Padėkime inteligentijai įsisąmoninti marksizmo-leninizmo mokslą

Pirmasis Tarybų Lietuvos inteligentų suvažiavimas, praėjęs aukštame politiniame lygyje, vaizdžiai parodė, kad mūsų inteligentija žengia tikruoju, tarybiniu keliu, skirdama savo jėgas tarnauti liaudžiai, lietuvių tautai, tarybinei Tėvynei. Lietuvos tarybinės inteligentijos atstovai aiškiai ir tvirtai pabrėžė savo pasiryžimą dar aktyviau įsijungti į didįjį krašto atstatymo darbą, vadovaujant komunistų partijai ir rūsčiais žodžiais pasmerkė tuos, kurie liguistu naivumu mėgina sustabdyti milžiniškais tempais besisukantį istorijos ratą. Tarybinė santvarka grąžino lietuvių tautai jos inteligentiją. Tarybinė santvarka Lietuvoje, atskleisdama mūsų kraštui didžius ekonominio ir kultūrinio klestėjimo galimumus, tuomi pačiu sudarė ir tinkamiausias prielaidas augti, tobulintis mūsų inteligentijai, kad jos vaisingas darbas eitų savojo krašto, tarybinės Tėvynės gerovės labui. Mūsų šalyje inteligentijai atitenka ypatingas vaidmuo. Valstybinio aparato kadrai susideda iš inteligentijos. Pas mus valstybė valdo visas liaudies ūkio šakas ir tvarko kultūrinį gyvenimą. Todėl kiekvienas valstybės darbuotojas, kiekvienas kultūros ar meno darbuotojas, norėdamas sąmoningai ir sėkmingai dirbti savo poste, turi tvirtai įsisąmoninti valstybės politiką, partijos ir vyriausybės statomus uždavinius šalyje, mūsų šalies santykius su užsieniu, o be to, tvirtai užvaldyti tarybinę pasaulėžiūrą, didžiuosius marksizmo - leninizmo principus. Šia linkme mūsų krašto inteligentijai tenka nemaža padirbėti. Negalima pamiršti, jog mūsu inteligentija yra išėjusi senąją mokyklą, kurioje viešpatavo antitarybinė, nacionalistinė ir reakcinė dvasia. Tos mokyklos poveikis inteligentijos pasaulėžiūrai yra neginčytinas, tuo labiau, kad galimumas nors tik susipažinti su marksizmo - leninizmo klasikiniais veikalais, su naujausiais tarybinio mokslo laimėjimais buržuaziniais laikais buvo tiesiog neįmanomas. Vokiškieji okupantai, norėdami nuslopinti gražius tarybinio gyvenimo daigus Lietuvoje, nežinojo ribų savo žvėriškai demagogijai. Jei negelbėjo rasistinė nacionalistinė žvėriška fašizmo propaganda, jei neatsiekė savo tikslo ciniški šmeižtai ir fantastiškiausi prasimanymai prieš tarybinę santvarką, Raudonąją Armiją, jei nepavykdavo kasdieninės hitlerinės propagandos nuodų įtrėškimai, tuomet buvo imamasi „realesnių“ priemonių – hitlerinė vergovė ar sudeginimas nužudytųjų lavonų ant laužo. Lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai pasiūlė savo paslaugas būti vokiškųjų „hitlerinių riterių“ ginklanešiais. Jie paklusniai pritaikindavo Lietuvoje banditiškiausią hitlerinę „ideologiją“, suteikdami jai „lietuvišką“ atspalvį, pridengtą įvairiais „patriotizmo“ šūkiais, kad lengviau paveiktų žmonių sąmonę ir nukreiptų ją ištikimumo buržuazijai linkme. Šiandien fašizmas merdi, bet jo pasėtų propagandos tvaikų likučiai dar nėra visiškai išsklaidyti iš žmonių sąmonės. Jie tūnoja ir toje mūsų inteligentijos dalyje, kuri daugiausia buvo nacionalistinės ir reakcinės propagandos veikiama buržuaziniais laikais. Kova prieš visokeriopą, buržuazinę įtaką, kova už tarybinį sąmoningumą visų gyventojų sluoksnių, o ypač darbo žmonių ir inteligentijos tarpe, kova už tarybinių žmonių ideologijos grynumą yra vienas svarbiųjų partijos organizacijų uždavinių. Tarybų Lietuvos inteligentija vis plačiau ir giliau supranta bolševikų partijos vadovaujantį vaidmenį krašto atstatyme, su pasiaukojimu vykdo vyriausybės nutarimus, plačiai dalyvauja visuomeniniame darbe. Inteligentija aktyviai dalyvauja mūsų krašto atstatyme, vokiškosios okupacijos padarinių likvidavime, duoda atkirtį lietuviškai vokiškųjų buržuazinių nacionalistų propagandai. Mūsų inteligentija yra kupina noro plačiai ir nuodugniai susipažinti su tarybinio mokslo didžiaisiais laimėjimais, suprasti tarybinės santvarkos pagrindus, apvaldyti pažangiausią mokslą – marksizmą - leninizmą. Nemaža inteligentų imasi savarankiškai studijuoti „VKP(b) istorijos trumpąjį kursą“, draugo Stalino knygą „Apie Tarybų Sąjungos didįjį Tėvynės karą“, noriai lanko paskaitas ir kursus, kad marksistinės leninistinės pasaulėžiūros įsisąmoninimas padėtų jų darbe. Partinių organizacijų, o visų pirma agitacijos ir propagandos skyrių uždavinys yra padėti mūsų inteligentijai pasiekti tarybinės ideologijos grynumą, vadovauti inteligentijos auklėjimui marksizmo - leninizmo dvasia. Čia visų pirma svarbu yra kiekvienu atskiru klausimu parūpinti jai atitinkamos literatūros, knygų, žurnalų, laikraščių ir pan. Šaukiami inteligentijos susirinkimai apskrityse (mokytojų, žemės ūkio specialistų ir t. t.), kuriuose kartu su profesiniais klausimais buvo atsakingų partijos darbuotojų nušviesti ir politiniai klausimai, davė gerų rezultatų. Skatintinas yra ir aktyvesnis inteligentijos dalyvavimas respublikinėje ir apskričių spaudoje. Nemažiau svarbu yra miesto ir kaimo inteligentijos dalyvavimas rengiant paskaitas tiek politinėmis, o ypačiai gamtos mokslų, technikos, agronomijos, istorijos, literatūros, meno temomis. Partinės organizacijos, suprasdamos, jog be aktyvaus inteligentijos dalyvavimo politiniame ir kultūriniame darbe neįmanomas sėkmingesnis ekonominis ir kultūrinis klausimų išsprendimas, turi visu rimtumu vadovauti darbui inteligentijos tarpe marksizmo - leninizmo idėjų propagavime, supažindinime su tarybinės santvarkos principais, tarybinės valstybės vidaus ir užsienio politika, TSRS istorija, tautų draugystės tarybinio mokslo ir kultūros laimėjimais. Partinių organizaciją darbas inteligentijos auklėjime marksizmo - leninizmo dvasia ir jos įtraukime į aktyvų visuomeninį bei partinį gyvenimą padės pačiai inteligentijai tobulintis ir brandinti savo jėgas, prisidės prie spartesnio mūsų krašto ekonominio ir kultūrinio gyvenimo atkutimo.


Kam tarnauja Amerikos justicija? Fašizmui?

Jungtinių Valstijų Komunistų partija paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad kongreso priimta, prezidento Kenedžio patvirtinta pataisa reakciniam Smito įstatymui yra sunkus smūgis demokratinėms teisėms Jungtinėse Valstijose. Vakarykštis prezidento Kenedžio žingsnis, kai jis pasirašė paslapčiomis priimtą pataisą Smito įstatymui, sakoma pareiškime, faktiškai paverčia niekais tą teisių bilio skyrių, kur garantuojama susirinkimų laisvės teisė. Už kiekvieną darbininkų ir kitų demokratiškai nusiteikusių piliečių susirinkimą siekiant paremti kovą už taiką, negrų tautos kovą arba profsąjungų kovą — ir net siekiant pareikšti protestą prieš šį pastarąjį žingsnį, žengtą keliu į fašizmą, — galima teisti ir teismu persekioti, traktuojant jį kaip „komunistinę kuopelę”. Tai sudarys plačią veiklos dirva provokatoriams ir federalinio tyrimų biuro bei centrinės žvalgybos valdybos samdytiems informatoriams. Kompartijos pareiškime nurodoma, kad kongresas priėmė pataisą labai slaptai, už amerikiečių tautos nugaros, tuo momentu, kai studentija, negrų tauta, moterys ir profsąjunginės grupės vis labiau piktinasi represyviais Makareno, Smito ir kitais įstatymais, vertais policinės valstybės. Naujoji pataisa, pabrėžiama pareiškime, galutinai demaskuoja teisingumo ministro Roberto Kenedžio demagogija, kad Komunistų partija teisiškai neuždrausta, nes įstatymas laiko baudžiamuoju nusikaltimu tik naujų narių priėmimą į partiją. Tai yra ryškus kontrastas teisingumo ministro nenorui imtis bet kokių priemonių prieš kraštutines dešiniąsias „baltųjų piliečių tarybas”, Ku-kluks-klaną, ginkluotus „minitmenų” legionus, atviras fašistines organizacijas, praktikuojančias smurtą ir terorą prieš negrus ir baltuosius piliečius. JAV Komunistų partija ragina visus demokratinius piliečius reikšti protestą prieš naują kėsinimąsi į amerikiečių tautos teises.


Žurnalas „TSRS“ populiarus Jungtinėse Amerikos Valstybėse

Laikraštis „Niujork Uorld Telegram end San“ išspausdino straipsnį, kuriame nurodo, kad žurnalas „TSRS“ turi Jungtinėse Amerikos Valstybėse didelį pasisekimą. Remdamasis pardavinėjančios didesnę žurnalo tiražo dalį kompanijos duomenimis, laikraštis praneša, kad paklausa padidėjo nuo 22 tūkstančių pirmajam numeriui iki 45 tūkstančių – dabartiniam numeriui. „Cincinačio, Klivlendo Indianopolio ir Sanfrancisko prekybininkai praneša, - rašoma straipsnyje, - kad, jeigu anksčiau žurnalo paklausa buvo vidutiniška, tai dabar jis visas išperkamas“. Laikraštis nurodo, kad šiuo metu žurnalą Niujorke pardavinėja 1.000 kioskų ir kad pardavimas padidėjo dvigubai.


