TASS-o korespondentas L. Ponomariovas praneša: Vakar dieniniame SNO Generalinės Asamblėjos plenariniame posėdyje trumpą kalbą pasakė viešįs Jungtinėse Valstijose Pakistano prezidentas Mohamedas Ajubas chanas. Jis paragino Asamblėją „iki galo įgyvendinti dekolonizavimo procesą“ ir pareiškė, kad reikia nutraukti branduolinius bandymus, nes tai būtų „svarbus žingsnis keliu į nusiginklavimą“. Po to kalbėjo Naujosios Zelandijos delegacijos vadovas. Jis pareiškė, kad „pavojinga“ suteikti nepriklausomybę tuojau pat toms teritorijoms, kurios vis dar kenčia kolonijinę vergovę. Ukrainos vyriausybė, pareiškė UTSR atstovas L. Palamarčiukas, nuoširdžiai sveikina kiekvieną įvykį, rodantį, kad neišvengiamai artėja valanda, kai visos be išimties tautos bus laisvos. Dekolonizavimo procesas, kuris vyksta mūsų akivaizdoje, pabrėžė L. Palamarčiukas, rodo, kad Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, priimta SNO Generalinės Asamblėjos XV sesijoje, atspindi tautų lūkesčius, paties gyvenimo reikalavimus. Mus ne baugina, kaip kai ką, o džiugina Suvienytųjų Nacijų Organizacijos narių skaičiaus didėjimas. Toliau L. Palamarčiukas kalbė jo apie grasinimus susidoroti su Kuba. Kai kam, pabrėžė jis, visiškai nerūpi, kad grasinimai Kubai iš esmės nukreipti prieš Suvienytųjų Nacijų Organizaciją, prieš jos įstatus, kurie nurodo tautoms gyventi taikiai, prieš suverenią tautų teisę pasirinkti gyvenimo būdą savo nuožiūra. Ukrainos delegacija ryžtingai stoja už tai, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacija pasmerktų preventyvaus branduolinio karo propagandą. Rugsėjo 26 d. įvykusiame SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos Generalinio komiteto posėdyje buvo nutarta rekomenduoti įtraukti į sesijos dienotvarkę tokius svarbius Tarybų Sąjungos pasiūlytus punktus, kaip klausimą dėl preventyvaus branduolinio karo propagandos pasmerkimo ir klausimą dėl ekonominės nusiginklavimo programos. Kad šiuos klausimus reikia apsvarstyti SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje, tiek aišku, kad ne vienas iš Vakarų valstybių atstovų nerado reikalo pareikšti kokių nors prieštaravimų, tačiau JAV delegacija griebėsi savo seno, išmėginto manevro: pasistengti perkelti šių klausimų svarstymą iš Generalinės Asamblėjos plenarinių posėdžių į Asamblėjos komitetus. Automatine Vakarų bloko šalių ir Lotynų Amerikos valstybių balsų dauguma šie klausimai įtraukti į Politinio ir Ekonominių bei finansinių klausimų komitetų posėdžių dienotvark


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Antra prof. Voldemaro kalba T. S-gos tarybos 53 sesijoj.

(Mūsų Lugano korespondento). Po didelių presijų į Lietuvos ministerį pirmininką, vidurnakty (ketvirtad.) įvykęs pas p. Briand, p. p. Quinones de Leon, Drummond, Zaleski dalyvaujant, pasikalbėjimas galutinai aptarė lenkų lietuvių derybų eigos raportą ir jojo tokias dispozicijas, kurios galėjo būti priimtinos Lietuvos vyriausybei. Priimant raportą ir rezoliuciją p. ministeris pirmininkas pasakė neilgą, įtikinančią kalbą, kuri visuose paliko visai gero įspūdžio. Lietuva pildo tarptautinius pasižadėjimus. P. Voldemaras savo kalboj sako, kad raportas ir rezoliucija mini susisiekimo ir tranzito kliūtis. P. Zaleskis Karaliaučiuje yra net padaręs deklaraciją, kad Lietuva nevykdanti tarptautinių pasižadėjimų, kurie išeina iš Klaipėdos konvencijos. Dar šios sesijos bėgy jis prašė Tautų Sąjungos intervencijos. P. ministeris pirmininkas užtikrina, kad tekniški ekspertai, išstudijavę klausimą, tegalės pasakyti, kad Lietuva yra išpildžius jos tarptautinius pasižadėjimus. Koksai yra svarbiausias tarybos pasisekimas, vykdant gruodžio 10 d. rezoliuciją? Tiktai ateitis tegali duoti sprendimą dėl Tarybos veikimo. Bet reikia pabrėžti, kad ginkluoto konflikto išvengta. Lietuva kreipėsi į tarybą, norėdama rasti teisingumą, kuris lietė du klausimu liečiančiu moralę. Pirmoj eilėj praeities likvidacija. Lietuvos atžvilgiu buvo padarytas smurtas. Tai konstatavo ir pati Taryba p. Leon Bourgeois, buvusio tuo metu prezidento, puikioj kalboj. Moralės skriaudos niekuomet negali būti pamirštos. Nuo to momento klausimas nėra pažengęs į priekį. Kai kada net pradedama manyti, kad jis yra pamirštas, bet juk moralės skriaudos negali būti pamirštos. Reikia, kad tos skriaudos būtų atitaisytos, nes kol to neįvyks, tol nebus galima ir išsprendimo rasti. Moralinio pobūdžio problema nėra išspręsta. Raportas konstatuoja, kad derybose būta nepasisekimų. Lietuva iškilmingai pareiškia, kad didžiausias nepasisekimas yra tas, kad moralinio pobūdžio problema nebuvo išspręsta. Tarptautinės sutarties sulaužymas yra įvykęs. Tai konstatavo pati Tautų Sąjunga, kuri kartu ir pareiškė, kad sprendimai ne jos pasiūlyti, ne šalių sutikimo, jos niekuomet nebus priimti. Čia ministeris pirmininkas padarė aiškią aliūziją į ambasadorių konferenciją 1923 m. kovo 15 d. sprendimą. Teisės atžvilgiu šis tas atsiekta, bet ne realybėj. Štai kur didžiausis nepasisekimas! Kur yra Tautų Sąjungos galia? Prof. Voldemaras klausia, kur yra Tautų Sąjungos jėga. Ji neturi ginkluotų pajėgų, bet jeigu ji turėtų ir gausingą kariuomenę, jos svarbiausia jėga visgi būtu moralė, kas iškilmingai yra pareikšta pakto įvade. My country – right or wrong. Paskutinio šimtmečio bėgy dažnai buvo skųstasi, kad tarptautinė moralė visiškai išnykusi. Nusiskundimai liko bergždi. Politiką galima buvo reziumuoti didelio anglo politiko žodžiuos: „My conntry – right or wrong“. Šita gryno intereso politika įsteigus Tautų Sąjungą buvo pasmerkta. Jos pakte priimtas teisingumo principas ir skrupulingas respektavimas tarptautinių sutarčių organizuotų tautų santykiuose. Tautų Sąjunga ne tiek paremta kontraktu, kiek pasitikėjimu. Jeigu Tautų Sąjunga pasmerkė intereso politiką, jeigu ji paskelbė kaipo aukščiausią tautų pareigą – teisingumo įgyvendymą, tai čia ir semia ji savo galę. Aš manau, kad Tautų Sąjunga ir taps tik tuomet pasauline, jeigu ji taps didele morale jėga. Štai kodėl moralinio pobūdžio klausimai mums labiau rūpi nei menki klausimai, kaip antai: susisiekimo, telegrafo. Reikia gailėtis, kad šioj krypty nepadaryta jokio progreso, o vien tėra nepasisekimas. Kitas nepasisekimas. Moralinio pobūdžio nepasiekimas dar yra ir tame, kad nėra surasta jokio išrišimo, kad būtų apsaugoti Lietuvių interesai Vilniaus Gardino krašte. Teisybė, Taryba yra pasmerkusi represalijų būdo, bet konkretaus nieko nepadaryta; padėtis lieka kaip buvusi. Ką sakyti dėl gruodžio 10 dienos rezoliucijos? Gruodžio 10 d. rezoliucija davė pasisekimų ir nepasisekimų. Galutiną sprendimą dėl jos sunku būtų duoti. Ji lieka


Maskvoj jau nuo gegužės 18 d. eina Donbaso ekonominės kontrrevoliucijos byla. Kaltinami 53 inžinieriai ir technikai. Apie bylą mes jau esam trumpai rašę. Čia dar atminsim jos turinį. Rusijos anglies pramonės centre Donbase žvalgyba GPU šį pavasarį susekė slaptą organizaciją, kuri buvusi pastačiusi sau tikslą suardyti Donbaso pramonę. 30 inžinierių tardomi prisipažino. Jų pasakojimu organizacija susikūrusi nuo pat pradžios, kaip tik bolševikai užėmė Donbasą, t. y. nuo 1921 metų. Organizaciją sudarė buvusieji kasyklų savininkai inžinieriai ir technikai. Jos tikslas buvęs: 1. paslėpti geresnius anglies klodus, kad jie pasiliktų buvusiems savininkams; 2. gadinti visokiais būdais anglies pramonę, kad ją dezorganizavus, padaryti nuostolingą ir pagaliau priversti atiduoti koncesijoms. Organizacijos viršūnėj stovėjo daugiausia buvusieji kasyklų savininkai ir kasykių direktoriai. Jie būk turėję santykius su rusų emigrantais taip pat buvusiais kasyklų savininkais. Iš užsienių jie gaudavę ir pinigų. Mat, visi inžinieriai ir technikai už gadinimą gaudavę atlyginimą, o kai kurie net pastovias algas. Tokių pinikų, einant prisipažinusių daviniais, išdalinta iki 700.000 rublių auksu. Kaltinimas stengiasi įrodyti, kad šiton aferon esą įkišusios savo rankas lenkų ir prancūzų valdžios, kuriems svarbu buvę taip visą dalyką pavesti, kad karui atėjus sustabdžius anglies tiekimą ir tuo būdu suparaližavus visą judėjimą (geležinkelius, laivus, kurie maitinasi anglies energija), sustabdyti fabrikus ir t. t. Vyriausias centras buvęs Charkove. Jo priešaky stovėjo inžinieriai Matovas r Bratanovskis. Toliau ėjo rajoniniai inžinieriai Beregovskis ir Kalganovas. O dar toliau – visa eilė įvairių vietos inžinierių bei technikų. Šita organizacija, dirbdama 8 metus padariusi labai didelių nuostolių: geriausios šachtos užpiltos vandeniu. Suardyta visa eilė sujungtų su anglies pramone dirbtuvių. Keisčiausia, kad ton aferon būk įtrauktos ir vokiečių firmos, stačiusios Dobaso pramonei įvairias mašinas. Kaltinime figūruoja rimčiausios vokiečių firmos, kaip AEG (Allgemeine Elekricitäts Gescilschaft), Knapp ir kitos. Tos firmos kaltinamos, kad jos pristatydavo netikusias mašinas, jų inžinieriai bei technikai aiškindavę, kaip reikia vykdyti nežymiai gadinimo darbas, duodavo pinigų gadinimo organizacijai. Šita jau iš esmės sensacinga byla pasistengta išpūsti didžiausion sensacijon. Teismo salėj milžiniškas korespondentų štabas. Laikraščiuose ilgiausi beveik stenografiški visų kaltinamų ir liudininkų aprašymai. Be to, dar visos svarbiausios kalbos ir parodymai perduodami per radio. Ligšiol per tris savaites tebeeina kaltinamųjų ir liudininkų klausinėjimas. Kaltinamųjų parodymai daro be galo liūdną ir šlykštų įspūdį. Nors jie gerai žino, kad jiems visiems gresia sušaudymas, tačiau jie stengiasi kuo labiausiai ir save ir kitus apkaltinti. Štai išeina rajoninis vyr. inžinierius Berezovskis, vienas iš pirmųjų kaltinamų. Jo beklausant susidaro įspūdis, kad tas žmogus pastatė sau tikslu kuo labiausiai apkaltinti save ir kitus. Jis tarsi koks plepis viską išsipasakoja, net ir tokius dalykus, kurių niekas nežinojo ir žinoti negalėjo. „Pinigus ėmiau, kitiems daviau, kuriau organizaciją, viską ardžiau, gadinau, norėjau šachtas išlaikyti seniems šeimininkams, kurių buvau papirktas, ir kiek galint daugiau pakenkti sovietų valdžiai. Esu prigadinęs be galo daug, pridariau milžiniškų nuostolių. Nusipelniau didžiausią bausmę, jokių pasiteisinimų neturiu.“ Panašiai kalba kitas rajoninis inžinierius Kalganovas. Jie pasakoja tai visai ramiai, tarsi liudytų svetimoj byloj. Kai kurie net juokaudami su įvairiais juokingais visus juos biauriai charakterizuojančiais epizodėliais. Salė nuolat juokiasi iš Kalganavo, Našivačnikovo arba Kolodubo parodymų, nors tie parodymai lemia mirtį kelioms dešimtims žmonių. Jei kuris kaltinamųjų bando ginčyti savo kaltę, nenori pripažinti, tuojau išeina Berezovskis ar Kalganovas: „Kaip jis, pinigus ėmė, tada tiek, tada tiek, pagadino tą ir tą, organizacijai prikiauso nuo tada tai“ ir t. t. Vyriausias valstybės gynėjas triumfuoja. Jam čia beveik nėra ko daryt, jis čia nereikalingas, nes patys kaltinamieji atlieka jo darbą. Visi tie kaitinamieji be galo šlykštūs, doriškai nukritę taip žemai, kaip tik žmogus gali nukristi, jie be galo kvaili ir sakytum, nieko kito taip negeidžia kaip to, kad juos greičiau sušaudytų. Štai kaltinamieji Sušcevskis ir Kazarinovas pareiškia, kad jų gynėjai įkalbinėję juos ne viskuo prisipažinti, nes kitaip jie einą į tikrą mirtį. Todėl kaltinamieji atsisako nuo tokių gynėjų. Gynėjai paliuosuojami nuo gynimo ir prieš juos pradedamas tardymas. Buvo ir daug kitų panašių incidentų su gynėjais. Gynėjų skaičius visai sumažėjo. Štai vėl vieno kaltinamo Andriaus Kolodubo, buv. kasyklų savininko tikras sūnus konsomolcas rašo teismui: „Kadangi mano tėvas yra toks aršus sovietų tvarkos ir proletariato priešas, kadangi jis dalyvavo tokiam biauriam sąmoksle, tai aš išsižadu jo kaipo tėvo, reikalauju jam aukščiausios busmės (suprask: mirties bausmės) ir vadinsios ateity ne Kolodubu, bet Šachtinu“. Nesuprantama, kodėl tokios rimtos vokiečių firmos kaip AEG dalyvavo tokioj tamsioj aferoj ir kam jom buvo reikalinga leisti pinigus, kad suardžius Donbaso pramonę. Tiesa, kaltinimas prieš vokiečius remiasi daugiausia vokiečių monterio Badstieberio parodymais. Šitoj byloj aiškiai matyt tendencija parodyti teismą ne tik Donbaso inžinierių, bet buržuazijos ir kapitalizmo. Šitas teismas turi parodyti ir saviems piliečiams ir užsieniams visą buržuazinių sluoksnių supuvimą, kapitalizmo statomas sovietų tvarkai pinkles ir visas kliūtis, su kuriomis tenka kovoti sovietų tvarkai bei ūkiui. Kol kas teismas atliko vos pusę savo darbo. Įdomus bus jo finalas.


