Anglams bevaldant savo milžinišką „empire'ą“ ne vienur tai kitur vis kyla nauji sunkumai ir pavojai. Dabar susidarė gana rimtas pavojus jų viešpatavimui Arabijoj. Arabija – didelė šalis 2,6 milionų kvadr. kil. ploto. Bet gyventojų turi tik apie 5 milionus. Tai arabų tautos galybės ir islamo lopšelis. Čia pakilo žalioji pranašo vėliava, užkariavusi greitu laiku visą vakarų Aziją ir Afriką. Čia yra šventieji islamo miestai: Mokka ir Medina. Čia buvo ilgą laiką islamo tikybinis ir politinis centras. O ir šiandien dar kiekvienas islamo išpažintojas labiausiai svajoja apie tai, kad pamatytų bent kartą gyvenime didžiausią islamo šventenybę – Kaabą ir pranašo grabą. Ilgainiui arabų viešpatavimą paveldėjo turkai ir Arabija lig karo jų priklausė. Tačiau karingieji arabai nelabai mėgo turkų viešpatavimą ir prasidėjus didžiajam karui dalis jų sukilo prieš turkus. Anglai arabams stengėsi jiems padėti. Turkijai sugriuvus, Arabija liko laisva ir susiskirstė į 12 nepriklausomų valstybių valstybėlių. Tačiau anglai įsigeidė būti turkų paveldėtojais. Pakraščiuose prie jūrų Arabija derlinga ir turtinga amžinai žaliuojanti šalis. Jos vidurys vasarą pavirsta tyrais, bet žiemą visas žaliuoja ir čia gyvena gausingi arabai nomadai. Arabija turi daugybę įvairių šiandien dar maža teištirtų turtų. Be to, ji guli ant paties kelio į Indijas. Dar prieš karą, turkams bevaldant, anglams pavyko gauti nedidelį žemės sklypą prie Raudonųjų jūrų – Adeną. Karo metu ir po karo jie pamažu išplėtė savo viešpatavimą beveik ant visos Arabijos: vienur jie gavo mandatą, kitur – protektoratą, dar kitur faktišką įtaką bei priklausomybę. Bematant ko ne visas Arabijos kontinentas atsidūrė anglų priklausomybėj. Tačiau šita politika nėjo labai švelniai. Arabai yra karingi, ir brangina nepriklausomybę. Kai tik jie pamatė, ko anglai siekia, prasidėjo sukilimai. Bet kadangi tie sukilimai buvo sporadiški, tai anglams nesunku buvo juos numalšinti. Tačiau dabar kalbama jau ne apie sukilimą, bet apie šventąjį islamo karą prieš „giauru“ viešpatavimą. Čia dar prieš karą iškilo narsus, pačių karingų ir pačių fanatingų arabų – vahabitų vadas – Ibn Saud. Jis mokėjo prisigerinti anglams ir jų pagelba užkariavo visą Arabijos vidurį, kur valdė Ibn Rašidas. Neilgai trukus jis užkariavo ir didžiausią, stipriausią Arabijos valstybę – Hedžasą. Čia yra šventieji islamo miestai Mekka ir Medina ir todėl Hedžaso valdovas turi labai didelį moralinį autoritetą visam islamui. Ibn Saudo valdžioj atsidūrė didesnioji Arabijos dalis. Jis pradėjo svajoti apie visos Arabijos, o gal ir visos arabų tautos, kuri turi apie 27 milionus ir gyvena išsimėčiusi po visą vakarų Aziją ir Afriką, sujungimą. Anglai jau seniai kovoja su vahabitų puolimais. Bet lig šiol Ibn Saudas tikrino, kad tai darosi be jo žinios. Pats Ibn Saudas, anglų prietelis ir jų protežė, staiga dabar paskelbė karą dviem anglų mandatams, Irakui (Mesopotamija), Transjordanijai ir protektoratui Koveit. Drauge jis veda propagandą už arabų nepriklausomybę ir šventąjį islamo karą prieš „giaurus“ spaudėjus. Jeigu Ibn Saudui pavyks sukelti visus arabus, tai iš to gali būti labai rimtos pasėkos. Juk ne tik pačioj Arabijoj, bet ir Sirijoj ir Palestinoj arabai sudaro daugumą. Tad ne tik anglams Arabijoj, bet ir prancūzams Sirijoj ir žydams Palestinoj gali pasidaryti karšta. Vokiečiai, italai ir kiti jau šiandien stato arabams ginklus, žinoma už pinigus, ir pristatys jų kiek norint ir toliau. Kiek prisikamavo Prancūzija ir Ispanija, kol numalšino negausingus, nedideliam plote gyvenančius šiaurės Afrikos rifus ir kabilus. Arabų yra nepalyginamai daugiau ir jie gyvena milžiniškus plotus. Be to, su moderniniais ginklais, kaip artilerija, tankai tuose tyruose bei kalnuose nieko nebepadarysi. Pagaliau Arabija ne tik guli ant kelio į Indijas, bet ir yra visai arti nuo Indijų. Indijose taip pat einą fermentacija ir sukilimai, tai šen tai ten, nuolat įvyksta. Kažin, ar indiečiai nesusisieks ir nesusidės su arabais. Juk ir indiečių daug yra islamitų. Tagi, visi tie klausimai kelia didelio nerimo Londone.


Vytauto mirties penkių šimtų metų sukaktuvės turės palikti žymių pėdsakų mūsų tautinėje kultūroje. Dabar mūsų visuomenėje yra pastebimas susidomėjimas mūsų praeitimi, tiesa, kol kas labai aprėžtuose rėmuose. Visas dėmesys yra nukreiptas į paties senovės galiūno asmenį. Bet tatai tik susidomėjimo pradžia. Vieną kartą atbudęs šis susidomėjimas istorija, be abejojimo, sužadins norą plačiau ištirti mūsų praeitį ir surišti ją su dabartimi. Vytautas nėra joks pasakos milžinas, stebėtinu būdu mūsų praeity atsiradęs ir išnykęs, kokį lyg nori iš jo padaryti lenkų XV šimtmečio istoriografas, Krokuvos kanonikas Jonas Dlugošas. Pastarasis šitaip išsireiškia, apibūdindamas Vytauto gadynę: „Mūsų laikų žmonėse yra nusistovėjusi nuomonė, kad joks Vytauto laikų valdovas negali jam prilygti nei savo duosnumu nei savo nuveikto darbo išdavomis. Jis savo tamsią, menkutę, niekam nežinomą tėvynę savo darbais ir savo veiksmais pirmas pakėlė ir pirmas išgarsino. Tokia Lietuva prie sekančių kunigaikščių neišsiliko. Atrodo, nėra abejojimų, kad Lietuvos garbė buvo jo pagimdyta ir drauge su juo užgeso“. Šitas Dlugošo liudijimas yra vienašališkas ir iš esmės neteisingas, o tačiau jis pasiliko visuomenės galvoje ir paveikė mus pačius. Neseni dar yra tie laikai, kai net Lietuvos istorijos vadovėlių rašytojai, pav. p. Paparonis, mūsų tautos istoriją baigė Vytauto mirtimi. Atrodo, lyg lietuvių tauta netekusi Vytauto, įkrito į kažkokį letargo miegą ir jame išbuvo ligi savo prisikėlimo mūsų laikais. Dlugošas užmiršo paminėti garsius Vytauto pirmtakus — Mindaugą, Vytenį, Gediminą, Algirdą, Kęstutį, kurie ne tik sugebėjo išlaikyti visos Europos riterių nesiliaujamus puolimus per pusantro šimto metų, bet ir išplėsti savo viešpatavimą toli į rytus ir pietus. Dlugošas nemini Vytauto įpėdinių kovų su naujais Lietuvos priešais, Dlugošo tautiečiais, kurie pakeitė vokiečius. Pasikeitė vienų ir kitų Lietuvos priešų kovos būdai, bet jų siekimai pasiliko tie patys — pavergti Lietuvą. Tokiu būdu Dlugošo liudijimus reikia perkošti per istorinės kritikos koštuvą. Nuo to Vytauto asmens reikšmė nei kiek nesumažės, anaiptol, pats Vytautas pasidarys ryškesnis, žmoniškesnis ir mums artimesnis. Vytautas buvo savo laiko ir ypatingų aplinkybių padaras. Jis dirbo savo tautiečių ir bendraminčių padedamas ir naudojosi tais resursais, kuriuos buvo pagaminę jo pirmtakūnai. Mirdamas jis paliko visa, ką buvo pats sukūręs. Po jo mirties, visas politinis gyvenimas Lietuvoje neužgeso. Jis vystėsi ir vystėsi naujomis aplinkybėmis. Aš daviau Dlugošo parodymą, kaipo pavyzdį to, kaip reikia atsargiai elgtis su randamais istorijoje liudijimais. Jie, kad ir atatinka savo kilimu gadynę, iš kurios paimti, bet jų reikšmė gali būti visai kitokia negu tatai atrodo iš pirmos pažiūros. Naujasis istorijos mokslas nėra įmanomas be medžiagos kritikos, be jos visapusiško įvertinimo. Apie istoriją, kaipo mokslą, vienas istorinės kritikos kūrėjų Augustas Schlozeris išsireiškė: „Prima lex historiae ne quid falsi dicat“, t.y., istorijos mokslo pagrindinis dėsnis turi būti tas, kad ji nesakytų nieko sufalsifikuoto. Štai šitos mintys pirmiausiai ateina galvon, kai tenka galvoti ir apie patį Vytautą ir apie visa, kas yra jungiama su jo darbais arba jo atminimu. Kai tik lietuviams sužibėjo viltis atstatyti savo valstybę Europos galiūnų griuvėsiuose, kilo klausimas, kokiu simboliu arba išoriniu ženklu ji reikės pažymėti. Jei lietuvių sąmonėje būtų užsilikęs tautos ir valstybės gyvenimo nuolatinumas, šis klausimas nebūtu buvęs reikalingas jokio atsakymo: atgimusi valstybė reikėjo pažymėti taip, kaip ji buvo žymima praeity. Tačiau ši mintis, kuri dabar atrodo taip paprastai, ne visų buvo priimama. Rusų revoliucija tarėsi esanti sugriovusi senąjį pasaulį ir buvo pasisakiusi esanti pasiryžusi sukurti visa iš naujo. Nejaugi šitokiomis aplinkybėmis galima grįžti prie senovės lietuvių šarvuoto riterio jojančio baltu žirgu ir turinčio ištiestą kardą. Šitas ženklas, vienas gražiausių pasauly, simbolizuojąs visą mūsų praeitį, kaipo nuolatinę nenuilstamąją kovą su priešais, istorinį būtinumą dieną ir naktį budėti šarvuotam ir su ištiestu kardu vyti priešus iš savo žemės, atrodė revoliucijos aistros apimtiems žmonėms visiškai negalimas, net skandalizuojąs: juk kalbama apie tautų taiką, brolybę, lygybę, demokratija, o čia išplaukia kunigaikščio ženklas, kalbąs apie kovas. Ir naujosios gadynės svajotojai sugalvojo senąjį ženklą pakeisti nauju: buvo nupiešta jojanti arkliu moteriškė su palaidais plevėsuojančiais plaukais, laikanti rankoje žibintą. Toks tai tariamas naujas Lietuvos valstybės ženklas buvo iškabintas lietuvių seime 1917 metais, Peterburge. Jokie įtikinėjimai, kad negalima taip lengvai elgtis su valstybės simboliu, neįtikino jų autorių nevartoti savo fantazijos apraiškos, kaipo valstybės ženklą. Griežtas ginkluotų karininkų reikalavimas nuimti nuo sienos „raganą“ paveikė pagaliau jos autorius. Staiga išnyko abejojimai dėl valstybės simbolio. Ne Peterburgo seimas atstatė Lietuvos Vyties galiojimą. Tačiau išnykimas iš scenos naujai sugalvoto ženklo sveikai paveikė publiką. Istorinės kritikos rolėje čia pasirodė ginkluoti kariai, kurie panaikino besikuriantį istorinį falšą. Vytauto laikais, XV šimtmečio pabaigoje, kaltuose Lietuvoje pinigėliuose yra randami ypatingi ženklai: vienoje pusėje ieties galas, o antroje vad. Gedimino stulpai; arba vienoje pusėje ieties galas su smailagalviu, nulenktu žemyn, ir greta ieties viršuje iš kairės pusės kryžius, o antroje tie patys stulpai; arba vienoje pusėje tas pats ieties galas ir greta jo iš kairės pusės kryžius, kurio vienas galas ilgesnis, o po kryžiumi bukas trikampis, panašus ne tai į šonu pastatytą ir labai išskėstą raidę V, ne tai į apverstą raidę L. Šios pastarosios rūšies pinigai labai retai pasitaiko. Iš 27 variacijų, kurias paskelbė pats rimčiausias Lietuvos numizmatas, Dr. M. Gumovskis, vos vienas egzempliorius turi tariamą raidę. Štai šitas pinigas ir pagimdė legendą apie Vytauto ženklą. Bukasis trikampis buvo palaikytas raide V, kuri turėjo reikšti Vytauto vardo inicialą. A. a. T. Daugirdas pasuko ieties galą iš vertikalinės padėties į horizontalinę, iš kryžiaus padarė kardą ar stulgi, o bukąjį trikampį apsuko, suglaudė jo šonus, padarė raidę V ir visą savo padarą pavadino Vytauto ženklu arba herbu. Mūsų visuomenė be mažiausios kritikos šį a. a. Daugirdo fantazijos kūrinį priėmė. Vytauto mirties sukaktuvių proga jis yra plačiai paskleistas. Su jo pagalba norima Vytautas pagerbti. O tačiau tai yra tokios pat rūšies ir tokios pat istorinės vertės naujadaras, kaip ir paminėtas Lietuvos valstybės ženklas Peterburgo seime. Patys pinigėliai, iš kurių a. a. Daugirdas paėmė sau meniškus motyvus tariama Vytauto herbui sudaryti, buvo kalami, einant naujaisiais numizmatikos duomenimis, 1387—1390 metais, t. y., laikotarpy, kai po Lietuvos prijungimo prie Lenkijos, Vytautas buvo Jogailos išstumtas iš tikrosios Lietuvos ir priverstas gyventi tolimoje Valuinėje, o Lietuvą tuo metu valdė Jogailos brolis, piktas Vytauto priešininkas, Skirgaila, kuris sėdėjo Vytauto tėviškėje. Trakuose, ir Lenkijos starosta, Nikalojus iš Moskorzevo, kuris buvo užėmęs Vilniaus pilį. Ieties galo figūra buvo įtraukta greičiausia pačių pinigų kalimo meisterių iniciatyva, kuriems juk reikėjo kas nors juose atvaizduoti. Gal šiuo atžvilgiu jie pamėgdžiojo rusų kunigaikščių pinigus, kuriuose buvo vaizduojama ietis, rusiškai „kopjo“, nuo ko ir patys pinigai buvo gavę „kopeikų“ vardą. Jei bukasis trikampis iš tikrųjų reiškė raidę V, tai galėjo būti Vilniaus inicialas. Vytauto piniguose, kurie jo įsakymu buvo kalami Kaune, yra randama raidė K, kuri spėjamai reiškė Kauno inicialą. Kryžius yra ne kas kita, kaip Lietuvos krikščionybės ženklas. Kombinacijos iš ieties galo ir kryžiaus niekur kitur nerandame. Jos nėra nei Vytauto antspauduose, nei Vytauto vėliavose. Vytautas, kaip ir kiti viduramžio valdovai, turėjo vartoti ypatingus ženklus savo antspaude, kuris turėjo jam atstoti parašą. Tyrinėjimai parodė, kad savo antspauduose jis buvo vartojęs du pagrindiniu ženklu —pėsčią šarvuotą riterį su cilindrinės formos šalmu ant galvos, su iškeltu kardu dešinėje rankoje ir su išketu apvaliu skydu kairėje rankoje — ir šarvuota raitą riterį su šalmu ant galvos, laikantį kardą ištiestoje rankoje. Pastarasis ženklas, kuris pirmą kartą buvo Algirdo pavartotas, kaipo jo portretas, vėliau simbolizavo Vilniaus kunigaikštiją. Vytautas, priimdamas jį 1385 m. savo antspaudan, įrašė savo politinėn programon Vilniaus atgavimą iš Jogailos rankų. Vilnius buvo po 1385 m. visų Vytauto siekimų tikslas, jo kančių ir vargų priežastis. Taigi raitas šarvuotas riteris su ištiestu kardu, tai Vytauto kovų už Vilnių ir Lietuvos nepriklausomybę simbolis. Laimėjus kovą, tas simbolis tapo visos Nepriklausomos Lietuvos ženklas. Kaip gi galima drįsti Vytautui brangų ir jo visuomet vartojamą raito šarvuoto riterio su iškeltu kardu rankoje ženklą pakeisti fiktyvišku ženklu, sudarytu iš monetariniu nežinomos kilmės motyvų. Pastaba: Šių metų „Vaire“ trečiame numery pradedamas spausdinti mano platesnis etiudas, kuriame stengiuosi išnagrinėti Lietuvos herbo ir kitų valstybinio pabūdžio ženklų kilima.


