Uzbekiška demokratija ir metaforomis kalbantis prezidentas

Uzbekijos prezidentas Islamas Karimovas tebėra mįslinga asmenybė. Kas jis: vakarietiško tipo reformatorius ar dar vienas Rytų diktatorius? Tiurkų žemių vienytojas ir regiono supervalstybės kūrėjas, kaip teigia jo šalininkai, ar ambicingas vadovas, mėginantis diktuoti kaimynėms savo žaidimo taisykles? Prezidento kalba Islamas Karimovas gimė Samarkande. Kiekvienas šio etniškai margo miesto gyventojas moka bent dvi kalbas. Karimovas mokėsi rusų mokykloje, tačiau namuose buvo kalbama tadžikiškai. Tai “neoficiali” Samarkando kalba. Paskui Karimovas visą laiką sukosi rusakalbėje aplinkoje. Kartu su Karimovu dirbę gamykloje žmonės prisimena jį kaip energingą vadovą, kuris įsakinėjo necenzūriškai, tačiau labai tiksliai. Valstybinę kalbą (uzbekų) Karimovas išmoko jau tapęs prezidentu. Matyt, ne šiaip sau jis pasirinko tą dialektą, kuris vartojamas sostinėje. Politika pareikalavo kitų kalbos savybių: dabar kalbose ir straipsniuose, teigia “Moskovskije novosti”, Karimovas sumaniai vartoja uzbekų kalbos metaforas, kai to reikia, sąmoningai vengia tikslumo. Tai verčia prakaituoti vertėjus, tačiau leidžia oratoriui manevruoti: jis visada savo citatą gali paaiškinti taip, kaip naudinga tuo momentu. Islamas Karimovas, uzbekas ir komunistas Islamas Karimovas gimė 1938 m. sausio 30 d. Samarkande tarnautojo šeimoje. Baigęs Vidurinės Azijos politechnikos institutą, dirbo gamykloje meistro padėjėju, meistru, technologu. Baigęs Taškento liaudies ūkio instituto Ekonomikos fakultetą, dirbo aviacijos pramonėje, vėliau - Plano komitete. Devintojo dešimtmečio pabaigoje Karimovas tapo Uzbekistano SSR Plano komiteto pirmininko pavaduotoju, paskui Kaškadarjos obkomo pirmuoju sekretoriumi. 1989-1991 m. - Uzbekistano KP CK pirmasis sekretorius. Nuo 1990 m. liepos - KPSS CK ir KPSS CK politinio biuro narys. 1990 m. kovo 24 d. Aukščiausiosios Tarybos sesija išrinko Karimovą Uzbekistano prezidentu. 1991 m. gruodžio 29 d. Karimovas išrinktas prezidentu per visuotinius rinkimus. Žmona Tatjana - ekonomikos mokslų kandidatė. Vyresnioji duktė Giulnar ištekėjusi uš uzbekų kilmės Amerikos milijonieriaus sūnaus. Žentas - “Coca-Cola” firmos atstovas Uzbekistane. Antra duktė Lola - studentė. Tamerlanas keičia Karla Marksą 1994 m. rugsėjo mėnesį vietoj nugriauto Karlo Markso paminklo Taškento centre atsirado ant žirgo sėdintis Tamerlanas. Bronzinis viduramžių tiurkų imperijos įkūrėjas tapo valstybės, turinčios 22 mln. gyventojų, simboliu. Šis simbolis tiksliai atspindėjo Karimovo šūkį: “Stipri valdžia - stipri valstybė”. Prezidentas tikisi, išlaikydamas valstybinę (t.y. savo) ekonomikos kontrolę, pakeisti ekonomikos struktūrą ir kada nors pusiau feodalinį Uzbekistaną paversti išsivysčiusia pramonės šalimi. Tokiems planams būtinas stabilumas. Karimovas negailestingai susidorojo su opozicija. Jis pareiškė: geriau šimtas areštuotų negu tūkstančiai žuvusių. Sakoma, kad žmonės, įgąsdinti kruvinų skerdynių vaizdų kaimyniniame Tadžikistane, su kuriais juos nuolat supažindindavo Uzbekistano televizija, pritarė Karimovui. Prezidentas pasiekė geidžiamą stabilumą. Tačiau netikėtai Užbekistano prezidentas akis į akį susidūrė su dar didesniu pavojumi. Islamiška alternatyva Prezidento karjeros pradžioje Uzbekijos vadovas turėjo progą įsitikinti, kokia didžiulė mobilizuojanti jėga yra islamas. 1991 m. gruodžio mėnesį, pirmųjų prezidento rinkimų išvakarėse, iš mečetės išėję Namangano srities centro gyventojai užgrobė administracijos pastatą ir buvo jame tol, kol Karimovas prisiekė Koranu, kad įvykdys jų reikalavimus. Šis Uzbekistane neregėtas įvykis nulėmė tolesnį valdžios požiūrį į islamą ir jo veikėjus. Karimovo reakcija buvo griežta: žinomais dvasininkais susidomėjo specialiosios tarnybos. Kai kurie iš jų paslaptingai dingo. Prezidentas, sėkmingai įveikęs ir išskaidęs pilietinę nacionalinę demokratinę opoziciją, susidūrė su daug stipresniu politinės įtakos šaltiniu. Laisvos spaudos ir demokratinių visuomeninių institucijų šalyje nebuvo, tačiau kitaminčių centrais tapo mečetės. Islamas, propaguojantis teisingumą, lygybę ir brolybę, visada yra socialinė ir politinė pilietinės valdžios alternatyva. Kol kas Uzbekistano valdžia kontroliuoja padėtį, tačiau Islamas Karimovas būgštauja, kad nepasitenkinimo protrūkius gali išprovokuoti užsienio jėgos. Prezidentas mano, kad pavojus Uzbekistano saugumui eina iš kaimyninio Tadžikistano. Sąjungininko ieškojimas Turbūt daugiausia nesutarimų tarp dviejų kaimynių kyla dėl teritorinės problemos. Tai Bucharos ir Samarkando likimas. Šiuos miestus tadžikai laiko savo kultūros židiniais. Karimovas būgštavo, kad vidaus konfliktai Tadžikistane