Apie tolesnį pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimą

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas nubrėžė didelius mūsų šalies ūkinės ir kultūrinės statybos planus. Suvažiavimas pabrėžė, kad svarbiausieji TSRS liaudies ūkio vystymo uždaviniai yra, remiantis pirmenybiniu sunkiosios pramonės vystymu, nenutrūkstama technine pažanga ir darbo našumo didinimu, toliau galingai plėsti visas liaudies ūkio šakas, smarkiai išvystyti žemės ūkio gamybą ir šiuo pagrindu žymiai pakelti tarybinės liaudies materialinę gerovę ir kultūrinį lygį. Tarybų šalis dabar turi visas reikalingas sąlygas, kad, taikiai ekonomiškai lenktyniaudama, išspręstų istoriškai trumpiausiu laiku pagrindinį TSRS ekonominį uždavinį — pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalistines šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Šiuo metu Tarybų Sąjunga turi galingą ir visapusiškai išvystytą, priešakine technika aprūpintą socialistinę pramonę, žymiai didesnius, negu kada nors, materialinius išteklius bei kvalifikuotus darbininkų ir specialistų kadrus visose liaudies ūkio šakose. Esant dabartiniam mūsų šalies ūkio išsivystymo lygiui, ypatingą vaidmenį įgauna klausimai, susiję su tolesniu ūkinio vadovavimo gerinimu, su pramonės ir statybos valdymo tobulinimu. 1956 metų gruodžio mėnesį ir 1957 metų vasario mėnesį įvykusiuose Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto Plenumuose buvo apžvelgti pirmieji partijos XX suvažiavimo nutarimų vykdymo rezultatai ir numatytos konkrečios priemonės naujiems socialistinės statybos laimėjimams pasiekti. 1956 metų, pirmųjų šeštojo penkmečio metų, rezultatai rodo, kad Tarybų šalis tvirtai žengia pirmyn, sparčiais tempais vystydama liaudies ūkį. Liaudies ūkio tolesnio vystymo interesai, kaip pažymėjo TSKP CK vasario Plenumas, būtinai reikalauja tobulinti organizacines valdymo formas visose pramonės ir statybos grandyse, įskaitant patį jo pagrindą — vadovavimą gamybai, kad būtų geriau panaudoti milžiniški tarybinės socialistinės ekonomikos rezervai ir galimybės. Atsižvelgdamas į žymiai pakilusį šalies, sąjunginių respublikų ir ekonominių rajonų gamybinių jėgų išsivystymo lygį ir į tai, kad vietose išaugo gausingi kvalifikuoti kadrai, partijos Centro Komitetas pripažino reikalingu įgyvendinti priemones organizacinėms pramonės ir statybos valdymo formoms toliau tobulinti, kad jos atitiktų liaudies ūkio uždavinius ir reikalavimus dabartiniame komunistinės statybos etape. Partijos CK vasario Plenumas pavedė TSKP CK Prezidiumui ir TSRS Ministrų Tarybai parengti konkrečius pasiūlymus dėl vadovavimo pramonei ir statybai pertvarkymo ir atsižvelgiant į didelę valstybinę šio klausimo reikšmę, pateikti jį svarstyti TSRS Aukščiausiajai Tarybai. 1. Šiemet tarybinė liaudis ir visų šalių darbo žmonės pažymi Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ąsias metines. Prieš 40 metų Rusijos darbininkų klasė sąjungoje su darbo valstietija, nuvertusi kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė valdžią į savo rankas, sukūrė pirmąją pasaulyje darbo žmonių valstybę — Tarybų socialistinę valstybę. Gamyklos, fabrikai, transportas, žemė, miškai, visi šalies gamtos turtai atiteko liaudies nuosavybėn. Pirmą kartą istorijoje darbo liaudis tapo tikru savo Tėvynės šeimininku, jai iškilo uždavinys organizuoti šalies ūkį naujais, socialistiniais pagrindais, tvarkyti šį ūkį be kapitalistų ir dvarininkų, be išnaudotojų. Kurdama savo socialistinę valstybę, tarybinė liaudis žengė nežinomais keliais, kartu įveikdama didžiulius sunkumus. Kaip žinoma, mūsų šalis carizmo laikais buvo ekonominiu atžvilgiu atsilikusi, pirmasis pasaulinis karas ir po jo imperialistinių grobikų žygis prieš jauną Tarybų respubliką dar labiau susilpnino ją, sukėlė ūkinę suirutę. Šiomis neįmanomai sunkiomis sąlygomis Komunistų partija su V. I. Leninu priešakyje pakėlė milijonines darbo žmonių mases ginti Spalio iškovojimų, atkurti liaudies ūkį. Atrėmusi ginkluotą imperialistų spaudimą, Tarybų šalis svarbiausią poveikį tarptautiniam vystymuisi ėmė daryti savo ūkine statyba. „Į šią sritį, — sakė V. I. Leninas, — kova perkelta pasauliniu mastu. Jei mes išspręsime šį uždavinį — tada mes būsime laimėję tarptautiniu mastu tikrai ir galutinai. Dėl to ūkinės statybos klausimai mums įgyja nepaprastą reikšmę”. (Raštai, 32 t., 409 psl.). 2. Pradėdama spręsti ūkinės statybos uždavinius, Komunistų partija svarbiausią dėmesį sutelkė į tai, kad būtų atkurtas ir išvystytas transportas, kuro pramonė, metalurgija, kad būtų sukurta stambioji mašininė industrija — viso šalies liaudies ūkio pagrindas, jos nepriklausomybės užtikrinimo ir gynybinio pajėgumo stiprinimo pagrindas. Sudarydama ir įgyvendindama ūkinės statybos planus, pirmaeilę reikšmę partija teikė šalies elektrifikavimui. Partija vadovavosi pagrindiniais marksizmo-leninizmo teiginiais, kad tik sunkioji industrija yra pagrindinė materialinė socializmo bazė, kad bet kurias mažiausias santaupas reikia laikyti stambiosios mašininės industrijos vystymui, elektrifikavimo vystymui. Vienas sudėtingiausių socializmo statybos uždavinių buvo uždavinys pertvarkyti atsilikusį smulkiųjų valstiečių žemės ūkį socialistiniais pagrindais, sudaryti stambų mechanizuotą kolektyvinį žemės ūkį. Lenininis kooperacijos planas buvo partijos programa socialistiškai pertvarkant žemės ūkį, steigiant kolūkius, mašinų-traktorių stotis, tarybinius ūkius. Komunistų partija nuo pat pirmųjų Tarybų valdžios dienų skiria didžiulį dėmesį tam, kad būtų keliamas darbo žmonių kultūrinis lygis, kad būtų vykdoma kultūrinė revoliucija, kad būtų ugdoma nauja inteligentija, kad būtų auklėjami kvalifikuoti kadrai. Tuo būdu Komunistų partija turėjo V. I. Lenino parengtą, moksliškai pagrįstą socializmo statybos programą, numatančią šalies industrializavimą ir elektrifikavimą, žemės ūkio kooperavimą socialistiniais pagrindais, kultūrinės revoliucijos įvykdymą, visų šalies tautybių ekonomikos ir kultūros vystymą, visaliaudinio socialistinio lenktyniavimo plėtimą. Tai idėjiškai apginklavo partiją, atvėrė liaudžiai aiškų naujo gyvenimo statybos kelią, sukėlė plačiųjų darbo žmonių masių kūrybinį aktyvumą. 3. Siekiant sėkmingai įvykdyti numatytus šalies ekonominio vystymo planus, reikėjo paruošti naujas liaudies ūkio valdymo formas ir metodus, atitinkančius tikrai demokratinius socialistinės darbininkų ir valstiečių valstybės pagrindus. Teisingas liaudies ūkio valdymo organizavimas socialistinėje valstybėje turi didžiulę reikšmę nenukrypstamai didinant materialinę gamybą, stiprinant šalies ekonominę galybę, keliant visuomeninio darbo našumą, keliant liaudies gerovę ir kuo pilniausiai panaudojant rezervus liaudies ūkyje. Todėl ūkinės statybos klausimai, atskirų liaudies ūkio šakų valdymo klausimai visuomet buvo Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės dėmesio centre. Dar pirmaisiais Tarybų valdžios mėnesiais, nubrėždamas ūkinės statybos programą, V. I. Leninas sakė, kad pagrindinis socialistinio ūkininkavimo principas turi būti demokratinio centralizmo principas, kuris įgalina teisingai derinti centralizuotą valstybinį vadovavimą ūkiui su maksimaliu gamybos valdyme tiesiogiai dalyvaujančių darbo žmonių masių kūrybinio aktyvumo išvystymu, su vietinių organų iniciatyvos vystymu ir kėlimu jų atsakomybės už liaudies ūkio planų įvykdymą. Centralizmas, suprastas tikrai demokratine prasme rašė V. I. Leninas, numato pirmą kartą istorijos sudarytą galimybę pilnutinai ir nekliudomai vystyti ne tik vietines ypatybes, bet ir vietinę iniciatyvą, naudoti įvairius kelius, būdus ir priemones žengti į bendrą tikslą. Vienas svarbiausių liaudies ūkio vystymo socialistinėje valstybėje principų yra planavimas, šalies liaudies ūkio tvarkymas pagal vieningą valstybinį planą. „Tik ta statyba gali būti verta socialistinės statybos vardo, — sakė V. I. Leninas, kuri bus vykdoma pagal stambų bendrą planą, siekiant tolygiai panaudoti ekonomines ir ūkines vertybes”, (Raštai, 28 t., 18 psl.). TSRS liaudies ūkio vystymosi istorija patvirtino didžią gyvybinę jėgą, kurią turi lenininiai socialistinės statybos valdymo principai, atveriantieji neribotas galimybes liaudies masėms aktyviai dalyvauti gamybos valdyme. 4. Nuosekliai įgyvendindama lenininius planus, tarybinė liaudis, vadovaujama Komunistų partijos, per istoriškai trumpą laiką pastatė socializmą. Liaudies pasiaukojamu darbu penkmečių metais mūsų šalyje sukurta galinga socialistinė industrija, kas įgalino techniškai perginkluoti visas liaudies ūkio šakas ir neišmatuojamai pakelti Tarybų Sąjungos gynybinį pajėgumą. Didysis Tėvynės karas labai įtikinamai parodė, kokia išmintinga ir įžvalgi buvo ir yra partijos lenininė generalinė linija, kuria siekiama industrializuoti šalį pirmoje eilėje vystyti lemiamas sunkiosios pramonės šakas. Pokario metais TSRS liaudies ūkis žengė stambų žingsnį į priekį, pakilo į naują, aukštesnę pakopą. Socialistinė pramonė ir žemės ūkis vystosi, remdamiesi šiuolaikinio mokslo ir technikos laimėjimais. Techninę pažangą ryškiai rodo žymūs laimėjimai kuriant šiuolaikines mašinas, prietaisus, naudojant elektroniką liaudies ūkyje, įsavinant atominę energiją ir ją naudojant taikiems tikslams. Mūsų šalis Tarybų valdžios metais ekonominio išsivystymo atžvilgiu pralenkė daugelį kapitalistinių valstybių ir pagal pramonės gamybos lygį užėmė antrąją vietą pasaulyje. Palyginti su ikirevoliuciniu laikotarpiu pramonės produkcijos apimtis Tarybų Sąjungoje iki 1957 metų padidėjo daugiau kaip 30 kartų, o palyginti su 1940 metais — beveik keturis kartus. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo produkcijos gamyba palyginti su 1913 metais padidėjo 180 kartų ir elektros energijos gamyba — beveik 100 kartų. Tokie įžymūs laimėjimai vystant socialistinę industriją pasiekti per 40 Tarybų valdžios metų, iš kurių ne mažiau kaip 18 metų užėmė pilietinis ir antrasis pasaulinis karas bei sekantieji liaudies ūkio atkūrimo laikotarpiai. Tai įtikinamai rodo, kad tiek prieškariniu, tiek pokariniu laikotarpiu socialistinė pramonė auga tokiais sparčiais tempais, kokių nežinojo ir nežino kapitalistinio vystymosi istorija. Tarybų Sąjungoje sukurtas stambus mechanizuotas žemės ūkis. Socialistinė industrija aprūpino jį šiuolaikinėmis mašinomis, kurios atlieka pagrindinius žemės ūkio darbus, daug kuo palengvindamos kolūkiečių — vyrų ir moterų, MTS ir tarybinių ūkių darbuotojų darbą. Pastaraisiais metais pasiekti rimti laimėjimai vystant eilę žemės ūkio gamybos šakų — įsavinant dirvonus ir plėšinius, žymiai išplėsti pasėlių plotai, praėjusiais metais paruošta grūdų 1 milijardu pūdų su viršum daugiau, negu 1955 metais. Niekada mūsų šalis nenuimdavo tiek grūdų, kiek nuėmė praeitais metais. Padidėjo techninių kultūrų derlius, gyvulininkystės produktų, ypač pieno, gamyba. Vystant pramonę ir žemės ūkį, be paliovos kyla liaudies gyvenimo lygis. Tarybinės santvarkos pranašumai ir teisinga mūsų partijos politika įgalino pasiekti rimtus laimėjimus keliant liaudies materialinę gerovę. Labiausiai apibendrinantis tarybinės liaudies gerovės kilimo rodiklis yra TSRS nacionalinių pajamų didėjimas. Skaičiuojant vidutiniškai vienam gyventojui, laikotarpiu nuo 1913 metų iki 1956 metų mūsų šalies nacionalinės pajamos padidėjo 13 kartų. Tokių nacionalinių pajamų didėjimo tempų nežino nė viena kapitalistinė šalis. Nacionalinės pajamos, pavyzdžiui, Jungtinėse Amerikos Valstybėse per tą patį laiką padidėjo vidutiniškai vienam gyventojui mažiau kaip 2 kartus, o Anglijoje ir Prancūzijoje tik 1,6 karto. Be to, visos nacionalinės pajamos TSR Sąjungoje paskirstomos darbo žmonių interesais, kai tuo tarpu kapitalistinėse šalyse daugiau kaip pusę nacionalinių pajamų pasisavina išnaudotojų klasės. Įvykdžiusi kultūrinę revoliuciją, Tarybų Sąjunga tapo ištisinio raštingumo šalimi. Tarybų valdžios metais sukurta nauja, tikrai liaudinė inteligentija, parengti didžiai išlavinti kadrai visoms ūkinės ir kultūrinės statybos šakoms. Jeigu ikirevoliucinėje Rusijoje buvo mažiau kaip 200 tūkstančių specialistų, baigusių aukštąjį ir vidurinį specialųjį mokslą, tai šiuo metu Tarybų Sąjungos liaudies ūkyje dirba daugiau kaip 6 milijonai specialistų, baigusių aukštąjį ir vidurinį specialųjį mokslą. Šiuo metu įvairiais būdais mokosi 50 milijonų žmonių; tai reiškia, kad kas ketvirtas Tarybų Sąjungos pilietis mokosi. Pateiktieji duomenys rodo, kad Tarybų valdžios metais mūsų šalis, Komunistų partijos vadovaujama, pasiekė įžymius laimėjimus savo ūkinėje statyboje ir keldama liaudies materialinę gerovę bei kultūrinį lygį. Tuo pačiu ji parodė akivaizdų pavyzdį, ką gali padaryti liaudis, sudaužiusi kapitalizmo pančius ir paėmusi valdžią į savo rankas, jeigu ji veda ūkį be išnaudotojų, socialistiniais pagrindais. Dabartinėmis sąlygomis, kai Tarybų Sąjunga jau nebėra vienintelė socializmo šalis, kai petys į petį su ja žengia liaudies Kinija, visos socialistinės stovyklos šalys, vienijančios daugiau kaip 900 milijonų žmonių, milžiniškai naujo pasaulio statytojų armijai atsiveria didingos perspektyvos, yra visos sąlygos įgyvendinti darbo žmonijos svajonę — sukurti komunistinę visuomenę. 1. Socialistinės ekonomikos vystymasis sukelia reikalą nuolat tobulinti pramonės ir statybos valdymo organizacines formas ir metodus, liaudies ūkio planavimo metodus. Mūsų šalyje pirmajame ūkinės statybos etape buvo sudaryti tokie valstybinio valdymo organai, kaip Aukščiausioji Liaudies Ūkio taryba ir liaudies ūkio tarybos vietose, Valstybinis plano komitetas ir vietiniai planavimo organai, kurie vėlesniu laikotarpiu įgavo didžiulę reikšmę. Pereinant nuo atstatomojo laikotarpio uždavinių sprendimo prie plačios socialistinio industrializavimo programos vykdymo, kai kilo reikalas per trumpą laiką sukurti naujas pramonės šakas, reikėjo ir naujų organizacinių ūkinės statybos valdymo formų. Buvo sudarytos specializuotos svarbiausių liaudies ūkio šakų vyriausiosios valdybos, o vėliau liaudies komisariatai, ministerijos ir žinybos. Šios ūkinio vadovavimo formos įgalino sutelkti partijos ir valstybės pastangas į lemiamųjų sunkiosios industrijos šakų sukūrimą, į paruošimą aukštos kvalifikacijos inžinerijos-technikos kadrų ir gamybos organizatorių, sugebančių įsavinti naują techniką ir plačiu mastu tvarkyti pramonės gamybą šiuolaikiniu moksliniu-techniniu lygiu. 