Algirdas Endriukaitis Kovo 11-osios akto signataras Vilniaus apygardos teismo civilinių bylų kolegijos teisėja A.Urbanavičienė 1998 m. kovo 12 d. Lietuvos Respublikos vardu nusprendė suteikti pabėgėlio statusą Afganistano piliečiui Shahahmodui Alekuze. Sprendime nurodoma: “S.Alekuze prezidento Naadžibula režimo metu buvo Afganistano Liaudies Demokratinės Partijos narys, tarnavo Afganistano milicijoje “Sarandoj”ir Afganistano Saugumo tarnyboje, turėjo karinį laipsnį ir dalyvavo mūšiuose su modžachedais. Įvertinant surinktą informaciją apie padėtį Afganistane, galima teigti, kad S. Alekuze turi visiškai pagrįstą baimę būti persekiojamas dėl savo politinės ir profesinės veiklos ir dėl politinių įsitikinimų bijo naudotis savo šalies, kurios pilietis jis yra, gynyba. Nors pareiškėjas pateikė prieštaringus dokumentus, sunkinančius jo tapatybės nustatymą, tačiau jo išdėstyti faktai atrodo įtikinamai ir jis pateikė visus galimus įrodymus. Pareiškėjo paaiškinimai yra nuoseklūs, vienodi ir neprieštarauja visuotinai žinomiems faktams” (kalba netaisyta). Šiandien sunku pasakyti, ar to pabėgėlio pavardė yra tikra, ar visa kita yra tikra, ar išgalvota, jeigu net pačiam teismui neaišku. Pareiškėjas aiškino, kad yra baigęs Taškento karinę (saugumo?) mokyklą, turįs kapitono laipsnį, nuo 1982 metų dirbęs su ginklu komunistinėje prorusiškoje valdžioje, turįs draugų Maskvoje, iš kurių tikisi gauti paramos. Kodėl Lietuvos teismas nepasiteiravo Afganistano valdžios apie pabėgėlį, o patikejo saugumiečio versijomis ir galimomis legendomis ar jo atstovo V.Siniovo argumentais? Suteikus pabėgėlio statusą, S.Alekuze ir jo šeima turėtų gauti nuomojamą butą, iki 30 MGL dydžio vienkartinę įsikūrimo pašalpą, bedarbio pašalpą, nemokamą gydymą. Atėjus jo pensiniam amžiui, logiškai jam reikėtų įskaityti darbą Afganistano žmonių žudynėse. Pagal visiems žinomus faktus galima įsivaizduoti, ką ir kaip jis, Afganistano saugumietis, dirbo savo kolaborantinei vyriausybei, kai ten buvo okupacinė Rusijos kariuomenė, kai vyko infiltracija, žmonių persekiojimai, provokacijos, išdavystės ir žudymai. Suprantama, S.Alekuze dėl savo išdavikiškos veiklos ir darbo prorusiškajai Afganistano valdžiai iš tėvynės pabėgo. Nadžibula ir jo bendrai, kaip valstybės ir tikėjimo išdavikai, buvo pakarti. S.Alekuze, supratęs, kas jo laukia, spėjo pabėgti į Rusiją, kur susirado daug tokių pat Rusijos interesų gynėjų. Rusijoje šiuo metu yra 150 tūkst. afganų pabėgėlių. Iš jų 50 tūkst. gyvena Maskvoje. Tai buvęs prorusiškos valdžios Afganistane elitas: 40 gubernatorių, 200 generolų, 500 mokslų daktarų, 5 tūkst. kadrinių karininkų. Nuo 1992 metų, kai žlugo Nadžibulos režimas ir šie asmenys atsirado Rusijoje, tik 1,5 tūkst. jų buvo užregistruoti kaip pabėgėliai arba ieškantys prieglobsčio. Šiems atvykėliams atsisakoma teikti medicinos pagalbą, moterų nenorima priimti į gimdymo namus. Suprantama, Rusija tai daro pirmiausia dėl sunkios savo pačios ekonominės padėties. Kad pabėgeliai pasklistų po kitus kaimyninius kraštus, jai ir naudinga, ir reikalinga. Vėliau S.Alekuze persikėlė iš Maskvos į Lietuvą. Galima daryti prielaidą, kad pagal veikiančią Rusijos saugumo sistemą jis negali likti be saugumietiško darbo įsipareigojimų. Visiškai tikėtina, kad jis čia permestas kaip“miegantis agentas”, kuris vėliau dirbs jau turėdamas legalią priedangą. S.Alekuze veiklą Afganistane galima vertinti analogiškai kaip NKVD, MGB, KGB kadrinio darbuotojo ar stribo veikimą pokario Lietuvoje. Šios kategorijos žmonės ypač savanaudiški, žiaurūs, be žmoniškumo ir už pinigus gali viską parduoti. Ilgamečio ir žiauraus karo Afganistane aplinkybėmis, kai priešinantis Rusijos invazijai ir jos išlaikomam Afganistano komunistiniam režimui žuvo milijonas žmonių, galima įtarti ir daryti prielaidą, kad S.Alekuze irgi vykdė nusikaltimus žmoniškumui ir karo nusikaltimus, taip pat rėmė Rusijos agresiją į Afganistaną. Jis privalo atsakyti pagal Afganistano įstatymus. Jo persekiojimas Afganistane, kaip teigia Vilniaus apygardos teismas, nėra grindžiamas skirtingais įsitikinimais ar pažiūromis, o yra atsakomybės už sąmoningą nusikalstamą veiką baimė. Taigi jei vadovautumėmės A.Urbanavičienės logika, reikėtų ginti bei pateisinti ir vokiečių gestapo darbuotojus. Pagal 1995 m. liepos 4 d. Lietuvos Seimo įstatymo “Dėl pabėgėlių Lietuvos Respublikoje statuso” 4 straipsnio 2 dalį užsieniečiui nesuteikiama teisė naudotis prieglobsčiu, jeigu jis įvykė nusikaltimą taikai, žmonijai, o pagal 3 dalį - jei jis pagrįstai gali būti laikomas pavojingu Lietuvos saugumui, kelia pavojų visuomenei. Lietuvos vidaus reikalų ministras ir Pabėgėlių reikalų taryba pamatuotai buvo nusprendę nesuteikti jam prieglobsčio, tačiau teismas įvertino kitaip. Iš esmės šis ir panašūs į jį Afganistano pabėgėliai yra Rusijos sukurta problema, kurią ji pati ir turi spręsti. Kadangi jis dirbo Rusijai, tegul ji juo ir pasirūpina. Reziumuodamas visa tai, ką išdėsčiau, pareiškiu: teisėjos A.Urbanavičienės politinę ir teisinę šios bylos faktų ir aplinkybių interpretaciją laikau eklektiška, subjektyvia, antihumaniška, antiįstatymiška ir kenksminga Lietuvos valstybės interesams. Todėl prašau peržiūrėti teismo sprendimą, grąžinti S.Alekuze ten, iš kur jis atvyko, arba perduoti Afganistano valdžiai. P.S. Šis pareiškimas įteiktas Aukščiausiojo Teismo pirmininkui Pranui Kūriui ir teisingumo ministrui Vytautui Pakalniškiui.


TASS-o korespondentas H. Frimenas praneša: Jungtinių Valstijų vyriausybė pradėjo naują seriją veiksmų, persekiodama pažangius amerikiečius pagal Makareno įstatymą, kurį teisės specialistai laiko rūsčiausiu įstatymu, kada nors galiojusiu Jungtinėse Valstijose. Pagal šį įstatymą įsteigta valdyba ardomajai veiklai kontroliuoti pradėjo seriją posėdžių, siekdama nustatyti, ar dešimt teisingumo ministro nurodytų asmenų turi registruotis teisingumo ministerijoje kaip Komunistų partijos nariai. Šios valdybos veikla jau buvo apibūdinta kaip juridinės procedūros parodija ir rimtas elementarių demokratinių teisių pažeidimas. Užsiregistravę pagal Makareno įstatymą asmenys bus persekiojami pagal kitą įstatymą, kuris žinomas Smito įstatymo pavadinimu. Prieš kelerius metus buvęs senatorius Haris Keinas, atstovavęs Vašingtono valstijai, atsistatydino iš valdybos ardomajai veiklai kontroliuoti pirmininko posto ir pasmerkė Makareno įstatymą ir šią valdybą. Jis apkaltino vyriausybę tuo, kad ji naudoja „ginklą iš tirono arsenalo“, ir įspėjo, kad antikomunizmo liga gali paskatinti Jungtines Valstijas žengti į fašizm


Liaudies deputatų suvažiavime, teigia Kanados dienraštis „The Globe and Mail”, B.Jelcino oponentai kalbės maždaug taip: kodėl nebūtų galima įvesti kapitalizmo mažais, griežtai kontroliuojamais žingsniais? Jeigu tai pavyko Kinijoje, kodel nepavyks Rusijoje? Tačiau tai galėjo pavykti prieš dešimtį metų. Pavyzdžiui, jeigu M.Gorbačiovas būtų leidęs privačius ūkius, dabar šalyje žemės ūkis galbūt klestėtų ir būtų pavyzdys naujausioms Kinijos reformoms. Jeigu jis būtų įkūręs laisvos verslininkystės zonas, tarkime, Baltijos respublikose, tai šiandien galbūt būtų sukurtas pakankamai didelis privatus sektorius, palaikantis visą ekonomiką. Bet M.Gorbačiovas to nepadarė. Rezultatas - tokio masto ekonomikos smukimas, kokio Kinijoje niekada nebuvo. B.Jelcinas neturėjo kitos išeities, kaip sparčiai diegti laisvas kainas, privačią verslininkystę ir konvertuojamą rublį. Rusija nebegali grįžti 15 metų atgal, kuomet Kinija pradėjo reformas. Vėl įvedus stabilų rublio keitimo kursą, daugelį senų tarifų ir kitus importo barjerus, kainų ir atlyginimų kontrolę, rinkos ekonomikos kūdikis būtų pasmaugtas lopšyje. Be to, Kinijos modelis nėra toks tobulas, kaip apie jį kalba Rusijos opozicija. Valstybės ūkis yra sunki, išteklius sekinanti Kinijos ekonomikos našta.


KAIRAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Egipto laikraščiai rašo, kad Gazos sektoriaus gyventojai reikalauja Gazos sektoriaus valdymą perduoti egiptiečių administracijai, kaip buvo prieš Izraelio agresiją. Spauda praneša, kad vakar rytą Gazoje, Rafache ir Han-Junise įvyko daugiatūkstantinės demonstracijos, kurių dalyviai reikalavo nedelsiant atkurti egiptiečių administraciją ir protestavo prieš planą internacionalizuoti Gazos sektorių. Demonstrantai nešė Egipto respublikos vėliavas ir prezidento Gamalio Abdel Nasero portretus. Visi laikraščiai praneša, kad vakar Gazoje tarp demonstrantų ir SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų kariuomenės įvyko susirėmimų. Demonstrantai susirinko priešais SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabą, kur tuo metu buvo kariuomenės vadas generolas Bernsas, ir skelbė šūkius Egipto garbei ir už arabų solidarumą, prieš Gazos sekto riaus internacionalizavimą. Pranešama, kad generolas Bernsas paskyrė danų kariuomenės vadą pulkininką Engholmą Gazos sektoriaus karo gubernatorium. Gazos municipalitetas paskelbtas paleistas. SNO kariuomenés Gazoje vadas švedų pulkininkas Iundkvistas pareiškė, kad Gazos sektoriuje bus sudaryta „laikina valdyba“. Laikraštis „Al - Gumchurija“ praneša iš Gazos, kad kažkoks kanadiečių kareivis sužeidė vieną demonstrantą durtuvu. Laikraštis praneša, kad į miestą įvesti tankai. Kaip rašo laikraštis „AšSab“, padėtis Gazos sektoriuje tebėra nepaprastai įtempta.


Praėjusį sekmadienį Palangos „Rugelio“ poilsio namuose baigėsi antroji Baltijos asamblėjos sesija. Ji priėmė kreipimąsi dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Baltijos valstybių teritorijos. Šio regiono įtampos židinys galįs tapti papildomu nestabilumo faktoriumi Europoje, sakoma dokumente. Todėl asamblėja prašo visų parlamentų ir tarpparlamentinių organizacijų atkreipti dėmesį į tai, kad Rusija tebepažeidinėjanti Baltijos valstybių suverenias teises, ir padėti visiškai likviduoti Ribentropo-Molotovo pakto pasekmes. Pasiūlyta apsvarstyti šias problemas Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijai Helsinkyje. Asamblėja taip pat priėmė rekomendacijas dėl Baltijos valstybių teisinės pagalbos sutarties, bendradarbiavimo švietimo, kultūros ir mokslo srityse, komunikacijų plėtojimo, apsirūpinimo energetinėmis žaliavomis. Rekomenduota Baltijos valstybių parlamentams parengti tarpvalstybinės sutarties projektą, atnaujinti Lietuvos, Latvijos ir Estijos ekonominio bendradarbiavimo 1990 metų susitarimą. Taip pat buvo patvirtinta Baltijos asamblėjos ir Šiaurės tarybos parlamentinio bendradarbiavimo sutartis. Asamblėjos prezidiumo pirmininku išrinktas Estijos delegacijos narys Hilaras Eleras. Kitą Baltijos asamblėjos sesiją ketinama surengti lapkričio mėnesį Estijoj


Valentinas Iliuškinas išgirdo garvežio švilpuką ir apsižvalgė. Prekinis traukinys pamažu didino greitį. Valentinas skubiai perbėgo per geležinkelio bėgius. Staiga jaunuolis pamatė ant h‘gių gulintį žmogų. Jis čiupo žmogui už palto apikaklės, patraukė ji save ir drauge su juo nusirito į pakalnę. Tą pačią sekundę pro šalį praūžė traukinys. Valentinas pasižiūrėjo į nueinantį sąstatą, paskui į išgelbėtąji. Žmogus buvo visiškai girtas. Nieko nesupratęs, jis net išplūdo Valentiną. Girtas žmogus buvo atvestas į milicijos budėjimo kambarį. Tai buvo Radviliškio statybos kontoros darbininkas Juozas Danielius. Komjaunuolis Valentinas Iliaškinas dirba šaltkalviu-automatininku Radviliškio stoties vagonų techninio apžiūrėjimo punkte. Prieš keletą mėnesių jis stojo į milicijos rėmėjų gretas. Valentinui Iliuškinui pareikšta padėka. O Juozui Danieliui, tur būt, gėda, kad jis pats girtuokliauja, o jo gyvybe privalo rūpintis kiti.