Kai seilėdami piktą cheminį pieštuką rašydavom ant drobe aptrauktų dėželių “Krasnojarskij kraj., Irkutskaja oblastj, Vorkuta” ir t. t., - nė nemėginome įsivaizduoti, kokion šalin tie siuntiniai keliaus. Ji buvo ne tik už mūsų tikrovės, bet ir už fantazijos ribų. Kai Aleksandras Solženicynas tą ribą perkirto, pasaulis aiktelėjo ir greitai vėl užsidengė akis, kad išgąstis nepakenktų sveikatai. O siuntiniai dar ėjo, tik gal sumaniau įpakuoti, gražiau, kitokiu pieštuku užrašyti. Kai Sąjūdžio prikelta Lietuva plėšė iš amžinojo įšalo savo tautiečių kaulus ir gabeno juos namo, vyko apeiga, kurios prasmę sunku apsakyti, bet tikslas buvo aiškus: susivienyti. Dabar, kai minim Sąjūdžio dešimties metų sukaktį ir pusę amžiaus nuo didžiosios lietuvių tremties, šią apeigą verta iš naujo apmąstyti. Ar neišblėso jos reikšmė? Štai jauna žurnalistė, plepėdama naujuoju stiliumi per ”Panoramą“ apie Sąjūdžio sukakties renginius Kaune, tegali pasakyti, kad jis įsiveržė į pilkoką anų dienų gyvenimą ir paskatino labiau domėtis politika. Vargšelis… O įvykius po Romo Kalantos susideginimo toks pat balselis pavadino hipių riaušėmis. Senovės Japonijoje kai kurie valdovai savo politinius priešininkus naikindavo atimdami jiems galimybę turėti palikuonių. Atskirdavo šeimą nuo kitų žmonių, nors šiaip leido gyventi netgi prabangiai. Sovietų okupuotoje Lietuvoje laisvės kovotojų vaikai nespėjo gimti, nes jų tėvai žuvo miškuose, kalėjimuose. Kiek neužaugusių mirė iš bado tremtyje, turbūt nesuskaičiuota. Tad nėra ko stebėtis, kad dabar visuomenėje vyrauja tie, kurie geriausiai prisitaiko. Ir prie anų sąlygų, ir prie šių. Tokia juk Darvino teorija. Gal kada nors jau nepriklausomoje šalyje augusiems studentams skaitant naujausią mūsų istoriją bus keista, kad išsivadavimo idėja brendo ne auditorijose ir bendrabučiuose. Nejaugi tas jaunimas buvo senas… Šiaip ar taip - apsipratęs su sovietine melo tikrove, kuri nemažai daliai teikė gerą, o daugumai - saugų ribotą gyvenimą. Apvaizda lėmė nepriklausomybės laikui ateiti anksčiau, kol ją pasiekti dar užteko neapsipratusių, kurie, deja, vis labiau stumiami į valstybės gyvenimo pakraščius, kad jų nusivylimo garsas mažiau erzintų. Naujasis Prezidentas, regis, supranta nepriklausomos respublikos skolą tiems, kas už ją padėjo galvas, iškentė kančias ir neketina jos atlyginti ”socialinėmis garantijomis“ (tai savaime aišku), apdovanojimais, pagerbimais švenčiant sukaktis. Atlyginti galima tik vieninteliu būdu: neišduodant. Juk šitie žmonės yra tikrasis mūsų tautos elitas, savo auka ir dvasine patirtimi iškilęs virš visų buvusių ir esamų sluoksnių, tapęs moraliniu imperatyvu ateičiai. Tai galgi santarvės idėja pasisuks ir ten, kur ”nepriklausomos” žiniasklaidos išjuokta po ”megzta berete” kiūto Tėvynės meilė? Gal ir Bažnyčia susirūpins savo pasitikėjimo reitingu šalia ketvirtosios valdžios, kuri muilo burbulais, anot Kęstučio Girniaus, didina ir šiaip nemenką visuomenės paranoją. Aiškiau patars motinoms sieti ekranuose rodomą smurtą bei ištvirkimą su jų vaikų žudymu, prievartavimu, o valdžią paragins greičiau priimti demokratinei valstybei būtinus įstatymus dorovei ginti. Gal net genocido vykdytojai susilauks šiokio tokio atpildo, paskelbus karo nusikaltimais masinį žmonių trėmimą? Baigiantis Antrajam pasauliniam karui amerikiečiai, sako, filmavę nacių koncentracijos stovyklas ir varu varę vokiečius žiūrėti tų vaizdų. Sovietų Sąjungoje gulagų kaliniai ”vykdė didžiąsias komunizmo statybas” ir juos kartais filmuodavo kaip savanorius komjaunuolius. Apie tai rašo Lietuvos Respublikos Seimo narys Antanas Stasiškis enciklopedinio žinyno ”Tremties ir kalinimo vietos“ įvade. 1957 metais jis ir rašytojas Eugenijus Ignatavičius dalyvavo garsiosios Kuibyševo elektrinės statyboje. ”Eini į darbą ar iš darbo, kelias pakyla ant kokios nors aukštumėlės, ir prieš akis atsiveria fantastiškas vaizdas: per pilką lauką, kiek akys užmato, visais keliais, į visas puses slenka pilkos, murzinos ”zekų” - XX amžiaus vergų - kolonos, apsuptos automatais ginkluotų kareivių ir lydimos šunų. Eina iš lėto, neskubėdamos, tačiau atkakliai, tarsi fatališkai. Jų be galo daug - tūkstančių tūkstančiai. Daugiau nieko nematyti, nėra net automobilių: keičiasi kalinių pamainos, keliai užimti - kolonos kelio neužleis! Tik prie kelių sankryžos stovi keliolikos metrų aukščio ir pločio pano: Stalinas raudonu pieštuku užbraukia žodį “dykuma” ir rašo ” sodas”, o virš koncentracijos stovyklos vartų iš tolo šviečia užrašas ”Miru mir” (”Taiką pasauliui!”). Tai buvo jau po ”didžiojo vado” mirties. O štai kaip atrodė Spasko koncentracijos stovykla Kazachijoje netoli Karagandos. Carų laikais Didžiosios Britanijos bendrovės ten kasė vario rūdą. Po 1917 Spalio perversmo anglų statytuose dviejuose mūriniuose pastatuose veikė nepilnamečių pataisos darbų kolonija, per II pasaulinį karą - japonų belaisvių stovykla. 1948 metais čia buvo jau didelė ligonių ir invalidų koncentracijos stovykla. Joje kalėjo politiniai kaliniai, praradę sveikatą kitose gulago (Kolymos, Norilsko, Džezkazgano) stovyklose. Vienu metu čia būdavo 15-20 tūkstančių kalinių iš daugelio Sovietų Sąjungos respublikų ir užsienio valstybių. Darbingieji kaliniai statė Spasko miestą, karjere skaldė akmenis, stovyklos teritorijoje mūrijo sienas, aplink zonas ir visą koncentracijos stovyklą pastatė kalėjimą, barakus, tvarkė aplinką. Dirbo invalidai be rankos ar abiejų, be kojos, akli, kurti: berankiai iš akmens skaldyklos nešiojo akmenis ant kaklo pakabintuose maišuose, aklieji - pririšti prie reginčiųjų. Kasdien mirdavo dešimtys kalinių, tačiau bendras skaičius nemažėjo - nuolatos buvo atvežama naujų. 1950 įvestas ypatingasis (katorgos) režimas. Spaske, kai kurių ten buvusių manymu, lietuviai sudarė apie 20 proc. visų kalinių. Tai buvo daugiausia partizanai, jų rėmėjai, ryšininkai: ūkininkai, miesto ir kaimo inteligentai, kariškiai, 10 kunigų, daug jaunimo. Knygoje įdėta ir šio lagerio fotografija, daryta 1955 metais, kai jis oficialiai jau buvo panaikintas, bet iš tikrųjų dar veikė, tik ne tokiu mastu. Apskritai vaizdo dokumentų šiam leidiniui labiausiai trūko. Ypač apie pirmuosius, sunkiausius metus. Gal Rusijos archyvuose jie guli, bet dar, matyt, praeis daug laiko, kol ši valstybė drįs pažvelgti į akis savo praeičiai ir atvers slaptas saugyklų duris. Vis dėlto šiek tiek palengvėjus tremties sąlygoms viena kita mėgėjiška nuotrauka atsirasdavo. Jų gi taip laukė artimieji Lietuvoje! Todėl jaunų mergaičių šypsenos prieš objektyvą kupinos vilties, energijos. Kapinių, laidotuvių nuotraukos, miško darbai, gamtos vaizdeliai, pačių susiręstos trobelės, mažutis ūkis, gelbėjęs nuo bado tuos, kurie liko gyvi. Tarytum normalus gyvenimas. O žodžiai byloja tikrą tiesą. Jie pagrindiniai liudininkai nuo pasaulio pradžios. Todėl sumanymą parengti antrąją ”Tremties ir kalinimo vietų” laidą reikia vykdyti kuo skubiau, kol šitie liudininkai neišėjo amžinybėn kartu su žmonėmis, galinčiais atkurti mūsų naująją istoriją bei ”geografiją”, kurias privalo pažinti jaunoji karta. Tad ji ir turi imtis darbo. Studentai, moksleiviai, kraštotyrininkai, skautai, žygeiviai - didelė talka. Per vieną vasarą suspėtų aplankyti visus buvusius tremtinius, politinius kalinius ir užrašyti jų atsiminimus pagal parengtą metodiką. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centre tuo rūpinasi leidinio redaktorė Aldona Juodvalkytė-Suščenkienė. Ji nuveikė išties milžinišką darbą pirmai žinyno laidai ir aišku, negali nurimti žinodama, kad nyksta neįkainojamas tautos ir valstybės turtas. Kol kas aprašyta 900 tremties ir kalinimo vietų. Sudarytas žemėlapis, pateikiantis gan aiškų vaizdą, kur lietuviai buvo vežami, ko kiems darbams, kokiam režimui. Visa tai bus papildyta, patikslinta. Išklausinėjus daugiau žmonių, susidarys tikresnis vaizdas tos nežinomos šalies, kurią dabar atrandame lyg apmarintą savo kūno sopulį. Sibiro žemė nekalta, kad ją ”naujo gyvenimo” kūrėjai pavertė kalėjimu. Kadaise ramios, su gamta sutapusios medžiotojų, žvejų tautelės savo pėdsakus paliko ir kai kuriuose kančios vietų pavadinimuose. Bet dauguma jų aišku pakeista, nes visos užimtos teritorijos ”nuo seno priklausė Rusijai”. Žmogaus pažeminimas didingos gamtos akivaizdoje turbūt įspaudžia sielon ypatingą ženklą. Gal tai išties tragedijosužaugo tremtyje. O 1941-jų metų tremtinio (jam tada buvo devyneri) Mindaugo Babono atsiminimų knygoje aprašyta kelionė Komijos upe pas tėvą, nuolat atskiriamą nuo šeimos sunkiems darbams. Gavusi kvietimą ir leidimą vykti motina su penkiais vaikais pačių pasidarytu plaustu leidosi į vandenį, ką tik ledams išplaukus. Naktį užklupo audra, plaustą bangos mėtė, daužė, tačiau prityrę sielių plukdytojai šiaip taip atsilaikė. ”Po audros buvo įtartinai tylu. Mūsų klausą pasiekė kažkoks keistas šniokštimas. Pradėjome dainytis ir staiga, viską supratę, net rankomis kaip irklais ėmėme mojuoti stumdamiesi kranto link. Žmogaus ir vandens jėgos nelygios. Plaustą nešė lyg šapelį. Krante iš kažkur atsirado žmonės, jie mums rėkė ”Kur jus velnias neša? Irkitės į krantą, žūsite”. Ir patys sušoko į valtis, skubėjo mūsų link… Tik išlipę į krantą atgavome žadą. Vyrai, pamatę mūsų išsigandusius veidus, švelniai pabarė: ”Kaipgi leidotės į tokią kelionę nieko neįspėję. Laimė, kad mes netyčia pamatėm. Negi nežinojote, kad Nemo žiotys užtvertos užtvanka. Čia rąstų galybė - jie būtų sutraiškę jus.” Vyrai atlaisvino plaustą, jį pagriebė vanduo per keletą sekundžių sudorojo. Rąstai pabiro kaip degtukai iš dėžutės.” Komendantas žadėjo pranešti apie šeimos atvykimą, tačiau nepranešė. Kas jam kelių ”liaudies priešų” žūtis. Užmiršti tokius dalykus, žinoma, gali tik buvę okupacinio režimo vykdytojai – komunistai. Jiems tai nesunku… O iš tikrųjų nuolat aimanuojantiems lietuviams reikėtų vietoj duonos ant stalo padėti knygas apie kalėjimus ir tremtį. Gal jie per porą dienų atsipeikėtų ir, užuot skundęsi, pradėtų labiau rūpintis didžiausiu visų musų turtu – nepriklausoma valstybe. Tik ji užtikrins žmogišką gyvenimą ir gins nuo panašios lemties.


Kosovo krizė pasiekė kulminaciją. Dabar į ją įtraukti ne tik Kosovo albanai ir serbai, ne tik kaimyninės šalys, bet ir beveik visos tarptautinės organizacijos ir didžiausios pasaulio valstybės. Birželio 15 d. NATO surengė manevrus prie Albanijos ir Makedonijos sienų. Kitą dieną Maskvoje įvyko Jugoslavijos prezidento Slobodano Miloševičiaus ir Rusijos prezidento Boriso Jelcino derybos. Dabar Rusijos visuomenės informavimo priemonės kasdien kartoja, kad Kosovo krizę sureguliuoti gali tik bendrai dirbdamos dvi didžiosios valstybės: Rusija ir JAV. Naudos beieškant Pastarąjį kartą dabartinis Jugoslavijos prezidentas Maskvoje lankėsi 1995 m., kai dar buvo Serbijos prezidentas, o pirmasis jo vizitas įvyko 1991 m. spalį. Tada pasirašytas komunikatas taip ir nebuvo įvykdytas ir nesustabdė kruvino konflikto. Dabar Rusija vėl pateko į sudėtingą padėtį. Turėdama savo interesų Balkanuose Maskva negalėjo nepatarti Miloševičiui priimti kontaktinės grupės keliamus reikalavimus. Pagrindiniai reikalavimai buvo atnaujinti derybas su Kosovo albanų atstovais ir išvesti Jugoslavijos kariuomenę iš Kosovo teritorijos. Įvykdyti pirmąjį reikalavimą Miloševičius sutiko, įvykdyti antrąjį kategoriškai atsisakė. Bendrame Rusijos ir Jugoslavijos pareiškime pasakyta, kad kariuomenė gal bus išvesta, kai bus nutraukta teroristų veikla (turėta galvoje Kosovo išlaisvinimo armija). Belgradas taip pat pareiškė nevykdysiąs taikių gyventojų represijų ir leisiąs užsienio diplomatams, žurnalistams ir tarptautinių organizacijų atstovams apsilankyti Kosove. Tačiau tarptautinio tarpininkavimo ir galimo konstitucinio krizės sureguliavimo (t.y. Kosovo statuso) problemos, kaip rašo “Novoje vremia”, nebuvo paliestos. Arba apie tai neskelbta. Rusijos spaudoje buvo rašoma, kad Kremlius įtikinėjo Jugoslavijos prezidentą pasinaudoti paskutine galimybe išlaikyti šalies vientisumą ir truputį nusileisti. Tačiau susidaro įspūdis, kad šios derybos buvo “slavų valstybių”, t.y. vienos konfliktuojančios pusės sąjungininkių derybos. Kaip ir anksčiau, nelabai aišku, kokios naudos iš tokios “sąjungos” turės Rusija. Vienintelė nauda būtų didesnė Kremliaus įtakos zona, tačiau, turint omenyje Miloševičiaus, kaip politiko, nepastovumą, net apie ją Kremliui svajoti nepatariama. Deja, beveik visas Rusijos politikos elitas Serbiją įsivaizduoja kaip “istorinę sąjungininkę”. Kai vertinama dabartinė padėtis Kosove, pasak “Novoje vremia”, neretai vartojamas Belgrado teiginys, jog Kosovas – “serbų civilizacijos lopšys”. Kaltindami Rusijos vyriausybę, kad ši negrąžina mistinės “etninės skolos”, šios krypties atstovai atvirai siūlo leisti Miloševičiui įvesti Kosove tvarką policinėmis priemonėmis ir etniniais valymais. Šie politikai egoistiškai, nors ir be jokio pagrindo, tikisi, kad atsidėkodamas Miloševičius taps ištikimu Rusijos sąjungininku. Maskvoje vykusių derybų negalima laikyti politiniu laimėjimu, padėjusiu “likviduoti NATO karinio įsikišimo grėsmę”. Jei ne “NATO grėsmė”, Miloševičius vargu ar būtų atskridęs į Maskvą. Suvokdami tai, NATO šalių kariniai ir politiniai vadovai pareiškė, kad jie toliau rengsis karinei operacijai Kosove. Maskva gąsdina NATO, kad ginkluotas įsikišimas sprendžiant Kosovo problemą nežada NATO šalims nieko gero: jos bus įtrauktos į konfliktą, kurio padarinius sunku numatyti. Naujoje Kosovo valstybėje valdžia gali atitekti ekstremistams. Tokiu atveju neišvengiamas dviejų kaimyninių valstybių (Serbijos ir Kosovo), kurias valdo radikalūs nacionalistai, pripažįstantys tik principą “viena tauta - viena teritorija - viena valstybė”, susidūrimas nepadės siekti nei taikos, nei demokratijos Balkanuose. Balkanų pamoka (I) Koks galėtų būti vienas variantas? “Novoje vremia” siūlo tokį. Rusija ir NATO bendromis pastangomis spaudžia Jugoslavijos vadovybę bei Kosovo albanų vadovus ir taip neleidžia išplisti konfliktui, sudaro sąlygas konstruktyvioms deryboms, kurios baigiasi politiniu sureguliavimu. NATO galėtų vaidinti pikto policininko, jėga spaudžiančio derėtis, Rusija - gero policininko, suteikiančio protingo kompromiso galimybę, vaidmenį (kitaip nė būti negali - Rusija turi būti gera). Taika regione ir tarptautiniai principai būtų išsaugoti. Bendra nuolatinė Rusijos ir NATO taryba ateityje leistų derinti NATO šalių ir Maskvos politiką. Irako modelis Panaši padėtis pasaulyje susiklosto jau ne pirmą kartą. Taip buvo ir kilus Irako krizei, kai viena pusė buvo pasirengusi panaudoti karinę jėgą, o kita teigė, kad dar panaudotos ne visos taikios, diplomatinės priemonės. Esant tokiai padėčiai, teigia “Itogi”, “taikaus” sprendimo šalininkai stengiasi, kad kuo ilgiau būtų delsiama. Delsimas sulėtina tempą, mažėja įtampa, konflikte dalyvaujančios šalys ramiau apmąsto padėtį. Vasario mėnesį NATO koalicija sutelkė Persijos įlankoje dideles karines pajėgas - buvo rengiamasi nubausti Sadamą Huseiną. Tačiau Maskva pradėjo savo žaidimą. Ji pasiekė, kad į Bagdadą nuvažiuotų Jungtinių Tautų generalinis sekretorius Kofis Ananas, pasinaudojo Prancūzijos bei Kinijos interesais Irake ir sudarė su šiomis valstybėmis koaliciją Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje. Rezultatas žinomas: Maskva apgynė savo interesus Irake ir aplošė Vakarus. Kosovo atveju Kremlius pradžioje leido aistroms įsiliepsnoti, o paskui pasikvietė Miloševičių ir pasistengė suvaidinti didžiojo taikdario vaidmenį. “Balkanų pamoka (II)” “Novoje vremia” minimas scenarijus kol kas neįgyvendintas. NATO neatskleidė Rusijos gynybos ministrui Igoriui Sergejevui visų operacijos “Ryžtingas sakalas” smulkmenų. Sergejevas griežtai sukritikavo NATO nenuoširdumą. Rusijos vyriausiasis karinis atstovas prie NATO generolas Viktoras Zavarzinas buvo skubiai atšauktas iš Briuselio konsultacijoms. Maskvoje aukščiausi Rusijos generolai demonstratyviai atvyko į Jugoslavijos pasiuntinybėje surengtą priėmimą armijos dienos proga. Rusijos Valstybės Dūma vėl atidėjo START-2 sutarties ratifikavimą. Išdava: Rusijos politiniuose sluoksniuose sustiprėjo antiamerikinės nuotaikos, o JAV - susierzinimas dėl Rusijos politikos. Rusijos ir NATO nesutarimų priežastys akivaizdžios. Išmokusi Bosnijos pamoką, NATO stengiasi, kad Kosovo konfliktas neišplistų Balkanuose, kad į jį nebūtų įtraukta Albanija, Makedonija, o gal net Graikija ir Turkija. Jėgos ir pasirengimo panaudoti ją jau per pirmą etapą demonstravimas, Vakarų politikų nuomone, yra kaip tik tai, kas gali atšaldyti pernelyg įkaitusias regiono politikų galvas ir sustabdyti konflikto plėtrą. Rusija, atrodo, išmoko visai kitą pamoką. Per kelerius pastaruosius metus anksčiau pasyvi taikdarystė įgavo aktyvaus karinio kišimosi formą. Rusija, kaip skundžiasi Maskva, viena įvedinėjanti tvarką NVS (ji nieko daugiau į savo “įtakos sritį” nė nenori įsileisti), būgštauja, kad NATO taps tokia pat svarbiausia ir vienintele taikdare, reguliuojančia konfliktus Europoje. Todėl Maskvai rūpi ne vien ir net ne tiek Kosovas bei Jugoslavija, kur realūs Rusijos interesai ne tokie dideli. Rusija kalba apie Balkanus, o galvoja apie Kaukazą ir Kaspiją. Tikslas: išvengti precedento, kai Vakarai karinę jėgą panaudoja be Rusijos sutikimo. Vakarų ir Rusijos pozicijos taip skiriasi, kad daugeliui tie skirtumai atrodo neįveikiami. NATO atkakliai neįsileidžia Rusijos į kambarį, kuriame priimami sprendimai; tik juos priėmus apie tai pranešama Rusijai. Aišku, Maskvai tai nepatinka. Skeptikai Rusijoje, pranašavę, kad Pagrindinis aktas (Paryžiuje pasirašytas Rusijos ir NATO susitarimas) taps beverčiu popierėliu, gali jausti pasitenkinimą: argi mes nesakėme, kad viskas taip ir baigsis? O dar bus taip: po pirmosios NATO plėtros bangos pakils antroji, užlies Baltijos valstybes, Ukrainą… Po konfrontacijos dešimtmečių, be to, turint galvoje civilizacijų skirtumus, priešiškas požiūris į viską, ką daro Vakarai, Rusijoje yra beveik natūralus dalykas, ir lengva būti pesimistu. Praeities pamokos Po šaltojo karo epochos prasidėjęs ir dar pavadinimo neturintis laikotarpis kelia politikams vis naujų problemų. Be to, jos darosi vis sudėtingesnės. Pradžioje pasaulio bendruomenei buvo pasiūlyta įveikti Kuveito krizę. 1990 m. ją sukėlęs Sadamas Huseinas, matyt, negalėjo patikėti, kad strateginė Vakarų ir Rytų priešprieša, anot “Novoje vremia”, išnyko, teisingiau, susilpnėjo, todėl ir tapo savo didybės manijos auka. Thchatou - Kuveito problema po Berlyno sienos griuvimo ir demonstratyvaus SSRS bei JAV susitaikymo Maltoje nebuvo sudėtinga. Buvo agresorius, jo nekalta auka ir atitinkamos Jungtinių Tautų įstatų nuostatos. Tereikėjo, kad sutartinai balsuotų nuolatiniai Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos nariai. “Misterio Ne” (Gromykos) sovietinėje Užsienio reikalų ministerijoje nebebuvo, ir balsavimas baigėsi sėkmingai. Išdava: piktadarys buvo nubaustas, teisingumas atkurtas, o didžiosios valstybės pirmą kartą po Antrojo pasaulinio karo vėl susivienijo į koaliciją. Kito rato uždavinėlis buvo sudėtingesnis: teko spręsti problemas, atsirandančias byrant daugiatautėms federacijoms. Vienu atveju, kaip buvusioje Čekoslovakijoje, skyrybos vyko europietiškai, kitais, buvusioje Sovietų Sąjungoje, daugiausia eurazijietiškai. Buvusioje Jugoslavijoje skyrybos baigėsi karu. Vis dėlto visais atvejais konfliktai, tarp jų ir kruviniausias, Bosnijos, atsiėjo palyginti nebrangiai: dvi dešimtys naujų valstybių buvo oficialiai pripažintos kaip suverenūs tarptautinės teisės subjektai, o jų santykiai sureguliuoti vadovaujantis pripažintomis normomis. Net kai realiai tvarką įvesdavo NATO ir JAV, Rusijai buvo pateikiama tvirtinti Vakarų sprendimus, o paskui jiems pritardavo Saugumo Taryba. Čečėnija kaip nesantaikos obuolys Kosove padėtis gana sudėtinga ir nepalyginama su tuo, kas buvo Irako ir Kuveito atveju. Jeigu vadovausimės Jungtinių Tautų įstatais, turėsime pripažinti, kad Miloševičiaus baudžiamoji ekspedicija prieš Kosovo albanus nepažeidžia jokios šalies suvereniteto. Serbijos vadovas gina (tiesa, savotiškai) savo šalies konstitucinę tvarką ir teritorinį vientisumą nuo “neteisėtų banditiškų grupuočių” (priminsime, kad būtent šitaip buvo vadinami už Čečėnijos nepriklausomybę kovojusių čečėnų būriai) ir teroristų. Vadinasi, tai beveik toks pat vidaus reikalas, kaip Jelcino Kaukazo karas. Beveik toks pat, nes aukų, pabėgėlių ir sugriovimų daug daugiau buvo Čečėnijoje. Tautų apsisprendimo teisė, tautinių mažumų teisės? Jungtinių Tautų įstatuose apie tai beveik nekalbama, užtat mažumomis labai rūpinasi ESBO. Kai Rusijai reikia užsipulti, pavyzdžiui, Baltijos šalis, ji apeliuoja į ESBO. Kai ji skerdžia čečėnus - vadovaujasi Jungtinių Tautų įstatais: šalies teritorija yra nedaloma. Kodėl Vakarai tylėjo, kai Kremlius degino Grozną, ir kodėl susizgribo protestuoti dabar, kai Belgradas pradėjo daryti tvarką (net ne taip žiauriai kaip Rusija Čečėnijoje) Kosove? Kur tada buvo NATO, kad nemanevravo ir neplanavo jokių bombardavimų? Žinoma, dėl NATO galima būtų pasakyti trumpai ir aiškiai: tai veikiausiai būtų reiškę Trečiąjį pasaulinį karą. Tačiau kodėl neprotestavo Europos Taryba, kodėl nežadėjo imtis sankcijų, jeigu tuometinis Miloševičius (Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas) neišves savo kariuomenės iš teritorijos, kurią Rusija gynė kaip metropolijos dalį? Kodėl nebuvo kalbama apie federacijos centro atsakomybę už prievartą? Žinoma, Miloševičius - ne Jelcinas, jis nėra serbų demokratijos garantas ir net privilegijuotas Tarptautinio valiutos fondo klientas. Argi Miloševičius galėtų tikėtis iš Tarptautinio valiutos fondo penkiolikos milijardų dolerių? Miloševičius, ko gero, nė penkiolikos milijonų negautų. O Jelcinas veikiausiai gaus. Be to, Miloševičius neturi branduolinio mygtuko! Slobodanai, tu neteisus! Tad kaip pažaboti Miloševičių? “Novoje vremia” teigia, kad tik Jelcinas turi moralinę teisę pasakyti: “Slobodanai, tu neteisus! Ten, kur tu eini, aš jau buvau. Tu manai, kad nueisi į Kosovą? Ne, tu atsidursi Grozne, nes mėginti išsaugoti savo šalies teritorinį vientisumą tik pasitelkus armiją reiškia paversti autonomistus separatistais, o patriotus - teroristais (mudviejų atveju - islamo teroristais). Ir galų gale turėti ne “sutvarkytą” kraštą, o galutinai atsiskyrusią teritoriją, veikiausiai “nepriklausomą valstybę”. Pasiūlymas labai gražus. Gal net Maskvoje buvo mėginama įkalbėti Miloševičių elgtis ne taip, kaip kadaise elgėsi Jelcinas. Tik dabar kai nuo to vizito jau praėjo beveik mėnuo, galima daryti išvadą, kad Miloševičius nepaklausė. Kodė nepaklausė - irgi nesunku suprasti. Kadaise ir dabartiniam Rusijos prezidentui, kai jis buvo tik Maskvos obkomo pirmasis sekretorius, buvo pasakyta: “Borisai, tu neteisus! Taip tada sakė “vyresnysis draugas” Jegoras Ligačiovas. Dabar Jelcinas pats tapo pačiu vyriausi draugu. Bet kuris Kosovo problemos sprendimas nelabai patiks Rusijai. Jeigu Kosovas taps nepriklausoma valstybe, to dar atkakliau sieks Čečėnija. Jeigu Kosovo albanai negaus politinių teisių, t.y. nepasieks, kad Serbija virstų konfederacija, Kosovas gautų tokias pat teises. Rusija negalės reikalauti, kad, pavyzdžiui, Estijos šiaurėje gyvenantys rusai galėtų sukurti autonomiją.