2. Pokario metais, kai mūsų pramonė ir visas šalies liaudies ūkis pasiekė dar aukštesnį lygį, kai vyksta nauji kokybiniai pakitimai vystant gamybą, ypatinga jėga reiškiasi tendencija kurti vis naujas ir naujas pramonės ir statybos šakas, tendencija toliau vis giliau specializuoti ir sudarinėti naujas specializuotas atskirų šakų ministerijas ir žinybas. Tai susiję su naujos technikos augimu, su techninės pažangos uždaviniais, su naujais mokslo pasiekimais, kurie kokybiškai žymiai pakeičia šiuolaikinės pramonės gamybos organizavimą. Dabar Tarybų Sąjungoje yra daugiau kaip 200 tūkstančių valstybinių pramonės įmonių ir daugiau kaip 100 tūkstančių statybų, kurios išdėstytos įvairiuose plačiosios šalies rajonuose. Šiomis sąlygomis sunku konkrečiai ir operatyviai vadovauti daugybei įmonių, statybų iš vienos ministerijos arba žinybos. Esant dabartiniam gamybos mastui, dabartinės pramonės ir statybos valdymo formos neatitinka išaugusių reikalavimų konkrečiai ir operatyviai vadovauti liaudies ūkio vystymui, jos apriboja galimybes pilnutinai išnaudoti rezervus slypinčius socialistinėje ūkio sistemoje. Liaudies ūkio tolesnio vystymo interesai reikalauja tobulinti organizacines valdymo formas visose pramonės ir statybos grandyse. Dėl to kyla reikalas atsisakyti kai kurių pasenusių organizacinių vadovavimo pramonei formų, kad toliau nebūtų smulkinamas techninis, ekonominis ir administracinis valdymas, o kad būtų pereinama prie lankstesnių liaudies ūkio valdymo formų, kurias įdiegus būtų geriau atsižvelgiama į srities, krašto, respublikos ypatybes. Klausimas dėl vadovavimo pramonei ir statybai pagrindinio pertvarkymo dabar kyla ne todėl, kad mums išryškėjo kokie nors nesklandumai vykdant liaudies ūkio vystymo planus. Tarybų Sąjungos pramonė tvirtai žengė ir žengia į priekį, ir tai įtikinamai rodo duomenys apie liaudies ūkio planų įvykdymą. Pertvarkyti organizacines valdymo formas visų pirma reikia tam, kad būtų galima dar plačiau vystyti šalies gamybines jėgas, pilniau išnaudoti mūsų turimus didžiulius rezervus, dar plačiau vystyti darbo žmonių masių kūrybinę iniciatyvą bei aktyvumą ir užtikrinti tolesnį liaudies ūkio bei tarybinės liaudies gerovės kilimą. Priemonės pramonės ir statybos valdymui pertvarkyti taip pat padės pašalinti daug trūkumų, kurių yra esant dabartinėms pramonės ir statybos valdymo formoms. 3. Stambus trūkumas vadovavimo pramonei ir statybai praktikoje yra žinybiniai barjerai, kurie dažnai kliudo išspręsti daugelį labai svarbių liaudies ūkio vystymo klausimų. Daugybė faktų rodo, kad dėl siauros žinybinės kai kurių ūkinių vadovų pažiūros į reikalą valstybė turi didelius nuostolius, ilgam laikui užvilkinamas eilės neatidėliotinų liaudies ūkio uždavinių sprendimas. Pavyzdžiui, paimkime tokį svarbų klausimą, kaip traktorių gamyba. Žemės ūkio organų darbuotojai ir mašinų gamintojai gerai žino, kad ratiniai traktoriai daugeliui darbų rūšių yra žymiai pranašesni už vikšrinius. Kai kurių mašinų-traktorių stočių, o taip pat užsienio šalių žemės ūkio patyrimas rodo, kad bendrame parke tikslinga turėti apie 10 procentų vikšrinių traktorių, o ratinių traktorių — 90 procentų. Jeigu būtų toks ratinių ir vikšrinių traktorių santykis, tai vikšrinių traktorių gamybą 1957 metais reikėtų sumažinti keliasdešimt tūkstančių ir vietoj jų pagaminti tiek pat ratinių traktorių. Toks pakeitimas duoda vienam traktorui, esant tam pačiam 55 arklio jėgų variklio galingumui, tokius pranašumus: metalo bus sunaudojama 2,2 tonos mažiau, traktoriaus svoris, tenkantis vienai arklio jėgai, sumažės 1,5 karto, spalvotojo metalo bus sunaudojama beveik 30 procentų mažiau ir darbo imlumas gamyboje sumažės daugiau kaip du kartus, kas įgalins padidinti traktorių gamybą tuose pačiuose gamybiniuose plotuose. Traktorių savikaina bus maždaug 20 procentų mažesnė, remonto ir techninės priežiūros kaina vienam išdirbio hektarui bus beveik du kartus mažesnė. Tuo būdu, jeigu apskaičiuosime kiekvienam 100 tūkstančių ratinių traktorių, pagamintų vietoj vikšrinių, liaudies ūkis sutaupys valcuoto metalo 56 tūkstančius tonų, pilkojo ketaus — 68 tūkstančius tonų, plieno liejinių — 92.5 tūkstančio tonų ir spalvotųjų metalų — beveik 4 tūkstančius tonų. Sumažinus savikainą, bendra ekonomija sudarys 160 milijonų rublių. Už šias lėšas galima sukurti gamybinius pajėgumus 400 tūkstančių guminių padangų per metus gaminti, o šio kiekio pakanka 100 tūkstančių traktorių. Nepaisant didžiulės tokio pakeitimo naudos liaudies ūkiui, šis klausimas laiku nebuvo išspręstas dėl žinybinių ginčų tarp ministerijų. Tokių faktų, kai svarbūs liaudies ūkio klausimai skęsta žinybiniuose ginčuose, yra ir kitose pramonės bei statybos šakose. 4. Dėl žinybinės pažiūros susilpnėja, o neretai ir sutrinka normalūs gamybiniai ryšiai tarp įvairių pramonės šakų įmonių, esančių tame pačiame ekonominiame administraciniame rajone. Esant siaurai žinybinei pažiūrai, toli gražu ne visiškai panaudojamos galimybės operatyviai spręsti ūkinius klausimus vietose, tikslingiau skirstyti turimus materialinius, darbo bei finansinius išteklius ir imtis konkrečių priemonių, kad kuo greičiausiai būtų likviduoti trūkumai, išaiškėjantieji bevykdant planus. Dėl siaurai žinybinės įvairių ministerijų pažiūros daugelyje įmonių neracionaliai naudojama dalis gamybinių pajėgumų. Pavyzdžiui, Leningrade per metus pagaminama iki 360 tūkstančių tonų ketaus bei plieno liejinių, iš kurių tik 250 tūkstančių tonų suvartoja Leningrado įmonės, o kiti liejiniai išvežami. Tuo pačiu metu į Leningradą įvežama iki 40 tūkstančių tonų stambiųjų ketaus ir plieno liejinių. Šiuo atveju, ryšium su turimų gamybinių pajėgumų kiekiu, naujų liejimo cechų statyba turi būti griežtai apribota. Tuo tarpu dėl grynai žinybinių tendencijų yra atvejų, kai statoma neracionaliai. Pavyzdžiui, nors Leningrade yra gamykla „Lenstankolit”, galinti pagaminti apie 30 tūkstančių tonų ketaus liejinių per metus, Sverdlovo vardo staklių gamykloje statomas antras ketaus liejimo cechas, galintis pagaminti 5 tūkstančius tonų liejinių per metus, ir yra trečias veikiantis 4 tūkstančių tonų pajėgumo cechas. Visa tai daroma, nepaisant to, kad šios gamyklos teritoriniu atžvilgiu yra greta ir tuo pačiu metu iš gamyklos „Lenstankolit” išvežama daugiau kaip 8 tūkstančiai tonų tokių liejinių per metus. Tokia praktika daro valstybei didelę materialinę žalą. Tokie trūkumai, o jų nemaža yra ir kitose vietose, atsiranda todėl, kad gamybos ir naujų cechų bei gamyklų statybos planai parengiami kiekvienoje ministerijoje neatsižvelgiant į tai, kas daroma kitose ministerijose, neatsižvelgiant į atskirų rajonų ypatingumus, nedalyvaujant vietiniams darbuotojams. 5. Didelę žalą liaudies ūkiui daro tai, kad šiuo metu statybos organizacijos yra išskaidytos tarp daugybės ministerijų ir žinybų. Dėl šios priežasties tame pačiame mieste arba rajone kiekviena statybos organizacija sudaro savo gamybinę bazę, apauga daugybe pagalbinių įmonių ir ūkių, organizuoja savo autotransportą, tiekimo sandėlius, dėl to asignavimai statybinėms bazėms steigti smarkiai didėja, o jų veiklos efektyvumas mažėja. Dėl tokio išskaidymo vienoje srityje arba viename mieste statybos darbus vykdo daugybė organizacijų. Pavyzdžiui, Čeliabinsko srities teritorijoje statybos darbus vykdo 182 statybos-montavimo organizacijos, priklausančios 25 ministerijoms bei žinyboms; Sverdlovsko srityje statybą vykdo 203 statybos-montavimo organizacijos, priklausančios 30 ministerijų ir žinybų, neretai atlikdamos darbus savo organizacijų jėgomis viename rajone, vienoje gatvėje. Prieita, pavyzdžiui, iki to, kad aštuonis gyvenamuosius namus Sverdlovske, Kuzbaso gatvėje pavesta statyti septynių įvairių ministerijų ir žinybų statybos organizacijoms. Tokiame srities centre, kaip Belgorodas, yra šešios statybinės organizacijos ir septynios specializuotos organizacijos, priklausančios 8 ministerijoms ir žinyboms, vykdančios visos kartu statybos darbus už 90 milijonų rublių. Dėl tokios praktikos lėšos, skiriamos pramonės įmonėms ir gyvenamiesiems namams statyti, išskaidomos, užvilkinami statybos terminai, žymiai padidėja statybos darbų kaina, blogai naudojami statybos mechanizmai, transportas, padidėja išlaidos administracijos-ūkio personalui išlaikyti, o tai galiausiai brangiai atsieina valstybei. Kaip rodo jungtinių statybos organizacijų darbo patyrimas Maskvoje, Leningrade ir eilėje kitų miestų, tokios sustambintos statybinės organizacijos, valdomos pagal teritorinį požymį, įgalina pašalinti aukščiau minėtus trūkumus ir žymiai pagerinti kokybinius statybos rodiklius. 6. Esant dabartinėms pramonės ir statybos valdymo formoms, kiekviena ministerija daugeliu atvejų stengiasi pagaminti sau viską, neatsižvelgdama į lėšų ir medžiagų sąnaudas, neatsižvelgdama į tai, kad dėl tos priežasties ne visiškai išnaudojami gamybiniai plotai ir įrengimai, susidaro priešpriešiniai, tolimieji ir kiti neracionalūs pervežimai. Pavyzdžiui, mašinų gamybos pramonėje dėl to, kad įmonės yra menkai specializuotos ir kooperuotos, lietinių, kaltinių ir štampuotų dirbinių gamyba išskaidyta tarp daugybės smulkių įmonių, priklausančių daugeliui ministerijų ir žinybų. Specializuotų ketaus bei plieno liejinių ir štampuotų dirbinių gamyklų lyginamasis svoris vis dar labai mažas. Gamybinis kooperavimas yra daugiausia vidinio-žinybinio pobūdžio, o kooperavimas tarp įvairių ministerijų įmonių vystomas labai silpnai. Dėl to nepatenkinamai naudojami gamybiniai pajėgumai. Antai, Statybos mašinų ir kelių mašinų gamybos ministerijos Kijevo gamykloje „Krasnyj ekskavator” rekonstruotas ir išplėstas liejimo cechas, ir dabar gamykla tiekia liejinius šios ministerijos įmonėms, esančioms Taškente, Leningrade, Sverdlovske, Kuibyševe, Kurske, Iževske ir net Tiumenėje bei Kurgane. Tuo pačiu metu iš šių miestų kitos ministerijos žymų kiekį liejinių išveža į kitus šalies rajonus. Tuo būdu liejiniai pervežami daugiau kaip 3.500 kilometrų. Ketaus liejinių pervežimo kaina iš Kijevo gamyklos „Krasnyj ekskavator” į Tiumenę sudaro daugiau kaip 20 procentųjų gamybos kainos. Ūkiškiau tvarkant reikalą, būtų galima patenkinti statybos mašinų ir kelių mašinų gamyklas vietoje liejiniais, gaminamais kitų ministerijų įmonėse, ir apsieiti be priešpriešinių pervežimų. Tačiau ministerijos siauri žinybiniai interesai neduoda galimybės išspręsti šį klausimą teisingai, valstybiškai. Neracionalūs krovinių pervežimai daro didelę žalą liaudies ūkiui. 7. Viena ypač svarbių priežasčių, kuri kelia reikalą pertvarkyti pramonės ir statybos valdymą, yra taip pat ir ta, kad reikia teisingiau naudoti specialistus ir plačiau įjungti į vadovavimą pramonei ir statyboms gausius vietinių darbuotojų kadrus. Plačiu mastu organizuodamos specialistų rengimą visoms liaudies ūkio šakoms, partija ir vyriausybė ypatingą dėmesį skyrė inžinerijos-technikos kadrų ugdymui. Jeigu 1928 metais mes turėjome 98 tūkstančius inžinierių ir technikų, tai šiuo metu jų yra daugiau kaip 1 milijonas 600 tūkstančių žmonių. Šalies aukštosios mokyklos Tarybų valdžios metais išleido daugiau kaip 3 milijonus 500 tūkstančių specialistų, jų tarpe apie 1 milijoną inžinierių. Žymiai išaugo mokslinių darbuotojų skaičius. Jeigu 1913 metais mokslo įstaigose ir aukštosiose mokyklose buvo šiek tiek daugiau kaip 10 tūkstančių mokslinių darbuotojų, tai dabar yra 240 tūkstančių tokių darbuotojų. Šie duomenys rodo, kokią didžiulę kvalifikuotų kadrų armiją turi mūsų šalis. Tačiau, esant dabartinei praktikai, į valdymo aparatą atitraukiama nuo tiesioginio dalyvavimo gamyboje daug gabių gamybos organizatorių ir inžinerijos-technikos darbuotojų. Pastaraisiais metais nuveiktas didelis darbas, šalinant trūkumus organizacinėje struktūroje ir likviduojant valdymo aparato etatų nesaikingumus. Iš viso per pastaruosius trejus metus valdymo, paruošų ir kito negamybinio personalo skaičius buvo sumažintas daugiau kaip 900 tūkstančių žmonių, iš jų žymi dalis perkelta į gamybą. Bet ūkio valdymo aparatas vis dar tebėra griozdiškas. Pertvarkius vadovavimą pramonei ir statybai, bus galima žymiai sumažinti ir supaprastinti aparatą, pašalinti esamus trūkumus, naudojant kvalifikuotus kadrus, perkelti atpalaiduotus iš valdymo ir aptarnavimo aparato žmones į įmones ir statybas, ten, kur tiesiogiai kuriamos materialinės vertybės. 8. Esamoji pramonės ir statybos ministerijų struktūra yra sudėtinga ir turi daug pakopų. Ministerijos ir žinybos, iš centro vadovaudamos įmonėms, esančioms visoje šalies teritorijoje, neišvengiamai apauga daugybe lygiagrečiai veikiančių organizacijų — įvairiomis realizavimo ir tiekimo kontoromis, bazėmis, trestais ir t. t. Ministerijose yra daug įvairių vyriausiųjų valdybų, valdybų, skyrių ir kitų struktūrinių poskyrių. Teritorinės vyriausiosios valdybos, kurios rūpinasi Sibiro, Vidurinės Azijos, Tolimųjų Rytų ir kitų tolimųjų rajonų įmonėmis, paprastai yra Maskvoje. Dėl griozdiškos ministerijų struktūros įmonių keliami klausimai sprendžiami ilgą laiką, per daugelį pakopų ir instancijų. Dėl žinybinio ministerijų ir vyriausiųjų valdybų izoliuotumo bei jų didelio nuotolio nuo įmonių ir statybų ministerijų darbuotojai priversti gaišti daug laiko tarpžinybiniam susirašinėjimui, įsakymų ir potvarkių, suvestinių ir paaiškinamųjų raštų sudarymui ir išsiuntinėjimui, darant žalą praktiškam organizatoriniam darbui gamyklose, fabrikuose ir statybose. Iš ministerijų siunčiami didžiuliai popierių srautai atitraukia nuo konkrečių darbų daug įmonių darbuotojų. Iš vietų į centrą kviečiama daug specialistų, kurie atitraukiami nuo gyvo gamybinio darbo ir ištisais mėnesiais būna ministerijose. Visi šie trūkumai neigiamai pasireiškia praktikoje sudarant ir vykdant įmonių bei statybų planus, dėl jų silpnai išnaudojami turimi gamybiniai pajėgumai ir lėšos išskaidomos po daugybę objektų kapitalinėje statyboje. 