PARYŽIUS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Agentūros Frans Pres Madrido korespondento pranešimu, Ispanijoje suimtas ir uždarytas į kalėjimą kanonų teisės klausimų specialistas Torubianas Ripolis „už propagandą prieš režimą”. Korespondento žiniomis, per pastaruosius mėnesius Ispanijoje pagal analogiškus kaltinimus suimta ne mažiau kaip 50 žmonių.


Agentūra Frans pres pranešė, kad prasidėjo Argentinos darbo žmonių 24 valandų streikas prieš rinkimų rezultatų anuliavimą ir karinio valstyblnio perversmo grėsmę.


Vakar išvyko Ženevon į 50-tą T. S-gos tarybos posėdį ministeris pirmi.ninkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Ne pirmą kartą važiuoja į Lemano ežero gražųjį miestą Lietuvos atstovai, ne pirmą kartą ten vyksta ir prof. Voldemaras. Kiekvieną metu dalį, kai tik renkasi savo sostinėj Tautų Sąjunga - plenumas ar taryba - mūsų, lietuvių, akys nuolat ten krypsta, nes ten visada, tiesiogine ar netiesiogine forma, yra liečiami Lietuvos reikalai. Nenorėdami būti nenuoširdūs, nors gal tas kai kam gali atrodyti šiurkštoka, turim pasakyti, kad per devynerius metus, per kuriuos vedėm bylą su lenkais aukštai Ženevos institucijai tarpininkaujant, ne tik mes, kaipo tiesiog suinteresuoti, bet ir visi tikrieji tos institucijos gerbėjai ir šalininkai nebuvo jos darbu lietuvių lenkų byloj patenkinti. Šis nepasitenkinimas laikui bėgant virto tam tikros rūšies nepasitikėjimu T. S-ga visiems tiems, kas, kaipo silpnesnis, turėjo stoti ar kaltintoju ar atsakovu prieš stipresnįjį ar niurioj Reformacijos salėj ar stikliniam tarybos posėdžiu ruime. Gražūs Vilsono obalsiai, kuriais turėjo remtis T. S-ga savo darbe, dėl vyraujančios tarpvalstybiniuose santykiuose fizinės galybės, gyvenime virto tiktai gražia, bet nereališka, svajone. Tačiau būtų neteisinga manyti, kad T. S-ga, kartą paslydusi, nerodytų pastangų vėl įstoti į tikrąji kelią. Toji viltis, kad T. S-ga ateity vis delto sustiprins savo moralinius pagrindus, yra tiek stipri ir gyva pas visus, kad šiandien negalima būtų išbraukti T. S-gos iš gyvenimo be didžiausios skriaudos ir pavojaus tarptautiniams santykiams. Todėl mes matom, kad pastaraisiais metais įŽenevos posėdžius nuolat vyksta patys valstybių politikos vedėjai. Tai rodo, kad pasimatymams Lemano pakrantėse politikos vyrai duoda didelės reikšmės. Pradedant nuo pereitų metų pabaigosmes, T. S-gai tarpininkaujant, įėjom į naują laikotarpį santykiuose su lenkais, būtent, pradėjom tiesiogines derybas. Tos derybos eina įvairiose vietose, bet dėl laiko trumpumo, žinoma, jokių konkrečių rezultatų dar nedavė. Bet jomis daug kas domisi, ir todėl į šį, 50-tą T. S-gos tarybos, posėdį lietuvių lenkų santykių klausimas yra įrašytas taip sakant jau iš tradicijos, informacijos tikslais. Be šio informacinio pobūdžio klausimo, tarybos darbų tvarkoj yra ir uždarytų lietuvių mokyklų okupuotam Vilniaus krašte klausimas. Jis ištirti pereitų metų gruodžio mėn. buvo pavestas specialinei komisijai, kuri dabar pristatys tarybai savo tyrinėjimus. Ar būsimas šiuo reikalu sprendimas patenkins Lietuvą - tuo tarpu nežinia. Bet lenkai, matyt, ruošiasi savo neleistiną žygį - mokyklų uždarymą - kaip nors užtušuoti, nes kai kurios mokyklos, pasak pirmesnių pranešimų iš Varšuvos, jau esą atidarytos. Be to, p. Zaleskis vienam spaudos atstovui yra pareiškęs, kad tą klausimą lenkų vyriausybė laikanti baigtu, kadangi mokyklų uždarymas esąs atšauktas. P. Zaleskis išvyko Ženevon komisijų deryboms su Lietuva pirmininkų lydimas. Iš to tenka spręsti, kad ten yra numatomai pasitarimai dėl tolimesnės derybų eigos. Kiek matyt iš sustiprintos propagandos, kurią varo dabartiniu metu užsienių spaudoj lenkai, jie turi tikslo sukelti T. S-gos sferose įspūdžio, kad jei ligšiol nepavykę prieiti su Lietuva prie susitarimo, tai kalti esą tiktai lietuviai, kurie užsispyrę nenori santykių su ,,taikingaja Lenkija“. Ir pačios lenku spaudos tonas Lietuvos atžvilgiu paskutinėmis dienomis yra įgavęs pobūdžio, kurs vargu yra suderinamas su gerų kaimyniškų santykių pageidavimu. Lenkija, kiek iš viso galima spręsti, yra suinteresuota derybas delsti ir kiek galima ilgiau jas nutęsti dėl grynai agitacinių apskaičiavimų. Lenkams rūpi sulaukti tokios valandos, kada jie galėtų statyti ultimatyvinio pobūdžio reikalavimus Lietuvai, T. S-gai nesipriešinant. Šis momentas derybose su Lenkija mums reikia nuolat turėti akyse, kad apsisaugotume nuo netikėtumų. Todėl į kiekvieną susirinkimą Ženevoi, kol lenkai sėdi T. S-gos taryboj, mums tenka žiūrėti su ypatingu susidomėjimu ir atsargumu.


Amerikos bendradarbiavimas. „Matin“ korespondentas iš Ženevos praneša, kad Tautų Sajunga, tur būt, vis dėlto būsianti priversta iš Ženevos pasitraukti ir pasirinkti sau kitą miestą, nes nupirktas žemės sklypas Tautų Sąjungos rūmams statyti esąs per mažas, miesto valdyba priešinasi nusavinti greta esantį sklypą. Spaudos žiniomis, Amerikos Jungtinės Valstybės sutinkančios bendradarbiauti su Tautų Sajunga, bet tiktai tais klausimais, kurie jas įdomauja. Į Europos valstybių ginčus ji kaip ir ligšiol nesikišianti. (Elta).


Didelė lietuvių emigrantų dalis vyksta Argentinon. Čia jie dažniausiai įsigija ūkius arba dirba fabrikuose. Paskutiniai 1928 ir 1929 m. Argentinai susibalansavo su žymiais nuostoliais. Šalies eksportas 1929 m. buvo 143 mil. pezų mažesnis, negu 1928 m., importas gi 660 mil. pezų didesnis. Eilė fabrikų dėl užsakymų stokos turėjo užsidaryti ir daugybė darbininkų neteko darbo. Žemės ūkyje vaizdas dar blogesnis. 1929 m. Argentinos gyvulių prieauglis buvo pusiau mažesnis, negu 1928 m. Ūkininkai dėl blogo derliaus sustabdė užsakymus fabrikams. Dabar daug darbininkų tikisi gauti darbo prie statybos ir gatvių platinimo, nes šiam tikslui Buenos Aires miesto valdyba užtraukė 30 mil. pezų vidaus paskolą. Nuo vasario mėn. pradžios Argentinoje prasidėjo lauko darbai, kur daugiausia dirba lietuvių. Šiaurinėje Santa Fe provincijos dalyje jau vasario mėn. prasidėjo kukurūzų laužymo sezonas. Kovo mėn. panašūs darbai prasideda Buenos Aires ir k. provincijose. Daugiausia lietuvių dirba Santa Fe provincijoje, nes čia didžiausi kukurūzų plotai ir geriausiai apmokami darbininkai. Vidutiniai darbininkui mokama už maišą prilaužytų kukurūzų 60 — 70 Arg. centų. Įgudę kukurūzų laužytojai per dieną prilaužo 10 — 12 maišų. Pastebima, kad vietiniai lietuviai daugiausia kelias dirbti į ūkius, nes čia geriau apmokama ir pastovesnis darbas. Argentinos lietuviai leidžia savo du laikraščius: „Argentinos Lietuvių Balsą ir „Argentinos Naujienas“. „Argentinos Lietuvių Balsas“ — bepartyvis; „Argentinos Naujienos“ — kairiųjų pakraipos.


Chamberlainas pasitrauksiąs? Anglų spaudoj, kaip antai „Daily Mail“ ir ,,Daily Express“, pasirodė žinių, kad išvykęs ilgų atostogų užsienių reikalų ministeris Chamberlainas daugiau negrįšiąs savo vieton. Tuo atveju nauju užsienių reikalų ministeriu būtų paskirtas dabartinis jo pavaduotojas lordas Cushendunas. Taip pat eina gandų ir apie netolimą ministerio Indijos reikalams lordo Birkenheado atsistatydinimą. Nors oficiališkai visos šios žinios apie atmainas Baldvino kabinete yra demontuojamos, tačiau manoma, kad jos turi rimto pagrindo. Priežastys, dėl kurių tenka pasitraukti Chamberlainui nėra tiksliai žinomos. Pirmiausia nurodoma, kad jo sveikata yra labai pablogėjusi ir jam reikėsią ilgai gydytis. O palikti užsienių reikalų ministeriją be atsakomojo vedėjo negalima. Kita priežastis - nuomonių skirtumai pačiam ministerių kabinete. Baldvino kabinete, kiek yra žinoma, nuolat eina įvairių pažiūrų kova vidaus ir užsienių politikos klausimais. Ypač Chamberlaino politika Sovietų Rusijos ir dabar Amerikos atžvilgiu jo kolegų yra smarkiai kritikuojama. Todėl galimas daiktas, kad Chamberlainas pasitrauksiąs daugiau dėl politinių priežasčių, negu dėl sveikatos.


Rusijos prezidentas B. Jelcinas ir premjeras V. Černomyrdinas susitarė naujojoje vyriausybėje išsaugoti reformistinį branduolį. Pagrindiniai J. Gaidaro vyriausybės nariai turėtų išlikti. Prezidento atstovas teigė, kad vyriausybė tęs reformas, kuriomis siekiama sukurti rinkos ekonomiką. Šiandien naujasis ministrų kabinetas turėtų būti pristatytas Aukščiausiajai Tarybai. Naujosios vyriausybės sudėtį svarstė ir Rusijos demokratinio judėjimo, kuris palaiko B. Jelciną, pasitarimas. Yra pranešimų, kad šis judėjimas gali pereiti į opoziciją, jeigu bus atsisakyta reformų arba atsistatydins kai kurie ministrai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Kovo mėn. 5 d. priešpiet Tautų Sąjungos taryba susirinko savo 49 sesijai, kuriai pirmininkauja Kolumbijos atstovas Urrutia. Pirmiausiai įvyko slaptas posėdis, kuriam buvo galutinai nustatyta šios sesijos darbų tvarka. Svarbiausi klausimai, kurie šioj sesijoj bus išspręsti, yra šie: Mažosios Santarvės pareiškimas St. Gotharde sukonfiskuotų kulkosvaidžių klausimu; bulgarų stabilizavimo paskolos ir Portugalijos atsistatymo paskolos klausimai, Saaro sričių valdančios komisijos pirmininko ir narių paskyrimas; galutinis Tautų Sąjungos tarybos nutarimas Tautų Sąjungos rūmų statybos reikalu, finansų ir ekonomijos komisijų pranešimai. Nutarta išbraukti iš šios sesijos darbų tvarkos Dancigo klausimai, nes dabar tarp Dancigo ir Lenkijos eina tiesioginės derybos. Be to, buvo paskirta specialinė komisija, kuri aptars Portugalijos finansinės padėties klausimą ryšy su paskolos suteikimo klausimu. Į ta komisija įėjo Vokietijos, Prancūzijos, Suomijos, Didžiosios Britanijos, Italijos ir Portugalijos atstovai. E.