gali paskatinti etninius nesutarimus. Sąjungininko paieškos tarsi buvo sėkmingos. Islamas Karimovas kartu su Kremliumi pasistengė, kad buvęs sovchozo direktorius Emomali Rachmonovas taptų Tadžikistano prezidentu. Beje, neseniai viename interviu jis priminė tai Rachmonovui. Tačiau gana greitai Uzbekistano prezidentas nusisuko nuo silpno ir nelojalaus jam Rachmonovo. Ieškodamas jėgų, galinčių siekti kompromiso su Taškentu, Karimovas užmezgė ryšius su tais, kuriuos dar neseniai laikė pikčiausiais priešais: tadžikų opozicija. Taškentas nusprendė remtis Tadžikistano šiaurinių rajonų atstovais. Abipusio supratimo buvo pasiekta, kai tadžikai pažadėjo nekelti Bucharos ir Samarkando priklausomybės problemos. Tačiau šių politikų šansai užimti svarbius postus Tadžikijos vyriausybėje nedideli: kol kas vyrauja pietinių rajonų atstovai, kurie Uzbekistano politiką laiko prieštaraujančia jų interesams, o šiaurinių rajonų gyventojus vadina asimiliuotais uzbekais. Nesunku spėti, kuo gali baigtis šiaurės ir pietų priešprieša: etininiais valymais Tadžikistane ir antitadžikiškais neramumais Uzbekistane, kuriame gyvena keli milijonai tadžikų. Ir tada Islamas Karimovas padarė netikėtą ėjimą. Pagalbos - į Kremlių Vis dėlto netikėtu Karimovo poelgio vadinti nereikia: taip elgėsi beveik visi buvę sekretoriai, tapę naujų nepriklausomų valstybių prezidentais. Savo sąjungininku Uzbekistano vadovas nusprendė pasirinkti dabar jau buvusį Rusijos premjerą Viktorą Černomyrdiną. Kai Černomyrdinas pernai gruodžio mėnesį lankėsi Taškente, Karimovas pradėjo kalbėti jam apie pavojų, gresiantį abiem šalims. Galbūt Karimovas galvojo apie ateitį: jis tikisi, kad Rusijos premjeras po kitų rinkimų gali tapti Rusijos prezidentu. Veikiausiai savo vaidmenį suvaidino ir ta aplinkybė, kad Černomyrdinas ir Karimovas seniai pažįstami ir jų požiūriai į kai kurias problemas visiškai sutapdavo. Pavyzdžiui, taip buvo 1996 m. rudenį, kai talibai prasiveržė iki Uzbekistano sienos, Achmado Masudo ir Dostumo grupuotės gavo iš Rusijos ginklų bei degalų ir atstūmė talibus atgal. Islamui Karimovui, rimtai būgštavusiam, kad talibų puolimas išprovokuos Uzbekistano islamo opoziciją, ta pagalba brangiai kainavo. Dabar Uzbekistano islamo opozicijos problema tebėra svarbi. Karimovas, nusprendęs užsitikrinti Rusijos paramą, rado bendrą abiem šalims grėsmę - vahabitus. Šiuo terminu specialiųjų tarnybų darbuotojai dar sovietmečiu vadino religijos veikėjus ir tikinčiuosius, kurių požiūris neatitiko viešpataujančios ideologijos. Vahabitais buvo pradėti vadinti Tadžikistano islamo atgimimo partijos nariai, o vėliau ir kai kurie Šiaurės Kaukazo politikai. Tris valandas kalbėjosi su Rusijos premjeru Islamas Karimovas. Pokalbio esmę galima perduoti viena fraze: tie, kurie Kaukaze puldinėja Rusijos kariškius, ir tie, kurie nori nuversti Tadžikistano prezidentą Emomali Rachmonovą, yra vienminčiai. Todėl pietinių tadžikų sąjungą reikia atskiesti kitų regionų atstovais, o įtikinti Tadžikistano prezidentą taip pasielgti gali Rusijos premjeras vizito į Dušanbę metu. Sakoma, kad Karimovas įtikino Černomyrdiną. Veikiausiai Rusijos premjeras leido Karimovui suprasti, kad jis tikisi ir atitinkamos Uzbekistano vadovo paslaugos: kad šis įkalbėtų Turkmėnijos prezidentą padaryti nuolaidų “Gazpromui”. Mat “Gazpromas” nori dalyvauti visuose energetikos projektuose Vidurinėje Azijoje, taip pat ir įgyvendinant planą transportuoti Turkmėnijos dujas per Afganistaną į Pakistaną. Taškentas ketina tiesti dujotiekius nuo Termezo iki Karačio per Afganistano teritoriją, ir tai bus įmanoma, jei padėtis Afganistane bus stabili. Čia Karimovo ir Rusijos planai sutampa. Užsienio politikoje Karimovas pastaraisiais metais nedaro staigių posūkių. Uzbekistano prezidento doktrina dabar tokia: jo šalis turi naudotis Rusijos ir JAV interesų nesutapimais. Dabar Uzbekistanas vaidina svarbų vaidmenį regione. Vašingtonas Kaspijos jūros naftingąjį regioną prijungė prie savo interesų zonos. Taškentas ne taip baramas ir dėl žmogaus teisių pažeidimų, juo labiau kad Karimovas prašneko apie būsimus demokratinius pertvarkymus. Bėgimas vietoje Uzbekistano prezidentas pareiškė, kad jo šalis į demokratiją eis savo keliu: pradžioje bus pertvarkyta teismų sistema, paskui suteikta spaudos laisvė. Tačiau socialinis ir politinis klimatas nepasikeitė. Prezidentas tai aiškina azijietiška specifika. Jis gana tiksliai suvokė, ko reikia daugumai jo šalies gyventojų: valdžią jie kaltina ne dėl autoritariškumo, o dėl didelių kainų arba prekių trūkumo, korupcijos, valdininkų ir milicijos savivalės. Paskelbęs kursą į Vakarus, Uzbekistanas tampa vis labiau uždara valstybe, kurioje įsigali patriarchalinės tradicijos.