9. Tokia struktūra, kai pramonė ir statyba valdomos pagal jų šakas, neigiamai pasireiškia taip pat ir organizuojant materialinį-techninį įmonių ir statybų aprūpinimą. Kiekviena ministerija ir žinyba turi savo didelį tiekimo ir realizavimo aparatą. Tiekimo organizacijų tinklas yra gremėzdiškas ir brangiai atsieina. Pramonės centruose paprastai lygiagrečiai veikia daugybė įvairių ministerijų ir žinybų tiekimo ir realizavimo organizacijų. Pavyzdžiui, Leningrade yra 123 tiekimo organizacijos. Charkovo srityje — 74, Novosibirsko — 76. Ministerijos neretai įsteigia po keletą lygiagrečiai veikiančių tiekimo kontorų bei agentūrų tame pačiame mieste. Pavyzdžiui, TSRS Statybos ministerija turėjo Maskvoje 15 tiekimo organizacijų, Leningrade — 9, Minske — 7, Novosibirske — 6. Nors žinybinių tiekimo organizacijų aparatas yra didelis, žaliavos ir medžiagos įmonėms bei statyboms neretai tiekiamos ne laiku ir nepilnutinai. Dėl to apsunkinamas įmonių ir statybų darbas, sutrinka ritmingumas, kartais stovinėja darbininkai ir įrengimai, susikaupia ir įšala žymios materialinės vertybės vienose įmonėse, kitose jų stinga. Atitrūkusios teritoriniu atžvilgiu nuo įmonių, ministerijos menkai žino jų poreikius ir dažnai nesiima laiku priemonių įmonių ir statybų reikmėms patenkinti. 10. TSKP CK vasario Plenumas pripažino, kad tolesnio liaudies ūkio išvystymo interesai reikalauja pereiti į tokį vadovavimą, kuris leistų konkretų ir operatyvų vadovavimą vietose geriau derinti su griežtu centralizuoto planinio prado vykdymu šalies mastu. Pertvarkius pramonės ir statybos valdymą nurodyta kryptimi, toliau stiprės lenininis principas dėl demokratinio centralizmo ir planinio prado, vadovaujant liaudies ūkiui. V. I. Leninas ne kartą pabrėždavo, kad, Tarybų valstybei ir Komunistų partijai centralizuotai vadovaujant socialistinei statybai, reikia plačiai įtraukti vietos organus spręsti ūkinius klausimus. „Tai, kad vietose įvairių vadybų darbas nėra suderintas, — rašė V. I. Leninas, — viena iš didelių blogybių, kliudančių ūkinei statybai. Reikia į šį klausimą atkreipti kuo daugiau dėmesio… Vietose, arčiau prie darbininkų ir valstiečių masių, šie trūkumai geriau matyti, ir pačios vietos turi paruošti — besikeisdamos patyrimu — sėkmingos kovos su tais trūkumais metodus”. (Raštai, 32 t. 360 psl.). 1. Sutinkamai su liaudies ūkio tolesnio kėlimo uždaviniais dabartiniu jo vystymosi etapu reikia perkelti operatyvaus vadovavimo pramonei ir statybai svorio centrą į vietas arčiau prie įmonių ir statybų. Tuo tikslu, matyti, reikia pereiti nuo ankstesnių valdymo per atskirų šakų ministerijas ir žinybas organizacinių formų prie naujų valdymo pagal teritorinį principą formų. Tokio valdymo forma gali būti, pavyzdžiui, Liaudies ūkio tarybos. Šia kryptimi atliktas pertvarkymas atitiks demokratinio centralizmo lenininio principo tolesnio įgyvendinimo ūkinėje statyboje interesus, nes šis principas numato visapusiškai vystyti masių, vietinių organų kūrybinę iniciatyvą, esant vadovaujančiam centro vaidmeniui. Yra žinoma, kokį milžinišką vaidmenį V. I. Leninas skyrė naujiems ekonominės statybos valdymo organams — Aukščiausiajai liaudies ūkio tarybai ir vietinėms liaudies ūkio taryboms. „Aukščiausiajai liaudies ūkio tarybai atiteko dabar vienas iš sunkiausių ir vienas iš dėkingiausių uždavinių, — sakė V. I. Leninas 1918 metais. — Nėra jokio abejojimo, kad, kuo toliau žengs Spalio revoliucijos iškovojimai, kuo giliau vyks šis perversmas, kurį ji yra pradėjusi, kuo tvirtesni bus dedami socialistinės revoliucijos iškovojimų pagrindai ir stiprinama socialistinė santvarka, tuo didesnį, tuo aukštesnį vaidmenį vaidins liaudies ūkio Tarybos, kurioms teks tik vienoms iš visų valstybinių istaigų išlaikyti tvirtą padėtį, kuri bus tuo tvirtesnė, kuo arčiau socialistinės santvarkos įvedimo mes būsime, kuo mažiau bus reikalingas grynai administratyvinis aparatas, aparatas, tvarkąs iš tikrųjų tik valdymą. Šiam aparatui yra lemta, galutinai palaužus išnaudotojų pasipriešinimą, darbo žmonėms išmokus organizuoti socialistinę gamyba, — šiam valdymo aparatui tikrąja, siaurąja žodžio prasme, senosios valstybės aparatui yra lemta mirti, o Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos tipo aparatui yra lemta augti, vystytis ir stiprėti, užpildant savimi visą svarbiausiąją organizuotos visuomenės veiklą”. (Raštai, 27 tomas, 377 psl.). Šiuo metu, kai šalyje sudaryta galinga materialinė techninė bazė, išugdyta daug aukštos kvalifikacijos specialistų, įmonių ir statybų vadovų kadrų, daugeriopai išaugo darbininkų klasė, neišmatuojamai pakilo jos kultūrinis-techninis lygis, sudarytos palankios sąlygos įgyvendinti vadovavimą liaudies ūkiui pagal teritorinį principą. Tokia valdymo forma suteiks dideles teises respublikų, kraštų ir sričių tarybinėms, partinėms, ūkinėms ir profsąjunginėms organizacijoms, padidins jų atsakomybę už ekonomikos vystymą, įgalins dar labiau įjungti į vadovavimą ūkinei statybai plačiąsias darbo žmonių mases. 2. Jeigu bus pripažinta tikslingu priimti pasiūlymą įsteigti teritorinio pramonės ir statybos valdymo organus — Liaudies ūkio tarybas respublikose, kraštuose ir srityse, tai atkris reikalas turėti sąjungines ir respublikines ministerijas, kurių žinioje yra pramonė ir statyba. Vadovaujantis sąlygomis, kurios šiuo metu yra vystant Tarybų Sąjungos liaudies ūkį, ir tuo, kad vietose išugdyti kvalifikuoti kadrai ir padidėjo pramonės gamybos apimtis, tikslingiausia pramonės ir statybos valdymo struktūra gali būti Liaudies ūkio tarybos ekonominiams aministraciniams rajonams. Liaudies ūkio tarybas paprastai reikia steigti atsižvelgiant į esamą administracinį suskirstymą, kartu atsižvelgiant į pramonės išvystymo lygį srityje, krašte ir respublikoje. Tokie ekonominiai administraciniai rajonai yra, pavyzdžiui, Sverdlovsko sritis, Čeliabinsko sritis, Baškirijos ATSR, kurių kiekviena turi smarkiai išvystytą pramonę. Būtų visiškai netikslinga steigti Liaudies ūkio tarybas tokiam milžiniškam ekonominiam rajonui, kaip visas Uralas, nes, šitaip organizavus valdymą, nebus sudaryta sąlygų operatyviai ir konkrečiai vadovauti daugybei pramonės įmonių ir statybų. Tačiau nėra reikalo turėti liaudies ūkio tarybas visose srityse, kraštuose ir autonominėse respublikose, o jas steigti reikia ten, kur pramonė pakankamai išvystyta. Suprantama, kad, sprendžiant liaudies ūkio tarybų steigimo klausimą, reikia konkrečiai analizuoti visas sąlygas pramonei ir statybai vystyti atitinkamoje srityje. Eile atvejų gali būti pateisintas liaudies ūkio tarybų steigimas ir tokiose srityse, kur pramonė, nors ir nesmarkiai išvystyta, bet dėl didelio nuotolio ir išmėtymo teritorijoje reikalauja, kad būtų sudaryti valdymo organai vietoje. Čia pavyzdžiai gali būti Jakutijos ATSR ir Magadano sritis. Kitose srityse, kur pramonė silpnai išvystyta, matyti, tikslinga sujungti eilės gretimų sričių pramonės valdymą. Pavyzdžiui, Leningrado Liaudies ūkio tarybos žiniai tikslinga priskirti kaimyninių — Novgorodo ir Pskovo sričių, o, gal būt, ir Vologdos srities pramonės įmones. Ukrainos respublikoje Lvovo Liaudies ūkio tarybai gali būti pavaldžios įmonės, esančios Drogobyčiaus, Stanislavo, Užkarpatės, Volynės, Rovno, Ternopolio ir Černovcų srityse. Tačiau šį klausimą reikia išspręsti, kruopščiai jį išnagrinėjus. Galimas dalykas, kad kai kuriose sąjunginėse respublikose, ypač tose, kurios nėra padalytos į sritis, tikslinga turėti vieną Liaudies ūkio tarybą. Šį klausimą taip pat reikia papildomai apsvarstyti. 3. Srities, krašto ir respublikos Liaudies ūkio taryba bus pagrindinė pramonės ir statybos valdymo grandis, ji tiesiogiai valdo jai pavaldžias įmones ir statybas, vadovaudamasi bendro valstybinio plano liaudies ūkiui išvystyti užduotimis. Planavimo klausimais Liaudies ūkio tarybų priklausomybė yra dvejopa — sąjunginės respublikos Vyriausybei ir TSRS vyriausybei. Ryšium su tuo reikia peržiūrėti esamą tvarką skirstyti pramonę pagal priklausomybės formas. Ateityje reikia skirstyti pramonę į sajunginę-respublikinę ir vietinę. Kurios įmonės vienoje ar kitoje respublikoje turi būti priskirtos sąjunginei-respublikinei ir vietinei pramonei, reikia papildomai patikslinti pagal kiekvieną rajoną. Liaudies ūkio tarybos žiniai turi būti perduotos pramonės įmonės, kombinatai, trestai ir kiti gamybiniai susivienijimai, statybos, o taip pat materialinio-techninio tiekimo kontoros ir bazės bei kitos organizacijos, kurios šiuo metu yra sąjunginių ir sąjunginių-respublikinių ministerijų žinioje, ir dalis respublikinės pramonės įmonių; kitą respublikinės pramonės įmonių dalį tikslinga perduoti Vietinių tarybų žiniai. 4. Kraštų, sričių ir respublikų Liaudies ūkio tarybos gaus visas teises, reikalingas ūkinei ir finansinei veiklai, ir bus visiškai atsakingos už gamybos planų įvykdymą ir ekonominius joms pavaldžių įmonių veiklos rezultatus. Liaudies ūkio tarybų uždaviniai bus — parengti ir įgyvendinti perspektyvinius ir einamuosius gamybos planus, parengti įmonių specializavimo planus, gamybos kooperavimo ir žaliavų bei pusfabrikačių savitarpio tiekimo tiek ekonominio administracinio rajono viduje, tiek į kitas sritis ir respublikas planus; sudaryti ir įgyvendinti materialinio-techninio aprūpinimo planus. 5. Liaudies ūkio tarybos, aktyviai dalyvaujant vietinėms organizacijoms, turi operatyviai spręsti tos srities arba respublikos pramonės ir statybos vystymo uždavinius, vadovaudamosi bendrais valstybės interesais. Liaudies ūkio tarybų sudarymas įgalins spręsti vietose svarbiausius ūkinius klausimus, kurių daugelį ministerijos ir žinybos anksčiau spręsdavo tik centre. Naujai organizuojant vadovavimą pramonei ir statybai, vietoj daugybės įvairių smulkių statybos organizacijų, priklausančių atskiroms ministerijoms ir žinyboms, Liaudies ūkio tarybos pajėgs sudaryti vieningas statybos organizacijas, o tai spartins statybos darbus, gamybinių pajėgumų paleidimą į darbą, įgalins racionaliau naudoti statybos mechanizmus ir sumažinti statybos kainą. Liaudies ūkio tarybų sudarymas suteiks dideles galimybes panaudoti įmonių vidaus rezervus, plačiai vystyti specializavimą ir kooperavimą tiek ekonominių administracinių rajonų viduje, tiek tarp rajonų ir respublikų. 6. Liaudies ūkio tarybų aparatai neturi būti gremėzdiški, jų struktūrą nustatys tikrieji kiekvienos srities krašto arba respublikos poreikiai bei ypatybės. Prie Liaudies ūkio tarybos tikslinga sudaryti Techninę-ekonominę tarybą, kurioje bus žymių specialistų, gamybos novatorių ir pirmūnų, partinių, tarybinių, ūkinių, profsąjunginių, mokslinio tyrimo organizacijų ir kitų organizacijų vadovų. Pagrindinis Techninės-ekonominės tarybos uždavinys —- nagrinėti srities, krašto arba respublikos pramonės vystymo, gamybinio kooperavimo rajono viduje bendrus klausimus, svarstyti stambius gamybinius, techninius ir ekonominius klausimus, priemones plano įvykdymui užtikrinti, darbo našumui padidinti, produkcijos savikainai sumažinti bei jos kokybei pagerinti ir t. t. Liaudies ūkio tarybos savo darbe turi remtis plačiu darbo žmonių dalyvavimu pramonės ir statybos valdyme. Pagrindinį vadovavimo įmonėms ir statyboms darbą reikia sutelkti Liaudies ūkio taryboms priklausančiuose kombinatuose, trestuose ir kituose ūkiniuose susivienijimuose, sudarytuose pagal atskiras šakas. O Liaudies ūkio tarybos aparatas turi būti nedidelis. Priklausomai nuo jai pavaldžių įmonių skaičiaus ir esamos įvairių šakų įmonių organizavimo formos, tikslinga turėti Liaudies ūkio tarybos aparate nedidelius planavimo, materialinio-techninio aprūpinimo, finansų, darbo ir kitus poskyrius. Į liaudies ūkio tarybų žinią pereis dauguma projektavimo, mokslinių, bandymo ir konstruktorinių organizacijų, kurios šiuo metu priklauso sąjunginėms ir sąjunginėms-respublikinėms ministerijoms. Spręsdami uždavinį pagerinti vadovavimą stambiajai pramonei ir statybai, respublikiniai ir vietiniai organai taip pat turi išspręsti klausimą dėl vietinės pramonės valdymo pagerinimo. Vietinės pramonės valdymą galima būtų visiškai sutelkti vietinių tarybinių organų rankose. Eile atvejų įmonės, turinčios grynai vietinę reikšmę, dabar yra respublikinių ir sąjunginių-respublikinių ministerijų žinioje. Tokios įmonės gali būti perduotos vietinių Darbo žmonių deputatų tarybų žiniai. Sutelkus vietinės pramonės valdymą vietinių organų rankose, padidės jų vaidmuo, vadovaujant ūkiui. Autonominių respublikų Ministrų Tarybos, o taip pas kraštų ir sričių Darbo žmonių deputatų tarybos turi teisę išklausyti atitinkamų ekonominių administracinių rajonų Liaudies ūkio tarybų pirmininkų pranešimus ir tuo būdu dalyvauti vadovaujant pramonės ir statybos vystymui savo respublikos, srities arba krašto teritorijoje, aktyviai paveikti liaudies ūkio plano vykdymo eigą. Kartu būtų netikslinga šiuo metu visiškai perduoti vadovavimą pramonei ir statybai Vietinėms darbo žmonių deputatų taryboms kraštuose, srityse ir autonominėse respublikose, turint galvoje žymų gamybos apimties padidėjimą vietinės priklausomybės pramonėje, o taip pat didelius ir atsakingus uždavinius vadovaujant tolesniam žemės ūkio vystymui.