“Prieš dešimt metų subyrėjo sena, komunistinė, bloga, tačiau visiems artima sovietinė sistema. Atsirado nauja, laukinė, kaip visi Vakarai, ir niekieno nemėgstama gaidariška rinka. Tai du kraštutinumai. Mums reikia rasti aukso vidurį. Rusijos rinka - tai rusiško, žmogiško veido kapitalizmas. Jurijaus Lužkovo veido!” Tokią pasakėlę savo skaitytojams papasakojo“Izvestijos”. Dingstis - nauja “kairiųjų centristų” koalicija “Jedinstvo”. Laikraštis daro išvadą, kad tokia koalicija iš esmės keičia Rusijos politinių jėgų santykį, ir faktiškai nurodo, kas bus svarbiausias kairiųjų favoritas per 1999 ir 2000 m. rinkimus. Tai Jurijus Lužkovas - Maskvos meras, žinomas šovinistas ir “žmogus, nesusijęs su politika”. Žinoma, galima sakyti, kad revoliucija pačioje partijoje, revoliucija, kurios bolševikai taip bijojo, įvyko. Skilimas Rusijos komunistų partijoje brendo seniai. Jokie jos vadovo Genadijaus Ziuganovo raginimai laikytis partinės drausmės nesutrukdė balandžio mėnesį, kai premjeru (kaip paaiškėjo, trims mėnesiams) buvo skiriamas Sergejus Kirijenka, daliai Valstybės Dūmos RF KP frakcijos deputatų balsuoti už jo kandidatūrą. Po tokio demonstratyvaus nepaklusnumo Genadijus Ziuganovas gąsdino savo partijos bendražygius bausmėmis ir pašalinimais. Ir taip įgąsdino, kad daugelis nusprendė nelaukti bausmių ir pabėgo nuo savo vado. Pradžioje komunistas kapitalistas Vladimiras Semaga panoro persikelti iš Maskvos į Nižnyj Novgorodą ir nusprendė dalyvauti skandalinguose Nižnyj Novgorodo mero rinkimuose. Kremlius nusprendė, kad meru išrinktas Andrejus Klementjevas - nusikaltėlis, ir rinkimų rezultatai buvo panaikinti. Klementjevas laukia teismo, o antri mero rinkimai turi įvykti rudenį. Įdomiausia tai, kad Semaga nusprendė remtis ne vietos komunistų kuopele, o Klementjevo rinkėjais. Antras perbėgėlis - Aleksejus Podberiozkinas. Jis kartu su savo judėjimu “Dvasinis palikimas” išėjo iš Rusijos liaudies patriotinės sąjungos, kuria kadaise taip didžiavosi Genadijus Ziuganovas, ir prisidėjo prie generolo Andrejaus Nikolajevo naujojo judėjimo “Liaudies valdžios ir darbo sąjunga”. Skaudžiai smogė pono Ziuganovo savimeilei Jurijaus Masliukovo dezertyravimas. Masliukovas sutiko tapti “antivyriausybinės vyriausybės” nariu, pramonės ir prekybos ministru. Tai jau buvo komunistų nepasitikėjimo savo vadu ženklas. O paskutinis lašas - Aleksandro Ruckojaus “Deržavos” ir Sergejaus Baburino Rusijos liaudies sąjungos pasitraukimas iš Rusijos liaudies patriotinės sąjungos. Oficialiame pareiškime Ruckojaus “Deržava” atvirai kalba apie RF KP “nesugebėjimą adekvačiai reaguoti į besikeičiančią politinę padėtį”, komunistų šūkius ir metodus vadina “nuvalkiotais”. Nauja kairiųjų jėgų koalicija atkakliai kovoja dėl vietos po saule. Be “Deržavos”, į ją įeis Dmitrijaus Rogozino “Rusų bendrijų kongresas”, generolo Andrejaus Nikolajevo Liaudies valdžios ir darbo sąjunga, Sergejaus Glazjevo Rusijos demokratų partija, Sergejaus Baburino Rusijos liaudies sąjunga, Martino Sakumo Socialistinė liaudies partija, Jurijaus Petrovo Realistų sąjunga, Rusijos nepriklausomų profesinių sąjungų politinis judėjimas “Darbo sąjunga”. Visi tie judėjimai savo vieninteliu vadu laiko Jurijų Lužkovą ir yra įsitikinę, kad Maskvos meras gali atimti iš Ziuganovo 20 proc. Rusijos rinkėjų balsų ir tapti svarbiausiu bet kurio valdžios pasiūlyto kandidato konkurentu. Lužkovas tikrai turi šansų. Pirma, pats Lužkovas, kaip politikas, Rusijos rinkėjui yra šviežiena. Antra, sunkumų dėl rinkimų kampanijos finansavimo Maskvos meras neturės: jis pelnosi ne tik iš naftos verslo (teigiama, kad Lužkovui priklauso Rusijos sostinės degalinių tinklas). Trečia, daugelis Federacijos Tarybos kolegų palaikys Lužkovą regionuose (Rusijos provincijoje daugelis iki šiol balsuoja taip, kaip liepia valdžia). Ketvirta, nors Borisas Berezovskis, vadinamas didžiausiu Rusijos visuomenės informavimo priemonių magnatu, nusiteikęs prieš Lužkovą, šis irgi neblogai ginkluotas: kontroliuoja televizijos kanalą “TV-centr” (nuo rugpjūčio pradžios “C gates” kabelinė televizija maloniai transliuoja jau ir šį komunistų ruporą) bei kai kuriuos leidinius. Tačiau didžiausią pasitikėjimą Lužkovo šalininkams suteikia nauja “Rusijos rinkos” ideologija. Veikiausiai bus kalbama apie tai, kad valstybės reguliuojama ekonomika ir rinka nesuderinamos, kad nėra ir negali būti “trečio”, ypatingo kelio, kuriuo galėtų ir turėtų eiti Rusija. Ir kuo garsiau apie tai bus kalbama, tuo labiau pilnės magnatų, tokių kaip Lužkovas, kišenės. “Izvestijos” mano, kad svarbesnis kitas dalykas: dabar prieštaravimų draskomas kairysis frontas byra, ir Ziuganovui, Lužkovo išstumtam iš “kairiojo centro”, belieka vienas kelias - pas radikalus. Kairiesiems tai esanti tikra revoliucija, o dešiniesiems - reali revanšo galimybė. Jie turį šansą sukurti monolitą, panašų į subyrėjusią Ziuganovo Liaudies patriotinę sąjungą, ir “tapti tuo garvežiu, kuris važiuoja ne į šviesią praeitį, o pirmyn”. Tik, atrodo, šioms svajonėms nelemta išsipildyti. Rusijos dešinieji taip susiskaldę ir susirieję, kad bent artimiausiu metu apie jų vienybę nėra ko ir kalbėti. Parengė Arminas Norkus Rusija neina iš Abchazijos Nuo rugpjūčio 1 d. Gruzijos ir Abchazijos konflikto zonoje Rusijos taikdarių padėtis vėl pasidarė nelegali. Mažiausiai du kartus per metus, sausio 31 d. ir liepos 31 d., spauda neišvengiamai pateikia klausimą, kodėl Rusijos kareiviai lieja kraują prie tolimos Ingūrio upės krantų ir apskritai ar Rusija turi padėti “nedėkingai” Gruzijai. Juo labiau kad Gruzija nuolat kaltina Maskvą pagalba abchazų separatistams, slaptu noru ilgam įšaldyti esamą padėtį. Žinoma, Rusija galėtų prisiminti savo orumą, spjauti į viską ir išvesti savo kariuomenę. Tada gruzinai, kaip rašo “Izvestijos”, galės kabinti košę, kurią patys išsivirė Suchumyje prieš šešerius metus. Mat konflikto zonoje kitų NVS šalių dalinių nėra. O Rusija čia yra ir neišeina, nes tai esą būtina dėl jos “geopolitinių interesų”: jeigu išeis Rusija, ateis Amerika… Be to, išeidama Rusija sužlugdytų savo prestižą ir netektų trijų karinių bazių Gruzijoje bei dviejų Abchazijoje, Gudautoje. “Izvestijos” prideda dar vieną aplinkybę: jeigu Rusija išeis, neišvengiamai vėl kils karas, ir tada Gruzija galės kaltinti Maskvą, kad ši nepadėjo sureguliuoti konflikto. Karas tikriausiai kiltų, tačiau nedaugelis abejoja, kad jį laimėtų Gruzija. Tbilisis jau seniai būtų susidorojęs su abchazų separatistais, jei ne Rusijos armijos pagalba. Tad Rusija, laikydama savo taikdariais pavadintus kareivius tarp Gruzijos ir Abchazijos, siekia savo tikslų, nenaudingų Tbilisiui. O taikdarių mandatą vėl atgaline data pratęs susitikę NVS šalių vadovai. Ir vėl viskas bus teisėta. Lenkų karininkų kapavietė Tavdoje Į teiginį, kad Uralo mieste Tavdoje gali būti palaidoti keli tūkstančiai lenkų belaisvių, pirmoji atsiliepė Rusijos federalinė archyvų tarnyba. Jos vadovas V.Kozlovas nusiuntė keliems archyvams (žinybiniams, priklausantiems FSB, VRM ir kt., kurie nepavaldūs Rusijos archyvui) nurodymą skubiai patikrinti dokumentus, galinčius patvirtinti šią tragediją. FSB archyvo viršininkas pulkininkas N.Micheikinas “Izvestijų” korespondentui teigė, jog kai šio dešimtmečio pradžioje Generalinės prokuratūros pavedimu buvo renkami dokumentai, įrodantys nusikaltimą Katynėje, visi “lenkiški” dokumentai buvo kruopščiai išnagrinėti, tačiau nerasta įrodymų, kad Tavdoje buvo masiškai šaudomi lenkai. Tiesa, Micheikinas neatmeta galimybės, kad tokie dokumentai galėjo būti sąmoningai išimti iš fondų. Tačiau archyvarai mano, kad reikia ieškoti ne tik tiesioginių įrodymų. Pavyzdžiui, 1959 m. kovo 3 d. KGB pirmininkas Selepinas pranešė KPSS CK, kad jo žinyba turi 21 157 lenkų bylas. Skaičius buvo iššifruotas taip: Kozelskio lageris - 4421 žmogus, Starobelskio -3820, Ostaškovskio lageris - 6311 žmonių. Kur dar 6606 žmonės? Informacija apie šį pranešimą ir jo turinį turi būti išlikusi buvusiame KPSS CK archyve (dabar Šiuolaikinės dokumentacijos saugojimo centras) ir prezidento archyve. Jeigu bylos ir sąrašai paskui buvo sunaikinti, turėjo likti juos sunaikinusių žmonių pasirašyti aktai ir protokolai. Lenkijos piliečių tardymo bylų reikia ieškoti Vyriausiosios karinės prokuratūros archyve, karinių apygardų prokuratūrų archyvuose. Valstybiniame kariniame archyve yra konvojaus kariuomenės fondai, o juose - kalinių sąrašai pagal ešelonus, kuriais jie buvo vežami į lagerius. Kai 1940 m. kovo mėnesį po vidaus reikalų ministro Berijos pranešimo buvo nuspręsta likviduoti lenkus, buvo sudaryta trojka, kuriai vadovavo Berijos pavaduotojas Merkulovas. Šios trojkos posėdžių ir jos sprendimų vykdymo protokolai irgi gali būti prezidento bei minėtų žinybų archyvuose. Buvęs Vyriausybės archyvų valdybos Sverdlovsko srities viršininkas, dabar srities gubernatoriaus ir vyriausybės valstybinės minicipalinės tarnybos viršininkas A.Kapustinas teigia, kad prieš karą Sverdlovsko srityje buvo šaudoma tik NKVD vidaus kalėjime, o jame per trumpą laiką sušaudyti tūkstančius žmonių neįmanoma. Tačiau Kapustinas neatmeta galimybės, kad buvo specialus nurodymas, pagal kurį lenkai buvo vežami į kokį nors tolimą mišką. Tad ieškoti reikia ir Jekaterinburge. Žinoma, jeigu norima rasti.


”Ukrainos tauta pasirodė esanti sveika ir stipri moteris, kurią cypdami ir rėkdami vaikėsi ir griuvinėjo inteligentiški impotentai. Nusivylusi tokiais gerbėjais, ji atsidavė pirmam pasitaikiusiam prievartautojui bolševikui raudonarmiečiui”. Taip kadaise kalbėjo V. Lypinskis, 1917-1922 m. vadovavęs Ukrainos nacionalistams monarchistams. Jo žodžiai tebėra aktualūs ir dabar. Gegužės 22 d. Kijeve lankėsi Turkijos prezidentas Demirelis. Gegužės 23-24 d. Lenkijos mieste Zešove įvyko Lenkijos, Ukrainos ir Lietuvos aukščiausio lygio susitikimas. Šių šalių prezidentai pripažino strateginę trišalio bendradarbiavimo reikšmę ir pritarė ilgalaikio investicinio kai kurių 300-500 mln. dolerių vertės programų, kuriose dalyvautu trijų šalių verslininkai, kreditavimo idėjai. Zešove Lietuvos Prezidentas Valdas Adamkus pridūrė, kad prekybos su jo šalimi apimtimi Ukraina jau aplenkė Lenkiją ir užima trečią vietą. O gegužės 26 d. į Kijevą atvyko akademikas, buvęs kijevietis ir šnipas, orientalistas, Rusijos užsienio reikalų ministras Jevgenijus Primakovas. Tiesa, jo vizitą gerokai aptemdė ryžtingas Rusijos Valstybės Dūmos atsisakymas ratifikuoti draugystės ir bendradarbiavimo sutartį. Kai ši sutartis įsigalios, Rusija bus pirmą kartą per visą istoriją pripažinusi Ukrainos sienas. Tačiau Rusijos parlamentas niekaip negali atsikratyti vyresniojo brolio komplekso. Tiesa, Rusijos įstatymų leidėjai tik dėl akių su vykdomąja valdžia pešasi, o šiaip sugyvena puikiai ir vykdo jos valią. Tad veikiausiai Kremliui sutartis su Kijevu dabar nereikalinga. Turkija, Rusija ir Lenkija su Lietuva, Ukrainai tradicinis trikampis, nesikeičiantis štai jau penki šimtmečiai. Keičiasi tik svorio centras. Kam šį kartą atsiduos ”sveika ir stipri moteris”, kitaip tariant, su kuo šį kartą eis Ukraina? Atrodo, būtent tai turejo omenyje V. Lypinskis, kai kalbėjo apie demokratinę nepriklausomos Ukrainos idėją. Turkai siūlo Kijevui Azerbaidžano naftą keisti į tankus. Ne paslaptis, kad ukrainietiški tankai T-84M pripažinti geriausiais pasaulyje. Turkija tokių tankų norėtų nusipirkti iš karto už 2 mlrd. dolerių. Tankai Turkijai labai reikalingi, juk būtent jos teritorija bus transportuojama į Europą Kaspijos jūros nafta. Tai labai padidina geopolitinį Turkijos vaidmenį regione, o Ukraina nustumiama į šoną. Būtent Turkiją, o ne Ukrainą, pasirinko tranzitine valstybe JAV ir Didžiosios Britanijos naftos kompanijos, taigi ir Azerbaidžano, Gruzijos, JAV, Didžiosios Britanijos vyriausybės. Veikiausiai ir Juodosios jūros bendradarbiavimą plėtojant Ukrainos akcijos nukris, o Turkijos, atvirkščiai, pakils. Todėl ypač pikantiškas atrodo Turkijos pasiūlymas padėti į savo istorinę tėvynę grįžtantiems Krymo totoriams. Įvairių politinių jėgų reakcija į tokią paramą gali būti nevienareikšmė, ypač pačiame Kryme. Tiesa, Ankara visada pabrėžia, kad tai ne kišimasis į Ukrainos vidaus reikalus, o tik broliška pagalba. Galbūt. Tik kam? Štai, pavyzdžiui, visi gerai žino, kam ir kaip visada padeda Rusija. Sau. Teisingiau, tam, kuris tuo momentu ją valdo. Todėl naujasis Ukrainos užsienio reikalų ministras Borisas Tarasiukas, garsėjantis savo provakarietiškomis pažiūromis, kalba apie Ukrainos integravimąsi į Europos ir Atlanto struktūras, apie bendrą Ukrainos ir JAV taikos atomo programą (amerikiečių branduolinis kuras Ukrainos atominėms elektrinėms, uždaro branduolinio ciklo sukūrimas, branduolinio kuro gamyklos statyba Ukrainoje) ir atmeta nulinį SSRS aktyvų ir pasyvų paskirstymo variantą. O Jevgenijus Primakovas klausosi ir šypsosi. Ne tik šypsosi, bet ir aiškina nesupratingam Ukrainos užsienio reikalų ministrui, ką ketina daryti Ukraina. Štai Primakovo frazės: “Žinoma, Ukraina neketina stoti į NATO”, “Nulinį variantą jau priėmė pasaulio bendrija”, “Taikus atomas liks ten, kur jis yra dabar”. Seniausias dabartinės Rusijos vyriausybės ministras, kuriam atejus į valdžią Rusija ”nustojo trauktis”, visiškai ramus. Rusija gali imtis išmėgintų priemonių. Pirma, ji gali atnaujinti energetinio santazo politiką. Antra, narystė Didžiajame aštuonete reiškia, kad kusija pripažinta tikra posovietinės erdvės lydere. (Tuo įsitikinusi Rusija, nors, pavyzdžiui, BBC žinių laidose kalba tik apie Didįjį septynetą ir Rusijos lygiateise šio labiausiai išsivysčiusių pasaulio valstybių klubo nare pripažinti nenori.) Ir trečia, sutartis, pripažįstanUkrainos ir Rusijos sieną, iki šiol neratifikuota, siena nedelimituota ir vietovėje nepažymėta… Tiesa, Rusijos užsienio reikalų ministras Ukrainoje kaip visada savo svelnus ir geras. Tik milijonai Rusijoje gyvenančių ukrainiečių iki šiol nepajuto Rusijos ir Ukrainos santykių pagerėjimo. Maža to, jų padetis pablogėjo būtent tada, kai buvo pasirašyta draugystės ir bendradarbiavimo sutartis. Pavyzdžiui, likviduota iki sutarties pasirašymo Rusijoje veikusi Kijevo patriarchato Ukrainos Stačiatikių Bažnyčia. Tik Žešove atmosfera buvo šilta. Tai, beje, patvirtino ir tas faktas, kad Lenkija suteikė Ukrainai 20 mln. dolerių paskolą. Buvo susitarta stengtis išlaikyti suprastintą Ukrainos ir Lenkijos sienos kirtimo procedūrą (pavojų jai kelia būsima Lenkijos narystė Europos Sąjungoje). Ar Vidurio Europoje susikurs nauja politinė ir ekonominė sąjunga atinkanti realius slavų ir baltų tautų integravimosi poreikius, kol atsakymo nėra. Ukraina tai trypčioja vietoje, tai žengteli į vieną, tai į kitą pusę.