Čia pranešama, kad Izraelio kariuomenė baigta išvesti iš Gazos rajono. Laikraščių „Džeruzalem Post“: ir „Haarec“ korespondentai praneša 1š Gazos, kad miesto gyventojai džiaugsmingai sutiko žinią, jog išeina okupantai izraeliečiai.


Taip pavadintą žinutę išspausdino „Moskovskije novosti“. Nebesančios TSRS parlamentaras D. Starodubcevas patvirtino, kad TSRS liaudies deputatų suvažiavimas įvyks kovo 17 dieną Maskvoje. Jis teigė, kad pagal reglamentą ir statusą pirma laiko atšaukti deputatus gali tik rinkėjai.


Toliau vyksta vakar prasidėjęs sukilimas Brunėjaus sultonate. Serijos ir Kuala-Bilėjaus miestų rajonuose vyksta įnirtingi mūšiai tarp sukilėlių ir anglų kariuomenės, kuri skubiai permesta į Brunėjų iš Singapūro. Yra užmuštų ir sužeistų. Anglijos kariuomenė kontroliuoja svarbiausią protektorato miestą – Brunėjų. Pagal oficialius pareiškimus, jai pavyko paimti Serijos miestą, nustūmus sukilėlius į jo pakraščius, kur toliau vyksta įnirtingi mūšiai. Visoje protektorato teritorijoje paskelbta nepaprastoji padėtis ir įvesta komendanto valanda. Uždarytos visos mokyklos, elektros ir vandens tiekimas eilėje miestų nutraukta


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

TARYBŲ SĄJUNGOS KOMUNISTŲ PARTIJOS CENTRO KOMITETAS

Visasąjunginei profesinių sąjungų Centro Tarybai

Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas siunčia TSRS profesinėms sąjungoms ir visiems darbininkams, darbininkėms, inžinieriams, technikams, tarnautojams, mokslo, kultūros ir meno darbuotojams nuoširdžius ir karštus sveikinimus mūsų šalies profsąjungų penkiasdešimtmečio proga. Mūsų profsąjungos, kurias sukūrė Rusijos darbininkų klasė 1905—1907 metų revoliucinių mūšių ugnyje, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos vadovaujamos nuėjo šlovingą kovų kelią. Per penkiasdešimt savo gyvavimo metų visa savo kasdienine kova jos pasirodė vertais darbininkų klasės gyvybinių interesų gynėjais, visada ir visur buvo jos patikima atrama. Išreikšdamos darbo žmonių siekimus, viltis ir lūkesčius, profsąjungos pasirodė koviniais masių organizatoriais dar per įnirtingą karą, kuris vyko mūsų šalyje už carizmo ir buržuazinės-dvarininkinės santvarkos nuvertimą, aktyviai dalyvavo visuose Rusijos darbo žmonių klasiniuose mūšiuose prieš savo pavergėjus, padėjo iškovoti pasaulinę-istorinę pergalę 1917 metų spalyje. Dar didesnę reikšmę įgijo profsąjungos po Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalės. Per keturiasdešimt Tarybų valdžios metų profesinės sąjungos išaugo į masiškiausią darbo žmonių organizaciją, vienijančią savo eilėse daugiau kaip 47 milijonu: darbininkų ir tarnautojų. Komunistų partijos vadovaujamos profsąjungos virto galinga jėga, vaisingai veikiančia visas mūsų liaudies gamybinio ir visuomeninio gyvenimo sritis. Vis reikšmingesnis tampa jų vaidmuo valstybinėje, ūkinėje ir kultūrinėje statyboje. Profsąjungų vadovaujamas socialistinis lenktyniavimas tapo pagrindiniu socializmo statybos metodu, metodu komunistiškai auklėti ir organizuoti mases, vystyti jų kūrybinę iniciatyvą ir aktyvumą kovoje už komunistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Tarybinės profsąjungos, Lenino apibrėžimu, yra tikroji valdymo ir šeimininkavimo mokykla, komunizmo mokykla milijonams mūsų šalies darbo žmonių. Šiuo metu, kai partija, tarybinė liaudis sprendžia istorinį uždavinį — užbaigti socialistinės visuomenės kūrimą ir laipsniškai pereiti į komunizmą, kovoja už tai, kad trumpiausiu laiku būtų pavytos ir pralenktos labiausiai išsivysčiusios kapitalistinės šalys pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui, neišmatuojamai padidėjo profesinių sąjungų vaidmuo visame tarybinės visuomenės gyvenime. Labai svarbus profsąjungų uždavinys — kelti kūrybinę darbo žmonių iniciatyvą ir aktyvumą, dar plačiau įtraukti juos į nuolatinį vadovavimą ūkinei statybai, gamybos planavimui ir tobulinimui, darbo ir darbo užmokesčio organizavimui, visokeriopai remti kova už nenutrūkstamą darbo našumo didinimą pramonėje, statyboje, transporte ir žemės ūkyje. Profsąjungos turi sustiprinti savo dėmesį plačiam priešakinio patyrimo skleidimui, pagalbos teikimui atsiliekančioms įmonėms, statyboms, cechams, darbo barams ir atskiriems darbininkams. Partijos ir vyriausybės atliktas vadovavimo pramonei ir statybai pertvarkymas atskleidžia profsąjungoms dar didesnes galimybes įtraukti darbo žmones į gamybos valdymą, sužadino naują darbininkų klasės politinio ir gamybinio aktyvumo pakilimą. Reikia sparčiau pertvarkyti profsąjungas, perkelti operatyvaus vadovavimo vietinėms organizacijoms svorio centrą į respublikas, kraštus ir sritis, didinti profsąjungų vietinių organų ir pirminių profsąjungų organizacijų aktyvumą, visokeriopai vystyti profsąjungų narių saviveiksmiškumą, kuris yra viso profsąjungų darbo tolesnio kėlimo laidas. Profesinės sąjungos turi daugiau rūpintis darbo žmonių buitinių reikmių ir kultūrinių poreikių tenkinimu, ginti darbininkų bei tarnautojų teises ir interesus, kai juos pažeidžia atskiri ūkiniai organai, atkakliai siekti, kad būtų tiksliai laikomasi tarybinių darbo įstatymų ir kad būtų vykdomos kolektyvinės sutartys, gyvenamųjų namų ir kultūrinės-buitinės statybos planai. Reikia daugiau rūpintis darbo žmonių poilsio organizavimu, atkakliai gerinti profsąjungų: kultūrinių įstaigų darbo turinį, kad šis darbas geriau padėtų auklėti darbininkų ir tarnautojų tarpe šalies šeimininko jausmą, atsakomybę už savo įmonės būklę, sąmoningą drausmę, komunistinę pažiūrą į darbą ir socialistinę nuosavybę. Tarybinės profsąjungos vaidina didelį vaidmenį vystydamos ir stiprindamos tarptautinę darbininkų klasės vienybę, Pasaulinės profsąjungų federacijos veikloje. Išugdytos proletarinio internacionalizmo dvasia, jos visada buvo pirmosiose gretose, kovodamos už taikos visame pasaulyje stiprinimą. Jos ir ateityje turi žengti avangarde kilnios kovos už taiką, už tarptautinio solidarumo stiprinimą ir visų šalių darbo žmonių vienybę. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetas reiškia tvirtą įsitikinimą, kad tarybinės profsąjungos nenuilstamai kovos už joms iškilusių uždavinių įvykdymą, už TSKP XX suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą, dar plačiau išvystys socialistinį lenktyniavimą už sėkmingą šeštojo penkmečio planų įvykdymą, kad mūsų socialistinė Tėvynė būtų dar galingesnė, kad dar geresnis, turtingesnis, kultūringesnis būtų tarybinės liaudies gyvenimas. TSKP CK karštai linki tarybinėms profsąjungoms naujų laimėjimų mobilizuojant milijonus darbo žmonių didžiojo uždavinio išsprendimui — komunizmo pastatymui mūsų šalyje.


