kišimąsi į Sirijos reikalus. Bet ir šis Amerikos diplomatijos manevras žlugsta. Jordanijos nuolatinis atstovas Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pareiškė, kad „arabų nuomone, Sirija nekelia karinės grėsmės jokiai šaliai”. Saudo Arabijos karaliaus Saudo vizito į Siriją metu buvo padarytas analogiškas pareiškimas. Saudo ir Irako karaliaus Feisalo derybas su Sirijos politiniais veikėjais Damaske Arabų šalių spauda laiko dar vienu nepasisekimu, kurį patyrė JAV politika, siekiantį sukelti priešiškumą ir suskilimą Arabų šalių savitarpio santykiuose. SNO Generalinės Asamblėjos XII sesijos darbas rodo, kad imperialistinėms valstybėms su JAV priešakyje darosi vis sunkiau primesti savo valią Suvienytųjų Nacijų Organizacijos nariams. Priešingai imperialistinių šalių planams į Asamblėjos dienotvarkę įtraukti klausimai dėl padėties Kipro saloje, dėl karo Alžyre, dėl Vakarų Iriano okupacijos. Anglijos, Prancūzijos, Olandijos mėginimai pavaizduoti tuos klausimus esant savo „vidaus reikalais” visiškai sužlugo: didžioji Generalinės Asamblėjos narių dauguma pareiškė, kad simpatizuoja kipriečių, alžyriečių ir indoneziečių nacionalinio išsivadavimo kovai. Keblus Amerikos diplomatijai buvo klausimas dėl Kinijos atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje. Kaip yra žinoma, ir šį kartą Jungtinėms Valstybėms nešvarių procedūros manevrų dėka ir padarius spaudimą nuo jų priklausomoms šalims, pavyko atidėti šio labai svarbaus klausimo svarstymą. Tačiau nesunku pastebėti, kad Amerikos „balsavimo mašina“, kuri anksčiau puikiai veikdavo, dabar vis dažniau ėmė gesti. Svarbu net ne tai, kad padidėjo skaičius šalių, pasisakančių už Kinijos Liaudies Respublikos pagrįstų teisių atkūrimą Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje, nors ir tai yra labai būdingas dalykas. Svarbios reikšmės turi tas faktas, kad dabartinėje sesijoje klausimą dėl Kinijos atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje iškėlė Indija, o kai kurios kitos Azijos šalys, nepriklausančios socialistinei stovyklai, griežtai kritikavo JAV ir kitų Vakarų šalių poziciją šiuo klausimu. Ką galėjo priešpastatyti Amerikos delegatas daugelio šalių reikalavimams, kad būtų atkurtos pagrįstos Kinijos Liaudies Respublikos teisės? Tiktai neįtikinamą nurodymą, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacija jau yra svarsčiusi šį klausimą. Tas nurodymas labai būdingas Amerikos dabartinio etapo diplomatijai. Jungtinių Valstybių vadovai atkakliai kabinasi už praeities, nenori matyti didžiulių pakitimų, įvykusių ir vykstančių tarptautinėje padėtyje.