Šiandien Orane kariškai apsivilkusių oasininkų būrys pagrobė iš Alžyro banko 2.125 milijonus senųjų frankų, praneša iš Orano agentūros Frans pres korespondentas. Nutraukę banko telefono ryšius, oasininkai, grasindami ginklu, įsakė atiduoti jiems visa, kas buvo seifuose. Čia oficialiai paskelbta, kad vakar Alžyro ir Orano miestuose buvo įsteigti specialūs karo tribunolai, kurie teis teroristinių aktų kaltininkus ir viešosios tvarkos pažeidėjus.


Skaudus smūgis Lenkijos didybės manijai.

Varšuvos politiniuose sluoksniuose - didžiausias sujudimas. Ji sukėlė Prancūzijos užsienių reikalų ministerio Briando pareiškimas, kad pasitarimuose Reino evakuacijos klausimais dalyvaus tiktai Prancūzija, Anglija, Vokietija, Italija ir Belgija. Tuo tarpu Lenkija į tą skaičių neįtraukta. Išeina, kad Lenkijai nepripažįstama jokių teisių dalyvauti svarbaus Europos klausimo svarstyme, nors lenkų diplomatija buvo daugiau negu įsitikinusi, kad be Lenkijos čia neapsieis. Ne veltui juk prieš kelis mėnesius užsienių reikalų ministeris Zaleskis važinėjo į Prancūziją ir ten iškėlė klausimą apie evakuacijos surišimą su rytų sienų neliečiamybės pripažinimu iš Vokietijos pusės. Po šios kelionės lenkų spauda ir pats Zaleskis kalbėjo tokiu tonu, lyg visi Lenkijos norai esą išpildyti. Kai kur buvo girdimos net nuomonės, kad Zaleskis gavęs sutikimą padaryti spaudimą į Vokietiją, kad ir ji pripažintų Vilniaus klausimą baigtu. Briando pareiškimas Ženevoj apie Lenkijos neįtraukimą į suinteresuotų Reino evakuacijos klausimu valstybių skaičių padarė Varšuvoj įspūdį, lyg giedrią dieną būtų pradėjęs griausti griaustinis. Dar didesnę sensaciją padarė vyriausybės oficiozo ,,Glos Prawdy“ straipsnis, įdėtas kitą dieną po Briando pareiškimo. Mums jau yra žinomas lenkų laikraščių nesusivaldymas. Bet ligšiol buvo priprasta „stiprių“ išsireiškimų lenkų spaudoj laukti tiktai trijų valstybių adresu. Būtent, Lietuvos, Sovietų Rusijos ir dažnai Vokietijos adresu. Daugiausia, suprantama, tekdavo Lietuvai. Bet niekas negalėjo manyti, kad lenkų žurnalistai išdrįs pavartoti savo leksikoną tos valstybės adresu, kuriai Lenkija daugiausia turi būti dėkinga už visų lenkiškų užuogaidų rėmimą. „Glos Prawdy“ rašo tokiu tonu: ,,Briandas turi per daug trumpą atmintį. Aiškiname tai laikinu jo nesveikavimu, nes nenorime ieškoti kitų priežasčių tam, kad jis aplenkė Lenkiją minėdamas valstybes, kurios suinteresuotos Reino krašto reevakuavimu. Šiaip ar taip tenka gailėtis, kad Prancūzijos užsienių politikos vedėjas užmiršo, kad Lenkija ne mažiau, o gal ir daugiau suinteresuota, negu paminėtos valstybės klausimu, už kurio kulisų vienos valstybės diplomatija veda savotišką ir pavojingą lošimą“. Lenkijos didybės manijai tokia Briando ,,trumpa atmintim“ suduotas labai skaudus smūgis. Lenkija visada laikė save ,,Grossmacht'u“, turinčiu lygių teisių su Anglija, Prancūzija, Vokietija ir kt. Bet čia taip negailestingai užsisvajojusi Lenkija grąžinama realiam gyvenimui. Be reikalo ,,Gios Prawdy“ migdo save, kalbėdamas apie tai, kad jis neieškos kitų priežasčių Lenkijos užmiršimui. Tokių priežasčių yra ir jų netenka ilgai ieškoti. Jos pačios savaime aiškėja. Dalykas tas, kad ligšiol Lenkija tikėjosi, kad prieš Reino krašto evakuaciją Vokietija bus priversta pripažinti nekeičiamomis savo sienas su Lenkija. Bet Lenkijos neįtraukimas į suinteresuotų Reino klausimu valstybių skaičių rodo, kad Vokietijai tokia kaina savo kraštų išliuosavimui atrodė per brangi. Negana to. Taip pat Prancūzija, Anglija ir kitos didžiosios valstybės sutiko su tokia Vokietijos nuomone. Tuo būdu seka, kad ir visa Europa yra tos nuomonės, kad Lenkijos sienų niekas negali garantuoti. Nežiūrint milžiniškos lenkų propagandos Europai vis dėlto aiškėja, kokia nenaturali valstybė yra dabartinė Lenkija. Kaip savo laiku Austrija Vengrija buvo laikoma lopinių monarchija, nes joj kitataučiai turėjo daugumą, taip dabar Lenkija paveldėjo tą pavadinimą. Pripažinti svetimų žemių prisigrobusios Lenkijos sienas reikštų nepateisinamą garantavimą skolininko, kuris neturi jokio savo turto. Be abejojimo, to padaryti negalėjo ne Prancūzija, kuri, kaip visiems žinoma, yra išauklėjusi Lenkiją. To negali tiktai suprasti visą laiką laike save ,,Grossmacht'u“ lenkai. Todėl ,,Glos Prawdy“ paleido Prancūzijos adresu tuos žodelyčius, kurie ligšiol tekdavo tiktai Lietuvai ir kitai valstybei, kurios atvirai kovojo su Lenkijos groboniškomis užuogaidomis. Lenkų publicistai net ima kalbėti apie Prancūzijos išdavikiškumą, kuris priversiąs Lenkiją ieškoti naujos orientacijos. Ar Briando „trumpa atmintis“ tikrai turės didelių pasekmių, šiuo metu dar sunku pasakyti. Bet viena aišku, kad Lenkijos didybės manijai suduotas smarkus smūgis. Alienus.


V-sis Lietuvių-Latvių vienybės kongresas Rygoj.