Žmogaus teisių deklaracija dar neatliko savo misijos

K. Kleinas, priminęs, kad dėl įvairių priežasčių žmogaus teisės yra pažeidžiamos net labiausiai išsivysčiusiose šalyse, kvietė gerus darbus pradėti nuo mažų dalyku, Vyskupas Jonas Boruta teigė, kad visų rūpesčio centre turi būti žmogus, “Tauta, valstybė telieka antroje, trečioje vietoje, nes jos vertingos tiek, kiek tarnauja žmogui, jo atsiskleidimui”. Silpniausia grandis - teisėtvarka “Teisėtvarka yra toji sritis, kur labiausiai priartėjame prie žmogaus teisių pažeidimų, - po posėdžio sakė V. Adamkus.


„Už konstitucines laisves kovojančių piliečių komitetas” paskelbė pareiškimą spaudai. Jis protestuoja prieš naujas JAV vyriausybės represijas prieš Amerikos Komunistų partiją. Birželio 1 d. JAV teisingumo ministras Robertas Kenedis pranešė spaudos atstovams dešimties amerikiečių vardus, pareikšdamas, kad davęs nurodymą ardomosios veiklos kontrolės valdybai laikyti juos komunistais ir įsakyti jiems užsiregistruoti pagal reakcinį Makareno įstatymą. Šie teisingumo ministro veiksmai, nurodoma „Už konstitucines laisves kovojančių piliečių komiteto” pareiškime, yra žiaurus smūgis tiems, kurie pakėlė pastaraisiais mėnesiais savo balsą prieš Makareno įstatymą. Savo veiksmais JAV vyriausybė atvėrė duris kraštutinių dešiniųjų jėgų, „Džono Berčo draugijos” ir Džo Makarčio palikuonių kongrese įtakai. Baigdami pareiškimo autoriai tikisi, kad Amerikos piliečiai pasmerks šį naują mėginimą panaudoti Makareno įstatymą, ir ragina visus niujorkiečius dalyvauti birželio 7 d. numatomame mitinge Manhetene ir protestuoti prieš ši naują smūgį konstitucijai. „Už konstitucines laisves kovojančių piliečių komitetas” paskelbė pareiškimą spaudai. Jis protestuoja prieš naujas JAV vyriausybės represijas prieš Amerikos Komunistų partiją. Birželio 1 d. JAV teisingumo ministras Robertas Kenedis pranešė spaudos atstovams dešimties amerikiečių vardus, pareikšdamas, kad davęs nurodymą ardomosios veiklos kontrolės valdybai laikyti juos komunistais ir įsakyti jiems užsiregistruoti pagal reakcinį Makareno įstatymą. Šie teisingumo ministro veiksmai, nurodoma „Už konstitucines laisves kovojančių piliečių komiteto” pareiškime, yra žiaurus smūgis tiems, kurie pakėlė pastaraisiais mėnesiais savo balsą prieš Makareno įstatymą. Savo veiksmais JAV vyriausybė atvėrė duris kraštutinių dešiniųjų jėgų, „Džono Berčo draugijos” ir Džo Makarčio palikuonių kongrese įtakai. Baigdami pareiškimo autoriai tikisi, kad Amerikos piliečiai pasmerks šį naują mėginimą panaudoti Makareno įstatymą, ir ragina visus niujorkiečius dalyvauti birželio 7 d. numatomame mitinge Manhetene ir protestuoti prieš ši naują smūgį konstitucijai.