Paruošiamosios nusiginklavimo komisijos sesijai pasibaigus

Pereitą šeštadienį pasibaigė penktoji sesija Tautų Sąjungos paruošiamos nusiginklavimo komisijos. Sesija tęsėsi tik vieną savaitę. Rusų delegatas Litvinovas savo kalboj nurodė, kad Tautų Sąjunga yra padariusi jau 120 įvairių konferencijų bei posėdžių nusiginklavimo reikalu, bet lig šiol nė kiek nepažengta pirmyn. Ir iš tikro, jeigu kur, tai labiausia nusiginklavimo klausimu Tautų Sąjunga parodė visišką savo bejėgiškumą. Nusiginklavimo klausimo istorija yra labai liūdna. Vilsonas savo garsiuose 14 punktuose, kuriuos santarvė buvo pasiėmusi, kaipo savo taikos programą, ketvirtam punkte sako, kad visos valstybės turi visiškai nusiginkluoti ir palikti tiktai tiek ginkluotų pajėgų, kiek jų būtinai reikalinga vidaus tvarkai išlaikyti. Tačiau karą laimėjusi santarvė tuojau pakeitė liniją. Tiesa, Versalio traktato VIII daly, kur kalbama apie Vokietijos nusiginklavimą, santarvė pasižada vėliau irgi nusiginkluoti. Bet T. Sąjungos pakte VIII straipsny sakoma, kad ginklavimąsi, esą, reikia sumažinti ligi minimumo, koks yra reikalingas tautos saugumui ir tarptautinėms obligacijoms atlikti. Šitas nuostatas visiškai panaikino Vilsono 4 punktą ir grąžino senąjį ginklavimąsi, nes juk ir seniau kiekviena valstybė ginklavosi tik tiek, kiek to reikalavo jos tarptautinis saugumas“. Tačiau Tautų Sąjunga nesiliovė kėlusi nusiginklavimo problemos. Jau seniai buvo nutarta sušaukti visuotiną nusiginklavimo konferenciją. Konferencijai paruošti medžiagą buvo sudaryta paruošiamoji komisija. Ji išskyrė iš savo tarpo pakomisiją saugumo klausimui ištirti, nes nusiginklavimo klausimas daugiausia užkliūdavo už saugumo klausimo. Prancūzai ir su jais daug kitų valstybių sako: „Gerai, mes nusiginkluosim, bet kas mums patikrins saugumą“. Nuginkluotos valstybės, kaip Vokietija, Prancūzijos tezei priešpastatė savo tezę: ,,Visi nusiginkluokim ir tuo pačiu saugumas bus patikrintas“. Tačiau kadangi nuginkluotų valstybių yra labai nedaug (Vokietija, Austrija Vengrija ir Bulgarija), tai vokiečių tezė pasisekimo turėti negalėjo. Paruošiamoji nusiginklavimo komisija dabar buvo susirinkusi jau penktą kartą ir vis tiek jos darbai nėra nė kiek pažengę pirmyn. Kaip žinoma, komisijos darbuose nuo gruodžio mėnesio dalyvauja ir Sovietų Rusija. Dabar buvo pakviesta dar Turkija. Rusija gruodžio mėnesio posėdžiose buvo iškėlusi savo visuotino nusiginklavimo projektą. Dabar tas projektas liko apsvarstytas. Rusų projektas yra toks. Visos valstybės visiškai nusiginkluoja, palikdamos tik policiją vidaus tvarkai palaikyti. Nusiginklavimas įvykdomas per ketverius metus. Pirmais metais paleidžiama pusė visos aktingos kariuomenės, panaikinami štabai, uždaromos karo mokyklos, sunaikinami mobilizacijos planai, visi ginklai, sprogstamoji ir kita karo medžiaga. Trejais metais likviduojamas visas asmeninis karo tarnybos sąstatas, karo laivai paverčiami jei galima, prekybos laivais, jei ne – tai sunaikinami. Jūrų saugumui visos jūros padalinamos į 16 rajonų, kuriuos saugoja pajūrio valstybės. Jūrų saugumui vartojami laivai nedidesni, kaip 2000 tonų ir apginkluoti nedaugiau kaip dviem armotomis 50 milimetrų kalibro. Paraleliai panaikinamas ir karo oro laivynas. Nusiginklavimui prižiūrėti sudaroma tarptautinė nusiginklavimo kontrolės komisija, kurion įeina visų valstybių atstovai. Komisija turi visose valstybėse savo atstovybes ir ekspertus, kurie prižiūri nusiginklavimą. Be to, yra dar vietinės kontrolės komisijos. Šitam rusų sumanymui pritarė iš esmės tiktai vokiečiai ir turkai. Visi kiti jį atmetė, kaipo nerealų. Vieniems rusų projektas eina pertoli, nes, esą visiškai nusiginkluoti nėsą galimybės. Kol kas esą galima kalbėti tiktai apie ginklavimosi sumažinimą. Visiškas nusiginklavimas esąs tik tolimos ateities dalykas. Kiti rado, kad rusų projektas esąs nesutaikomas su T. Sąjungos paktu, str. 8 ir 16, kurių pirmas kalba tik apie ginklavimosi sumažinimą, o antras reikalauja iš T. Sąjungos narių tam tikros pajėgos sankcijoms vykdyti. Labai griežtai kritikavo rusų projektą anglų atstovas Cushendun, belgas ir Amerikos Jungtinių Valst. atstovas Gibson. Visi jie įrodinėjo, kad rusai tyčia stato nerealius, demagogiškus sumanymus propagandos tikslais. Be vokiečių ir turkų tik kai kurios mažos Amerikos valstybės, kaip Urugvajus, rado rusų programą svarstytina. Tačiau per naktį rusai paruošė jau naują, dalino nusiginklavimo projektą. Sulig tuo projektu, valstybės paskirtomos į keturias grupes. Pirmoji –valstybės su daugiau kaip 200 tūkst. kariuomenės, antroji –  su daugiau kaip 40 tūkst. ir trečioji – visos kitos. Atskirą grupę sudaro nuginkluotos valstybės. Pirmoji grupė nusiginkluoja per pusę, antroji – vienu trečdaliu, trečioji – ketvirtadaliu. O ketvirtajai grupei kontingentą nustato nusiginklavimo konferencija. Šitas naujas rusų projektas visiškai nebuvo svarstytas dėl to, kad jis nebuvo iš anksto dienotvarkėj ir jį būsią galima svarstyti tik sekamą sesiją. Taigi, jei ne rusai, tai komisija visiškai nebūtų turėjusi ką veikti. Reikia nepamiršti, kad komisija dirba jau nuo 1925 m. ir ligišol dar neturi priėmusi jokių sumanymų. Tuo tarpu pereitų metų T. Sąjungos plenumas buvo nutaręs, kad 928 m. visi paruošiamieji darbai būtų užbaigti ir būtų sušaukta visuotina nusiginklavimo konferencija. Savaitę paposėdžiavusi komisija išsiskirstė net nenustačiusi sekančiai sesijai termino. Spėjama, kad šiemet vargu bau galėsianti įvykti nauja sesija. Labai karčios kritikos žodį pasakė vokiečių atstovas ir Vokietijos vardu žadėjo visą dalyką iškelti šių metų Tautų Sąjungos plenume. Tačiau sunku tikėti, kad vokiečiai galėtų čia ką nors pakeisti.