(Mūsų specialaus korespondento). Sekmadieniį birželio m. 17 d., Rygoj prasidėjo penktasis lietuvių latvių vienybės kongresas, kuris tęsis 4 dienas. Kongreso išvakarėse, šeštadienio vakare, iš Kauno Rygon išvyko 80 su viršum ekskursantų, lietuvių latvių vienybės draugijos narių. Iš Lietuvos atvykusius kongreso dalyvius stoty pasitiko tos draugijos Rygos skyriaus nariai, lietuvių kolonija su ,,Šviesos“ choru, Lietuvos konsulas Rygoj p. Gylys, Lietuvos karo ataché Pabaltės valstybėms pulk. Giedraitis, kai kurie Rygos latvių veikėjai inž. Riters, dir. Vilsons, spaudos atstovai ir šiaip didelis skaičius žmonių. Atvykusius iš Lietuvos kongreso dalyvius (sudėtis ekskursijos buvo pranešta ankščiau), sveikino L. L. V. Draugijos Rygos skyriaus pirmininkas dir. Vilsons. Į sveikinimus ekskursijos vardu atsakė p. J. Paleckis. Po to, ,,Šviesos“ chorui padedant, buvo sugiedoti lictuvių ir latvių tautos himnai. Stoty sutikimas buvo širdingas. Lietuvos svečiai buvo apdovanoti gėlėmis ir žalumynais. Iš stoties atvykusieji išskirstyti grupėmis nakvynėn. Be kauniškių, kongresan tą pat dieną atvyko ekskursija iš 29 žinonių iš Daugpilio. Sekmadienio rytą ir iš Klaipėdos atvyko apie 30 asmenų. Ryga iš pat šeštadienio ryto buvo papuošta latvių tautinėmis vėliavomis. Kongreso pirmas plenumo posėdis atidaromas 12 val. Kongresą atidaro L. L. V. Dr. Rygos skyriaus pirm. inž. Riters. Savo kalboj p. Riters pažymėjo, kad šiuos kongresus, kurių pastarasis yra penktas iš eilės, iššaukė reikalas – artinti dvi giminingas tautas ir abiejų tautų bendras tikslas – apsisaugoti nuo galingųjų kaimynų galimų žygių vėl jas pavergti. Mažosios valstybės prieš grobuoniškus kaimynų pasikėsinimus galės atsispirti tik tada, kai tarp jų bus tamprūs ryšiai, vienybė ir sąjunga. Pirmieji kongresai, ypač I-is ir II-rasis savo nutarimuose šią minti ryškiai užakcentavo – pripažindami Estijos, Latvijos ir Lietuvos sąjungos reikalingumą. Norint likti laisviems ir nepriklausomiems, tokios sajungos reikalingumas būtinas. Po kalbos sugiedami Latvijos ir Lietuvos tautos himnai. Einant nustatyta tvarka, renkamas prezidiumas. Prezidiuman išrenkami L. L. V. D. Rygos skyr. vald. numatyti kongresui pasiūlyti asmenys: pirmininkais iš latvių – p. Berzinš, lietuvių – p. A. Raupys; vicepirmininkais iš latvių pusės – prof. Blesse, Akmens, lietuvių – major. A. Ardickas, doc. I. Končius; sekretoriatan iš latvių– Asars, stud. Poliakauskas ir lietuvių - Juknevičius, stud. J. Kalnėnas. Prezidiumas užima vietą. Pirmininkaujas p. Berzinš, savo ir viso prezidiumo vardu dėkoja už suteiktą garbę ir pažymi šio kongreso svarbumą. Penktą kartą iš eilės esąs susirinkęs dviejų giminingų tautų kongresas. Pirmojo kongreso mestieji vienybės obalsiai atrodė labai lengvai įgyvendinami, tačiau penkių metų gyvenimo praktika parodžiusi visai ką kitą. Vienybės darbas sutinkąs nenugalimas kliūtis; bendras politinis gyvenimas keičiasi ir padėtis komplikuojasi. Nesant galimybės taip greit įvykdyti mestus pirmuosius obalsius, vienybės veikėjus apimanti apatija, pesimizmas, dingstąs romantizmas. Su pasigailėjimu tenka konstatuoti, kad pesimizmas įsiskverbiąs ir į aktyvųjų vienybės veikėjų sąmonę. O vienybės reikalingumas ne tik nesumažėja, priešingai – jos nuolat didėja. Taigi tenka kovoti su pesimizmu ir kiek galima eiti prie vienybės. Vienybės idėja turėtų būti aukščiau partijų ir srovių, visiškai nesikišant į tų tautų vidaus gyvenimą ir tvarką. Linki, kad tokia kryptimi eitų sėkmingai šio kongreso darbai. P. Berzinš pabaigus kalbą, išrenkamas garbės prezidiumas iš p. p. Paėglės, Riterio, Vilsono, Mus. Juodvalkio, dr. J. Šliupo ir prof. E. Voiterio. Toliau eina sveikinimai. Telegrama sveikino: Latvijos Resp. Prezidentas K. Zemgals, Seimo pirmininkas p. Kalninš, ministeris pirmininkas p. Juraševskis, užsienių reikalų ministeris p. A. Balodis, karo ministeris generolas Kalninš, Latvijos universiteto rektorius prof. Zile, buvęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Aukštuolis, rašytojai J. Rainis ir Aspazija, E. Prusienė, Lietuvių Mokslo Draugija Vilniuj ir t.t. Po sveikinimų tą dieną dar perskaityti referatai: prof. E. Volterio -


SNO kariuomenė nekartos praeities klaidų0

Paimta Katangos sostinė;Protestas Anglijos vyriausybei

Katangos skaldytojų vadeiva Moizas Čiombė šįryt lėktuvu atvyko iš Kipušio į Solsberį – Rodezijos ir Nasalendo federacijos sostinę, praneša Reuterio agentūros korespondentas. Tiesiai iš aerodromo Čiombė nuvyko į federacijos ministro pirmininko Velenskio rezidenciją. Šis skubus Čiombės vizitas pas savo nuolatinį sąjungininką ir patarėją Velenskį, reikia manyti, tiesiogiai susijęs su paskutiniu Katangos įvykių posūkiu. Nebe pirmą kartą Čiombė atvyksta į Solsberį tokiu momentu, kai, SNO kariuomenės spaudžiamam, jam būna ypač riesta. Kaip tik federacijos teritorija Vakarų valstybės aprūpina Katangos žandarmeriją ginklais ir šaudmenimis. Ir šį kartą Čiombė atvyko ne stačiai pasisvečiuoti, o pagalbos ir instrukcijų. Jis, matyti, nenustojo vilties, kad ir dabar jo šeimininkai Londone, Paryžiuje ir Briuselyje nepaliks savo statytinio nelaimėje ir jam padė


Šalies šiaurės rytuose esančioje anglies šachtoje sprogo metanas: 78 darbininkai žuvo, o daugiau kaip 200, užgriuvus išėjimui, liko po žeme. Administracijos atstovo žodžiais, galimi nauji sprogimai.


Lenkai nepatenkinti, kad konstitucijoj minimas Vilnius. Lenkijos užsienių reikalų ministeris Zaleskis atsiuntė Lietuvos ministeriui pirmininkui ir užsienių reikalų ministeriui prof. Voldemarui tokio turinio raštą: Varšuva, 1928 m. geguž. 31 d. Lietuvos Lenkijos deryboms. „Lenkų delegacija N:. 46. 28. Pone Pirmininke, Lietuvos Vyriausybė neseniai paskelbė savo oficialiniam laikrašty ,,Vyriausybės žinių“ 275 Nr. iš gegužės mėn. 25 d. Lietuvos Respublikos konstitucijos pakeistą tekstą. Tas tekstas atkreipė lenkų vyriausybės dėmesį 5 straipsnio turiniu, kuriuo Vilnius skelbiamas Lietuvos Respublikos sostine. Aš esu priverstas pareikšti, kad lenkų vyriausybė laiko įtraukimą į Lietuvos Valstybės konstituciją pakeitimo, nukreipto prieš teritorialinę Lenkijos neliečiamybę, nereikalinga demonstracija, be jokios juridinės vertės ir praktiškų pasėkų. Tas vienpusiškas Lietuvos vyriausybės aktas iš tikrųjų niekuo negalės paliesti Lenkijos teisių į Vilniaus teritoriją, įgytą einant iškilmingu vietos gyventojų atstovų Vilniaus Seime balsavimu 1922 m. vasario 20 d. ir patvirtinta Lenkijos Seimo rezoliucijos 1922 m. kovo 24 d.; - teisių, kurios buvo pripažintos Ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimu dėl Lenkijos sienų, padarytų einant Lenkijos ir Lietuvos vyriausybių prašymais, kurį Tautų Sąjungos taryba priėmė dėmesin 1923 m., balandžio m. 20 d. Šio klausimo pakeitimas yra juo labiau nesuderinamas su Tautų Sąjungos pakto dvasia ir raide ir ypatingai su 10 straipsnio nuostatais, kuriais Lietuva ir Lenkija yra surištos. Aš turiu su pasigailėjimu konstatuo.ti, kad šio pakeitimo paskelbimas iš Lietuvos Vyriausybės pusės gali tik sutrukdyti ir pabloginti dabartines derybas tarp Lenkijos ir Lietuvos, derybos, turinčias tikslo ,,sudaryti santykius, kurie patikrintų tarp abiejų kaimyninių valstybių gerą santarvę, nuo kurios pareina taika“, ir kad dėl to ji turi būti laikoma kaipo prieštaraujanti Tautų Sąjungos tarybos rezoliucijai iš 1927 m. gruodžio 10 d. Pagaliau, aš leidžiu sau atkreipti Tamstos dėmesį į tai, kad lenkų vyriausybės pasižadėjimas saugoti Lietuvos respublikos teritorialinę neliečiamybę uždeda Lietuvos vyriausybei pareigą suderinti savo elgesį su tuo pačiu principu. Teikitės priimti, Pone Pirmininke, mano aukščiausios pagarbos patikrinimus. (pasirašė) August Zaleskis, Užsienių Reikalų Ministeris, Lenkų delegacijos pirmininkas.


Kinijos Liaudies Respublikos Valstybės tarybos premjero ir Čekoslovakijos Respublikos vyriausybės pirmininko derybos

PEKINAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Sinchua, kovo 10 d. Pekine prasidėjo KLR Valstybės tarybos premjero Cžou En-lajaus ir Cekoslovakijos Respublikos Vyriausybės pirmininko V. Sirokio derybos. Derybose dalyvavo – nuo Kinijos: Valstybės tarybos premjero pavaduotojai Che Lunas, Bo I-bo, valstybinio statybos reikalų komiteto pirmininkas Van Chešou, užsienio prekybos ministras Je Czi-čžuanas, kultūros ministras Sen Jan-binas, sveikatos apsaugos ministras Li De-ciuanis ir kiti. Nuo Čekoslovakijos derybose dalyvavo visi Čekoslovakijos Respublikos Vyriausybinės delegacijos nariai: valstybinės planavimo valdybos pirmininkas Otakaras Šimunekas, Čekoslovakijos Komunistų partijos Centro Komiteto sekretorius Oldržichas Černikas, užsienio reikalų ministras Vaclavas Davidas, finansų ministras Julius Diurišas, valstybinio statybos komiteto pirmininkas Emanuelis Šlechta, sveikatos apsaugos ministras Jozefas Plaigaras ir kiti. Abi pusės pasikeitė nuomonėmis dėl dabartinės tarptautinės padėties, dėl socialistinių šalių solidarumo stiprinimo ir dėl Kinijos bei Čekoslovakijos draugiškų santykių tolesnio vystymo.


SSSR oficiozas „Izviestija“ paskutinėmis dienomis daug rašo apie lenkų planus pulti sovietų Ukrainą, duoti jai buržuazinę valdžią ir pavesti Lenkijos hegemonijai. Ypač piktinasi sovietų oficiozas Valuinės vaivados Juzefskio išsišokimu. Rugsėjo 16 d. „Izviestija“ savo vedamajam apie lenkų tikslus Ukrainoje rašo, kad lenkų valdžia nedaranti jokių žygių savo aukštam valdininkui už tarptautinių pasižadėjimų laužymą sudrausti. Nepaisant Rygos sutarties, Lenkija palaikanti santykius su Petliuros organizacija. Neperseniai vienas žinomas lenkų diplomatas, prisidengęs slapyvarde, rašė laikrašty „Gloś Pravdy“, kad reikia grįžti prie tos „išmintingos“ politikos, kuri lenkų armiją buvo atvedusi prie Kijevo sienų. Toliau „Izviestija“ rašo žodis į žodį: „Vesdama negirdėtos priespaudos politiką ukrainiečių gyventojų atžvilgiu, neduodama jiems paprasčiausių tautinio augimo sąlygų, lenkų valdžia veda atvirą darbą pastatyti sovietų Ukrainoj dvarininkų ir lenkų agentų valdžią. Be to, kaip pareiškė tas pats Juzefski, ukrainiečių žemės, esaničos lenkų valdžioje, turi galutinai palikti Lenkijai. Ką reiškia panaši politika, kurią atvirai veda autoritetingi lenkų vyriausybės atstovai? Ji yra tiesus rengimasis į karą, nes tik jėgos pagalba, tik ukrainiečių darbo masių atviru užpuolimu galima bandyti įkūnyti lenkų imperialistų užgaidas, užgaidas, kurios iš anksto yra pasmerktos. „Kokios reikšmės turi lenkų vyriausybės taikingi pareiškimai ir iškilmingas atsisakymas nuo karo, kaipo tautinės politikos ginklo?“ Čia „Izviestija“ prisimena Lenkijoj buvusio italų atstovo Tommasini knygą, kurioje yra parašyta: „Pilsudskis turėjo tokį planą: užtęsti taikos derybas su bolševikais, o paskui užpulti raudonąją kariuomenę ir ją sumušti. Paskui jis mano padaryti taiką, įkurdamas šiaurėje baltgudžių valstybę, o pietuose ukrainiečių valstybę“. Savo straipsnį „Izviestija“ taip baigia: „Lenkų imperialistai žaidžia pavojingą žaidimą. Matyt, jų atmintis yra trumpa ir jie užmiršo, savo pačių sienų nustatymo istoriją. Laužyti taikos sutartis ir kvestionuoti nustatytas sienas kiekvienai valstybei yra rizikinga, o ypač Lenkijai“. Mums šitoki lenkų imperialistų planai seniai yra žinomi. Mes žinome, kad lenkai imperialistai nesitenkina okupuotomis lietuviškų žemių sritimis, bet kad tiesia savo rankas ir į laisvosios Lietuvos kraštą. Sovietų Ukraina mato Petliuros organizacijos pavojų, o mes dar aiškiau matome savo šalies išdaviko Plečkaičio organizuotų bandų pavojų. Juk nepraeina beveik nė vienos dienos, kad nebūtų pranešimų nuo demarklinijos apie lenkų ir plečkaitininkų pasikėsinimus, apie visokias jų provokacijas ir mūsų pasienio sargybų puolimus. Jei lenkams rūpi Ukraina, tai nemažiau jiems rūpi ir Lietuva. P. Zaleskis Paryžiuj iškilmingai pasirašė Kelogo paktą, Pilsudskis Ženevoje T. S-gos taryboj iškilmingai pasižadėjo respektuoti Lietuvos nepriklausomybę ir neliečiamybę, p. Zaleskis toje pat Ženevoje ir Karaliaučiuje po keletą kartų užginčijo, kad Lenkijoj yra Plečkaičio ir jo draugų prieš Lietuvą organizuojamos bandos, o vis dėlto kasdien pilna neraminančių pranešimų apie Plečkaičio avantiūristų ir jo rėmėjų visokias provokacijas prieš Lietuvą. Čia dar reikia pridurti ta lenkų spaudoj varoma šlykšti kampanija prieš Lietuvos vyriausybę. Jos rekordą sudaro paskutiniu laiku uoliai fabrikuojamos žinios apie žydų persekiojimus Lietuvoje. Lenkų imperialistai, kitokiu būdu negalėdami eiti prie savo tikslų Lietuvoje ir Ukrainoje, stengiasi pasaulio opinijoj šiuos kraštus labai diskredituoti, pažeminti ir patogios puolimo valandos laukti, kada jų negalėtų varžyti nei T. S-gos, nei Kelogo paktai. Dabartinėse sąlygose lenkų politika yra dviveidė. Ženevoje ir visose tarptautinėse konferencijose lenkai nepraleidžia progos pasigirti savo pasifizmu ir savo garbinga role - ginti vakarų civilizaciją nuo rytų bolševizmo. Tuo tarpu pačioj Lenkijoj įtakingi jų politikai nenustoja svajoti apie ir taip jau išpūstos Lenkijos sienų plėtimą kol kas bent į Ukrainą, Baltgudiją ir Lietuvą. Turėdami akivaizdoj tokias lenkų politikų aspiracijas, mes negalime vien T. S-gos ir Kelogo paktais pasitenkinti. Šiaip ar taip tie taikos paktai palieka kol kas tik morališko suvaržymo priemonės. Pajudinta fizinė jėga gali su tais moraliniais suvaržymais ir nesiskaityti.