Tokiu vardu įdėjo straipsni sovietų oficiozas .„Izviestija“ iš birželio 24 d. Laikraštis, padaręs politinę apžvalgą, liečiančią lietuvių lenkų konfliktą, taip išdėsto Sovietų vyriausybės nusistatymą tuo klausimu: „SSSR yra suinteresuota konflikto sureguliavimu tarp šių dviejų arti esančių valstybių. Per buvusias lietuvių lenkų derybas Lietuvos vyriausybė parodė siekimo neiti į jokius susitarimus, kurie nepatenkina Lietuvos tautinių reikalavimų ir kurie kaip nors galėtų nulemti ginčijamų klausimų išsprendimą. Bet čia neatsižvelgiama į tai, kad bent kai kurie iš svarstomų klausimų gali būti išspręsti neįžeidžiant susitariančių pusių suvereniteto ir nepriklausomybės ir taip pat be nulėmimo tų ginčijamų klausimų, kurie yra rezervuoti T. S-gos tarybos gruodžio mėn. rezoliucijoj. Tų klausimų sureguliavimas padėtų sumažinti lietuvių lenkų santykių aštrumą ir žymiai atimtų galimybę Lenkijos agresingiems elementams kilti prieš Lietuvą“. Neigdamas įtarinėjimus, kad Lietuva esanti SSSR įrankis ir kad SSSR kliudanti konflikto reguliavimui, „Izviestija“ rašo: „Vargu kas būtų daugiau patenkintas kaip Sovietų Sąjunga, jeigu Lietuva ir Lenkija prieitų susitarimo be jokio pašalinio spaudimo ir grasinimo prievarta, išlaikant visišką abiejų pusių teisių lygybę ir savarankiškumą. Prievarta Lietuvos atžvilgiu nėra kelias lenkų ir lietuvių tautoms sutaikyti. Tai yra kelias naujiems sukrėtimams Europoj. Kaip žinoma, dar pereitų metų lapkričio mėn. Lenkija norėjo su ginklais rankose priversti Lietuvą priimti lenkų reikalavimus. Ji negalėjo tų agresingų sumanymų įvykdyti dėl Sovietų Sąjungos pozicijos ir visuomenės nuomonės Europoj. Per praėjusį pusmetį lenkų imperialistai ir jų prancūzų ir anglų globėjai dirbo tam, kad sudarytų daugiau palankias apystovas savo planams vykdyti… Mes dar po T. S. Tarybos gruodžio mėn. rezoliucijos nurodinėjom, kad lenkų agresijos pavojus ne pašalintas, bet tik atidėtas. Dabar tas pavojus vėl gresia Lietuvai. Lenkų imperialistai, veidmainiškai šaukiantieji apie savo taikingumą, (matyt, tam įrodyti, be ko kito, turėtų būti ir atsargos karių šaukimas rytų apygardose) ir jų globėjai žaidžia su ugnimi. Istorija mus moko, kad joki panašios rūšies konfliktai negali būti lokalizuoti, ypatingai poversalinėj Europoj. Iš čia eina, kad tie, kas lengvabūdžiai provokuoja konfliktą, sudaro didžiausią pavojų visos Europos taikai. Griežtas viso pasaulio visuomenės nuomonės nusikalstamų avantiūrų pasmerkimas turi priversti pagalvoti žvangančius ginklais „imperialistinius grobuonis“.


Amerikos karių nusikaltimai Pietų Korėjoje

PCHENJANAS, birželio 12 d. (TASS-ELTA). Korėjos centrinė telegramų agentūra, pasiremdama Pietų Korėjos laikraščio „Kenchian Sinun” pranešimu, skelbia, kad šiomis dienomis Pietų Korėjoje Amerikos karo policijos tarnautojas, iššovęs iš revolverio į grupę korėjiečių jaunuolių Čunčdu stotyje (Šiaurės Kensano provincija), du iš jų sunkiai sužeidė. Iš vieno sužeisto jaunuolio amerikietis atėmė daiktus ir 11 tūkstančių vonų pinigais.


Naujoji Anglijos nota savo griežtais pareiškimais, kad bus imtasi visų priemonių viešai tvarkai Aigipte apsaugoti, smarkiai sujaudinusi Aigiptą. Padėtį komplikuoja dar nenorinčio imtis atsakomybės už atsisakymo pasėkas Aigipto ministerių kabineto krizis.