Ką tik pasibaigė hitlerininkų sukeltasis Europos karas, privedęs prie visiško vokiškųjų grobikų sutriuškinimo. Pasiektosios pergalės reikšmė yra didžiulė ne tik plačiosios mūsų šalies tautoms, bet ir viso pasaulio ateičiai. Milžiniškose ligšiol dar nematyto masto kautynėse buvo sutriuškinta pačios juodžiausios reakcijos citadelė – hitlerinė Vokietija. Triumfuoja išvaduotos iš hitlerinio jungo tarybinės tautos, laisvai atsikvėpė nusikračiusios svetimšalių priespaudos lenkų, vengrų, bulgarų, rumunų, Jugoslavijos ir kitų Europos šalių tautos. Raudonąją Armiją išvaduotoją šiandien garbina ne tik visos mūsų šalies tarybinės tautos, bet ir viso pasaulio laisvę mylinčios tautos. Tik Raudonosios Armijos, pakėlusios pagrindinę hitlerinės karo mašinos sutriuškinimo naštą, karių begalinio pasiaukojimo dėka šiandien jos švenčia savo išsivadavimo ir didingosios pergalės šventę. Didžiajame Tėvynės kare atsiektoji pergalė yra fronto karių ir užnugario darbo žmonių jungtinių pastangų vaisius. Lygiai taip pat ji yra visų mūsų plačiosios šalies tautų didvyriško pasiaukojimo vaisius. Didžiojoje išsivadavimo kovoje greta ruso grūmėsi su priešu ukrainietis ir baltarusis, gruzinas ir armėnas, kazachas ir uzbekas, lietuvis ir latvis, estas ir moldavas. Visus juos sujungė kilni tėvynės gynimo, lenininės – stalininės tautų draugystės idėja. Fronto kariai kasdien buvo aprūpinami ginklais ir šaudmenimis, apranga ir maistu, kurie buvo pagaminti Rusijoj, Kazachijoj, Uzbekijoj, Kirgizijoj, Azerbaidžane, Armenijoj, Gruzijoj, Ukrainoj, Baltarusijoj ir kituose mūsų plačiosios šalies kraštuose įvairiausių tautybių žmonių rankomis. Visus šiuos žmones sutelkė į draugę mūsų išmintingoji partija, Lenino – Stalino partija. Tačiau tarybinės liaudies žygdarbyje, kurį ji atliko didžiojo Tėvynės karo metu, ypač išsiskiria đidžiosios rusų tautos nuopelnai. Rusų tauta yra žymiausioji tauta iš visų tautų, įeinančių į Tarybų Sąjungos sudėtį. Rusų tauta davė pasauliui nemirtingąjį Leniną, sukūrusį ir išauklėjusį įžymiųjų revoliucionierių kartą – bolševikų partiją, kurios vadovaujami carų Rusijos darbo žmonės įvykdė didžiąją Spalio socialistinę revoliuciją, įsteigė pirmąją pasaulyje darbininkų ir valstiečių valstybę. Šio didžiojo istorinio posūkio metu rusų tauta subūrė į draugę visas carų Rusijos tautas ne tik carizmo ir buržuazijos viešpatavimo sutriuškinimui, bet ir naujos socialistinės visuomenės sukūrimui. Taikios socialistinės statybos metu, garsiųjų stalininių penkmečių metu rusų tauta pasiaukojančiai teikė atsilikusioms pakraščių tautoms žymią paramą, kurios dėka jos galėjo likviduoti savo atsilikimą, išvystyti savo kraštuose pramonę ir žemės ūkį, pakelti ligi tol nematyto laipsnio savo kultūrą. Ir kai prieš ketverius metus vokiškieji grobikai klastingai užpuolė mūsų šalį, rusų tauta, kaip vadovaujanti Tarybų Sąjungos jėga visų mūsų šalies tautų tarpe, vėl pasirodė savo uždavinių aukštumoje ir pelnė didžiajame Tėvynės kare visuotinį pripažinimą. Rusų tauta sutelkė visas kitas tarybines tautas po pergalingąja Lenino – Stalino vėliava kovai prieš įsiveržėlius fašistus. Ji davė tarybinei liaudžiai garsiuosius Tėvynės karo meto karvedžius – Maršalą Žukovą, su kurio vardu susijęs didvyriškasis Maskvos gynimas, Leningrado gynyba, draugiškosios Lenkijos sostinės Varšuvos išvadavimas, kurio kariuomenė iškėlė pergalės vėliavą Berlyne; Maršalą Konevą – Ukrainos mūšių didvyrį, Pragos išvaduotoją, kurio kariuomenė drauge su Maršalo Žukovo kariuomene įsiveržė į Berlyną; Maršalą Rokosovskį – Stalingrado mūšio didvyrį, karvedị, vadovavusį operacijoms Baltarusijoje, išvijusį vokiečius iš Dancigo ir Štetino; Maršalus Govorovą, Malinovskį, Tolbuchiną ir kitus, kurių vadovaujamos armijos išvadavo iš priešo jungo tarybines žemes ir atnešė laisvę eilei Europos tautų. Lietuvių tauta nuo senovės laikų pažįsta didžiosios rusų tautos draugystės reikšmę, ypač kovoje prieš vokiškuosius grobikus. Toji draugystė buvo sutvirtinta bendrai praliejus kraują Žalgirio laukuose, bendroje abiejų tautų priešakinių žmonių kovoje prieš carizmą. Didžiosios rusų tautos paramos dėka, Lietuvos darbo žmonės 1940 m. nusikratė savųjų plutokratų jungo, 1944 m. – vokškųjų grobikų vergovės, o dabar sėkmingai atstato savo krašto ūkį nuo sugriovimų. Sunkių išbandymų metu didžioji rusų tauta parodė, kad ji turi aiškų protą, tvirtą būdą ir kantrybę. Istorinių tarybinės liaudies pergalių įkvėpėjas ir organizatorius didysis Stalinas, prisimindamas sunkius 1941-42 metus, kada mūsų armija traukėsi, apleisdama brangius mums Ukrainos, Baltarusijos, Moldavijos, Leningrado srities, Pabaltijo, Karelų Suomių respublikos kaimus ir miestus, priėmime Kremliuje Raudonosios Armijos vadų garbei šitaip kalbėjo apie didžiosios rusų tautos vaidmenį Tėvynės karo metu: „Kita tauta būtų galėjusi pasakyti Vyriausybei: Jūs nepatenkinot mūsų lūkesčių, eikit šalin, mes pastatysime kitą vyriausybę, kuri sudarys taiką su Vokietija ir užtikrins mums ramybę. Tačiau rusų tauta nėjo šiuo keliu, nes ji tikėjo savo Vyriausybės politikos teisingumu ir pasiryžo aukoms, kad užtikrintų Vokietijos sutriuškinimą. Ir šis rusų tautos pasitikėjimas Tarybine Vyriausybe buvo ta lemiama jėga, kuri užtikrino istorinę pergalę prieš žmonijos priešą – prieš fašizmą. Ačiū jai, rusų tautai, už šį pasitikėjimą!“ Didžiosios rusų tautos išminties, jos pasiaukojimo, daugelio jos sūnų, kaip ir kitų tarybinių tautų sūnų pralieto kraujo dėka visos mūsų šalies tautos apgynė savo laisvę bei nepriklausomybę ir iškovojo mūsų Tėvynei galutinę pergalę prieš fašizmą. Štai kodėl visos tarybinės tautos, jų tarpe ir lietuvių tauta, siunčia dabar rusų tautai nuoširdžios padėkos ir sveikinimo žodžius: Šlovė didžiajai rusų tautai, mūsų vyresniajam broliui garbingoje lygiateisių tarybinių tautų šeimoje!


IŠILGAI viso Skandinavijos pusiasalio, užimdama jo didesnę dalį, tęsiasi Švedijos teritorija. Šalyje gyvena daugiau kaip 7 milijonai žmonių. 90 procentų gyventojų - švedai. Stambus valstybės pramonės ir kultūros centras yra jos sostinė Stokholmas. Švedija - industrinė-agrarinė šalis, turinti gana nemaža gamtos turtų. Čia smarkiai išsivysčiusios geležies rudos, medžio apdirbimo, mašinų, metalurgijos, chemijos ir kitos pramonės šakos, neblogas transportas, ypatingai jūrų transportas. Šalis užima pirmą vietą pasaulyje pagal geležies rūdos ir celiuliozės išvežimą. Išveža ji taip pat aukštos rūšies plieną, miško medžiagas, popierių, elektros įrengimus, rutulinius guolius ir jūrų laivus. Tačiau Švedija priversta pirkti dideliais kiekiais tokias svarbias žaliavas, kaip akmens anglis, naftos produktai, priversta įsivežti varį, alavą, cinką, kaučiuką, medvilnę, vilnas. Be to, ji importuoja maisto produktus ir pašarus, nes žemės ūkio dalis nacionalinėse šalies pajamose yra žymiai mažesnė už pramoninės produkcijos dalį. Švedija – konstitucinė monarchija. Karaliaus valdžią apriboja parlamentas (riksdagas) ir vyriausybė. Politiniame šalies gyvenime aktyviai dalyvauja penkios politinės partijos - komunistų, socialdemokratų, konservatorių, liberalinė, Valstiečių sąjunga. Nuo to laiko, kai pasibaigė antrasis pasaulinis karas, ir iki 1951 metų rudens valdžioje buvo vienapartinė socialdemokratinė vyriausybė; per pastaruosius keturis su puse metų vyriausybę sudaro socialdemokratų partijos ir Valstiečių sąjungos atstovai. Nuosekliai gina švedų darbo žmonių interesus komunistų partija. Ji kovoja už tai, kad šalis vykdytų iš tikrųjų neutraliteto politiką, už karinių išlaidų sumažinimą, už santykių pagerinimą su socialistinės stovyklos šalimis. Švedų tauta aktyviai dalyvauja pasauliniame taikos šalininkų judėjime. 1949 metų vasarą buvo organizuotas Švedijos nacionalinis taikos šalininkų komitetas. Komiteto paskelbtoje deklaracijoje buvo pabrėžiama, kad pagrindinis komiteto uždavinys sudaryti šalyje vieningąjį frontą taikai ginti. Taikos šalininkų jėgos Švedijoje auga ir stiprėja. 1950 metų kovo mėnesį Stokholme įvyko Pasaulinio taikos šalininkų kongreso Nuolatinio komiteto trečioji sesija. Ji priėmė istorinį Atsišaukimą dėl besąlyginio atominio ginklo uždraudimo ir dėl paskelbimo kariniu nusikaltėliu tą vyriausybę, kuri pirmoji panaudos atominį ginklą prieš kokią nors šalį. Po Stokholmo atsišaukimu pasirašė šimtai milijonų viso pasaulio paprastų žmonių. Vaisingą darbą atlieka draugija „Švedija – TSRS“. 1955 metų lapkričio mėnesį švedų visuomenė plačiai pažymėjo jos veiklos dvidešimtąsias metines. Pradedant nuo 1814 metų Švedija tiesiogiai nedalyvavo nė viename kare. Tai teigiamai atsiliepė į jos ekonominį ir kultūrinį vystymąsi. Šalis vykdo tradicinę neutraliteto politiką arba, kaip pareiškia švedų politiniai veikėjai, „laisvą nuo sąjungų“ politiką. Švedijos užsienio politikos kursą remia pasaulio visuomenė, kuri Švedijos nedalyvavime karinėse-politinėse sąjungose teisėtai mato siekimą prisidėti prie taikos stiprinimo. Ši Skandinavijos valstybė aktyviai dalyvauja Suvienytųjų Nacijų Organizacijos darbe, SNO Generalinės Asamblėjos paskutinėje, dešimtoje, sesijoje jos atstovas balsavo už teisėtų teisių suteikimą Kinijos Liaudies Respublikos Vyriausybei šioje organizacijoje. Toje pačioje dešimtoje sesijoje Švedija balsavo už priėmimą į SNO visų valstybių, padavusių šiuo reikalu pareiškimus. Šalies politiniai veikėjai ne kartą pabrėžė, kad sėkmingas klausimo dėl šešiolikos valstybių priėmimo į SNO išsprendimas buvo pasiektas Tarybų Sąjungos iniciatyvos dėka. Suprantamą nerimą Švedijoje kelia vokiškojo militarizmo atgaivinimas. Švedų politiniai veikėjai pasisakė prieš Vakarų Vokietijos įjungimą į Šiaurės Atlanto paktą ir Vakarų Europos sąjungą. Jie tiesiogiai nurodinėja, kad Vakarų Vokietijos prijungimas prie karinės–politinės sąjungos rimtai apsunkina Vokietijos problemos išsprendimą. Tokia Švedijos pozicija eilės tarptautinių klausimų atžvilgiu atitinka taikos interesus. Dabar tarp TSRS ir Švedijos užmegztas glaudus ekonominis ir politinis bendradarbiavimas. 1955 metų gruodžio 9 d. Maskvoje buvo pasirašytas protokolas dėl prekių apyvartos 1956 metams, šiame protokole numatoma toliau išplėsti prekybos apimtį. Švedijos reikaliniai sluoksniai išreiškė pasitenkinimą ryšium su šio dokumento pasirašymu. Žymiai sustiprėjo tarp mūsų šalių kultūriniai, moksliniai ir sportiniai ryšiai. Tarybų Sąjungą aplankė Švedijos mokslo veikėjai ir įvairių pramonės bei žemės ūkio šakų specialistai. Jie galėjo smulkiai susipažinti su mūsų pramonės ir mokslo pasiekimais. Profesorius fizikas Klaesonas, pernai vasarą dalyvavęs TSRS Mokslų akademijos sesijos darbe dėl atominės energijos taikaus panaudojimo, pareiškė: „…Man po šios kelionės pasidarė aišku, kad reikia didelį dėmesį skirti tam, kas daroma pas rusus… Daugelyje mokslo šakų rusai pasistūmėjo labai toli į priekį, ypatingai branduolinės fizikos srityje“. Tarybinių mokslinių įstaigų atstovai lankėsi Švedijoje su atsakomaisiais vizitais. Didesniam savitarpio supratimui užmegzti didelę reikšmę turi ir asmeniniai abiejų šalių įžymių politinių ir visuomeninių veikėjų kontaktai. 1955 metų birželio mėnesį Tarybų Sąjungoje viešėjo, TSRS Aukščiausiosios Tarybos pakviesta, Švedijos riksdago (parlamento) delegacija. Sugrįžęs į tėvynę, delegacijos vadovas Švedijos riksdago antrųjų rūmų pirmininkas Gustavas Nilsonas spaudos atstovams pareiškė: „Nėra jokios abejonės, kad tai buvo gana sėkminga kelionė. Mes buvome priversti revizuoti savo ankstesnius įsivaizdavimus apie Tarybų Sąjungą… Aplamai, kelionė padės pašalinti nesusipratimus, geriau pažinti vienas kitą, užmegzti naujus bendradarbiavimo ir savitarpio supratimo ryšius tarp Švedijos ir Tarybų Sąjungos“. Šių metų gegužės mėnesį į Švediją išvažiuos TSRS Aukščiausiosios Tarybos delegacija. Tarybų Sąjunga rodo nuoširdžią pagarbą darbščiai ir taikingai švedų tautai, teigiamai įvertina tą užsienio politikos kursą, kurį vykdo švedų vyriausybė. Keturių valstybių vyriausybių vadovų Ženevos pasitarime tarybinė delegacija pasiūlė duoti garantijas toms šalims, kurios vykdo nedalyvavimo kariniuose-politiniuose blokuose politiką. TSKP XX suvažiavimo rezoliucijoje pabrėžiama, kad vienas tarybinės užsienio politikos uždavinių yra draugiškų ryšių vystymas ir stiprinimas su neutraliomis šalimis, tame tarpe ir su Švedija. Kovo 29 d. į mūsų šalį, Tarybinės vyriausybės pakviestas, atvyksta Švedijos ministras pirmininkas Erlanderis. Šis vizitas kelia didelį švedų visuomenės susidomėjimą. Švedų tauta, kaip ir tarybiniai žmonės, tikisi, kad Erlanderio kelionė į TSRS padės toliau sustiprinti Tarybų Sąjungos–Švedijos santykius.