Dėl TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino ir JAV Prezidento Duaito D. Eizenhauerio pasikeitimo laiškais

Kaip yra žinoma, 1955 m. rugsėjo 19 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas nusiuntė JAV prezidentui Duaitui D. Eizenhaueriui laišką, kuriame buvo išdėstyti samprotavimai dėl nusiginklavimo problemos ryšium su JAV Prezidento pateiktu keturių valstybių Vyriausybių Vadovų Ženevos pasitarime pasiūlymu dėl TSRS ir JAV pasikeitimo karine informacija ir dėl abiejų šalių teritorijų savitarpinių aerofotonuotraukų. Tas laiškas buvo išspausdintas tarybinėje spaudoje 1955 metų rugsėjo 25 d. Kovo 5 d. TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas priėmė JAV ambasadorių TSR Sąjungoje Carlzą E. Boleną, kuris įteikė jam JAV Prezidento Duaito D. Eizenhauerio 1956 metų kovo 1 d. laišką - atsakymą į N. A. Bulganino 1955 metų rugsėjo 19 d. laišką. Žemiau spausdinamas JAV Prezidento Duaito D. Eizenhauerio laiško tekstas: „Jo prakilnybei Nikolajui A. Bulganinui, TSRS Ministrų Tarybos pirmininkui Maskva 1956 m. kovo 1 d. Gerbiamasis Pone Pirmininke, Sutinkamai su tuo, ką aš pranešiau Jums spalio 11 d. laiške, dabar aš kruopščiai išnagrinėjau Jūsų rugsėjo 19 d. laišką priimtinos nusiginklavimo sistemos sudarymo klausimu, kurį mes svarstėme Ženevoje. Aš su pasitenkinimu pažymėjau, kad Jūs pareiškėte sutikimą su tuo, jog svarbu užtikrinti savitarpio garantijas prieš netikėtą užpuolimą, o taip pat su tuo, kad pageidaujamas savitarpinis apsiginklavimo mažinimas. Jūs nurodote, kad nuoširdus yra mano noras surasti kelią svarbiai tarptautinės kontrolės ir inspekcijos problemai sureguliuoti. Tačiau, Jūs, matyti, keliate šiuos klausimus dėl mano Ženevoje pateikto pasiūlymo. Jūs klausiate, ar mano pasiūlymo rėmimas atves į apsiginklavimo sumažinimą, ir abejojate dėl to. Jūs išreiškiate mintį, kad reikia taikyti inspekciją ir kitoms šalims. Jūs keliate kitus klausimus, liečiančius branduolinį ginklą. Aš esu įsitikinęs, kad mano Ženevoje pateikto pasiūlymo priėmimas, suderintas su Jūsų pasiūlytais antžeminiais inspekciniais postais, mažindamas netikėto užpuolimo pavojų, tikrai įgalins sumažinti apsiginklavimą, sumažinti įtempimą ir pagerinti tvirtos taikos perspektyvas. Jungtinės Valstybės, be abejo, yra tvirtai pasiryžusios pasiekti šiuos tikslus. Mano atstovas Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Nusiginklavimo komisijos Pakomitetyje bus pasirengęs padėti ruošiant programą šiam pasiryžimui įgyvendinti atitinkamomis mūsų vyriausybių priemonėmis. Mano nuomone, mūsų pastangos turi būti nukreiptos ypatingai į tai, kad būtų kontroliuojama branduolinė grėsmė. Kaip svarbų žingsnį į šį tikslą ir vadovaudamosi numatymu, kad mūsų oro ir antžeminė inspekcinė sistema veiks patenkinamai, Jungtinės Valstybės būtų pasirengusios kartu su kitomis valstybėmis paruošti priimtinas ir garantuotas priemones tam, kad būsimoji skaidomųjų medžiagų gamyba, kur bebūtų, daugiau nebūtų naudojama ginklo atsargoms papildyti. Su tuo būtų galima suderinti mano 1953 metų gruodžio 8 d. pasiūlymą „pradėti dabar pat ir toliau ateityje įnešti bendrą indėlį“ į tarptautinę atominę agentūrą iš turimų normalaus urano ir skaidomųjų medžiagų atsargų. Šios priemonės, jeigu jos tinkamai bus įgyvendintos, pakeistų dabartinę tendenciją nuolat didinti branduolinį ginklą, kuri viešpatauja pasaulyje. Mano galutinė viltis yra tai, kad visa skaidomųjų medžiagų gamyba visur pasaulyje būtų panaudota tik taikiems tikslams. Aš atsižvelgiu į pažymėtus Jūsų Vyriausybės 1955 m. gegužės 10 d. pasiūlymuose sunkumus šiuo atžvilgiu, kurie kyla dėl to, kad yra galima aplenkti tarptautinę kontrolę ir organizuoti slaptą atominio bei vandenilinio ginklo gamybą. Tačiau pavojai, kurie kiltų tuo atveju, jeigu nepavyktų užtikrinti kontrolės, daro reikalingu įveikti esamus sunkumus, paruošti ir įgyvendinti efektyvią garantijų sistemą. Aš esu įsitikinęs, kad, jeigu abi pusės iš tikrųjų sieks to, mes galėsime pasiekti laimėjimą šioje srityje. Bendrai paėmus, aš esu tos nuomonės, kad nusiginklavimo reikia siekti, visų pirma, nors ir ne išimtinai, apsiginklavimo, o ne žmonių sudėties apribojimo požiūriu. Pirmasis gali būti labiau stebimas, reguliuojamas ir kontroliuojamas už pastarąjį. Aš numatau, kad esant dabartinei tarptautinei padėčiai, ir ypač dėl to, kad Tolimuosiuose Rytuose nėra tikros taikos, šiuo metu gali būti sunku susitarti dėl bendro ginkluotųjų pajėgų lygio sumažinimo. Tačiau turi būti galima susitarti jau dabar dėl stabilizuojančio pobūdžio priemonių, kurios liestų pagrindinių apsiginklavimo rūšių kontrolę bei apribojimą su reikiamomis garantijomis. Šios priemonės bus neatskiriama dalis visa apimančios sistemos, kuri reikalinga, kad būtų užtikrintas valstybių‑dalyvių saugumas. Jeigu JAV ir TSRS kartu su Jungtine Karalyste, Prancūzija ir Kanada, mūsų kolegomis Pakomitetyje, galės pasiekti pagrindinį susitarimą, tai aš įsitikinęs, kad ir kitos valstybės panorės prisijungti prie priemonių, kurias jos vertins kaip turinčias teigiamos reikšmės visuotinei taikai. JAV yra tos nuomonės, kad, sutinkant kitoms suinteresuotosioms valstybėms, suderinta stebėjimo sistema bus reikiamai ir efektyviai pritaikyta ginkluotosioms pajėgoms ir priemonėms, kurias abi mūsų šalys turi už savo sienų ribų. Ankstyvuosiuose tokios programos etapuose tiek TSRS, tiek ir JAV turės labai žymias karines pajėgas, tame tarpe ir branduolinio ginklo atsargas. Aš noriu aiškiai nurodyti, kad JAV savo ruožtu tebelaikys tokias pajėgas ne agresijai ir ne siauriems nacionaliniams tikslams pasiekti, o kaip indėlį į visuotinį stabilumą tuo pereinamuoju laikotarpiu. Aš sveikinu pranešimą, kad Jūs skiriate didelį dėmesį šiam klausimui, kuris turi nepaprastai didelę reikšmę mūsų dviejų valstybių ir kitų pasaulio šalių tautoms. Leiskite užtikrinti Jus ir Jūsų šalies liaudį, kad Jungtinių Valstybių tikslas, kaip ir anksčiau, yra užtikrinti teisingą ir ilgalaikę taiką. Aš tikiuos, kad įvyksianti Nusiginklavimo pakomitečio sesija įgalins tikrai pažengti pirmyn į šį tikslą. Aš taip pat norėčiau pasinaudoti šia proga, kad patvirtinčiau, jog gavau Jūsų vasario 1 d. laišką atsakymą į mano sausio 28 d. laišką. Mano požiūris, bendrai paėmus, lieka toks pat, kaip jis buvo išdėstytas minėtame laiške. Tačiau aš toliau studijuosiu šį klausimą, siekdamas išaiškinti, ar nėra galima imtis kurių nors naujų naudingų žygių santykiuose tarp mūsų. Vėliau aš, galimas dalykas, vėl parašysiu Jums šiuo klausimu. Nuoširdžiai Jūsų Duaitas D. Eizenhaueris“.