Pradėtas svarstyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. „Helvetiano“ pranešimu, gruodžio 12 d. priešpiet įvykusiam Tautų Sąjungos tarybos posėdy buvo pradėtas svartyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. Posėdžių salėj susirinko labai daug publikos. Prie posėdžių stalo užėmė vietą Lietuvos ministeris pirmininkas prof. Voldemaras. Tautų Sąjungos tarybos referentas Quinones de Leon paskaitė pranešimą, kurio pradžioj buvo paminėti ankstyvesni buvusio referento olandų užsienių reikalų ministerio Beelaerto van Blocklando pranešimai. Toliau buvo nurodyta į lapkričio mėn. Karaliaučiuj įvykusią lietuvių lenkų konferenciją. Trumpas esminis pranešimas išskiria šališkumą bet kuria prasme ir gale prašo abi puses patiekti Tautų Sąjungos tarybai papildomus pranešimus apie kalbamos konferencijos rezultatus. Po pranešimo sesijos pirmininkas Briandas suteikė žodį prof. Voldemarui. Plačiuos išvadžiojimuos prof. Voldemaras išdėstė žinomą Lietuvos nusistatymą vėl paminėdamas Želigovskio smurtą prieš Vilnių ir po to perėjo prie Quinones de Leon pranešimo. „Eltos“ specialinio korespondento pranešimu, vakar T. S-gos taryba po trumpo Quinones de Leon raporto, kuris mini lenkų patiektus dokumentus apie nepasirašymą paskutinio protokolo, prof Voldemaras, padėkojęs reporteriui ir prisiminęs Quinones de Leon rolę Želigovskio byloj, kiek apsistojo ties formalinės derybų pusės protokolo trūkumais. Be to padarė istorinę bylos apžvalgą ir šaukės teisingumo, nurodydamas į nebuvimą pas lenkus per derybas geros valios ir tinkamos dvasios. Lenkai laiko, apturėję atlaidus už tarptautinio ramaus gyvenimo drumstimą ir kad gali po priedanga derybų ruošti Lietuvai sląstus. Problemos raktas Varšuvoj, kur vis dar nepamiršta 1772 metų sienų ir nevykusiai naudojama rusų komisarų dekretai dėl ryšių panaikinimo ir teritorijų padalinimo aktų, pamirštant apsisprendimo teisę. Lenkai reikalauja dargi atlyginimo už Želigovskio žygius. Dabarties sąlygomis negalima byla galutinai išspręsti. Karaliaučiaus derybos lietė „res negociandi“, kuriuos davė apčiuopiamų rezultatų vietinių interesų ir bendros taikos atžvilgiu. Teisiniu atžvilgiu reikšmingas administratyvinės linijos nustatymas. Lenkai siekė į susisiekimo ir prekybos problemas įvelti politiką ir dabartinį status beati possedentes paversti galutiniu. Lietuva laikėsi Berno konvencijos dispozicijų ir statė klausimą taip, kad jos teisės į okupuotą teritoriją nebūtų įžeistos. Toliau prof. Voldemaras nurodė, kad taryba atlikusi didelį uždavinį taikai palaikyti. Derybos irgi davė teigiamų vaisių. Jos ir nenutrauktos ir bus vyriausybių tęsiamos. Zaleskis savo replikoj teisinosi, kad lenkai nereikalavę už želigovskiadą pinigų ir 1772 metų sienų reikalauja kai kurios partijos, o ne vyriausybė. Lenkija neteikianti reikšmės vietinio trafiko konvencijai ir Zaleskis prašė tarybą imtis priemonių prieš Lietuvą dėl vykdymo gruodžio 10 d. rezoliucijos. Šis Zaleskio prašymas daugely atstovų sukėlė šypsenas. Prof. Voldemaras atitaisė Zaleskio pareiškime padarytas paklaidas ir išrodė už ką tikrumoj lenkai reikalavo 7.000.000 dolerių. T. S. taryba pavedė Quinones de Leon paruošti raportą. Posėdis tęsėsi 4 val. Nuotaika gera.


Į Maskvą, į Visasąjunginį kompozitorių suvažiavimą

Antrajame Visasąjunginiame tarybinių kompozitorių suvažiavime, kuris prasideda kovo 27 d. Maskvoje, Lietuvos TSR Tarybinių kompozitorių sąjungai atstovaus kompozitoriai E. Balsys, A. Budriūnas, V. Baumilas, B. Dvarionas, J. Juzeliūnas, J. Karosas, V. Klova, A. Račiūnas, S. Vainiūnas ir muzikologas J. Gaudrimas. Kovo 24 d. dauguma suvažiavimo delegatų išvyko į Maskvą. Ryšium su suvažiavimu Maskvoje vyksta tarybinės muzikos koncertai. Jų metu bus atlikti taip pat ir lietuvių tarybinių kompozitorių kūriniai: B. Dvariono fortepijoninė siuita vaikams „Žiemos eskizai”,  J. Juzeliūno koncertas balsui su orkestru, S. Vainiūno ir J. Karoso fortepijoninės preliudijos.