LONDONAS, rugpiūčio 6 d. (TASS-ELTA). Spaudos pranešimais, du Anglijos karinių jūrų pajėgų lėktuvnešiai „Tisies“ ir „Bulvark“ išplaukė iš Portsmuto į Viduržemio jūrą. Lėktuvnešyje „Tisies“, be lėktuvų, yra speciali aviadesantinė brigada. Reuterio agentūra, pasiremdama Anglijos karinės ministerijos pareiškimu, teigia, kad lėktuvnešiai siunčiami kaip „atsargumo priemonė Anglijos pozicijoms užtikrinti rytinėje Viduržemio jūros dalyje“. Dauguma laikraščių šį žingsnį nušviečia kaip spaudimo priemonę Egipto vyriausybei Sueco kanalo klausimu. Daugelis buržuazinių spaudos organų toliau užsipuola Egiptą ir grasina jam, siekdami dirbtinai sustiprinti nervingumo atmosferą Sueco kanalo nacionalizavimo klausimu ir atitraukti visuomenės dėmesį nuo to fakto, kad iš tikrųjų nėra jokios grėsmės laivybos kanalu laisvei. Tačiau kai kurie įtakingi laikraščiai smerkia šią propagandinę kampaniją. „Mančester Gardian“ rašo, kad nieku nepateisinti smurto veiksmai prieš Egiptą būtų agresijos aktas ir tik sukeltų sunkius padarinius Anglijai. Laikraštis primena, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacijos įstatai draudžia griebtis jėgos tarptautiniams nesutarimams sureguliuoti.


Prancūzijos politiką sukrėtė tradiciškai konservatyvių partijų ir Jeano Marie Le Peno vadovaujamo ultradešiniųjų Nacionalinio fronto užmegzti draugiški santykiai. Todėl pastaruoju metu visos Europos konservatorių jėgos atidžiai stebi, kaip klostysis įvykiai. Ne tik prancūzų konservatorius gąsdina, kad nacionalistiniai antieuropietiški judėjimai apeina juos iš dešinės. Ksenofobišką antieuropietišką Prancūzijos nacionalinį frontą jau ilgokai remia apie 14-15 proc. rinkėjų. Ši jėga nuolat veikia Prancūzijos politiką, nors iki šiol niekas to nenorėjo pripažinti. Taip buvo todėl, kad visų gerbiamos konservatorių partijos ultradešiniesiems paskelbė tarsi karantiną ir nepalaikė su Nacionaliniu frontu jokių ryšių. Šis tabu buvo panaikintas po kovo mėnesį Prancūzijoje vykusių vietinių rinkimų. Pradžioje atrodė, kad rinkimus laimi socialistai ir jų sąjungininkai. Jie nugalėjo dešimtyje iš 21 regiono, o dešinieji tik septyniuose. Dar keturiuose regionuose dešinieji ir kairieji pasirodė beveik vienodai. Štai tada ir trenkė perkūnas: penki regionų konservatorių vadovai neatsisakė Nacionalinio fronto paramos. Visi penki tučtuojau buvo nušalinti nuo vadovavimo savo partijų regionų štabams. Tačiau buvo jau per vėlu. Oficialiai draudimas bendradarbiauti su Nacionaliniu frontu buvo atnaujintas, tačiau jo ne visuomet paisoma. Ką tai reiškia? Ar Prancūzijai tolesnis Nacionalinio fronto jėgų konsolidavimasis taps reikšmingu įvykiu? Ar tai galėtų būti dar didesnio Prancūzijos atitolimo nuo savo kaimynių priežastis? Juk Prancūzija yra vienintelė Europos šalis, turinti šitaip sustiprėjusį ultradešinįjį sparną. O gal šis reiškinys išplis po visą Europą? Viena vertus, drama grynai prancūziško pobūdžio. Nacionalinio fronto kilimas gali būti vertinamas kaip rinkėjų protestas prieš ilgai trukusį ekonomikos nuosmukį. Iš jo šalis tik dabar pradeda išsikapstyti. Rinkėjai protestuoja ir prieš atvirą Europos rinką bei laisvą prekybą, prieš bendrus pinigus ir vėlesnę diržų susiveržimo politiką finansų srityje, taip pat ir prieš pasaulinį rinkos bei ekonomikos pertvarkymą, neišvengiamai susijusį su nedarbo didėjimu. O jis Prancūzijoje net 12 proc. Visos šios priežastys aiškios, tačiau Nacionalinis frontas nebūtų pasidaręs toks populiarus, jei dešiniųjų Prancūzijos partijų sparnas dėl vidinių prieštaravimų nebūtų taip nusilpęs. Prancūzijoje niekuomet nebuvo kokios nors vienos vadovaujančios konservatorių partijos kaip Didžiosios Britanijos toriai arba Vokietijos krikščionys demokratai. Prancūzijoje daug vidutinės įtakos dešiniųjų partijų. Didžiausia iš jų - golistų RPR. Bet jai nesiseka susikurti įtikinamo įvaizdžio, nes vadovaujasi prieš 30 metų mirusio generolo Charles de Gaulle'io idėjomis. Kita stambesnė grupė yra Prancūzijos demokratinė sąjunga (UDF), bet ji susiskaldžiusi į kelis pogrupius. Būdami tokie susiskaldę prancūzų konservatoriai nesugeba aiškiai išdėstyti rinkėjams su Europos Sąjunga susijusių reikalų, rinkos liberalizavimo ir ekonomikos pertvarkos problemų. Kai kurie UDF nariai pasisako už rinkos liberalizavimą ir Europos integravimą, tačiau visi penki minėti konservatoriai, nusprendę pasikliauti Nacionalinio fronto malone, buvo UDF nariai. Golistai labiau disciplinuoti, bet daug jų liberalizavimo ir integravimosi atžvilgiu nusiteikę priešiškai. Pasaulyje vis labiau įsigalint laisvai rinkai, vienintelėje Prancūzijoje, ko gero, liko palanki dirva tokiems reiškiniams kaip Nacionalinis frontas tarpti. Prezidento Francois Mitterrand'o laikais Prancūzija atrodė esanti didžiulė Europos integravimo ir net prekybos liberalizavimo šalininkė. Tačiau prancūzai įsitikinę, kad valstybė yra atsakinga už viską, todėl kai reikalai klostosi prastai, jie išeina į gatves, o atėjus rinkimams atiduoda savo balsus opozicijai. Kai kurie apžvalgininkai tvirtina, kad Prancūzijos ultradešiniųjų problema būdinga visos Europos dešiniesiems. Galų gale golistai nėra vienintelė dešiniųjų grupė, besivadovaujanti tokia padrika ideologija, kai vienu metu pasisakoma už liberalizavimą ir prieš jį. Savo požiūrį tie apžvalgininkai grindžia socialinės demokratijos atgimimu Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje, Italijoje, metų pabaigoje galbūt taip atsitiks ir Vokietijoje. Iš tiesų esame liudytojai visai Europai būdingo reiškinio, rodančio integravimosi sunkumus: bendros valiutos įvedimo ir plėtros į Rytų Europą. Gal tai ir trukdo dešiniosioms partijoms suderinti savo tradicines nuostatas dėl ekonomikos liberalizavimo ir tautiškumą, o kairiesiems - jų tradicinį internacionalumą ir prisirišimą prie statiškos ekonomikos modelio. Tačiau gali būti ir taip, kad problemą nulėmė bendra Europos parlamentinės demokratijos krizė. Parlamentinės demokratijos sėkmei garantuoti būtinos mažiausiai dvipolitinės partijos, turinčios tikslią ir visiems suprantamą valdymo programą. Pastaraisiais dešimtmečiais nė viena politinė partija, nei kairioji, nei dešinioji, tokios programos neturi. Tradicinis socializmas, kai viską valdo valstybė, jau praeitis, tačiau neveiksmingi ir tokie valdymo metodai, kai viską lemia vien paklausa. Parlamentinė demokratija atvėrė kelią populistinei politikai, asmenybei, stipriam prezidentui. Kitaip tariant, Holivudui ir televizijai. Jei tai ir yra būsimos sistemos pavyzdys, Europos vienijimuisi iškilo pavojus, nes tokie dešinieji populistai kaip Nacionalinis frontas ir į jį panašūs Austrijos, Italijos, Danijos bei kitų šalių judėjimai tik sustiprės, ypač jei dėl valiutų sąjungos šalių ekonomikos nuosmukio ir jau dabar rinkėjus kamuojančios nežinios procesas užtruks.


Rinkimų kova Lenkijoj baigta kovo 11 d. rinkimais į senatą. Senatui Lenkijos konstitucija teikia gana kuklių teisių. Jis negali atmesti seimo priimtų įstatymų, bet gali tik grąžinti juos seimui, kur, kad įsigaliotų, turi jau gauti tuomet 11/20 balsų. Kadangi naujo seimo tokia dauguma nėra paaiškėjusi, tai endekai per senato rinkimus manė atsigriebti ir bent senate išlaikyti savo buvusias pozicijas. Bet ir čia laimėjo pilsudskininkai. Endekai katastrofingai pralaimėjo. Tuo tarpu kai Pilsudskio blokas pereitam senate neturėjo nė vieno senatoriaus, šiame jam tenka 48 mandatai iš 111. Endekai, iš 30 vietų pereitam senate, dabar gauna vos 9. „Piastas“ ir krikščionys demokratai, buvusiam senate turėję 20 mandatų, liko tik prie 6. Korfanty grupė gavo 1 mandatą. Dombskio partija gavo 3 mandatus ir tautinė darbo partija 2. Kaip ir per seimo rinkimus, žymiai laimėjo socialistai, padidinę savo senatorių skaičių iš 7 iki 10. „Wyzwolenie“ per senato rinkimus vieną mandatą pralaimėjo, šiam senate gaudama tik 7 vietas. Mažumų vietos iš 26 sumažėjo iki 24. Mažumų pralaimėjimas per senato rinkimus surištas su smarkiu teroru, ypač ukrainiečių srityse, kur dauguma mažumų balsų buvo panaikinta ir tuo būdu nežymiais balsų skaičiais pravesti pilsudskininkų kandidatai. Kaip susigrupuos būsimas senatas, tuo tarpu sunku kas spėlioti. Tačiau daugumą Pilsudskis, matyt, suras, nors ir neaišku, ar ji bus nuolatinė, ar pereinama. Pilsudskininkų sferose yra stipraus palinkimo dėl abejų rūmų daugumos tartis su mažumomis, kurių tarpe paramos sau tikisi rasti žyduose ir vokiečiuose. Be to, jų viltys krypsta ir į radikalines sroves, kurios iš dalies savo programa gana artimos kai kurioms vyriausybės bloko grupėms.


Laikraštis „Krasnaja zvezda” pranešė, kad pasirašytas daugiašalis susitarimas dėl paliaubų Kalnų Karabache ir Armėnijos bei Azerbaidžano pasienyje. Susitarimas turi įsigalioti šeštadienį. Pasak laikraščio, susitarimą praėjusį šeštadienį pasirašė Armėnijos, Azerbaidžano, Rusijos ir Gruzijos gynybos ministrai. Armėnija ir Azerbaidžanas įsipareigojo pradėti savo pajėgų atitraukimą. Numatoma į paliaubų rajonus nusiųsti stebėtojus iš Rusijos, Baltarusijos, Kazachstano, Gruzijos ir Ukrainos, kurių pasiūlymu gali būti nusiųstos taikos palaikymo pajėgos. Primename, visi ankstesni Armėnijos ir Azerbaidžano susitarimai buvo trumpalaikiai.


JTO Generalinė Asamblėja balsavo už tai, kad Jugoslavija būtų pašalinta iš šios organizacijos. „UŽ” balsavo 127, „pries” - 6, o dvidešimt šeši susilaikė. Rezoliucijoje sakoma, kad naujoji Jugoslavijos Federacija, kurią sudaro Serbija ir Juodkalnija, neturi teisės į senosios Jugoslavijos vietą Jungtinėse Tautose. Rezoliucija reikalauja naujo pareiškimo įstoti į JTO (kaip iš naujos šalies). Didžiosios Britanijos (ji buvo Jugoslavijos pašalinimo iniciatorė) atstovas pareiškė, kad, iki naująją Jugoslaviją priims į JTO, jai teks įrodyti savo taikingumą, sugebėjimą ir norą laikytis JTO įstatų. Rezoliucija neturi precedento per visą JTO istoriją. Prieš balsuojant, Jugoslavijos premjerui buvo leista pasakyti kalbą Generalinėje Asamblėjoje. Jis teigė, kad vyriausybė imasi visų priemonių taikai atkurti, ir Jugoslavijos pašalinimą pavadino neteisingu.