TASS-o korespondentas V. Bogačiovas praneša: Amerikos kariauna ir toliau žvangina ginklais. Agentūros Asošieited pres pranešimu, JAV karinio jūrų laivyno laivai ir lėktuvai pastaruoju metu atidžiau „stebi“ Kubą. Patruliniai JAV lėktuvai dieną ir naktį provokaciniais tikslais skraido nuo Floridos prie Kubos pakrančių. Iš Amerikos bazių – Ruzvelt Rouzo, Puerto Riko ir Ki Vesto prie Kubos pakrančių išsiųsti papildomi eskadrinių minininkų būriai. Amerikos agentai zuja visuose Europos uostuose, rinkdami žinias apie laivus, kurie turi gabenti krovinius Kubos liaudžiai. Amerikos samdiniai iš Kubos kontrrevoliucionierių atvirai planuoja vėl piratiškai užpulti laivus Karibų jūroje. Kontrrevoliucionieriai veikia atvirai, naudodamiesi visiška oficialiųjų Vašingtono sluoksnių parama. Vakar Amerikos samdinių lyderis Lujias Kontė Agueras surengė slaptą pasitarimą Baltuosiuose rūmuose su prezidentu Kenedžiu ir valstybės sekretoriaus padėjėju tarpamerikiniams klausimams Edvardu Martinu. Karines provokacijas prieš Kubos liaudį lydi pašėlusi kampanija geltonojoje Amerikos spaudoje. Laikraštis „Niujork džornel-Ameriken“ ir toliau detaliai komentuoja karinius Pentagono planus, kaip įsiveržti į Kubą. Šiandien laikraštis išspausdino Kubos žemėlapį, kuriame nurodomos devynios vietos, kur numatoma išlaipinti Amerikos kariuomenę iš jūros, ir trys placdarmai aviadesantininkams išmesti. Nepaisydama kvaišinančios propagandos prieš Kubą Amerikos spaudoje, didžioji Jungtinių Valstijų gyventojų dauguma stoja prieš Pentagono planus įvykdyti beprotišką agresiją prieš Kubą. Laikraščio „Majami herald“ surengta apklausa visoje šalyje parodė, kad 80 procentų amerikiečių stoja prieš JAV įsiveržimą į Kubą. Reikšdamas šių amerikiečių nuomonę, laikraštis „Vorker“ spausdina didelį redakcinį straipsnį, rūsčiai smerkiantį agresyvius Amerikos imperialistų planus prieš Kubą. Laikraštis ragina Amerikos liaudį: „Tegul nugali sveiko proto balsas, tegul kiekvienas vyras, kiekviena moteris ar jaunuolis aktyviai stoja prieš mūsų šalies dalyvavimą nusikalstamame kariniame Kubos užpuolime“. Pareiškime pabrėžiama, kad JAV įsiveržimas į Kubą galėtų virsti pasauliniu karu ir tarptautiniu mastu būtų amoralus Jungtinių Valstijų aktas ir įsipareigojimų Suvienytųjų Nacijų Organizacijai bei Amerikos valstybių organizacijai pažeidimas. Taika visame pasaulyje, rašo pareiškimo autoriai, priklauso nuo to, ar gerbiama tarptautinė teisė ir tarptautiniai įsipareigojimai. Įsiveržimas į Kubą pažeistų šiuos principus ir pakeistų juos teisėtumo pažeidimu ir grynos jėgos viešpatavimu, tuo pačiu pastūmėdamas visą pasaulį arčiau prie branduolinio karo slenksčio. Nurodydami, kad JAV įsteigė dešimtis bazių apie Tarybų Sąjungą, tebeturi bazę Gvantaname Kuboje tuo metu, kai „nėra jokių duomenų, kurie rodytų, kad Kuboje yra rusų bazė“, pareiškimo autoriai ragina „taikos visame pasaulyje vardan“ sureguliuoti santykius su Kuba ir lenktyniauti su komunizmu „taikos, o ne karo sąlygomis


TASS-o korespondentai D. Bočarovas ir K. Kravčenko praneša: Šiandien čia respublikos rūmuose prasidėjo Tarybų Sąjungos ir Rumunijos Liaudies Respublikos partinių-vyriausybinių delegacijų derybos. Tarybų Sąjungai derybose atstovauja TSKP CK Pirmasis sekretorius, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas; kandidatas į TSKP CK Prezidiumo narius, VPSCT pirmininkas V. Grišinas; TSKP CK narys, užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas V. Kuznecovas, TSKP CK narys, Kazachstano kompartijos CK pirmasis sekretorius D. Kunajevas; TSKP CK narys, TSKP CK skyriaus vedėjas J. Andropovas: TSKP CK narys, Moldavijos Kompartijos CK pirmasis sekretorius I. Bodiulas; TSKP CK narys, Ukrainos Kompartijos Odesos srities komiteto pirmasis sekretorius M. Sinica; Dagestano ATSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkė R. Eldarova; kandidatas į TSKP CK narius, Tarybų Sąjungos — Rumunijos draugystės draugijos valdybos pirmininkas, RTFSR švietimo ministras J. Afanasenko; TSKP CK narys, TSRS ambasadorius Rumunijos Liaudies Respublikoje I. Žegalinas. Rumunijos delegacija derybose dalyvauja šios sudėties: Rumunijos Darbininkų partijos CK pirmasis sekretorius, RLR Valstybės tarybos pirmininkas G. Georgiu-Dežas, RLR Ministrų tarybos pirmininkas J. G. Maureris, RDP CK Politinio biuro narys, Ministru tarybos pirmininko pirmasis pas vaduotojas G. Apostolas, Politinio biuro nariai, RDP CK sekretoriai Kivu Stoika ir N. Čausesku, kandidatas į Politinio biuro narius, RDP CK kultūros ir propagandos skyriaus vedėjas L. Reutu, kandidatas į RDP CK Politinio biuro narius, Valstybės tarybos pirmininko pavaduotojas Š. Voitekas, RDP CK narys, Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas A. Byrledianu, užsienio reikalų ministras K. Menesku, RDP CK narys, Valstybinės plano komisijos pirmininkas G. Gastonas Marinas, RDP CK narys, RLR ambasadorius TSR Sąjungoje N. Guinė. Derybos vyksta nuoširdžiai, draugiškai ir broliškai.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Turkmėnija nutraukė gamtinių dujų tiekimą Ukrainai. Nesutarta, dėl jų kainų, maisto ir kitokių prekių tiekimo Turkmėnijai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vakarų Vokietijoje stiprėja opozicija Adenauerio vyriausybės užsienio politikos kursui

BONA, liepos 30 d. (TASS-ELTA). Kalbėdamas liepos 28 d. per mitingą Liuneburge, Vokietijos socialdemokratų partijos pirmininkas Olenhaueris kritikavo Adenauerio vyriausybės užsienio politikos kursą. Sprendžiant iš DPA agentūros pranešimo, Olenhaueris pareiškė, kad dabartinė Vokietijos Federatyvinės Respublikos (VFR) vyriausybės politika yra pasenusi ir dabartinio vystymosi eigos paneigta. — Jeigu Adenaueris dabar neparodys, kad jis pasirengęs vykdyti naują politiką. — pareiškė VSDP lyderis, — tuomet jam atėjo laikas užleisti vietą kitoms politinėms jėgoms. Toliau Olenhaueris pareiškė, jog VSDP sieks naujajame bundestage, kad būtų panaikintas karo prievolės įstatymas. Mes siekiame, pasakė jis, saugumo sistemos visoms Europos tautoms, kuri bus priimtina tiek Tarybų Sąjungai, tiek ir Vakarų pasauliui. Tiktai šia sąlyga Vokietija gali tikėtis susivienyti. Kitą dieną Olenhaueris Bodenverderyje pasakytoje kalboje atkreipė dėmesį į tą faktą, kad jėgos politika nesuteikė Vokietijos Federatyvinei Respublikai galimybės pažengti pirmyn bent vieną žingsnį. VFR vyriausybės politiką taip pat kritikavo Vokietijos bendrosios liaudies partijos pirmininkas, buvęs Bonos vyriausybės vidaus reikalų ministras dr. Heinemanas. Kaip praneša laikraštis „Frankfurt Algemaine“, kalboje, pasakytoje Hamburge liepos 28 d. šios partijos narių susirinkime, Heinemanas pareiškė, kad federalinio kanclerio Adenauerio vykdoma politika visiškai nepagrįsta. Liesdamas Vokietijos susivienijimo klausimą, Heinemanas pasisakė už derybas su Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybe. Jis nurodė, kad galima tema tokioms deryboms galėtų būti, pavyzdžiui, klausimas, kaip sutrukdyti ginklavimosi varžybas tarp abiejų Vokietijos dalių. Heinemanas pareiškė, kad Vokietija gali būti suvienyta nuolatinėmis pastangomis pradėti derybas su Rytais ir kad tam visų pirma reikalingas naujas tonas, o ne kariniai nutarimai.


Pasibaigė broliškų kompartijų suvažiavimai

Šiandien čia pasibaigė Čekoslovakijos Komunistų partijos XII suvažiavimas. Išrinkti naujojo ČKP Centro komiteto ir Centrinės revizijos komisijos nariai bei kandidatai į narius. A. Novotnas vienbalsiai išrinktas ČKP CK pirmuoju sekretoriumi. Suvažiavimas pritarė eilei rezoliucijų ir priėmė sveikinimo laišką TSKP Centro Komitetu


Rusija paskelbė, kad užsienio politikos srityje pirmenybę teikia santykiams su artimiausiomis kaimynėmis. Tačiau kaimynės to, gal tik išskyrus Latviją, dar nepajuto. Maskvos politikai (nepatekę į valdžią) neretai teigia, kad Rusijos politikai trūksta svarbiausio dalyko: nematoma visa panorama. Priežastis - nenoras atsižvelgti į NVS šalių regioninius ir subregioninius svyravimus. Maskvos politikai mano, kad jie atsiranda kaip atsakas į NVS neveiksmingumą. (Galimas ir kitas paaiškinimas: tai atsakas į Maskvos siekius nuolat ir visur vaidinti svarbiausią vaidmenį.) Pavyzdžiui, į Turkijos veiksnį Užkaukazėje arba Kinijos ir Afganistano Vidurinėje Azijoje Rusijos valdantieji politikai vis dėlto atsižvelgia, o Vidurinės Europos veiksnį paprastai ignoruoja. Tačiau būtent jis ir visų pirma aktyvi Lenkijos politika turės didelę įtaką Rusijos santykiams su Baltarusija, Moldova ir (tai svarbiausia Rusijai) Ukraina. Ukrainos reikšmė Rusijai didžiulė. Tai ne šiaip sau viena iš svarbiausių NVS šalių. Ukraina - slavų valstybė, todėl jos atitolimą, teisinga tai ar ne, daugelis Rusijoje vertina kaip pralaimėjimą. Ukrainos ekonomikos potencialas didžiulis. Geopolitinė padėtis, ypač priėjimas prie Juodosios jūros, daugelį verčia draugauti su šia šalimi. Ir Ukraina, suvokdama savo vertę (o gal nesugebėdama išsirinkti), vis dar dairosi į visas puses. Kijevas aktyviai ir, reikia pripažinti, gana kvalifikuotai naudojasi savo svarbiausiu koziriu - nepriklausomybe. Dabar apie Ukrainą galima kalbėti ir kaip apie šalį, išgyvenančią didžiulę ekonomikos krizę, ir kaip apie turinčią didžiulių politinių perspektyvų. Ukraina (tai buvo akivaizdu jau 1995 m.) pasidarė Rusijos ir JAV varžybų objektu. Kaip teigia “Izvestijos”, pradžioje amerikiečių politologai, o vėliau ir politikai atvirai pareiškė nesutinką, kad Ukraina būtų atiduota Rusijai, įeitų į jos naująją įtakos sritį. Ukraina buvo paskelbta Rusijos testu: ar ši išlaikė savo imperines ambicijas, ar nusiramino. Į Ukrainos nepriklausomybę pradėta žiūrėti kaip į Europos saugumo sistemos kertinį akmenį. Šis JAV pozicijos pasikeitimas sutapo su galutiniu sprendimu plėsti NATO į Rytus. Iki 1997 m. vasaros padėtis visiškai paaiškėjo. Liepos mėnesį Madride Lenkija, Čekija ir Vengrija buvo oficialiai pakviestos tapti NATO narėmis, o su Ukraina NATO pasirašė chartiją. Nuo tos akimirkos Ukrainos svarbiausiu “Vakarų kurortu” tapo Lenkija. Atsitiko tai, ko Lenkija vengė šešerius metus. Juk jau pirmoji nekomunistinė Tadeušo Mazoveckio vyriausybė buvo paskelbusi “dviejų lygių Rytų politiką”, t.y. vienokie santykiai turėjo būti plėtojami su Maskva, kitokie - su Kijevu ir Minsku. Kitas dalykas, kad įgyvendinti šios strategijos Varšuva nesiryžo, daugiausia todėl, kad Vakarų valstybės Maskvos orumą ir savimeilę gerbė labiau nei savo. Madride baigėsi trumpas ir savotiškai unikalus tarptautinių santykių sentimentalizmo laikotarpis. Dabar svarbiausi tapo realūs interesai, ir Vakarų, ir Lenkijos. Kai kas Rusijoje mano, kad Maskva nenori kreipti į juos dėmesio. Svarbiausias, visiškai natūralus ir teisėtas Lenkijos interesas Rytuose - sudaryti privilegijuotos kaimynystės zoną. Tai minimali programa. Tačiau Lenkija jaustųsi ypač gerai, jeigu į Rytus pasistūmėtų Europos institucijų - ir Europos Sąjungos, ir NATO - sienos. Remti, pavyzdžiui, Lietuvos siekius tapti NATO nare visiškai atitinka Lenkijos interesus. Solidarumo rinkimų akcijos programoje (Solidarumas laimėjo rugsėjo mėnesį vykusius parlamento rinkimus) teigiama, kad Lenkijos ir Vakarų pasaulio interesus atitinka posovietinių valstybių nepriklausomybės stiprėjimas ir jų integravimasis į Europos struktūras. Dokumente griežtai pasakyta, kad “Rusijos ir Lenkijos nesutarimai kyla ne dėl Lenkijos narystės NATO ir Europos Sąjungoje, o dėl skirtingų interesų šalių, esančių tarp Rusijos ir Lenkijos, atžvilgiu”. Turimos omenyje Baltijos šalys, Baltarusija, Ukraina ir Moldova. Be to, dokumente sakoma, kad Lenkijos saugumo interesus atitinka ankstesnis NATO, kaip gynybos sistemos, statusas ir, priešingai, neatitinka planai paversti organizaciją kolektyvinio saugumo sistemos elementu. Pirmi naujo suartėjimo su Ukraina žingsniai buvo žengti jau prieš metus, 1997 m. gegužės mėnesį, kai prezidentai Aleksandras Kvasnievskis ir Leonidas Kučma Kijeve atsisakė visų istorinių pretenzijų ir pasirašė atitinkamą dokumentą. Paskui tą pačią dieną, kai Paryžiuje Rusija ir NATO pasirašė chartiją, Vilniuje susitiko Lenkijos, Ukrainos ir trijų Baltijos valstybių vadovai. Lapkričio pabaigoje Bukarešte Kučma ir Kvasnievskis įkūrė dar vieną trikampį, su Rumunija. Po trijų dienų Ukrainos prezidento svečiai buvo Lietuvos ir Latvijos prezidentai. Gruodžio 10 d. Kvasnievskis su oficialiu vizitu lankėsi Kišiniove ir pareiškė esąs pasirengęs dalyvauti sprendžiant Padnestres konfliktą. O visai neseniai Lenkijos, Ukrainos ir Lietuvos prezidentai susitiko vėl. Lenkijos prezidento Kvasnievskio nuomone, visų šių susitikimų ir susitarimų strateginė reikšmė ta, kad jie padeda stiprinti regiono nuo Baltijos iki Juodosios jūros saugumą ir stabilumą. To regiono kaimynės savo ruožtu mano, kad bendradarbiavimas su jas aplenkusia Lenkija palengvins jų žygį į Europą. Lenkija kaimynėms tapo didžiosios Europos dalimi. Prie europinės Rusijos sienos, atsiranda vis daugiau sąjungų, į kurias įeina buvusios SSRS respublikos ir kuriose nėra vietos Rusijai. Ši strategija vykdoma labai aktyviai ir atkakliai. Ir nors, teigia “Izvestijos”, apie kokią nors karinę grėsmę kalbėti, žinoma, negalima, yra kita, rimtesnė problema: Rusija išstumiama iš regiono. Pastaruoju metu pastebimas didesnis Vidurio ir Rytų Europos geostrateginis ir ekonominis aktyvumas. Tai paaiškinama siekiu įveikti komunizmo palikimą, t.y. skurdą, tapti tikrais europiečiais ir, o tai visiškai natūralu, galutinai atsikratyti Rytų kaimynės globos ir užsitikrinti savo saugumą bei nepriklausomybę. Maskvai gana sunku visa tai suprasti. Mėgindama išeiti iš “Rytų Europos aklavietės”, Rusija pradejo stiprinti ryšius su Vakarų Europos valstybėmis. Buvo pradėtas žaidimas, pavadintas “Didžioji europietiška Europa”. Jo esmė: sustiprinti Europos valstybių (ir atitinkamai susilpninti Jungtinių Amerikos Valstijų) įtaką NATO ir pamažu pertvarkyti ją, atgaivinti ESBO. Kartu suaktyvėjo santykiai su Ukraina. Siekdama suskaldyti Baltijos “frontą” Rusija pasirašė kelias sutartis su Lietuva. Tik su Lenkija, teigia “Izvestijos”, Rusija nebendradarbiauja (o gal atvirkščiai: to nelabai siekia Lenkija?), nors tai, kad Maskva neturi normalių santykių su buvusiomis Varšuvos pakto partnerėmis, buvo viena iš rimčiausių nemaloniausio Rusijai sprendimo plėsti NATO priežasčių. Rusija niekaip negali suvokti, kad jos artimiausios kaimynės turi patrauklių ir labai aktyvių partnerių Vidurio Europoje. O visi mėginimai “susidraugauti”, atrodo, yra nekalti, tačiau labai primena finliandizavimo politiką. Pavyzdžiui, po susitikimo su Suomijos prezidentu Marčiu Ahtisariu Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas pareiškė: “Jeigu visos Rytų ir Vidurio Europos šalys eitų tuo keliu kaip Suomija, jos eitų apsikabinusios su Rusija”. Rytų ir Vidurio Europos šalys nebenori patekti į Rusijos glėbį. Todėl Kremliaus svajonės apie naują Maskvos, Kijevo ir Varšuvos trikampį veikiausiai yra nerealios.