Į redakciją skambinę žmonės skundėsi, kad gražiame Lietuvos užkampyje Dieveniškėse lenkų dauguma terorizuoja lietuvių mažumą, žmonės raginami pasirašyti peticiją, kurioje reikalaujama įstatymiškai įteisinti dvikalbystę ir lenkų autonomiją. Nutarėm važiuoti ir patys pasižiūrėti, kas gi ten dedasi. Dieveniškėse, kaip ir visur Europoje, - tvanku ir tuščia. Miestelio lenkų bendruomenė - Devintinių mišiose. Lietuviškoji pasimeldė anksčiau. Po mišių visi tyliai ramiai, be jokio papolitikavimo - karšta - išsiskirsto kas kur. Didelę aikštę stebi vienut vienutelaitis pilietis - lyg koks “laukinių Vakarų” šerifas prie seniūnijos, nuovados, banko etc. išsidrėbęs krėsle nuobodžiauja komisaras J. Bilis. Šiuo metu jis aukščiausia Dieveniškių valdžia - seniūnė išvykusi “kažkur”. Ieškome diskriminuojamųjų. Ir randam. Jie net - ištyrinėję žurnalistų pažymėjimus - sutinka kalbėtis. Tik su viena sąlyga - neminėti pavardžių, nes seniūnė po viskam galinti skaudžiai nubausti. Žmoneliai klaikiai įgąsdinti, nes dar atsimena, kad pavasarį, kaip tik prieš kovo 11-ąją, gretimame kaime neaiškiomis aplinkybėmis mirė sutuoktiniai Šilabritai. Žmonės mano, kad tai vos ne politinė žmogžudystė. Įrodymų nėra, tik įsitikinimas. Pasakoja, kad buvusi apylinkės pirmininkė, autonomistė, o dabar mokytoja ir uoli katalikė vaikšto po namus ir iš senučiukų apgaulingai renka parašus autonomijai kurti. “Nemanėm, kad mus taip visi apleis, - skundžiasi žmonės, - į Dieveniškes vežama lenkiška labdara, lenkų kunigai aiškina, kad čia nuo seno lenkų žemės, o kur Lietuvos valdžia? Mokytojoms algą moka Lietuvos valdžia, o jos irgi vaikams kala, kad čia turėtų būti Lenkija, o ne Lietuva.” Mūsų pašnekovai prašo Vilniuje valdžiai perduoti, kad sostinė skirtų Šalčininkams lietuvį merą, o Dieveniškėms - seniūną. Tenka aiškinti apie demokratiškai rinktus savivaldos organus, bet žmonėms tai nelabai įdomu. Jie niekaip negali užmiršti, kad po rinkimų seniūnė esą siūliusi lietuvius apipilti benzinu ir padegti. Kiti sutiktieji kalba, kad parašai tikrai rinkti, bet visai ne autonomijai ar dvikalbystei, o norint lietuviškų ir lenkiškų mišių laiką sukeisti. Ne kažin ką pešame dulkėtais vieškeliais pavažinėję po kaimus. Žmonės - amžius jau nebe tas, primintų Parkinsonas - neatsimena, nei už ką pasirašė, ar iš viso pasirašė, ir ne visiems tas rūpi. Šieną reikia grėbti. Vėl sukame ratą aplink Dieveniškių centrinį parką. Kiek nustembame, kai “šerifas” J. Bilis prašo stabdyti automobilį. Priėjęs paslaugiai aiškina, kad atsiradusi seniūnė - galima šnekėtis. Ir netveria smalsumu, kada pasirodys straipsnis. Nieko negalime pažadėti, nes abejojame, ar iš viso vertės ką nors rašyti. Buitinio, primityviojo nacionalizmo buvo ir bus. Seniūnė Česlava Marcinkevič veik nepriekaištingai kalba lietuviškai. Jokių parašų dėl dvikalbystės rinkti nesą prasmės. Ir ne tik dvikalbystė, o netgi trikalbystė, – teigia seniūnė, - su žmonėmis šneku ta kalba, kurią jie supranta”. Dieveniškėse yra ir lietuviška, ir lenkiška mokyklos. Abi lanko daugmaž panašus mokinių skaičius. Per sunku gyventi, neturime laiko tautiniams ar autonomijo reikalams”, - aiškina Č. Marcinkevič. Labai noėtų sužinoti, kas skundžiasi lenkų ”terorizmu”. Tokio smalsumo patenkinti negame. Dieveniškių prieigose budintiems pasienio policininkams irgi smalsu, ko į tą ”apleista kraštą” trenkiamės. Autonomininkų ieškoti, – sakome. Nesąmonės, atkerta.