Protesto mitingas prieš generolo Špeldelio atvykimą į Londoną

LONDONAS, rugsėjo 23 d. (TASS-ELTA). Anglijos visuomenė pasipiktino Špeidelio — buvusio hitlerininkų generolo, šiuo metu užimančio NATO sausumos kariuomenės Europos centrinėje zonoje vado postą atvykimu į Londoną. Šiandien Londono centre įvyko „Buvusių karių — taikos šalminkų judėjimo” organizacijos iniciatyva sušauktas protesto mitingas prieš Špeildelio atvykimą. Mitingas praėjo šūkiu „Šalin nacistų generolą Špeidelį!“. Vienas po kito kilo į improvizuotą tribūną buvę kariai — antrojo pasaulinio karo dalyviai, kovoje prieš fašizmą. Buvęs Anglijos laivyno jūrininkas Tedas Heuksas, kurio krūtinę puošia daugybė kovos ordinų ir medalių, ragino mitingo dalyvius pareikalauti 13 Anglijos vyriausybės nedelsiant išsiųsti Špeidelį iš Anglijos. „Špeidelio paskyrimas aukštą NATO postą, — pasakė Heuksas, ir jo atvykimas į Angliją yra kritusiųjų mūšiuose su fašizmu švento atminimo įžeidimas. Tai gėda šaliai — priimti pas save kaip svečią generolą, vadovavusį kariuomenei, kuri darė nesuskaičiuojamus žvėriškus nusikaltimus prieš taikius po fašizmo jungu dejavusių šalių gyventojus“. Mitingo dalyviai vieningai priėmė rezoliuciją, kurioje griežtai smerkiama Anglijos vyriausybė už tai, kad ji pakvietė Špeidelį į Angliją. „Špeidelis, — sakoma rezoliucijoje, — ištikimai tarnavo Hitleriui ir jo bendrininkams, rengusiems masines žudynes… Mes reikalaujame, kad Anglijos vyriausybė atsimintų apie tas aukas, kurias patyrė anglų tauta kare prieš Špeidelį ir į jį panašius, ir kad išvalytų mūsų Žemę, išsiųsdama Špeidelį ten, iš kur jis atvyko“. Pasibaigus mitingui, rezoliucija buvo išsiųsta su specialia delegacija, kurioje buvo daug antrojo pasaulinio karo invalidų, į Anglijos ministro pirmininko rezidenciją.


DAUGIATŪKSTANTINIS mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos grįžimui iš VDR, įvyko rugpiūčio 14 d. Lužnikų Centrinio V. I. Lenino vardo stadiono Sporto rūmuose. Į mitingą susirinko ministrai ir mokslininkai, kultūros veikėjai ir darbininkai, visuomeninių organizacijų atstovai ir studentai, Tarybinės Armijos generolai ir karininkai. Dalyvavo diplomatinių atstovybių vadovai, Tarybų Sąjungos ir užsienio žurnalistai. Karštais plojimais susirinkusieji sutiko draugus N. S. Chruščiovą, A. I. Mikojaną ir kitus delegacijos narius, draugus L. I. Brežnevą, N. A. Bulganiną, O. V. Kuusinena, M. A. Suslovą, K. J. Vorošilovą, G. K. Žukovą, P. N Pospielovą, A. N. Kosyginą, M. G. Pervuchiną, o taip pat Vokietijos Demokratinės Respublikos ambasadorių Tarybų Sąjungoje J. Kenigą. Įžanginiu žodžiu mitingą atidaro TSKP Maskvos miesto komiteto sekretorius I. T. Marčenko. — Šilti ir džiaugsmingi susitikimai, nuoširdus priėmimas, kuris buvo surengtas Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos nariams, delegacijai viešint Vokietijos Demokratinėje Respublikoje, — sako jis, — ryškiai rodo plačiausią vokiečių tautos masių brolišką draugystę tarybinei liaudžiai. Mus, maskviečius, taip pat, kaip ir visą tarybinę liaudį, džiugina puikūs šios kelionės rezultatai, jos reikšmė tarybinės liaudies ir vokiečių tautos draugystei stiprinti, galingos socialistinės stovyklos jėgoms toliau stiprinti, taikai stiprinti visame pasaulyje. Mitingo dalyviai šiltai sutiko svečius — Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komiteto pirmąjį sekretorių drg. A. Novatną, Čekoslovakijos Komunistų partijos Politinio biuro narį drg. R. Baraką, Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro komiteto sekretorių drg. I. Gendrichą, Mongolijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininką drg. J. Cedenbalą. Mitinge kalbėjo: sostinės darbininkų vardu Vladimiro Iljičiaus vardo gamyklos tekintojas T. J. Jefimovas, tarybinės inteligentijos vardu — TSRS Mokslų akademijos narys-korespondentas S. D. Skazkinas, Maskvos jaunuolių ir merginų vardu Maskvos aviacijos instituto studentė Galina Nilova. Audringais plojimais sutiko susirinkusieji drg. N. S. Chruščiovo kalbą. Kalbėdamas apie partinės-vyriausybinės delegacijos kelionę į Vokietijos Demokratinę Respubliką, drg. N. S. Chruščiovas pabrėžė, kad ši kelionė buvo visiškai sėkminga, kad ji ne tik pateisino, bet ir viršijo visus lūkesčius. Jis nurodė teigiamą lūžį, kuris įvyko vokiečių tautos sąmonėje per pastaruosius metus Tarybų Sąjungos atžvilgiu, nepaisant to, kad prūsų junkeriai ir vokiečių imperialistai dešimtmečiais, ypač fašistinės diktatūros metais, nuodijo vokiečių tautos sąmonę šovinizmo nuodais ir skiepijo jai neapykantą mūsų šaliai. Draugas Chruščiovas papasakojo įspūdžius, kuriuos paliko delegacijos nariams daugelis susitikimų su VDR darbo žmonėmis. Visur, — pasakė jis, — mes sutikome nuoširdumą ir savitarpio supratimą, matėme tą patį nerimą, kurį kiekvienas doras žmogus jaučia dėl taikos likimo. — Lenininė mūsų valstybės užsienio politika, toliau sako draugas Chruščiovas, nuveikė dideli darbą ir vokiečių tautos atžvilgiu. Lenininė tautų draugystės ir bendradarbiavimo politika, broliška pagalba Vokietijos Demokratinei Respublikai pakeitė eilinių vokiečių pažiūras. Didelį vaidmenį auklėjant vokiečių tautą, auklėjant Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmones taikos ir draugystės dvasia vaidino ir vaidina Vokietijos Vieningoji socialistų partija, jos teisinga politika. Patenkindamas VDR darbininkų, valstiečių ir inteligentijos prašymą, draugas Chruščiovas perdavė tarybinei liaudžiai nuoširdų draugišką sveikinimą. Savo kalbose, pareiškia drg. Chruščiovas, mes, Tarybų Sąjungos partinės vyriausybinės delegacijos nariai, sakėme, kad tarybinė liaudis jaučia nuoširdžią draugystę Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmonėms. Draugas Chruščiovas pažymėjo, kad derybų metu pasirašytas Bendras pareiškimas visiškai atitinka TSRS ir VDR tautų interesus bei lūkesčius ir visų socialistinių šalių vienybės stiprinimo, taikos ir draugystės stiprinimo interesus. Kalbėdamas VDR darbo žmones ir visus vokiečius jaudinančiu Vokietijos suvienijimo klausimu, draugas Chruščiovas pasakė: — Mūsų partinė-vyriausybinė delegacija Tarybinės vyriausybės ir visos tarybinės liaudies vardu pareiškė Liaudies rūmuose, kad Tarybų Sąjunga visiškai pritaria Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybiniame pareiškime išdėstytai taikaus demokratinio Vokietijos suvienijimo programai ir ją remia. Tai — realus, vienintelis teisingas kelias. Baigdamas drg. N. S. Chrusčiovas palinkėjo Vokietijos Demokratinės respublikos darbo žmonėms naujų laimėjimų didžiojoje socializmo statyboje Vokietijos žemėje ir paskelbė sveikinimą Tarybų Sąjungos — Vokietijos draugystei, Tarybų Sąjungos tautoms, kurios su Lenino vėliava sėkmingai sprendžia istorinius komunizmo pastatymo uždavinius. Drg. N. S. Chruščiovo kalba buvo ne kartą pertraukiama audringais plojimais. Mitingas buvo ryški partijos ir liaudies vienybės manifestacija, jis išreiškė šiltus, draugiškus tarybinių žmonių jausmus vokiečių tautai, bendrai su jais kovojančiai už taiką, demokratiją ir socializmą.