GAUSIOJE komjaunuoliškoje šeimoje šalia jaunųjų darbininkų, kolūkiečių, studentų kovoje už komunizmo pastatymą dalyvauja ir komjaunuoliai - tarybinių įstaigų darbuotojai. Įstaigos komjaunimo organizacijos veikla daug kuo skiriasi nuo įmonių, gamyklų, kolūkių komjaunimo organizacijų darbo. Čia dažnai galima girdėti kalbas: „Kur čia pasireikšti komjaunuoliams? Juk tarybinio tarnautojo darbo neįvertinsi procentais…“ Ir todėl dažnai visa įstaigų komjaunimo organizacijų veikla baigiasi nario mokesčio rinkimu, „sausų“ susirinkimų ruošimu. Mūsų, tarybinėse, įstaigose negali būti žmonių, kurių tikslas tik „atsėdėti valandas“. Tarybinės įstaigos, tarnaujančios liaudžiai, žmonėms, vaidina didelį vaidmenį mūsų šalies gyvenime. Susipažinus su TSKP XX suvažiavimo medžiaga, galima įsitikinti, jog nuo to, kaip sąžiningai dirbs tarybinių įstaigų darbuotojai, labai priklauso viso liaudies ūkio pakilimas. Todėl partijos XX suvažiavimas iškėlė uždavinį gerinti tarybinio aparato darbą, pasiekti, jog visose grandyse jis dirbtų darniai, be sutrikimų. Ką gi gali nuveikti šioje srityje įstaigos komjaunimo organizacija? Tarybinėje įstaigoje, kaip ir visur, komjaunuoliai turi būti pirmieji partinių organizacijų pagalbininkai, gerai eiti savo pareigas, siekti, kad visoje įstaigoje nebūtų darbo drausmės laužytojų, tinginių. Vienu žodžiu, jie turi domėtis „gamybiniais“ reikalais. Ir kuo daugiau komjaunimo organizacija domėsis šiuo klausimu, tuo geriau dirbs kiekvienas tarybinės įstaigos darbuotojas, visas kolektyvas. Gerinant darbą, auklėjant jaunimą, labai didelę reikšmę turi mokymasis. O mokytis galima ne tik politmokykloje arba vakarinėje bei neakivaizdinėje mokykloje. Mokymasis – tai laikraščių ir žurnalų skaitymas, kino ir teatrų, parodų ir muziejų lankymas. Jeigu visos šios priemonės padeda darbuotojui augti, plečia jo akiratį, skatina naujiems darbams, vadinasi, jos daro įtaką jo vystymuisi, augimui. Šis darbas gali būti įvairus. Svarbu tik, kad jis tarnautų bendram tikslui, būtų susietas su įstaigose dirbančiojo jaunimo auklėjimu. Tuo tarpu daugelyje įstaigų komjaunimo organizacijų jaunimo mokymas apribojamas paskaitomis. Tai, žinoma, gera priemonė ir, mokamai organizavus darbą, duoda gerus vaisius. Tačiau bloga, jog dažnai paskaitos organizuojamos tik todėl, kad galima būtų atsiskaityti, padidinti „priemonių“ skaičių. Kaip patiko ši „priemonė“ jaunimui, ką naujo, naudingo davė ji komjaunuoliui ar jaunuoliui, kaip, jų nuomone, reiktų pravesti šį darbą - štai kas turi labiausiai dominti tokių pirminių komjaunimo organizacijų sekretorius. Čia ir turi pasireikšti sekretoriaus ir visų komjaunuolių jautrumas, domėjimasis draugais, jų poreikiais. Ne paslaptis, kad tarybinių įstaigų darbuotojų tarpe atsiranda ir „stileivų“, ir miesčionių, ir žmonių, kurie atitrūko nuo kolektyvo, nuėjo klaidingu keliu. Buvo laikas, kada jie padarė pirmą klaidingą žingsnį, tačiau jų niekas nesustabdė, nepataisė, nepamokė. O jeigu kolektyvas, kuriame tokie žmonės dirba, būtų stiprus, darnus, jeigu jis būtų domėjęsis visų savo narių gyvenimu, buitimi, jeigu gyvenimas jame būtų įdomus, tokie žmonės nebūtų tapę visų pajuokos ir pasipiktinimo objektu. Ir daugiausia dėl to kalta komjaunimo organizacija. Stipraus kolektyvo vien kalbomis nesukursi. Reikalingi įdomūs ir naudingi darbai. Nemaža tokių darbų galima nuveikti, kada pakanka energijos ir noro! Paimkime kad ir paramą kaimui. dažnai ji pasireiškia labai paprastai: išvyksta įstaigos jaunimas į kolūkį, padirba dieną, dvi, ir vėl grįžta. Ar reikia įrodinėti, jog to maža. Kolūkių jaunimas būtų dėkingas ne tik už paramą darbe (nors, žinoma, tai irgi svarbu), bet ir už pagalbą ruošiant meninės saviveiklos pasirodymus, knygų aptarimus, sportines varžybas ir t. t. Tokie šefai taps laukiami kolūkyje, jie duos žymiai daugiau naudos. Paimkime štai poilsio organizavimą. Žiemą - sportinės išvykos su slidėmis, muziejų, teatrų lankymas, vasarą - sekmadieninės išvykos gamtą, trumpi turistiniai žygiai - visa tai patraukia jaunimą, padeda pailsėti organizmui, suteikia naujų jėgų. Ir čia pirmasis žodis priklauso komjaunimo organizacijoms. Daug galima nuveikti vystant meninę saviveiklą. Juk savo jėgomis galima paruošti įdomią programą - tereikia tik noro imtis komjaunuoliškai, tvirtai. Ne bėda, kad kolektyvas nedidelis: į pagalbą galima pasikviesti kitos įstaigos komjaunuolius, jaunimą. Taip, daug kur gali pasireikšti įstaigos komjaunuoliai. Nereikia tik laukti, kol kas nors patars, paragins. Nieko nėra blogesnio komjaunimo darbe, kaip „išlaikytinių“ nuotaikos, kaip iniciatyvos, veržlumo, komjaunuoliškos „ugnelės“ praradimas. O kad to neatsitiktų, kiekvienas komjaunuolis turi dalyvauti organizacijos darbe, stengtis pagerinti jį. Reikia, kad ir komjaunimo rajonų komitetai daugiau domėtųsi įstaigų komjaunimo organizacijomis, nurodytų joms tas ar kitas darbo formas. Tuo tarpu dažnai LLKJS miestų, rajonų komitetai mažai domisi įstaigų komjaunimo organizacijomis, jų pravedamu darbu. Atseit, jie rūpinasi kolūkių, mokyklų, įmonių komjaunimo organizacijomis. Bet juk tarybinėse įstaigose dirba daug jaunuolių, nuo jų darbo daug priklauso svarbių valstybinių uždavinių įvykdymas. Argi galima tada pamiršti šį jaunimą, nesidomėti jo gyvenimu, auklėjimu. Kada įstaigų komjaunimo organizacijomis daugiau domėsis LLKJS miestų ir rajonų komitetai, kada patys tarnautojai-komjaunuoliai imsis iniciatyvos išvystyti savo organizacijų darbą, tada ir tų organizacijų veikla bus įdomi, veržli, kovinga.


Pablogėję vokiečių santykiai su anglais ir prancūzais. Per įvyksiantį Lugano miestely T. S-gos tarybos posėdį vėl po ilgesnio laiko susitiks Anglijos, Prancūzijos ir Vokietijos užsienių reikalų ministeriai. Medžiagos kalbėtis jie turi net perdaug, nes reparacijų ir Pareinio evakuacijos klausimai dabar yra atsidūrę tokioj padėty, kad jų aplenkti visiškai negalima. Prieš ruošdamiesi vykti į Lugano, minėtų valstybių užsienių reikalų ministeriai pasakė parlamentuose dideles politines kalbas, išdėstydami savo pažiūras į reparacijų problemą ir Pareinio evakuaciją. Trumpai suglaudę tuos pareiškimus, gausim tokį vaizdą. Vokietija laiko Pareinio evakuaciją vienu iš svarbiausių savo užsienių politikos tikslų. Taip pat ir reparacijų galutinį sutvarkymą. Tačiau Vokietija laikosi nusistatymo, kad tarp Pareinio evakuacijos ir reparacijų klausimo nėra ir negali būti jokio ryšio, vadinasi, kad abi tos problemos reikia spręsti visai atskirai, nejungiant krūvon. Pareinio evakuacija esąs politikos reikalas, kurį sutvarkyti tenka diplomatiniu keliu. O reparacijos – ekonominis dalykas, kurį turi išnagrinėti ekonominiai ir finansiniai ekspertai. Savo reikalavimą pagreitinti Pareinio evakuaciją Vokietija remia tuo, kad ji yra įvykdžiusi Versalio taikos sutarties sąlygas, parodžiusi geros valios bendradarbiauti, pasirašydama Locarno sutartis, taip kad svetimos kariuomenės esimas vokiečių žemėse nesąs dabartiniu metu nei reikalingas, nei pateisinamas. Atvirkščiai, okupacijos palaikymas turįs net neigiamo pobūdžio, nes duodąs progos vokiečiams abejoti buvusių santarvininkų gera valia. O kai dėl reparacijų, tai Vokietija norinti, kad būtų nustatyta galutina, visai tiksli suma, kad būtų žinoma, kiek iš viso jai reikės sumokėti, nes veikiąs ligšiol Daves planas yra nustatęs tik metinių mokėjimų didumą, bet ne bendrą reparacijų sumą. Kad ir griežtai skirdama šias abi problemas – evakuacijos pagreitinimą nuo reparacijų – Vokietija tačiau duoda suprasti, kad nutarus Pareinio evakuaciją pagreitinti, ji būtų nuolaidesnė reparacijų klausimu. Šiai vokiečių pažiūrai yra priešinga prancūzų nuomonė, einant kuria Pareinio okupacija ir reparacijos yra glaudžiai viena su antra susijusios. Prancūzai žiūri į Pareinio okupaciją, kaipo į garantiją, kad vokiečiai tikrai sumokės reparacijas. Prancūzai beveik norėtų, kad okupacija būtų vykdoma tol, kol visas reparacijos bus sumokėtos. Be to, Pareinio okupacija, pasak prancūzų, esąs laidas ne tik reparacijoms gauti, bet ir bendrai Versalio sutarčiai vykdyti. Čia prancūzai turi galvoj vokiečių rytų sienas (su Lenkija) ir neleidimą Austrijai susijungti su Vokietija. Reparacijų klausimą prancūzai principe sutinka svarstyti, tačiau kiek kitokiomis sąlygomis, negu vokiečiai. Būtent, vokiečių nuomone, jį turėtų spręsti ekonominiai ir finansiniai ekspertai, visai nepriklausomi nuo vyriausybių, o prancūzai norėtų, kad tie ekspertai būtų vyriausybių skiriami ir jai atsakingi. Išdėstytos vokiečių ir prancūzų pažiūros į Pareinio ekupaciją ir reparacijas yra sunkiai suderinamos. Todėl vokiečiai laukė paramos iš Anglijos. Tačiau paskutinė Chamberlaino kalba parlamente parodė, kad Anglija yra linkusi palaikyti prancūzų nusistatymą. Vadinasi, Lugano Vokietija atsidurs prieš bendrą anglų prancūzų frontą. Esant tokioms sąlygoms, sunku laukti, kad vokiečiai daug ką laimėtų. -e-


Olandai siunčia kariuomenę į Vakarų Irlaną

Kolonizatoriai olandai tebesiunčia kariuomenę į Vakarų Irianą. Per artimiausias dvi savaites, kaip rašo laikraštis „Het fraje folk” į olandams priklausančią Kiurasao salą Karibų jūroje bus persiųsta 900 kareivių ir karininkų, o iš čia jie bus nugabenti transporto laivu „Zeiderkreis” į Vakarų Irianą. Laikraštis praneša, kad praėjusių metų pabaigoje Vakarų Iriane buvo penki tūkstančiai kariškių, o šiuo metu jų daugiau kaip devyni tūkstančiai. Persiuntus naują kontingenta, jų bus dešimt tūkstančių.