TASS-o koresp. V. Seliviorstovas praneša: Šiandien čia pasibaigė dvi dienas vykęs nacionalinis kongresas. Diskusijoje dalyvavę kalbėtojai iš abiejų Vokietijos valstybių — darbininkai, valstiečiai, mokslininkai, visuomenės veikėjai — visiškai pritarė nacionaliniam dokumentui „Istorinis VDR uždavinys ir Vokietijos ateitis”. Jie kalbėjo, kad vokiečių tauta siekia gyventi taikiai, neleisti sukelti naujo pasaulinio karo. Iš kongreso tribūnos nuskambėjo rūstūs žodžiai, smerkią agresyvią Bonos vyriausybės politiką. — Daugeliui VFR piliečių aišku, — pareiškė savo kalboje Vokietijos Komunistų partijos CK pirmasis sekretorius Maksas Reimanas, kad Adenaueris neilgai bebus kanclerio poste. Tačiau svarbu ne tik Adenaueris, o pirmiausia tai, kad būtų padarytas galas pavojingai jo politikai. Savo kalboje M. Reimanas pasakė, kad Vakarų Vokietijoje prie Julicho, dalyvaujant labai stambioms monopolijoms „IG Farben”, „Degusa” ir ,Simens”, pastatytas savo atominio ginklo gamybos centras. Ten jau dirba 1.300 specialistų, kurių dalis bendrai su bundesvero karininkais dalyvavo Prancūzijos vykdomuose atominiuose bandymuose Sacharoje. Šiuo nerimą keliančiu faktu, pabrėžė M. Reimanas, turi susidomėti tarptautinė visuomenė, ypač Vakarų Vokietijos darbininkų klasė ir darbo žmonės. Kongresas gavo tris tūkstančius sveikinimo telegramų ir laiškų iš VDR, VFR, Vakarų Berlyno ir iš eilės valstybių. Kongreso dalyviai su dideliu entuziazmu priėmė dokumentą „Istorinis VDR uždavinys ir Vokietijos ateitis”. Kongreso pabaigoje pasakė kalbą audringais plojimais sutiktas VVSP CK pirmasis sekretorius, VDR Valstybės tarybos pirmininkas V. Ulbrichtas. Jis atsakė į klausimus, darbo žmonių iškeltus svarstant nacionalinį dokumentą.


Svarbus įvykis arabų šalių tautų gyvenime Daugiau kaip savaitę pasaulio visuomenės dėmesį patraukė Egipto nutarimas nacionalizuoti Sueco kanalo kompaniją. Šis įrenginys sukurtas egiptiečių darbu ir yra Egipto teritorijoje, tačiau beveik šimtą metų buvo eksploatuojamas užsienio kapitalo interesais, duodamas didžiulius pelnus, kurių tik trys procentai patekdavo į Egipto iždą. Dabar Egiptas tapo laisva, suverenia šalimi, ir negali būti jokios abejonės, kad jo nutarimas nacionalizuoti Sueco kanalą yra visiškai teisėtas tarptautinės teisės požiūriu. Drąsiam Egipto nutarimui vieningai pritariama Arabų valstybėse. Su pasitenkinimu jį sutiko Indijos, Indonezijos, daugelio kitų Azijos šalių visuomenė, pažangioji Lotynų Amerikos spauda. Egipto valdžios organų naujajam aktui pritarė ir jį suprato socialistinės stovyklos valstybės. Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimo reikšmė labai didelė. Eilės šalių tautos, iki šiol dar kenčiančios dėl ekonominės nelygybės ir užsienio kapitalo vykdomo išnaudojimo, naująjį Egipto aktą įvertino kaip eilinį smūgį kolonializmo sistemai. Egipto patriotų poelgį jos vertina kaip įrodymą, kad artėja laikas, kai iš svetimų rankų į pačias tautų rankas pereis šimtai ir tūkstančiai įvairių įmonių, sukurtų šių tautų prakaitu ir krauju, tačiau duodančių pelnus tiktai svetimšaliams. Didžiuliuose Azijos, Afrikos, Okeanijos, Lotynų Amerikos plotuose — žemėse tų valstybių, kurios jau nebelaikomos kolonijomis, lemiamos ekonominės pozicijos tebėra užsienio monopolijų rankose. Išsivadavimo iš užsienio vykdomo išnaudojimo idėja gyva milijonų žmonių širdyse. Tai, suprantama, nepriimtina tiems, kurie dabar plyšoja prieš Egipto vyriausybės nutarimą. Tie sluoksniai visaip stengiasi sudaryti nervingumo ir įtempimo padėtį dėl Egipto nutarimo. „Jei Naserui bus leista likti nenubaustam, — nesivaržydamas rašo paprastai solidus ir respektabilus Anglijos laikraštis „Taims“, — visi Anglijos ir kitų Vakarų valstybių interesai Viduržemio jūroje sužlugs“. Buržuazinėje Anglijos, Prancūzijos, JAV spaudoje šiomis dienomis daug niūrių prognozių. Būkštaujama dėl „visų“ Anglijos kapitalo įdėjimų Arabų šalyse, dėl Prancūzijos pozicijų Šiaurės Afrikos, dėl Amerikos karinių bazių svetimose teritorijose, dėl Panamos kanalo. Neišsiverčiama ir be provokacinių perlenkimų. Broliai Olsopai, pavyzdžiui, rašo Amerikos laikraštyje „Niujork Herald Tribiun“, kad jei Egiptui „pavyks nepaklausyti Didžiosios Britanijos“, tai „Didžiajai Britanijai, kaip didžiajai valstybei, kartą ir visiems laikams bus padarytas galas“. Pasinaudodamos tokiomis piktavališkomis „prognozėmis“, Vakarų valstybės įvykdė eilę aktų, kurie yra atviras spaudimas Egiptui, mėginimas jį įbauginti. Prie tokių aktų priklauso kariuomenės ir karo laivų koncentravimas netoli Sueco kanalo, finansinio pobūdžio priemonės Paryžiuje, Londone, Vašingtone, kur blokuoti Egipto fondai bankuose. Dar didesniu mastu spaudimo ir bauginimo tikslams tarnauja rugpiūčio 2 d. Anglijos karalienės išleistas įsakas pašaukti atsargos karius. Dėl šio įsako Anglijos karo ministras Antonis Hedas pareiškė Bendruomenių rūmuose: „Savo rimtumu įsakas yra kažkas lygaus visuotinei mobilizacijai“. Visa tai, matyt, turi „sutvirtinti JAV, Anglijos ir Prancūzijos bendrąjį pareiškimą Sueco kanalo klausimu. Nors šiame dokumente ir „neginčijama Egipto teisė naudotis visais visiškai suverenios ir nepriklausomos šalies atributais, įskaitant ir visų pripažintą teisę nacionalizuoti atitinkamomis sąlygomis avuarus, kurie priklauso jos jurisdikcijai ir nėra tarptautinio pobūdžio“, — trys valstybės yra tos nuomonės, kad Sueco kanalui ši Egipto teisė tariamai „negalinti būti taikoma“. JAV, Anglijos ir Prancūzijos pareiškimas buvo paskelbtas po šių trijų valstybių užsienio reikalų ministrų derybų Londone. Sprendžiant iš pareiškimo, derybų dalyviai nutarė sušaukti Londone rugpiūčio 16 d. tarptautinę konferenciją „kanalo valdymo formoms“ nustatyti. Pranešimai iš Londono, Paryžiaus ir Vašingtono rodo, kad Vakarų valstybės neketina atsisakyti mėginimų primesti Egiptui užsieninį sprendimą Sueco kanalo klausimu. Bet tokie mėginimai gali susilaukti tik visuotinio visuomenės pasmerkimo. Komentuodamas Anglijos—Prancūzijos—Amerikos diplomatijos manevrus ir tarptautinės visuomenės reakciją nacionalizavus Sueco kanalą, Sirijos laikraštis „Ar-rai Al-am“ teisingai rašo, kad tarptautinė visuomenė Sueco kanalo nacionalizavimą laiko ne tiktai visiškai pateisintu ir teisėtu, bet ir būtinu aktu. Amerikos kongreso sesija Didelių šiuolaikinio tarptautinio gyvenimo įvykių fone beveik nepastebėtas praėjo liepos 27 d. Amerikos 84 šaukimo kongreso sesijos uždarymas. Senatoriai ir Atstovų rūmų nariai grįžo į savo valstijas ne tiek poilsiui, kiek pasiruošti naujiems rinkimams. Prezidento, viceprezidento, visos Atstovų rūmų sudėties ir trečdalio senatorių rinkimų kampanija rugpiūčio mėn. įžengia į lemiamą stadiją. Iki „keliamųjų metų lapkričio mėn. pirmojo antradienio“, kai, pagal JAV konstituciją, įvyks rinkimai, belieka mažiau kaip trys mėnesiai. Kaip žinoma iš visų praėjusių rinkimų Jungtinėse Amerikos Valstybėse pavyzdžio, iki 40 procentų amerikiečių, turinčių teisę balsuoti, paprastai rinkimuose nedalyvauja. Juk jiems siūloma kiekvienu atskiru atveju „išrinkti“ vieną iš dviejų valdančiosios klasės atstovų, kurių kandidatūras iš anksto atrenka stambiausiųjų kapitalistinių monopolijų vadovai. Eiliniai Amerikos piliečiai neįstengia atskirti demokratų partijos kandidatų nuo su jais konkuruojančių respublikonų partijos statytinių. Šiuo atžvilgiu 84-ojo šaukimo kongresas buvo visų būdingiausias. Per vadinamuosius „tarpinius“ 1954 metų rinkimus (kai buvo perrenkami tiktai Atstovų rūmai ir trečdalis senato), demokratų partija pasiekė kai kuriuos laimėjimus, iškovojusi nežymią daugumą abejuose rūmuose. Tačiau, nors dėl to esant „respublikonų“ prezidentui kongreso dauguma buvo „demokratinė“, ši sudėtinga situacija nepadarė jokių pakeitimų vyriausybės politikoje. Šiomis sąlygomis, suprantama, abi partijos kuo ramiausiai pažeidė visus savo pasižadėjimus ir viliojančius pažadus, duotus rinkėjams prieš dvejus metus. Užbaigusiai savo darbą kongreso sesijai apibūdinti pakanka paminėti ne tai, ką ji padarė, o tai, ko ji nepadarė. Sesija neperžiūrėjo antidarbininkiško Tafto-Hartlio įstatymo, nors tai buvo pažadėta. Nebuvo priimtas nutarimas suteikti materialinę pagalbą tiems šalies rajonams, kurie kenčia nuo chroniško nedarbo. Nebuvo sumažintas pajamų mokestis mažas ir vidutines pajamas turinčioms šeimoms. Federalinė pagalba mokyklų statybai buvo sužlugdyta. Jei vidaus politikos srityje kongresas veikė kaip stambiojo kapitalo visavaldiškumo organas, tai užsienio politikos srityje jį galima pavadinti „šaltojo karo“ kongresu. Rimti pakitimai tarptautinėje padėtyje, kur taikos jėgoms pavyko pasiekti tam tikrą įtempimo sumažėjimą ir sustiprėjimą tautų (o kartu su jomis ir daugelio vyriausybių) siekimo talkaus valstybių sambūvio — visa tai neatsispindėjo Amerikos kongreso veikloje. Kaip 1955 metais, taip ir šiomis dienomis svarstydami eilinį biudžetą 1956—57 finansiniams metams, senatas ir Atstovų rūmai patvirtino karinį biudžetą, padidintą trimis milijardais dolerių palyginti su ankstesniais metais. Be 34,6 milijardo, asignuojamo armijai, laivynui ir karo aviacijai, Amerikos kongresas pritaria, kad būtų išleista daug milijardų dolerių vadinamajai karinei „pagalbai“, teikiamai kitoms šalims, specialiai karinei statybai, atominiams tyrinėjimams. Iš viso Jungtinės Amerikos Valstybės karo ruošimo tikslams ir ginklavimosi varžyboms išleidžia daugiau kaip 40 milijardų dolerių per metus. Valdantieji JAV sluoksniai atmeta bet kuriuos pasiūlymus sumažinti apsiginklavimą, uždrausti masinio naikinimo ginklą, nutraukti branduolinio ginklo bandymus. Abiejų JAV valdančiųjų partijų reakcingiausių lyderių bloko vadovaujamas, kongresas priėmė nemaža nutarimų, kuriais siekiama paaštrinti tarptautinį įtempimą. Prie jų priklauso asignavimai ardomajai veiklai socializmo šalyse ir nutarimas, kad Kinijos Liaudies Respublika „niekada“ negautų savo vietos Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje. Visi šie kongreso nutarimai negali neuždėti savo antspaudo Jungtinėse Amerikos Valstybėse prasidedančiai rinkiminei kampanijai. Iš viso ko sprendžiant, dvi valdančios JAV politinės partijos šiaip ar taip iki šiol neketina būsimuosiuose rinkimuose pateikti amerikiečių tautai kokių nors rimtų šalies vidaus ir užsienio politikos pakeitimų programos.


Savanaketo grupuotė sabotuoja susitarimus Laose

Kaip praneša „Patet Lao balso” radijas, nors trys Laoso princai susitarė sudaryti nacionalinės vienybės vyriausybę, „amerikiniai ir proamerikiniai elementai Laose tebemėto iš oro ginklus ir karinę aprangą banditams, kurie anksčiau buvo nuleisti į įvairius teisėtos karališkosios vyriausybės kariuomenės ir Patet Lao dalių išvaduotus rajonus. Net tuo metu, kai Ąsočių slėnyje vyko trijų princų pasitarimas, praneša radijas, Amerikos reaktyviniai lėktuvai kasdien skraidydavo viršum išvaduotų rajonų.