Po branduolinių sprogdinimų Indija ir Pakistanas faktiškai buvo izoliuoti. Kai kurios valstybės paskelbė jiems ekonomines sankcijas. Ir tik bene vienintelė Rusija, ištikima savo užsienio reikalų ministro Jevgenijaus Primakovo skelbiamai vadinamajai daugiapolio pasaulio teorijai ir veikiausiai ieškodama atsvaro branduolinei Kinijai bei JAV sąjungininkui Afganistane Pakistanui, nusprendė palaikyti Indiją. Naudinga dabar Rusijos atominės energijos ministerijos ir Indijos tautinės atominės energijos instituto pasirašyta sutartis statyti du dviejų tūkst. megavatų galingumo branduolinius reaktorius (sandorio suma - 2 mln. dolerių) sukėlė Vašingtono pasipiktinimą. JAV valstybės departamentas paragino Maskvą, kaip rašo “Novoje vremia”, “išmesti į šiukšlių dežę” branduolinių reaktorių statybos Indijoje planus. Nepasitenkinimą dar labiau sustiprino pranešimas, kad anksčiau Maskva pardavė Deliui 88 aviacinius variklius AL-31F, turinčius valdomą traukos kryptį, ir dabar Indijos naikintuvai Su-30 savo kovinėmis savybėmis beveik prilygs naujausiam amerikiečių lėktuvui F-22 bei rusiškiems Su-35/37, S-37, MFI. Indija planuoja įsigyti ir kitokios naujausios karo technikos: povandeninių laivų, navigacinių ir radiolokacinių įrenginių. Branduolinių reaktorių sandoriui Maskva pasirinko netinkamiausią momentą. Dieną prieš Rusijos atominės energetikos ministerijos vadovo Jevgenijaus Adamovo vizitą Delyje JAV valstybės departamentas paskelbė ekonomines sankcijas Indijai ir Pakistanui. O dar prieš savaitę Didžiojo septyneto (Rusijos nuomone - aštuoneto) užsienio reikalų ministrai nusprendė neleisti, kad Indija ir Pakistanas gautų kokių nors paskolų (išskyrus humanitarinę pagalbą). Tų priemonių tikslas - nubausti abi valstybes už branduolinius sprogdinimus ir priversti jas pradėti derybas. Maskva iš esmės pralaužė vieningą išsivysčiusių pramonės valstybių frontą. Gal apie Kinijos ir Pakistano stabdymą ji net negalvojo, gal paprasčiausiai nusprendė šiek tiek užsidirbti. Šiaip ar taip, ji dar kartą įrodė, kad keli milijonai dolerių jai svarbiau negu ilgalaikės bendradarbiavimo su Vakarais perspektyvos. Bombos aritmetika Tai, kad Indija ir Pakistanas gali pasigaminti masinio naikinimo ginklų, buvo žinoma seniai. Apie tai ne kartą rašė ir “Lietuvos aidas”. Abi šalys slaptuose požeminiuose sandėliuose jau laiko karo atvejui tam tikrą skaičių atominių bombų. Indija savo branduolinę programą pradėjo dar šeštojo dešimtmečio pabaigoje. Nedidelis atominis reaktorius, moksliniai ir energetiniai atominiai įrenginiai, branduolinio kuro gamyklos, Tarapuro atominė elektrinė - tai Indijos atominio branduolio energijos panaudojimo mokslo ir pramonės tikslais programos etapai. Tačiau ar Indijos atomas buvo tik taikus? 1974 m. gegužės 11 d. į šį klausimą buvo atsakyta. Šią dieną, beje, sutapusia su Budos švente, Indijos premjerė Indira Gandi telefonu gavo pranešimą: “Buda nusišypsojo”. Tai reiškė, kad slaptame Pokarano poligone Taro dykumoje atliktas pirmas branduolinis bandymas. Dabar indai nebeslepia, kad tada buvo susprogdinta “tikra atominė bomba”. Didysis Gandis propagavo neprievartą užsienio politikos srityje ir nusiginklavimą, o Indiros Gandi (Neru ir didžiojo mąstytojo bendrapavardės - ne giminaitės! - duktė) vyriausybė atliko branduolinio ginklo, kurį tautos tėvas laikė šėtonišku, bandymą. Sprogimo dieną, rašė vienas amerikietis Indijos tyrinėtojas, “Gandis buvo perduotas muziejui kartu su verpste”. Žinomas mokslininkas atomininkas, buvęs Indijos gynybos ministras Radža Ramana pasakoja, kad tomis visuotinės euforijos dienomis kariškiai pasiūlė Indirai Gandi leisti išbandyti ir vandenilinę bombą. Tačiau išsigandusi Vakarų valstybių, pagrasinusių Indijai ekonomine ir politine blokada, Indira Gandi šios užmačios atsisakė. Tada JAV ir jų sąjungininkai ir be to paskelbė kai kurias sankcijas. Ir tik Maskva, laikanti Indiją savo vienintele drauge Azijoje, apsimetė nepastebėjusi branduolinio sprogimo Pokarane. Maskvos ir Delio santykiai tada buvo laikomi pavyzdiniais. Buvo pučiamas mitas apie sovietinės ir indų tautų draugystę, užmirštant, kad SSRS komunistinė valdžia Antrojo pasaulinio karo metais nepalaikė Indijos išsivadavimo judėjimo, nes manė, kad svarbiau yra stipri Didžioji Britanija - sąjungininkė kovojant su Vokietija. Neprievartos ir moralinio tobulėjimo šalininkas, pasaulio pilietis Machahma Gandis niekada nebuvo pelnęs Kremliaus simpatijų. Pirmaisiais nepriklausomos Indijos gyvavimo metais komunistai aštriai kritikavo kapitalistinę šalies plėtrą. 2000 m. Indijos reaktoriai Madrase, Narore ir Kakrapale bus pagaminę 250 kg plutonio. Tokio kiekio užtektų mažiausiai 100 atominių bombų. Jau dabar Indija turi plutonio 78 atominėms bomboms. Naujas kursas Ir vis dėlto visos ankstesnės Indijos vyriausybės pabrėždavo, kad jų šalyje atominė energija panaudojama tik taikiais tikslais. 1995 m. gruodžio mėnesį Narasimchos Rao vyriausybė planavo požeminius branduolinius sprogdinimus. Tačiau amerikiečių Žemės palydovai šnipai, nuolat skraidantys virš Taro dykumos netoli Pakistano sienos, nufotografavo storus elektros kabelius, einančius į vieną Pokarano požeminį sandėlį. Apie tai prašneko spauda (veikiausiai žinios jai buvo specialiai perduotos). Paskui griežtai reagavo Vašingtonas. Narasimcha Rao nusprendė nevykdyti branduolinių srogdinimų. Padėtis pasikeitė 1996 m. gegužės mėnesį, kai į valdžią pirmą kartą atėjo nacionalistinės Džanato partijos vadovo Atalo Bichario Vadžapajo vyriausybė. Naujasis premjeras tuojau pat įsakė rengtis branduolinės bombos sprogdinimui. Jis turėjo būti atliktas po mėnesio. Tačiau nacionalistinė vyriausybė gyvavo vos trylika dienų. Ją pakeitusi vyriausybė nusprendė, kad neverta nuteikti prieš Indiją pasaulio bendrijos. Būtent tada Vadžapajaus patarėjas politikos klausimais Pramondas Machadžajis pasakė: “Šaliai reikia vyriško premjero. Ir jūs jo sulauksite”. 1998 mm. kovo mėnesį Vadžapajis buvo prisaikdintas keturioliktuoju Indijos premjeru. Sovietų Sąjungoje Vadžapajis lankėsi 1977 m. Tada jis buvo užsienio reikalų ministras. Prieš du dešimtmečius komunistai jo partiją vadino nacionalistine, o kartais netgi fašistine. Vargu ar Vadžapajis tai užmiršo. 71 metų poetas, vienatvės mėgėjas (Vadžapajis dažnai būna kalnuose), švelnių manierų, negarsiai kalbantis ir nepaperkamo žmogaus reputaciją turintis politikas, kurį net priešai vadina “geru vyru blogoje kompanijoje”, pasirodė esąs ryžtingas vadovas, turintis aiškių branduolinių ambicijų. Jis ryžtingai pakeitė Indijos branduolinę politiką ir tiesiai pareiškė, kad šalis turi kurti atominius ginklus ir tolimo nuotolio raketas, nes reikalingas atsvaras Pakistano ir Kinijos, naujosios vyriausybės paskelbtų didžiausiu priešu, karinei galiai. Vadžapajo nuomone, tik atominė bomba gali garantuoti Indijai svarbiausios valstybės statusą. “Esu už pasaulį be branduolinių ginklų, - pasakė Vadžapajis. - Tačiau didžiosios valstybės, vykdančios branduolinio apartheido politiką, atrodo, nepritaria šiai minčiai”. Kitaip tariant, kaip sakoma vyriausybinėje “Vienybės chartijoje”, “Indija pasilieka teisę gaminti branduolinius ginklus ir apginkluoti jais savo armiją”. Tad kai į valdžią Indijoje atėjo poetas, turintis branduolinių ambicijų, šalis iš esmės pakeitė savo tradicinį kursą. Anksčiau Indija ne kartą buvo pareiškusi, kad neturi ketinimų gaminti ir juo labiau panaudoti branduolinius ginklus. Tiesa, ji ryžtingai atsisakė pasirašyti visuotinio branduolinių bandymų draudimo sutartį, nes ji esanti diskriminacinio pobūdžio. Indija pasirašė tik sutartį dėl cheminio ir bakteriologinio ginklo draudimo. Netrukus Vadžapajo branduolinės svajonės išsipildė. Budos šventė Branduoliniams sprogdinimams buvo pasirinkta ta pati diena, kaip ir 1974 m.: gegužės 11-oji, Budos šventė. Kareiviai iš anksto evakavo iš sprogdinimų zonos vietos klajoklius, pagarsėjusius taikiu būdu: jie nežudo gyvūnų ir nekerta medžių. Trys bendro 10 kilotonų galingumo sprogimai kėlė šimto metrų aukščio dulkių stulpą, iš tolo atrodžiusį kaip lotosas (Džanato partijos emblema). Tai buvo galingiausias sprogimas pasaulyje per pastaruosius 24 metus. Rusijos spauda tebeteigia, kad CŽV direktorius Džordžas Tenetas apie sprogimą sužinojo iš visuomenės informavimo priemonių. Tiesa, Rusijos SVR yra kitos nuomonės. O JAV prezidentas Bilas Klintonas, kai jam buvo pranešta apie sprogimą Taro dykumoje, pasakė tik vieną žodį: “Kodėl?” Maskva mano, kad Klintonas klausė, kodėl CŽV apie tai jam iš anksto nepranešė. Tačiau yra įtikinamesnis paaiškinimas: kodėl Indija, kurios santykiai su JAV pastaraisiais metais sparčiai gerėja, vis dėlto atliko branduolinį sprogdinimą? Vašingtonas pareiškė, kad Deliui bus paskelbtos griežtos ekonominės sankcijos. Paskui prie JAV prisidėjo ir kitos Vakarų šalys. Priemonės, kurių laisvasis pasaulis ėmėsi prieš Indiją (o paskui ir prieš Pakistaną), JAV kainuos milijardus dolerių. Tačiau taika kainuoja dar brangiau. Toks įspūdis, kad Vadžapajis dėl to nesijaudina. “Ekonominėmis sankcijomis ir embargu mūsų įgąsdinti nepavyks”, - pareiškė Indijos premjeras. Delis nemėgsta Kinijos, tačiau, atrodo, pritaria Mao Dzedungo priesakams: “Garsus pliaukštelėjimas geriau negu ilga paskaita”. Poetą premjerą palaiko tauta. Visuomenės nuomonės apklausos duomenimis, 91 proc. indų pritaria branduolinių ginklų bandymams. Vadžapajis, daugumos gyventojų nuomone, sugrąžino Indijai garbę po dešimt amžių trukusio musulmonų ir britų viešpatavimo. O dėl to galima ir susiveržti diržus. “Nacionalinė garbė nevertinama doleriais”, - teigia poetas. Indijos premjeras atominės bombos bandymais mėgino kompensuoti savo šalies užsienio politikos nesėkmes. Ypač indus sukrėtė šalies pralaimėjimas kovoje už Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos nenuolatinės narės vietą (Indijos diplomatai buvo įsitikinę, kad ta vieta jų šaliai jau garantuota). Indija, nepaisant neprisijungimo judėjimo vadovės statuso, nesugebėjo užsitikrinti trečiojo pasaulio šalių paramos, nes šios šalys Indijos požiūrį į pasaulinę tvarką ir pasaulio plėtrą laiko pasenusiu. Daug patrauklesnis trečiojo pasaulio šalims yra Japonijos ekonomikos plėtros modelis ir jos dosni finansinė pagalba. Indija atsidūrė diplomatinėje izoliacijoje ir kai Jungtinėse Tautose buvo svarstoma sutartis dėl visuotinio branduolinių bandymų draudimo sutarties. Tada kartu su Indija prieš šią sutartį balsavo tik dar dvi šalys: Libija ir Butanas. Trečiojo pasaulio šalys vienu balsu pasmerkė Indijos branduolinius sprogdinimus. Ir tik vienintelė Maskva aiškiai leido suprasti, kad neketina skelbti sankcijų Indijai. Rusijos vadovybė, pareikšdama savo “ypatingą” poziciją, buvo įsitikinusi, kad reikia dar kartą įspirti Vakarams. Kartu Maskva, pasinaudodama diplomatine Indijos izoliacija, nusprendė gauti ir politinių bei ekonominių dividendų. Delis reikalingas visiems Vašingtonas pasmerkė Indijos branduolinius sprogdinimus ir paskelbė jai ekonomines sankcijas. Tačiau JAV norėtų palaikyti gerus santykius su šalimi, turinčia 960 mln. gyventojų, o dabar ir branduolinių ginklų. Vašingtonas įsitikinęs, kad Delis nebėra Maskvos veikiamas, o Rusija neturi nei jėgų, nei lėšų palaikyti buvusią draugę ir partnerę. Tad JAV turi neblogų šansų susirasti šiame regione naują sąjungininkę. Tokia sąjungininkė labai reikalinga turint galvoje, kad Azijoje dar gana stiprūs komunistiniai režimai. JAV daugiau nebeaštrina diskusijos dėl žmogaus teisių pažeidimų Kašmyre. Vašingtonas ir Delis pirmą kartą priėjo bendrą nuomonę, kad didelį pavojų žmonijai kelia musulmonų terorizmas. Amerikiečiai pripažino vadovaujantį Indijos vaidmenį regione ir gana aiškiai užsiminė naujiesiems Indijos vadovams, kad, nepaisant JAV nepasitenkinimo branduoliniais sprogdinimais, Vašingtonui šiame regione daugiau nėra kuo remtis. Nei Pakistanas, nei juo labiau Afganistanas negali būti stabilumo ir tvarkos Azijos pietuose pavyzdys. Vašingtonas prezidento Klintono vizito išvakarėse pareiškė ketinimą bendradarbiauti su Indija taikaus atominės energijos panaudojimo srityje. JAV jau seniai siūlė Indijai statyti atomines elektrines. O Rusija labai ilgai negalėjo pasirašyti baigiamųjų dokumentų dėl atominės elektrinės šalies pietuose, Kudankulame, statybos. Ir štai dokumentai pasirašyti. Ar tai reiškia, kad Delis nusprendė, jog labiau apsimokės draugauti su Rusija? Tokia išvada būtų skubota. Vadžapajis atmetė Vašingtono priekaištus dėl nacionalizmo bei induizmo ir pareiškė, kad Indija ir Jungtinės Amerikos Valstijos turi pradėti strateginį dialogą. Delis ir Vašingtonas, mano Vadžapajis, turi plėtoti abipusiškai naudingą bendradarbiavimą. Tad Indija akivaizdžiai siekia turėti naudos iš Rusijos ir JAV varžybų. Vašingtonui nepavyko perimti iniciatyvos. Gal todėl, kad Rusija sugebėjo pigiau parduoti savo reaktorius, o gal Indija, atsigręždama į Rusiją, siekia didesnių Vašingtono nuolaidų. Dabar aišku, kad tai naudinga tik Indijai ir nenaudinga valstybėms, siekiančioms taikos ir stabilumo. Tokia išvada peršasi turint galvoje jau pusę amžiaus trunkantį Indijos ir Pakistano konfliktą. Be to, Delis, nepatenkintas ekonominėmis sankcijomis, gali griebtis ir branduolinio šantažo.


Broliškas socialistinių šalių bendradarbiavimas

Nuo rugsėjo 12 d. iki 18 d. Gotvaldove (Čekoslovakija) vyko 16-asis Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos nuolatinės mašinų gamybos komisijos posėdis. Kaip praneša agentūra ČTK, posėdyje dalyvavo Bulgarijos, Čekoslovakijos, Lenkijos, Rumunijos, Tarybų Sąjungos, Vengrijos, VDR atstovai, taip pat stebėtojas iš Kinijos Liaudies Respublikos. Komunikate apie posėdį sakoma, kad komisija priėmė rekomendacijas specializuoti eilės svarbių rūšių mašinų, įrengimų ir prietaisų, jų tarpe metalo piovimo staklių, kalvystės presavimo mašinų, dizelių, vagonų, kai kurių rūšių prietaisų, įrengimų plastmasiniams dirbiniams gamybą ir išnagrinėjo rekomendacijų projektus specializuoti traktorių ir žemės ūkio mašinų gamybą. Didelis dėmesys buvo skirtas klausimams, susijusiems su naujausių rūšių labai našių įrengimų metalurgijos pramonei gamybos įsavinimu ir vystymu Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos šalyse. Komisija priėme rekomendacijas didinti specializuotos produkcijos savitarpio tiekimus laikui iki 1965 metų. Priimtos rekomendacijos įgalins Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos šalis didinti serijinę gamybą, mažinti savikainą ir kelti techninį gaminamos produkcijos lygį. Komisija išnagrinėjo klausimus, kaip organizuoti projektavimo-konstravimo biurus, kurie bendromis Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos šalių pastangomis ruoštų kompleksines technologijos linijas ir atskirų rūšių naujus įrengimus bei prietaisus. Pripažinta tikslinga sudaryti daugiašališką susitarimą dėl bendradarbiavimo toliau vystant riedėjimo guolių gamybą. Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos nuolatine juodosios metalurgijos komisija darbus automatizuojant metalurgijos pramonės gamybą, kai buvo taikoma naujausia matavimo ir skaičiavimo technika, ir priimti atitinkami nutarimai. Komisija taip pat apsvarstė organizacinius klausimus, susijusius su Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos XVI neeilinės sesijos ir Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos vykdomojo komiteto pirmojo posėdžio nutarimais, kaip toliau vystyti ekonominį ir mokslinį-techninį Ekonominės savitarplo pagalbos tarybos šalių bendradarbiavimą ir tobulinti Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos organų darbo formas bet metodu


Čekoslovakijos ir KLR mokslinis-techninis bendradarbiavimas

PRAHA, rugsėjo 7 d. (TASS-ELTA). Čekoslovakijos telegramų agentūros pranešimu, Prahoje buvo pasirašytas protokolas Čekoslovakijos ir KLR mokslinio-techninio bendradarbiavimo klausimais. Čekoslovakija, suteiks Kinijos Liaudies Respublikai pagalbą vystant mašinų gamybos bei energetikos pramonę, teikdama jai dokumentaciją, siųsdama grupes specialistų statyti elektrinių, organizuodama konsultacijas Kinijos specialistams ir ruošdama Čekoslovakijoje Kinijos praktikantus. Kinijos Liaudies Respublika perteiks Čekoslovakijos specialistams savo patyrimą chemijos srityje ir vartojimo prekių gamybos srityje. Buvo taip pat priimtas nutarimas užmegzti betarpišką Čekoslovakijos ir Kinijos ministerijų, projektavimo ir mokslinio tyrimo institutų bendradarbiavimą.