KUO DABAR GYVENA LIETUVIAI RAUDONOSIOS ARMIJOS KARIAI

Nuo tos gražios gegužės aštuntosios dienos popietės, kai visą lietuvių užimamą fronto barą aplėkė žinia, kad vokiečiai kapituliavo, praėjo daugiau kaip mėnuo laiko. Šis pirmas taikos mėnuo taip pat buvo pilnas darbų ir rūpesčių, kurie paprastai niekad nesibaigia žmogaus gyvenime. Visų pirma reikėjo sutvarkyti kapituliavusį priešą ir likviduoti kitą karo palikimą: išminuoti laukus, „iššukuoti“ miškus ir krūmus, kad juose nemėgintų pasilikti visi tie, kuriems itin nemalonu patekti į mūsų rankas ir už savo darbus duoti ataskaitą lietuvių tautai, Lietuvos liaudžiai. Pasitaikė keli tokie paukščiai… Lietuviškojo junginio pionieriai visą mėnesį tikrindami buvusius mūsų ir vokiečių minų laukus, rado daug minų. Trofejinės komandos tvarko žuvusiųjų kapus. Daug laiko praėjo, kol buvo surinkti ginklai, šoviniai, minos, sviediniai ir granatos. Likviduojant šitą karinį palikimą teko susirūpinti tankine rikiuote. Šitas kiekvieno karinio dalinio pirmasis privalumas kautynių metu buvo užmestas. Mūšyje eini taip kaip patogiau priešą nudobti, o ne pagal rikiuotės statuto taisykles. Mūšyje tas laimėdavo, kas mokėdavo priešui netikėtai įsiveržti į jo apkasus, kas mokėdavo šliaužti, ropoti, greitai į žemę įsikasti. Baigėsi sunki, kruvina darbymetė. Mes — nugalėtojai. Jau vien tai pakelia žmogaus nuotaiką. Galvoje atsiranda daugiau minčių ir svajonių, krūtinėje daugiau jausmų. Mintys lekia į gimtąsias vietas, pas namiškius, drauges ir draugus, lekia tenai, kur mes anksčiau ar vėliau grįšime. O grįžti tėvynėn, grįžti namo kiekvienas nori taip, kaip pridera nugalėtojams. Todėl vyrai labai atsidėję mokosi rikiuotės. Net ir tie, kurių specialybė visų pirma tankinės rikiuotės nereikalauja — artileristai, minosvaidininkai ir kulkosvaidininkai. Užeikite jaunesniojo leitenanto Palinausko kulkosvaidininkų kuopą. Jūs neatsigrožėsite, kaip darniai jie žygiuoja, kaip sutartinai atlieka veiksmus su šautuvu. Tas pats leitenanto Lapėno minosvaidžių kuopoje. Kurie buvo mūšiuose pirmieji, tie dažniausiai pirmieji ir rikiuotėje. Kovose pasižymėję eiliniai Valickas, Selventas, Stasiulevičius dabar eina skyrininkų pareigas. Į juos žiūrėdami ir iš jų mokydamiesi skyriaus žmonės tampa pavyzdingais kareiviais. Vyksta įtemptas darbas skyriuose, būriuose, kuopose ir t. t. Darbo rezultatams patikrinti laikas nuo laiko daromos batalionų, pulkų ir viso junginio apžiūros. Kas rytą saulė apšviečia nuteriotą kraštą. Saulė rieda viršum pražydusiais sodais gaubiamų griuvėsių, viršum išraustų laukų, kuriuose pamažu prisikelia žiemkentis javas — sunku jam keltis per tankų supresuotą, pabūklų ratų ir arklių suplaktą žemę. Ištryptais laukais ateina suvargęs žmogus ir pradeda triūsti prie griuvėsių. Jis rengiasi vėl pradėti viską iš naujo, nuo akmenų krūvos, nuo suskaldytų plytų. Jis dirba su pasiryžimu ir viltimi, nes žino, kad jis nebus paliktas likimo valiai, kad jam ateis i pagalbą tarybų valdžia. Kiek toliau nuo buvusių vienkiemių, tarp skurdžios laukų ir pievų žalumos, dunkso spygliuočių miškai. Jeigu sodai šiaip taip atgyja, jeigu laukai apsitraukia žaluma, tai spygliuočių miškai miršta. Kaskart jie darosi vis rusveni ir rusveni. Nuo saulės neatgyja, o žūsta. Tartum aimanuoja ir šaukiasi pagalbos pusiau nulaužtos, perskeltos, nugenėtos eglės ir pušys. Karo metu kariuomenės daugiausta koncentruodavosi miškuose. Jeigu miškuose būdavo vokiečiai — medžius kapodavo mūsiškių minos ir sviediniai. Kai Raudonoji Armija išvydavo vokiečius iš miškų — vokiečių sviediniai skaldė ir kapojo medžius viršum mūsiškių galvų. Kas rytą saulė apšviečia mirštančius Kuršo miškus, kuriuose lietuviai — Raudonosios Armijos kariai rengiasi naujam gyvenimui. Šešta valanda. Lyg varpo garsas (budėtojas geležimi muša į pakabintą sviedinio tūtą) pažadina karių stovyklą. Žmonės išeina iš žeminių, palapinių ir iš šakų suregztų šėtrų, rikiuojasi ir bėga praustis prie upelio. Paskui — pusryčiai ir darbo diena: rikiuotė, ginklų mokymasis, taktika ir pilietinės pamokos. Po pietų — dvi valandos poilsio. Žmonės, kiekvienas savo vietoje, užmiega stipriu, sveiku miegu. Karių darbo diena baigiasi 19-tą valandą. Laisvas laikas iki 23 valandos. Be to, po karo mes ėmėme švęsti sekmadienius. Laisvu laiku ir nedarbo dienomis vyrai užsiima kultūriniu darbu. Kuriasi raudonarmiečių meninės saviveiklos ir sporto rateliai. Seržantas Granickas, raudonarmiečiai Vasiliauskas ir Pikauskas yra aktyvūs choro ir dramos ratelių organicatoriai. Birželio dešimtą kai kur įvyko dramos ratelių pasirodymai. Žmonės daug pergyveno mūšiuose, susikaupė daug įspūdžių, kurie veržte veržiasi išpasakojami arba išdainuojami. Be to, prieš akis graži perspektyva: sugrįžimas tėvynėn ir pasimatymas su motute, su mylimąja… Ir lietuviai kariai imasi plunksnos, rašo vaizdelius, eilėraščius. Buvęs mokytojas Jonas Korsakas, Kalvaitis, Jonaitis, Sitavičius ir kiti neblogai valdo plunksną. Daug karių kūrinėlių spausdina junginio laikraštis „Tėvynė šaukia“. Šituose kūrinėliuose reiškiasi lieturių raudonarmiečių nuotaika, jų norai ir lūkesčiai. Pabaigai duosime ištrauką iš dar nespausdinto raudonarmiečio J. Stasaičio rašinio: „Garbingai laimėję kovą, mes dieną po dienos ruošiamės vykti į savo brangiąją Tėvynę — Tarybų Lietuvą. Laukia mūsų grįžtant mėlynakės mergužėlės su gėlių puokštėmis rankose su šypsniu lūpose, širdelei krūtinėje blaškantis. Laukia ir močiutė sengalvėlė savo sūnelio iš kovos grįžtančio. Tad grįžkime, kaip pridera: budriai iškėlę galvas, tvirtu žingsniu, su dainomis apie laimėtas kovas“. Nuterioto Kuršo laukais dunda garbingų Raudonosios Armijos kariųlietuvių žingsniai, skamba jų dainos tarp vienkiemių griuvėsių. Netrukus Lietuva užgirs savo sūnų žingsnius. Jų gretos trauks per gimtuosius kaimus ir miestus, skambės jų dainos…


„Pasityčiojimas iš nacistinio režimo aukų atminimo“”

Čia paskelbtas Izraelio taikos gynimo komiteto pareiškimas, kuriame protestuojama prieš buvusio hitlerinio generolo Špeidelio paskyrimą NATO sausumos kariuomenės Europos centrinėje zonoje vadu. Pareiškime pabrėžiama, kad Špeidelio paskyrimas sukėlė teisingą pasaulio visuomenės pasipiktinimą. „Nacistų generolas, — sakoma pareiškime, — kuris asmeniškai atsakingas už dešimčių tūkstančių žmonių nužudymą, dabar skiriamas Europos valstybių kariuomenės vyriausiuoju vadu… Šis paskyrimas tolygus pasityčiojimui iš nacistinio režimo aukų atminimo…”


Vakar VFR Bundestagas turėjo balsuoti dėl Mastrichto susitarimų. Galimi teisiniai ir vyriausybiniai pasikeitimai, susiję su Europos integracija. Vienas reikalavimų - vyriausybė turėtų konsultuotis su parlamentu dėl naujų žingsnių Europos integracijos kryptimi. Galbūt bus sukurtas nuolatinis Europos reikalų komitetas, kuris tvarkys Vokietijos reikalus Europos bendrijoje. Debatai dėl Mastrichto susitarimų vyksta ir Didžiosios Britanijos parlamente. Yra raginančių surengti referendumą. Premjeras Dž.Meidžoras pasisako prieš referendumą. Visuomenės apklausos duomenimis daugelis, žmonių nusiteikę prieš Mastrichto susitarimus: baiminamasi prarasti nacionalinį suverenitetą.


Visą Rusiją, o iš dalies ir užsienius, sujudino Donbaso pramonės srity susektas „specų sąmokslas“. Sąmokslininkai kaltinami tuo, kad jie esą varę sabotažą, tyčia gadinę mašinas ir turėję planą, karui kilus, paraližuoti visą sov. Rusijos susisiekimą ir pramonę. Kaipo sąmokslininkai suimta 12 sovietų piliečių specų ir 6 užsienių inžinieriai – visi vokiečiai. Šito sąmokslo sumanytojai ir vedėjai būk esą kapitalistai, dirbtuvių bei įmonių buv. savininkai. Ar stovi dar kas kitas už šito sąmokslo – kol kas nieko nesakoma. Tačiau paskutinės žinios praneša apie lenkų štabo pėdsakus. Kaip žinia, Donbasas yra akmens anglies Rusijos rezervuaras. Čia yra išsivysčiusi didelė įvairi pramonė. Tai Rusijoj toks pramonės centras kaip Vokietijoj Ruhro sritis. Žinia kokias dideles pastangas deda Rusija, kad pakeltų savo pramonę. Pramonę stengiamasi pakelti ir ūkio ir politiniais sumetimais. Pramonę pakėlus Rusija būtų ūkiškai mažiau priklausoma, kas ypač svarbu turint galvoje didelį konfliktų bei karų galimybę su kapitalistinėmis valstybėmis. Sovietų Rusijos vadai nuolat kalba apie ne tik galimus, bet ir neišvengiamus karus su kapitalistinėmis valstybėmis. Suprantama, kad tokiuose karuose kaipo priemonė pirmą vietą užimtų Rusijoj blokada. Maitinimo atžvilgiu blokada nebūtų baisi, nes Rusija savę išsimaitina ir dar parduoda. Kas kita su pramone. Rusija yra priversta įvežti daugybę pramonės gaminių ir šiuo atžvilgiu blokada galėtų jai labai pakenkti. Iš čia sovietų politikų siekiamas idealas – taip pakelti savo pramonę, kad ji galėtų aprūpinti šalies reikalus. Reikia pasakyti, kad šia kryptim padaryta daug. Sov. Rusija giriasi ir stengiasi įrodyti statistikomis, kad pramonės gamyba yra prašokusi prieškarinį kiekį. Kaip turtinga Rusija žaliavomis – visiems žinoma. Trūksta tiktai kapitalo ir specialistų organizatorių bei vedėjų. Svetimas kapitalas eiti bijo. Užtat Rusija kiek galėdama kiša pramonėn savajį kapitalą. Užteks čia priminti, kad apie 80% viso importo eina pramonės reikalams. Daugiausia importuojama žaliava ir mašinos. Ne mažiau svarbus yra ir politinis sumetimas. Rusiją valdantieji komunistai galutinai įsitikino, kad ūkininkai nei socializmui nei komunizmui netinka. ,,Derevnia otvergla komuniju“, – toks yra facit dešimties metų sodžiaus komunizavimo. Sodžiaus komunizavimas visiškai nepavyko. Kas kita pramonė. Čia komunizavimas atliktas be kliūčių, bent paviršutiniai ir pramonės darbininkai daug lengviau pasiduoda komunizmo idealogijai kaip sodžiaus. „Socializm – ėto industrializacija“, sakė dar Leninas ir „industrializacija“ šiandien yra vyriausias bolševikų šūkis. Ir teisybė, kaip sakėmė, pramonė greitai auga. Tačiau kiekvienam aišku, jog tas augimas tai daugiausia tik užsienio prekybos monopolio rezultatas. Reguliuodama atatinkamai visą importą, sov. valdžia verčia pirkti savo gaminius, nepaisant to, kad nei savo kokybe, nei savo kaina jie su užsieniniais net prie labai aukštų muitų konkuruoti negali. Taigi, sovietams pavyko pakelti pramonę tik labai brangia kaina, aukojant jai žemės ūkį ir visas ūkiškas šalies pajėgas. Ir štai dabar, ta taip brangiai, taip sunkiai išauklėta pramonė, komunistų pasididžiavimas ir visa viltis, pasirodo esanti paminuota specų sąmokslais. Nepaisant jau dešimties metų komunizmo Rusijoj viešpatavimo, savo specų pakankamai paruošti nepavyko. Tenka naudotis specais nekomunistais. Daug kas šituo sąmokslu nenori tikėti ir skaito ji inscenizuota komedija vidaus politikos sumetimais. Sakoma, norėta tokiu būdu iškelti kapitalizmo bei imperializmo ir kontrevoliucijos pavojų, tuo būdu sustiprinti šiek tiek pakrikusią dėl opozicijos agitacijos vidaus vienybę. Toliau sakoma, kad čia vaidinęs vaidmenį ir pavydas bei specų neapykanta dėl jų gaunamo aukšto atlyginimo. Komunistų partijos statutu jokis komunistas, net ir liaudies komisaras, negali imti daugiau per 220 rublių algos per mėnesį (už tat duodamas butas ir visoki „priedai“). Tuo tarpu specai gauna iki 1000 ir daugiau per mėnesį. Kiek yra šitie įtarimai pamatuoti – sunku pasakyti. Jiems įrodyti niekas jokių faktų neturi. Kad darbininkų sferose specai yra nepopuliarūs ir kad iš tų sferų gali kilti prieš specus akcija šito ginčyti negalima. Sunkiau tikėti, kad atsakingos sferos sąmoningai norėtų kelti akciją prieš specus. Jie vis tiek neturi jokios įtakos šaly ir jokio tiesioginio pavojaus nesudaro. Pašalinti juos arba išnaikinti visai lengva. Bet kas tada bus su industrializacija ir su kitomis ūkio bei mokslo šakomis, kur be specų išsiversti nėra galima? Pirmaisiais komunizmo metais daug buvo kalbėta apie buržuazinių elementų sabotažą, kartais gal ir pamatuotai. Bet šiandien buržuazijos kaip ir visai nėra, o buržuaziniai specai jei ir būtų, tai jie sovietams nėra pavojingi. Visa šita istorija sovietų vyriausybei dar ir tuo atžvilgiu nėra pageidaujama, kad tarp 18 suimtųjų specų yra 6 vokiečiai ir dėl jų gręsia rimtas konfliktas su Vokietija. Tas konfliktas ypač dabar būtų nepageidaujama, kuomet eina derybos dėl prekybos sutarties pataisymo. Tie vokiečiai tai didžiausių vokiškų firmų inžinieriai, kurie buvo pasiųsti mašinoms montuoti. Mat Vokietija yra davusi Rusijai 300 milionų markių kredito mašinoms Vokietijoj pirkti. Tos mašinos dalinai supirktos, dalinai perkamos ir firmos pasiuntė mašinoms montuoti specialistus. Firmos garantuoja už savo inžinierius ir tvirtina, kad jie nieku būdu nesikištų į rusų vidaus reikalus. Be to, jie dar visai neseniai Rusijoj dirba. Ir iš tikro sunku įsivaizduoti, kokiu tikslu nuvažiavę trumpam laikui vokiečiai inžinieriai imtųsi varyti kontrrevoliucinį darbą. Vokiečių suėmimas sukėlė Vokietijoj labai daug triukšmo. Vokiečių atstovui duotas įsakymas rūpintis juos kuogreičiausia paleisti. Tačiau iki šiol visos p. Brokdorff Rantzau pastangos tikslo nepasiekė. Rusai atsako turį tikriausius įrodymus, dėl suimtų vokiečių kaltės. Bet vokiečiai netiki ir reikalauja iš savo vyriausybės kuogreičiausių priemonių, kad suimtieji būtų paleisti. Sakoma, kai kurie reicho vyriausybės nariai reikalauja nutraukti dabar vedamas ekonomines derybas. Be to, reikalaujama sulaikyti dar nepanaudotus 300 mil. kreditus. Taigi, matomai, kad jei Rusija nepatenkins vokiečių reikalavimo, tai rusų vokiečių santykiams gresia rimtas pavojus. Sovietų spauda tvirtina, kad mažne visi suimtieji esą prisipažinę dėl jiems iškelto kaitinimo. Byla būsianti svarstoma paprastame teisme ir atviru būdu. Kaltinamiesiems gresia mirties bausmė. Sovietų spauda ir gausingi darbininkų mitingai reikalauja visoj Rusijoj padaryti griežtą specų veikimo reviziją, nes esąs galimas daiktas, kad ir kitur daroma tas pats. G. P. U. ketinanti tuo užsiimti. Taigi, ir šiaip jau nemėgiami specai dabar atsidurs dar keblesniam padėjime.