KIJEVAS, rugpiūčio 23 d. (TASS-ELTA). Šiandien prieš prasidedant rytiniam plenariniam kongreso posėdžiui Tarybų Sąjungos, Kinijos Liaudies Respublikos ir daugelio kitų šalių delegacijos nuoširdžiai pasveikino Rumunijos Liaudies Respublikos pasiuntinius nacionalinės šventės proga sukakus 13-ai metų nuo jų tėvynės išvadavimo iš fašizmo priespaudos. Posėdis prasidėjo pirmininkaujamas Gomeso (Brazilija). Kongresas pradėjo svarstyti ir priimti įvairias komisijų-kolegijų pateiktas rekomendacijas bei rezoliucijas. Rekomendacijose apie PDJF darbą, susijusį su darbo jaunimo problemomis, numatoma labiau domėtis tokiomis problemomis, kaip teisės į darbą pripažinimas visose valstybėse, principo vienodas atlyginimas už vienodą darbą (be lyties ir amžiaus skirtumo) — įgyvendinimas, įgyvendinimas principo — techninę pažangą turi atitikti pažanga visuomeninių santykių srityje (darbo dienos sutrumpinimas, atostogų laiko pailginimas, darbo užmokesčio padidinimas ir t. t.). Pasisakydama už tai, kad būtų surengta tarptautinė darbo jaunimo konferencija, kurią Pasaulinė profsąjungų federacija numatė 1958 metų vasarai, PDJF ragina organizacijas narius ir visas jaunimo organizacijas prisidėti, kad ši žemės rutulio darbo jaunimui didelės reikšmės turinti konferencija būtų sėkminga. Komisijos rekomendacijose „Dėl termobranduolinio ginklo bandymų uždraudimo sakoma, kad reikia pradėti jaunimo judėjimą už neatidėliotiną termobranduolinio ginklo bandymų uždraudimą, prieš atominio karo ruošimą, Pagal „Jaunimo tarptautinio keitimosi, kelionių, veikimo atvirame ore, turizmo” komisijos rekomendacijas kongresas pripažino, kad reikia prie PDJF sudaryti nuolatines tarptautinio keitimosi, kelionių, turizmo komisijas. Kongresas parėmė TSRS Jaunimo organizacijų komiteto iniciatyvą įkurti bendrai su PDJF Tarybų Sąjungoje 1958 metais tarptautinę jaunimo turizmo stovyklą. PDJF IV kongresas patvirtino ir kitų komisijų kolegijų rezoliucijas. Rytiniame posėdyje delegatai priėmė sveikinimo telegramą SNO generaliniam sekretoriui Hamaršeldui. Kongresas pareiškė pasitenkinimą SNO generalinio sekretoriaus laišku, pažymėjęs, kad kongreso dalyviai laiko labai reikšmingu tai, kad PDJF kongrese pirmą kartą dalyvavo SNO atstovas. Kongresas pareiškė turįs vilties, kad SNO generalinio sekretoriaus domėjimasis kongreso nutarimais pranašauja, kad Pasaulinė demokratinio jaunimo federacija gaus savo teisėta konsultacinį statusą. Delegatai labai pakiliai priėmė rezoliuciją apie padėtį Omane, Alžyro ir Kipro klausimais. Alžyro klausimu PDJF kongresas pareiškė, kad jis yra ištikimas principams remti teisingus ir teisėtus kolonijų šalių jaunimo ir studentų, kovojančių už savo šalių nepriklausomybę, siekimus. Išreikšdamas milijonų jaunuoli ir merginų jausmus, PDJF IV kongresas pareiškia, kad jis yra visiškai solidarus su Kipro jaunimu, ragina jaunimą ir jo organizacijas įvairiose šalyse nuolat reikšti solidarumą, stiprinti paramą Kipro jaunimo kovai. Rezoliucijoje dėl padėties Viduriniuosiuose Rytuose kongresas pažymi, kad padėtis čia tebėra įtempta Neseniai įgyjusioms nepriklausomybę šalims, tokioms, kaip Egiptas ir Sirija, gręsia imperialistiniai sąmokslai. „Eizenhauerio doktrina” yra naujas įtempimo Viduriniuosiuose Rytuose šaltinis ir sudaro grėsmę šalių suverenumui ir nepriklausomybei. Taikai ir saugumui šiame rajone taip pat sudaro grėsmę Bagdado paktas. Kongresas reikalauja padaryti galą kišimuisi į Vidurinių Rytų šalių vidaus reikalus.


Ispanija ir Brazilija kviečiamos T. Sąjungon.

Kovo 8 d. įvykusiam viešam Tautų Sąjungos tarybos posėdy pirmininkas Urrutia pranešė, kad taryba nusistačiusi pasiųsti Ispanijai ir Brazilijai draugiškus pakvietimus vėl aktingai bendradarbiauti T. S. darbuose.


SUSITARIMAI YRA, REIKIA JUOS ĮGYVENDINTI

Ben Hedos kreipimasis į alžyriečių tautą

Kreipimesi į alžyriečių tautą Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkas Ben Heda pranešė, kad Eviane sudarytas bendras susitarimas. „Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos įgaliotos Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu, – pareiškė jis, – aš skelbiu ugnies nutraukimą visoje Alžyro teritorijoje pirmadienį, 1962 metų kovo 19 d., nuo 12 valandos dienos. Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu įsakau visoms kariaujančioms Alžyro nacionalinio išsivadavimo armijos pajėgoms nutraukti kovos operacijas ir karo veiksmus visoje Alžyro teritorijoje. Ben Heda pareiškė, kad pasirašytų susitarimų sąlygos „atitinka ne kartą skelbtus revoliucijos principus: 1. Teritorinis Alžyro vientisumas jo dabartinėse sienose; tai reiškia, kad negalima atvirai ar slaptai mėginti padalinti šiaurinę Alžyro dalį ir taip pat negalima kaip nors mėginti atplėšti nuo mūsų šalies jai priklausančią Sacharą. 2. Alžyro valstybė turės visus suverenumo atributus, įskaitant nacionalinę gynybą ir diplomatiją, pati nustatys savo tiek vidaus, tiek ir užsienio politikos kursą. 3. Pripažinta alžyriečių tautos vienybė. Prancūzija atsisako savo – į atskiras bendruomenes suskaldyto Alžyro – koncepcijos. Pagaliau pripažintas nacionalinis alžyriečių tautos savitumas su jos arabiška islamo kultūra… 4. Realiu faktu tapo tai, kad pripažinta Alžyro respublikos laikinoji vyriausybė – vienintelė vyriausybė, vedanti derybas alžyriečių tautos vardu, ir kaip tikroji jos atstovė“. „Alžyro valstybė, – toliau pasakė Ben Heda, – laisvai išrinks savo institutus ir pasirinks politinę bei socialinę santvarką, kurią ji laikys labiausiai atitinkančia savo interesus. Tarptautinėje srityje ji nustatys ir visai suvereniai vykdys pasirinktą politiką. Tai bus demokratinė valstybė. Ji besąlygiškai pasirašys tarptautinę žmogaus teisių deklaraciją. Jos institutai bus pagrįsti demokratiniais principais ir visų piliečių politinių teisių lygybe, be rasinio arba religinio diskriminavimo“. Pereidamas prie karinių klausimų, jis pažymėjo, kad jie „buvo sureguliuoti atsižvelgiant į Prancūzijos ginkluotųjų pajėgų evakavimo perspektyvą. Didžiulis Prancūzijos karinis potencialas Alžyre, įskaitant asmeninę sudėtį ir techniką, bus evakuotas pagal tikslų kalendorinį planą. Nors Alžyre yra Mers-el-Kebiro bazė, pareiškė Ben Heda, mes liksime ištikimi neseniai suformuluotai Belgrade neutralumo ir nedalyvavimo blokuose politikai. Pasaulyje yra nemaža neutralių šalių, kurių nacionalinėse teritorijose dislokuotos užsienio bazės. Nepriklausomas Alžyras neprisidės prie jokio karinio pakto. Jis turės savo gynybos sistemą, kurią jis organizuoja visai suvereniai“. Kalbėdamas apie pereinamąjį laikotarpį, Ben Heda pažymėjo, kad pagal sudarytą susitarimą numatoma, konkrečiai, „sudaryti laikinąją vykdomąją valdžią ir vietines ginkluotąsias pajėgas, paskirti Prancūzijos vyriausiąjį komisarą Alžyre, kuris pakeis generalinį delegatą; paleisti suimtus ir internuotus asmenis, likviduoti perkeltųjų asmenų stovyklas, Alžyro pabėgėlius ir iš Alžyro ištremtus asmenis grąžinti į jų namus. Pereinamojo laikotarpio metu Prancūzijos armija nutrauks bet kurias operacijas ir vengs visų veiksmų, galinčių kliudyti liaudžiai laisvai pareikšti savo valią. Liaudies išsivadavimo armija pasiliks savo ginklus, struktūrą ir kadrus savo dislokavimo rajonuose“. Pereinamasis laikotarpis reikalauja didžiausio budrumo, pabrėžė Ben Heda. „Ugnies nutraukimas – tai dar ne taika, pavojus labai didelis, ir fašistinės-rasistinės OAS gaujos, desperatiškai stengdamosi išsaugoti „prancūzų Alžyrą“, mėgins vėl užtvindyti šalį krauju. Ben Heda pažymėjo, kad „nepriklausomybė yra ne galutinis tikslas, o tik priemonė, padedanti pakeisti padėtį mūsų šalyje, kuri turi iš kolonijinio sustingimo padėties pereiti į laisvos, už ekonominį rekonstravimą ir socialinį išsivadavimą kovojančios šalies padėtį“. Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkas nurodė, kad „pereinamasis laikotarpis yra paruošiamasis etapas prieš įgyjant nepriklausomybę, tačiau dar nereiškia nepriklausomybę tikrąja žodžio prasme. Tol, kol nepaskelbta nepriklausomybė, kol neįkurta valstybė, kol laisvojo Alžyro vyriausybė negrįš į nacionalinę teritoriją, liaudis, nacionalinio išsivadavimo armija, aktyvistai turi būti mobilizacinėje parengtyje. Mes jokiu būdu neturime silpninti savo budrumo pereinamuoju laikotarpiu. Visi vadovai, visi aktyvistai lieka savo postuose“.


ATĖNAI, kovo 12 d. (TASS). Po arkivyskupo Makario suėmimo ir ištrėmimo Graikijos valdžios organai leido kovo 12 d. rengti visoje šalyje protesto mitingus. Tačiau, kaip praneša specialiose laidose Atėnų laikraščiai, šis leidimas atšauktas. Valdžios organai priėmė nutarimą iki kovo 20 d. uždaryti Salonikų universitetą ryšium su neramumais šalyje. Svarstomas klausimas dėl kitų aukštųjų mokyklų, jų tarpe ir Atėnų universiteto, uždarymo.


ESBO nežino, kurią Baltarusijos parlamentarų delegaciją pripažinti

Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos (ESBO) pareigūnai vakar Kopenhagoje sprendė sudėtingą uždavinį: kurią iš dviejų delegacijų pripažinti, nes į tarptautinį parlamentinį forumą atvyko dvi Baltarusijos parlamentarų grupės. “Tai labai subtilus reikalas”,- sakė 54 nares vienijančios ESBO pareigūnas. Nuolatinis ESBO komitetas mėgina rasti sprendimą, kuris leistų sušvelninti ESBO metinės parlamentinės sesijos pradžią aptemdžiusį incidentą. Viena Baltarusijos delegacijų Kopenhagoje atstovauja demokratiškai išrinktam parlamentui, kurį prezidentas Aleksandras Lukašenka paleido, sustiprinęs savo valdžią po 1996 metų referendumo. Pasak pareigūno, pirmojo parlamento atstovai buvo pakviesti, nes ji oficialiai pripažino ESBO. Kita delegacija sudaryta iš Lukašenkos įsteigtos Aukščiausiosios Tarybos atstovų. ESBO parlamentinė asamblėja turėtų posėdžiauti iki liepos 10 dienos. Svarbiausias darbotvarkės klausimas - Kosovo krizė. TVF atšaukė savo atstovus iš Baltarusijos Praėjus dviem savaitėms po to, kai iš Baltarusijos išvyko Vakarų diplomatai, savo atstovus iš Minsko atšaukė ir Tarptautinis valiutos fondas (TVF). “Baltarusijos politikos negalima remti”,- šį sprendimą antradienį šalies sostinėje pagrindė viena iš TVF darbuotojų. TVF atstovas Baltarusijoje Richardas Haasas išvyko iš Minsko praėjusį sekmadienį. Baltarusija dėl nevykdomų reformų bei didėjančio vidaus įsiskolinimo TVF paskolų negavo jau nuo 1995 metų, pranešė Rusijos naujienų agentūros. Jau seniai įtemptus prezidento Aleksandro Lukašenkos autoritarinio režimo ir tarptautinės valstybių bendrijos santykius smarkiai aptemdė birželį kilęs konfliktas, kai Baltarusijos valdžia dėl tariamai būtino remonto nutraukė elektros bei vandens tiekimą ambasadorių rezidencijoms ir neleido diplomatams patekti į savo pastatus. Reaguodamos į tai daugelis valstybių, tarp jų Didžioji Britanija, Prancūzija, Italija, Vokietija ir JAV, atšaukė savo ambasadorius iš šios buvusios sovietinės respublikos. JAV grasina atsakomaisiais veiksmais Pirmadienį Jungtinės Valstijos dar kartą pareiškė protestą Baltarusijai dėl to, kad išardyta tvora aplink JAV ambasadoriaus rezidenciją, be to, ambasados teritorijoje šeimininkauja Baltarusijos pareigūnai. Valstybės departamento atstovas Jamesas Rubinas šiuos veiksmus pavadino dar vienu šiurkščiu diplomatinius santykius reguliuojančios Vienos konvencijos pažeidimu ir pareikalavo, kad Baltarusija “nedelsdama atstatytų tvorą, pašalintų savo atstovus iš nuosavybės teritorijos, leistų pastatyti savo apsaugą ir nekliudomai naudotis savo nuosavybe”. JAV valstybės departamentas išsikvietė Baltarusijos reikalų patikėtinį ir pareiškė jam, kad tai “neprotingas ir neteisėtas žingsnis”, JAV gali imtis atsakomųjų veiksmų. Lukašenkai primenama, kad pagal Vienos konvenciją misijos vadovo rezidencijai taikomas visiškas imunitetas. Rubinas pabrėžė, kad Baltarusijos pareigūnai nugriovė tvorą be JAV leidimo ar išankstinio perspėjimo. Tai, kad dabar amerikiečiai į savo rezidenciją gali patekti tik su Baltarusijos valdžios leidimu, taip pat pažeidžia Vienos konvencijos nuostatas. JAV valstybės departamentas mėgino gauti leidimą pastatyti sargybinius prie paliktų ambasados pastatų, tačiau Minskas šį prašymą atsisakė patenkinti. “Neleisdama mums saugoti savo nuosavybės, Baltarusija prisiėmė atsakomybę už šios nuosavybės apsaugą nuo neteisėtų įsibrovimų”, - pasakė Valstybės departamento atstovas. Rudenį rengiamas JAV ir Rusijos prezidentų susitikimas JAV prezidentas Billas Clintonas rugsėjo mėnesį vyks į Maskvą susitikti su Rusijos vadovu Borisu Jelcinu, nors greičiausiai dar nebus pasirengęs pradėti oficialių derybų dėl tolesnio branduolinių ginklų arsenalo mažinimo. Tai bus pirmas pilnavertis jų susitikimas nuo 1997 metų kovo, nors prezidentai per tą laiką kelis kartus trumpai susitiko, pavyzdžiui, gegužės mėnesį per Didžiojo aštuoneto ekonomikos forumą Birmingame, Anglijoje. Ilgą laiką Clintono administracija tvirtino, kad prieš JAV prezidentui važiuojant į Maskvą Rusijos Valstybės Dūma turėtų ratifikuoti strateginės ginkluotės mažinimo sutartį SGMS-2. Komunistų vyraujama Dūma mano, kad SGMS-2 nėra gera sutartis, nors dėl lėšų trūkumo Rusijos kariuomenė vargu ar galėtų išlaikyti dabartinį branduolinį arsenalą. 1993 metais pasirašytą sutartį JAV Senatas ratifikavo 1996 metais. Pagal ją kiekviena šalis savo tolimojo nuotolio ginklų arsenalą turėtų sumažinti beveik per pusę, iki 3000-3500 kovinių galvučių. Viena iš prieštaringiausių sutarties nuostatų numato svarbiausių Rusijos sausumoje dislokuotų raketų SS18 sunaikinimą. Praėjusį mėnesį Valstybės Dūma atidėjo iki rudens SGMS-2 ratifikavimo klausimą, nors Jelcinas daugelį kartų garantavo JAV prezidentui, kad Dūma elgsis tinkamai. Clintono administracija ir toliau laikosi pozicijos, kad derybos dėl tolesnio ginklų mažinimo gali prasidėti tik po SGMS-2 ratifikavimo. Vis dėlto santykių su Rusija klausimų tiek daug, kad abu prezidentai turės ką aptarti. Konkreti susitikimo data dar nenustatyta.