LIETUVOS KOMUNISTŲ PARTIJOS CENTRO KOMITETAS

LIETUVOS TSR ŽURNALISTŲ ANTRAJAM SUVAŽIAVIMUI

Lietuvos komunistų partijos Centro Komitetas karštai sveikina Lietuvos TSR Žurnalistų sąjungos antrojo suvažiavimo delegatus ir visus respublikos žurnalistus, kurie gausioje tarybinių žurnalistų šeimoje atkakliu ir vaisingu darbu įrodo, kad jie yra ištikimi partijos parankiniai, vertingi jos pagalbininkai kovoje už komunizmą. Jūsų suvažiavimas, brangūs draugai, susirinko visaliaudinės kovos už istorinio TSKP XXII suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą aplinkybėmis. Naujoji partijos Programa nušviečia tarybinei visuomenei kelią į komunizmą. Mūsų šalies ir viso pasaulio darbo žmones didžiojoje komunizmo statybos Programoje mato savo šviesiausių svajonių įkūnijimą. Galingu raginimu, šaukiančiu į laimingą ateitį, skamba jaudinantys žodžiai: „Komunizmas įtvirtina žemėje Taiką, Darbą, visų tautų Laisvę, Lygybę, Brolybę ir Laimę“. Partija iškilmingai skelbia: dabartinė tarybinių žmonių karta gyvens komunizmo sąlygomis. Kad pasiektume šį įkvepiantį tikslą, turime gerai padirbėti, atiduoti visą savo energiją, proto ir rankų jėgą liaudies labui. Padėdami darbininkams, kolūkiečiams, inteligentijai nenukrypstamai žengti į komunizmą, tarybiniai žurnalistai pašaukti nešti į mases šviesiąsias partijos Programos idėjas, mobilizuoti miesto ir kaimo darbo žmones kurti materialinę‑techninę komunizmo bazę, auklėti komunistinės visuomenės žmogų. Jūsų šventa pareiga, draugai, praktiškai padėti žmonėms įsisąmoninti partijos iškeltų liaudžiai uždavinių didingumą, gyvais puikios tarybinės tikrovės pavyzdžiais propaguoti komunizmo statytojo moralinį kodeksą, auklėti naujos visuomenės žmogų, savo darbu stiprinti Tarybų Sąjungos tautų draugystę ir brolybę, būti aistringais proletarinio internacionalizmo idėjų propaguotojais. Eiliniai koviniai žurnalistų uždaviniai yra aktyviai dalyvauti ruošiantis TSKP CK Plenumui ir rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Lietuvos Komunistų partijos Centro Komitetas tikisi, kad respublikos žurnalistai, sekdami šlovingomis tarybinės spaudos, lenininės „Pravdos“ tradicijomis, panaudodami visas savo ideologinio ginklo rūšis – periodinę spaudą, radiją, televiziją, visus kovinės publicistikos žanrus, padarys kiekvieną laikraščio numerį, kiekvieną radijo ir televizijos laidą tikra visuomeninės nuomonės, viso, kas geriausia mūsų gyvenime, priešakinio patyrimo propagandos tribūna, veiksmingai kovos už tai, kad būtų įveikti trūkumai darbe ir praeities atgyvenos žmonių sąmonėje. Aistringai, publicistiškai rašykite mūsų didvyriškosios dabarties istoriją ir savo darbo rezultatus sverkite tomis pačiomis svarstyklėmis, kuriomis tarybiniai žmonės sveria duoną kasdieninę, padėkite kurti liaudžiai komunistinę gerovę. Tarybinės spaudos jėga glūdi jos glaudžiuose ryšiuose su gausia darbininkų ir kaimo korespondentų armija. Ryžtingiau vystykite visuomeninius pradus spaudoje ir radijo darbe, kvieskite į talką tūkstančius ir tūkstančius priešakinių darbininkų, kolūkiečių, inteligentų. Lietuvos Komunistų partijos Centro Komitetas linki jums ir kartu visam gausiam respublikos žurnalistų būriui didelių kūrybinių laimėjimų ir reiškia įsitikinimą, kad kiekvienas žurnalistas atiduos visas savo jėgas, talentą ir meistriškumą didžiajam komunizmo statybos reikalui!


Kasablankos chartijos šalių politinio komiteto antroji sesija paskelbė „iškilmingą deklaraciją apie Alžyrą”, kurioje pabrėžiama, kad padėtis Alžyre ir ypač jo didžiuosiuose miestuose „reikalauja būti budriems ir mobilizuoti Afrikos tautas prieš nusikalstamus kolonijinių sluoksnių veiksmus”. Politinis komitetas įspėja dėl šiandien iškilusių Alžyrui pavojų, kurie, vykstant referendumui apsisprendimo klausimu arba jo rezultatų paskelbimo dieną, gali įgauti nepaprastai rimtą pobūdį”. Politinis komitetas, sakoma deklaracijoje, iškilmingai skelbia visiškai remiąs laikinąją Alžyro respublikos Vyriausybę ir jos kovą už tai, kad būtų įvykdyti Eviano susitarimai; prisiima įsipareigojimą teikti kuo didžiausią galimą pagalbą nepriklausomam Alžyrui atkuriant jo ekonomiką; ragina visas Afrikos valstybes pripažinti Alžyro nepriklausomybę, įsipareigoja reikalauti, kad nepriklausomas Alžyras būtų priimtas į SNO tuojau pat, kai bus paskelbti apsisprendimo referendumo rezultatai. Politinis komitetas, nurodoma deklaracijoje, panaudos visas galimas priemones teritoriniam Alžyro vientisumui užtikrinti. Deklaracijoje reikalaujama besąlygiškai vykdyti Eviano susitarimų nuostatus ir pabrėžiama, kad, jeigu Eviano susitarimai bus vykdomi nuoširdžiai ir lojaliai, nekils jokių svyravimų dėl greitų ir ryžtingų veiksmų prieš ultrakolonialistus”.


Pereitą šeštadienį pasibaigė penktoji sesija Tautų Sąjungos paruošiamos nusiginklavimo komisijos. Sesija tęsėsi tik vieną savaitę. Rusų delegatas Litvinovas savo kalboj nurodė, kad Tautų Sąjunga yra padariusi jau 120 įvairių konferencijų bei posėdžių nusiginklavimo reikalu, bet lig šiol nė kiek nepažengta pirmyn. Ir iš tikro, jeigu kur, tai labiausia nusiginklavimo klausimu Tautų Sąjunga parodė visišką savo bejėgiškumą. Nusiginklavimo klausimo istorija yra labai liūdna. Vilsonas savo garsiuose 14 punktuose, kuriuos santarvė buvo pasiėmusi, kaipo savo taikos programą, ketvirtam punkte sako, kad visos valstybės turi visiškai nusiginkluoti ir palikti tiktai tiek ginkluotų pajėgų, kiek jų būtinai reikalinga vidaus tvarkai išlaikyti. Tačiau karą laimėjusi santarvė tuojau pakeitė liniją. Tiesa, Versalio traktato VIII daly, kur kalbama apie Vokietijos nusiginklavimą, santarvė pasižada vėliau irgi nusiginkluoti. Bet T. Sąjungos pakte VIII straipsny sakoma, kad ginklavimąsi, esą, reikia sumažinti ligi minimumo, koks yra reikalingas tautos saugumui ir tarptautinėms obligacijoms atlikti. Šitas nuostatas visiškai panaikino Vilsono 4 punktą ir grąžino senąjį ginklavimąsi, nes juk ir seniau kiekviena valstybė ginklavosi tik tiek, kiek to reikalavo jos tarptautinis saugumas“. Tačiau Tautų Sąjunga nesiliovė kėlusi nusiginklavimo problemos. Jau seniai buvo nutarta sušaukti visuotiną nusiginklavimo konferenciją. Konferencijai paruošti medžiagą buvo sudaryta paruošiamoji komisija. Ji išskyrė iš savo tarpo pakomisiją saugumo klausimui ištirti, nes nusiginklavimo klausimas daugiausia užkliūdavo už saugumo klausimo. Prancūzai ir su jais daug kitų valstybių sako: „Gerai, mes nusiginkluosim, bet kas mums patikrins saugumą“. Nuginkluotos valstybės, kaip Vokietija, Prancūzijos tezei priešpastatė savo tezę: „Visi nusiginkluokim ir tuo pačiu saugumas bus patikrintas“. Tačiau kadangi nuginkluotų valstybių yra labai nedaug (Vokietija, Austrija Vengrija ir Bulgarija), tai vokiečių tezė pasisekimo turėti negalėjo. Paruošiamoji nusiginklavimo komisija dabar buvo susirinkusi jau penktą kartą ir vis tiek jos darbai nėra nė kiek pažengę pirmyn. Kaip žinoma, komisijos darbuose nuo gruodžio mėnesio dalyvauja ir Sovietų Rusija. Dabar buvo pakviesta dar Turkija. Rusija gruodžio mėnesio posėdžiose buvo iškėlusi savo visuotino nusiginklavimo projektą. Dabar tas projektas liko apsvarstytas. Rusų projektas yra toks. Visos valstybės visiškai nusiginkluoja, palikdamos tik policiją vidaus tvarkai palaikyti. Nusiginklavimas įvykdomas per ketverius metus. Pirmais metais paleidžiama pusė visos aktingos kariuomenės, panaikinami štabai, uždaromos karo mokyklos, sunaikinami mobilizacijos planai, visi ginklai, sprogstamoji ir kita karo medžiaga. Trejais metais likviduojamas visas asmeninis karo tarnybos sąstatas, karo laivai paverčiami jei galima, prekybos laivais, jei ne – tai sunaikinami. Jūrų saugumui visos jūros padalinamos į 16 rajonų, kuriuos saugoja pajūrio valstybės. Jūrų saugumui vartojami laivai nedidesni, kaip 2000 tonų ir apginkluoti nedaugiau kaip dviem armotomis 50 milimetrų kalibro. Paraleliai panaikinamas ir karo oro laivynas. Nusiginklavimui prižiūrėti sudaroma tarptautinė nusiginklavimo kontrolės komisija, kurion įeina visų valstybių atstovai. Komisija turi visose valstybėse savo atstovybes ir ekspertus, kurie prižiūri nusiginklavimą. Be to, yra dar vietinės kontrolės komisijos. Šitam rusų sumanymui pritarė iš esmės tiktai vokiečiai ir turkai. Visi kiti jį atmetė, kaipo nerealų. Vieniems rusų projektas eina pertoli, nes, esą visiškai nusiginkluoti nėsą galimybės. Kol kas esą galima kalbėti tiktai apie ginklavimosi sumažinimą. Visiškas nusiginklavimas esąs tik tolimos ateities dalykas. Kiti rado, kad rusų projektas esąs nesutaikomas su T. Sąjungos paktu, str. 8 ir 16, kurių pirmas kalba tik apie ginklavimosi sumažinimą, o antras reikalauja iš T. Sąjungos narių tam tikros pajėgos sankcijoms vykdyti. Labai griežtai kritikavo rusų projektą anglų atstovas Cushendun, belgas ir Amerikos Jungtinių Valst. atstovas Gibson. Visi jie įrodinėjo, kad rusai tyčia stato nerealius, demagogiškus sumanymus propagandos tikslais. Be vokiečių ir turkų tik kai kurios mažos Amerikos valstybės, kaip Urugvajus, rado rusų programą svarstytina. Tačiau per naktį rusai paruošė jau naują, dalino nusiginklavimo projektą. Sulig tuo projektu, valstybės paskirtomos į keturias grupes. Pirmoji –valstybės su daugiau kaip 200 tūkst. kariuomenės, antroji –  su daugiau kaip 40 tūkst. ir trečioji – visos kitos. Atskirą grupę sudaro nuginkluotos valstybės. Pirmoji grupė nusiginkluoja per pusę, antroji – vienu trečdaliu, trečioji – ketvirtadaliu. O ketvirtajai grupei kontingentą nustato nusiginklavimo konferencija. Šitas naujas rusų projektas visiškai nebuvo svarstytas dėl to, kad jis nebuvo iš anksto dienotvarkėj ir jį būsią galima svarstyti tik sekamą sesiją. Taigi, jei ne rusai, tai komisija visiškai nebūtų turėjusi ką veikti. Reikia nepamiršti, kad komisija dirba jau nuo 1925 m. ir ligišol dar neturi priėmusi jokių sumanymų. Tuo tarpu pereitų metų T. Sąjungos plenumas buvo nutaręs, kad 928 m. visi paruošiamieji darbai būtų užbaigti ir būtų sušaukta visuotina nusiginklavimo konferencija. Savaitę paposėdžiavusi komisija išsiskirstė net nenustačiusi sekančiai sesijai termino. Spėjama, kad šiemet vargu bau galėsianti įvykti nauja sesija. Labai karčios kritikos žodį pasakė vokiečių atstovas ir Vokietijos vardu žadėjo visą dalyką iškelti šių metų Tautų Sąjungos plenume. Tačiau sunku tikėti, kad vokiečiai galėtų čia ką nors pakeisti.


JFLR Prezidento draugo Josipo Broz‑Tito viešėjimas Maskvoje

Birželio 3 d. Maskvoje buvo šilta ir saulėta, kaip retai kada. Puošniai atrodė paruošta atidaryti Visasąjunginė žemės ūkio paroda, kur taip pat yra Visasąjunginė pramonės paroda. Ant stiebų plevėsuoja JFLR ir TSRS, sąjunginių Tarybų respublikų Valstybinės vėliavos. Ryški vejų žaluma, žydinčios tulpės, tviską fontanų purkšlai teikė viskam šventišką vaizdą. Prieš 10 valandą ryto į parodas atvyko viešintieji Tarybų Sąjungoje su oficialiu vizitu Tarybinės Vyriausybės kvietimu JFLR Prezidentas Josipas Broz‑Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večès Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės pirmininkas Jakovas Blaževičius ir kiti lydintieji Prezidentą asmenys. Juos sutiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, L. I. Brežnevas, TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojai V. A. Malyševas, V. V. Mackevičius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Ministrai I. A. Benediktovas, V. P. Jeliutinas, V. P. Zotovas, G. S. Chlamovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis Pavaduotojas V. V. Kuznecovas, JFLR Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius, TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas, armijos generolai A. I. Antonovas ir I. A. Serovas, VPSCT sekretorius P. N. Korobova, VŽŪP direktorius akademikas N. V. Cicinas, Visasąjunginės pramonės parodos Vyriausiojo komiteto pirmininkas J. J. Maksariovas, pramonės parodos direktorius V. E. Novakovskis ir kiti oficialūs asmenys, Jugoslavijos žurnalistai, tarybinių ir užsienio laikraščių, radijo ir kinokronikos korespondentai. Čia taip pat buvo JFLR Ambasados TSR Sąjungoje bendradarbiai. Prie įėjimo į parodą susirinko pirmieji ekskursantai, atvykę iš Tarybų šalies respublikų. Jie karštais plojimais sveikino JFLR ir Tarybų Sąjungos vadovus. Svečiai jugoslavai ir Tarybų Sąjungos vyriausybės ir Komunistų partijos vadovai sėda į atviras mašinas ir važiuoja per parodas. Mašinos sustoja prie Svarbiausiojo paviljono, kuriame rodo savo pasiekimus įvairiose mokslo ir technikos srityse TSRS Mokslų akademijos institutai. Apie eksponatus papasakojo TSRS Mokslų akademijos Prezidiumo vyriausiasis mokslinis sekretorius A. V. Topčijevas. Prezidentą Tito sudomino didelis reljefinis šalies žemėlapis, kuriame atvaizduotas TSRS vieningos energetinės sistemos vystymo variantas. Ji sudarė G. M. Kržižanovskio vardo Energetikos institutas. Svečiai susipažino su TSRS Mokslų akademijos darbu kuriant naujas apskaičiavimo mašinas, kurios skiriamos mokslo darbuotojams ir inžinieriams, Akademijoje sukurtos elektroninės greitai veikiančios matematikos mašinos, labai greitai atliekančios inžinerinius apskaičiavimus. Po to draugai jugoslaval įėjo į paviljoną „Rusijos Tarybų Federatyvinė Socialistinė Respublika“. Paviljone „Kazachijos TSR“ svečiams buvo papasakota apie atliktą šioje respublikoje milžinišką darbą įsavinant dirvonus ir piešinius, apie neišsemiamus Kazachstano gelmių turtus, dar nepaliestus naudingųjų iškasenų – įvairiausių rūdų ir anglies klodus. Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos vadovai paragavo Kazachstano vynus ir obuolius - garsųjį Alma-Atos aportą. N. S. Chruščiovas, keldamas taurę, paskelbė tostą: – Už Kazachijos respubliką, už Kazachstano tautų sveikatą! Prezidentas Tito su pasitenkinimu parėmė šį tostą. Gruzijos TSR paviljone Jugoslavijos liaudies atstovai sustojo prie stendų, atvaizduojančių dideli darbą, atliekamą nusausinant Kolchidos žemumą ir drėkinant sausringuosius respublikos rajonus. Po to visi nuėjo į didelę oranžeriją, kur atstovaujama vešli subtropinė Gruzijos augalija. Čia jau prinoko mandarinai. A. I. Mikojanas nuskynė keletą vaisių ir pasiūlė juos svečiams jugoslavams. Ukrainos TSR paviljono eksponatai ryškiai rodo ukrainiečių tautos pasiekimus vystant pramonę ir žemės ūkį. Juos apžiūrint N. S. Chruščiovas pristatė Prezidentui Tito atvykusi į Paroda Socialistinio Darbo Didvyrį F. I. Dubkoveckį - priešakinio Ukrainos kolūkio - Cerkasų srities „Zdobutok Zovtnia“ pirmininką. N. S. Chruščiovas pastebėjo, kad drg. Dubkoveckis vadovauja šiam ūkiui dešimtis metų. – Tai mūsų vienas seniausių. jų kolūkių pirmininkų, - pridūrė L. M. Kaganovičius. Iš čia Tarybų valstybės vadovai ir Prezidentas Tito su lydinčiais jį asmenimis nuvyko prie svarbiausiojo Visasąjunginės pramonės parodos paviljono - „Mašinų gamyba“. Jie ėjo alėjomis, išilgai kurių pasodintos obelys. Medžiai šiuo metu žydi. Daugybėje šio paviljono salių – įvairiausi eksponatai. Čia - daugiau kaip devynių metrų skersmens ir daugiau kaip 400 tonų sverias Kuibyševo HES hidroturbinos darbinis ratas, veikiantis šios hidroturbinos modelis. - Suvirinimo aparatai – tai mane domina, tai mano struka, - pasakė Prezidentas Tito, apžiūrėdamas naujausią suvirinimo techniką. („Struka“ - reiškia „specialybė“). Skyriuje „Anglies pramonė“ svečiai pamatė dviejų anglies lavų su visu mašinų kompleksu maketus, naujausių tipų kalnakasybos kombainus, mašinas angliai ir uolienai pakrauti, metalinius ir gelžbetoninius kasyklų sutvirtinimus. Keliose salėse jie žiūrėjo elektrotechnikos pramonės ir Elektrinių ministerijos įmonių eksponatus. Apžiūrint lengvuosius automobilius Prezidentas susidomėjo bandomuoju pavyzdžiu „ZIS-111“. Ištaiginga septynių vietų mašina gali išvystyti iki 160 kilometrų per valandą greitį. Palikdamas paviljoną, draugas Tito pasakė, kad tai vienas įdomiausių Parodos paviljonų. Apžiūrėjus eksponatus Parodoje, buvo surengti svečių garbei pusryčiai, kurie praėjo nepaprastai šiltoje ir draugiškoje aplinkoje. Parodų aplankymui prisiminti buvo įteikti draugams jugoslavams VZOP Aukso medaliai. Po to svečiai nuvažiavo mašinomis prie gretimo su VŽŪP teritorija TSRS Mokslų akademijos Centrinio botanikos sodo. Jo oranžerijose surinkta daug tropikų augalų. Apžiūrėję Botanikos sodą, svečiai jugoslavai vėl grįžo prie VŽŪP Svarbiausiojo įėjimo. Nuoširdžiai padėkoję Visasąjungines žemės ūkio parodos ir Visasąjunginės pramonės parodos darbuotojams už šiltą ir svetingą priėmimą, jie nuvyko į savo rezidenciją. Paliekant VŽŪP teritorija juos sveikino susirinkę maskviečiai. Vakare Prezidentas Tito, jo žmona ir TSKP CK pirmasis sekretorius N. S. Chruščiovas pėsti apėjo sostinės centrines gatves - Gorkio gatvę, Dailės teatro pravažiavimą ir kt., apžiūrinėjo paminklus A. S. Puškinui, Jurijui Dolgorukiui ir kt. Juos maloniai sutiko ir lydėjo tūkstančiai maskviečių. Birželio 4 d. oras vėl pradžiugino maskviečius. Dangus buvo be debesėlių, skaisčiai švietė saulė. Ji apšvietė Kremliaus soborų aukso kupolus, linksmus nudegusius veidus ekskursantų, kurie šiltai ir nuoširdžiai sveikino JFLR Prezidentą Josipa Broz-Tito Kremliuje. Prezidentas Tito aplankė V. I. Lenino darbo kabinetą ir butą Kremliuje. Jis ir jo bendrakelelviai atidžiai, labai susidomėję apžiūrinėjo kambarius ir klausė ekskursijos vadovo pasakojimo. Kalbėdamasis su savo bičiuliais, draugas Tito pastebėjo: - Aš seniai norėjau čia apsilankyti. Aš buvau Lenino Gorkose ir kitose lenininėse vietose. Ispūdžių knygoje Prezidentas Tito paliko tokį įrašą: „Mane giliai sujaudino kukli didžiojo Lenino buitis. Kiekvienas komunistas turi naudotis ne tik jo mokslu, bet ir imti pavyzdį iš jo asmeniško gyvenimo“. Po to svečiai iš Jugoslavijos apėjo Maskvos Kremliaus teritoriją, apžiūrėjo jo istorinius ir architektūros paminklus, aplankė Archangelų soborą. Prezidentas Tito kalbėjosi su ekskursantais, kurie apžiūrinėjo Kremlių. Jugoslavijos vadovaujantieji veikėjai gyvai domėdamiesi apžiūrėjo nepaprastai turtingas Ginklų rümų kolekcijas. Po apžiūros Ginklų rūmų direktorius A. M. Andriejevas įteikė Josipui Broz-Tito mokslinį veikalą - čia esančių eksponatų aprašymą, kurį paruošė muziejaus bendradarbiai. Draugas Tito nuoširdžiai padėkojo ekskursijos vadovei L. I. Kunickai ir Ginklų rūmų direktoriui ir pasakė, kad jis dar apsilankys Kremliuje. Atsiliepimų knygoje draugas Tito paliko tokį įrašą. „Su didžiu dėmesiu apžiūrinėjau Ginklų rūmų eksponatus, kurie liudija apie didžią, bet kartu ir sunkią rusų tautos praeitį“. Prezidentą Josipa Broz Tito lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius, TSRS Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firiubinas, Armijos generolas A. I. Antonovas, VPSCT sekretorė P. N. Korobova, Maskvos Kremliaus komendantas generolas leitenantas A. J. Vedeninas. Kartu su draugu Tito ir ji lydėjusiais asmenimis Maskvos Kremlių apžiūrinėjo tarybiniai ir užsienio žurnalistai.


BUDAPEŠTAS, kovo 23 d. (TASS). Balandžio 4 d. vengrų tauta pažymės savo tėvynės išvadavimo nuo vokiškųjų fašistinių grobikų 11-ąsias metines. Pagal Vengrijoje nusistovėjusią tradiciją šiai datai paminėti iš anksto ruošiamas Vengrijos - Tarybų Sąjungos draugystės mėnuo. Mėnesio dienomis ypač ryškiai pasireiškia neišardomi Vengrijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystės ir broliško bendradarbiavimo ryšiai Vengrijos darbo žmonės labai domisi viskuo, kas susiję su tarybinių žmonių gyvenimu ir darbu, jų pasiekimais kovoje už taiką, pažangą ir komunizmą. Mėnesio programa plati ir įvairi. Šalies įmonėse, įstaigose ir gamybiniuose kooperatyvuose vyksta paskaitos ir pasikalbėjimai apie Tarybų Sąjungą, organizuojamos parodos, supažindinančios Vengrijos darbo žmones su tarybinės liaudies laimėjimais, su jos kova už TSKP XX suvažiavimo iškeltų milžiniškų uždavinių išsprendimą. Mėnesio metu rengiamos „Tarybinės technikos dienos“, „Tarybinės knygos savaitė“, tarybinių filmų festivalis ir daug kitų priemonių. Pavyzdžiui, „Tarybinės technikos dienomis“ šalies pramonės įmonėse gamybos pirmūnams demonstruojami naujausi tarybiniai darbo metodai. Tokios dienos jau buvo surengtos Zalos naftos verslovėse, Boršodo rūdynuose, Tatabanio ir Šalgotarjano anglies šachtuose, Budapešto ir Djero pramonės įmonėse. Daugelyje gamybinių kooperatyvų, MTS ir valstybinių ūkių skaitomos paskaitos apie tarybinį žemės ūkį. Jų metu demonstruojami kinofilmai ir fotoparodos apie kolūkinio kaimo gyvenimą, dirvonų ir plėšinių įsisavinimo Tarybų Sąjungoje rezultatus, tarybinio žemės ūkio vystymosi perspektyvas. Dalyvauti Vengrijos – Tarybų Sąjungos draugystės mėnesyje į Vengriją atvyko tarybinė delegacija su rašytoju K. M. Simonovu priešakyje. Delegacijos nariai - TSRS Mokslų akademijos narys-korespondentas N. V. Melnikovas, architektas K. I. Trapeznikovas, Leningrado Kirovo vardo gamyklos frezuotojas I. D. Leonovas, agronomė V. P. Masterova ir Tarybų Sąjungos Didvyris A. P. Meresjevas pabuvojo įvairiuose Vengrijos rajonuose. Delegacijos narys frezuotojas I. D. Leonovas aplankė keletą pramonės įmonių, kuriose pademonstravo naujausius tarybinius darbo metodus, įgalinančius sunaudojant kuo mažiausiai laiko atlikti sudėtingiausias technologines operacijas frezavimo staklėmis. Glaudus kontaktas su Vengrijos gamybos pirmūnais davė daug naudos ir pačiam I. D. Leonovui. Įdomus taip pat buvo kitų delegacijos narių susitikimas su draugais vengrais.


Ar susitiks Rusijos ir Gruzijos vadovai apsvarstyti padėties Abchazijoje Rusijos kariuomenė nešaudė į Gruzijos kariškius Abchazijos Ešeros gyvenvietėje, pareiškė prezidentas B.Jelcinas agentūrai Interfax. Tai jis pasakė ir kalbėdamas telefonu su Gruzijos vadovu E.Ševardnadze: žvalgybos duomenimis, apšaudymo būta, bet Rusijos kariai čia niekuo dėti. Kaip pranešė Gruzijos pajėgų Abchazijoje vadas Gija Karkarašvilis, antradienio rytą netoli Suchumio dislokuotas Rusijos dalinys aštuoniomis ar devyniomis reaktyvinių sviedinių „Grad” salvėmis apšaudė jo gvardiečius, daugiau kaip penkiolika karių žuvo. Beje, Rusijos kariškiai saugo Ešeroje kažkokią ypač svarbią laboratoriją, o netoli jų įsitvirtinę Abchazijos pašauktiniai. E.Ševardnadzė pareiškė žurnalistams, kad šis įvykis galįs pakenkti dviejų valstybių santykiams. Į Ešerą jau atvyko Gruzijos gynybos ministerijos ir Rusijos Užkaukazės karinės apygardos komisija. Jis neturįs pagrindo netikėti G.Karkarašviliu, ir, jei paaiškės, kad gruzinai apšaudymo neišprovokavę, E. Ševardnadzė į Maskvos derybas nevyksiąs. Gruzijos ir Rusijos vadovų susitikimą dėl neramumų Abchazijoje ketinta surengti šiandien. Naktį prieš incidentą Rusijos ginkluotųjų pajėgų generalinio štabo viršininkas generolas pulkininkas V.Dubyninas perspėjo Gruzijos gynybos ministeriją, o vėliau - ir E. Ševardnadzę, kad, jei daliniai Abchazijoje bus ir toliau puldinėjami, armija duosianti atkirtį. Tačiau, pasak V.Dubynino, tokio įsakymo dar nėra, jis būsiąs duotas tik pritarus B.Jelcinui. Po įvykių Ešeroje į aerodromą prie Krasnodaro buvo perskraidinti aštuoni Rusijos pajėgų smogiamieji naikintuvai SU-25. Kaip pranešė generalinis štabas, jie Kaukazo regione turį užtikrinti Rusijos kariuomenės saugumą. Užsienio žurnalistų nuomone, galbūt rusų kariai Ešeroje, nelaukdami Maskvos įsakymo, pradėję šaudyti patys… Kaip bebūtų, E.Ševardnadzės siekiai sutaikyti priešiškas Gruzijos jėgas galutinai sužlugo. Praėjusį pirmadienį Abchazijoje turėjo įsigalioti paliaubos. E.Ševardnadzė tikino, kad Gudautis nebus puolamas. Kai Gruzijos gvardiečiai įžengė į Abchaziją, šios nepriklausomybę paskelbusios buvusios autonominės respublikos vadovai, kaip žinoma, pasitraukė į Gudautį. Tačiau Abchazijos parlamento atstovė spaudai Izida Čianija pranešė, kad gvardiečiai toliau puola šios gyvenvietės kryptimi. Mėginta pulti Abchazijos pašauktinių, tarp kurių - nemažai Kaukazo tautų savanorių, įtvirtinimus Gagroje. Devyni Valstybės tarybos pajėgų tankai veržėsi Suchumio kryptimi, mėgindami užimti gamyklą ir naftos bazę Ešeroje. I. Čianijos duomenimis, gvardiečiai šaudę adatinių skeveldrų sviediniais (kurie uždrausti Tarptautinės konvencijos) ir reaktyviniais „Grad”. Sunaikinus šešias gruzinų šarvuotąsias mašinas, puolimą pavyko atremti. Gruzijos sveikatos apsaugos ministerija pranešė, kad Abchazijos konflikte iš viso žuvo ne mažiau kaip 113, sužeista 510 žmonių. Ar intervencijai į Abchaziją pritarė E.Ševardnadzė, ar pajėgos buvo įvestos tik jo karingujų bendradarbių iniciatyva, galima tik spėlioti. Tačiau santarvės Valstybės taryboje nėra. Neseniai E.Ševardnadzės pavaduotojas, karinės formuotės „Mchedrioni” vadas Džabas Joselianis apkaltino gynybos ministrą Tengizą Kitovanj, kad šis Sočyje savavališkai pasirašęs paliaubų susitarimą. „Mes nepakęsim jokios diktatūros ir esam pasirengę kautis su ja mirtinai”, - pareiškęs Dž.Joselianis.