KIEKVIENI metai, kiekvienas mėnuo, savaitė, pagaliau diena mūsų didžiajai Tėvynei atneša naujas pergales, naujus gamybinius laimėjimus. Išmintingai Komunistų partijai vadovaujant, tarybiniai žmonės dirba našiai, atkakliai, visas savo jėgas, žinias ir sugebėjimus skiria tolesniam socialistinės Tėvynės suklestėjimui. Neseniai įvykęs TSKP XX suvažiavimas peržiūrėjo nueitą kelią per laikotarpį nuo XIX suvažiavimo, susumavo liaudies laimėjimus, pasiektas pergales, o taip pat visu aštrumu iškėlė dar esamus trūkumus. Tarybinei liaudžiai, jos išmintingam vadovui Komunistų partijai nebūdinga ilsėtis ant laurų, džiūgauti pasiekimais. Kritiškai įžvelgti negeroves, trūkumus, kurie dar tebėra kliūtimi mūsų teisingame kelyje – štai laidas pasiekti didesnių laimėjimų. Naujojo - šeštojo penkmečio Direktyvos atveria mums naujas perspektyvas, nubrėžia naujus, didingus uždavinius. Ir jeigu taip šiandieną mintimis mums persikelti į šeštojo penkmečio pabaigą, viskas atrodys kitaip negu šiandien, mūsų gyvenimas atrodys žymiai turtingesnis, lengvesnis, šviesesnis. Taip, be abejo, ir bus. Bet savaime viskas nepasidarys. Kad sėkmingai įgyvendinti naujojo penkmečio Direktyvas, visai tarybinei liaudžiai, mūsų respublikos darbo žmonėms, jaunimui reikės įdėti daug ir nuoširdaus triūso, negailėti jėgų, dirbti iš visos širdies. - Padidinti per penkmetį visos pramonės bendrąją produkciją maždaug 1,8 karto - sakoma Direktyvose. Ir kas gi, jei ne liaudies, darbo žmonių pastangos, pavers šį skaičių tikrove? Didžiulis gamybinis pakilimas sutinkant partijos XX suvažiavimą jautėsi kiekvienoje įmonėje, kiekvieno fabriko, gamyklos kolektyve. O šiandieną tas gamybinis pakilimas vis plečiasi, auga. Tai partijos nutarimai, tėviškas partijos rūpinimasis darbo žmogaus gyvenimu, jo buitimi, suteikia naujų jėgų, energijos, įkvepia naujų minčių. Šeštajame penkmetyje numatoma mūsų respublikoje padidinti elektros energijos gamybą maždaug 1,8 karto, durpių gavybą - 1,6, cemento gamybą – 3 kartus, odinės avalynės - 1,8 karto, sviesto 1,6 karto, mėsos gamybą - 1,5 karto, žuvies sugavimą - 2,5 karto. Tarybinė liaudis nebijo sunkumų, kuriuos teks patirti. Planus, Direktyvas paverčiant tikrove, ji drąsiai imasi darbo, drąsiai žengia į ateitį, nes nuolat jaučia paties tikriausio vairininko - Komunistų partijos vadovavimą. Žengdami po Komunistų partijos vėliava, kitų broliškųjų respublikų padedami, Tarybų Lietuvos dirbantieji pastatys naujus fabrikus ir gamyklas, jie ir toliau kovos už pramonės produkcijos gausinimą, gaminių kokybės gerinimą, jų savikainos mažinimą. Į tai bus sutelktos visų dirbančiųjų, pramonės sričių specialistų žinios, jų iniciatyva, jų vertingos novatorinės mintys. Kaip didingai skamba Direktyvose - paleisti į darbą Kauno hidroelektrinę prie Nemuno. Ar kada nors Lietuvos darbo žmonės galėjo dargi svajoti apie tokią elektrinę? O dabar jie savo rankomis jau pradėjo ją statyti, jau padaryti pirmieji žingsniai, jau dedami pamatai naujai, dar šviesesnei rytdienai. Įgyvendinant TSKP XX suvažiavimo Direktyvas bus pastatytos televizijos aparatūros, grąžtų, staklių prietaisų bei priklausinių, kasos aparatų gamyklos. Bus baigta statyti specializuota plataus vartojimo elektros dirbinių gamykla Vilniuje, toliau bus vystomas Klaipėdos žvejybos uostas. Žymūs pakitimai šeštajame penkmetyje numatyti Tarybų Lietuvos socialistiniame kaime. 1960 metais palyginti su 1955 metais mėsos gamyba turės padidėti maždaug 1,9 karto, pieno – 2,2 karto, grūdų 4,2 karto, linų pluošto - 1,7 karto, cukrinių runkelių 3,9 karto, bulvių – 2,3 karto. Nėra pas mus jokios magiškos lazdelės, kurios mostelėjimas keltų laukų derlingumą, bei gyvulių produktyvumą. Viską reikia iškovoti, pasiekti darbo rankomis, liaudies pastangomis. Geriau įdirbti ir įtręšti dirvas, nuolat gerinti sėklų kokybę, griežtai prisilaikyti agrotechnikos kovoje už aukštus derlius – štai kas lems darbo sėkmę, padės įgyvendinti partijos nurodymus. Gyvulininkystės darbuotojų nuoširdus, planingas, apgalvotas darbas, pievų bei ganyklų gerinimas, tinkama gyvulių priežiūra – tai laidas pasiekti geresnių rodiklių šioje pajamingoje, svarbioje žemės ūkio šakoje. Respublikoje šeštajame penkmetyje bus nusausinti 298 tūkstančiai ha žemės naujų melioracijos sistemų statybos sąskaita ir 332 tūkstančiai ha žemės esamųjų sistemų pertvarkymo sąskaita. To pasekoje – subanguos nauji vešlūs derliai ten, kur iki šiol buvo pelkės ir kemsynai. Komjaunimo organizacijų uždavinys šiandieną ne tik aiškinti jaunimui TSKP XX suvažiavimo Direktyvas, bet svarbiausia - nieko nelaukiant mobilizuoti jaunimo jėgas įgyvendinant naujojo penkmečio planus. Jaunimas negali likti nuošalyje, kada sprendžiamas klausimas apie tolesnį pramonės gaminių gerinimą, apie naujus, tobulesnius darbo metodus, geresnį, našesnį technikos išnaudojimą. Kas, jei ne komjaunuoliai, jaunimas turi būti šiandien ten, kur vyksta kova už naujus derlius mūsų kolūkiniame kaime? Ar gali likti abejingas jaunimas tuo metu, kada partija, visa tarybinė liaudis taip nuoširdžiai rūpinasi priaugančiąja, jaunąja karta. Naujos mokyklos, neapmokamas mokslas, tolesnis kultūrinio gyvenimo išsivystymas, vis gerėjančios darbo ir poilsio sąlygos - argi to nepakanka, kad visomis jėgomis, visa širdimi įsijungti į visaliaudinę kovą už sėkmingą šeštojo penkmečio įvykdymą. Tarybų Lietuvos jaunimas, komjaunuoliai negailės savo jaunatviškos energijos, jėgų, jie įneš savo svarų indėlį į bendrą reikalą, nes jie tvirtai įsitikinę, jog sėkmingas šeštojo penkmečio planų įgyvendinimas dar labiau pakels tarybinės liaudies gerovę, kad tai bus dar vienas stambus žingsnis į komunizmo rytojų.


Lietuvos Respublikos piliečių chartijos žurnalistų klubas („Kovo 11”, 1991, Nr.30)

„Apgailėtina, kad šią politinę demagogiją remia dalis TVR žurnalistų bei Žurnalistų sąjungos vadovai, prisidedantys prie spaudos streiko, kurio tikslas - priešintis Lietuvos Vyriausybės politikai ir ją diskredituoti pasaulio visuomenės akyse”.


I. PETROVIČIUS Lietuvos TSR Politinių ir mokslinių žinių skleidimo draugijos narys

Mūsų Tėvyne - Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga yra didi daugianacionalinė valstybė. Mūsų šalies tautos vieningoje broliškoje šeimoje dirba tarybinės visuomenės labui. Ta tautų draugystė iškilo ir sustiprėjo kovoje už bendrus tikslus Komunistų partijai vadovaujant. Tautų draugystės ir savitarpio pagalbos dėka mūsų šalyje sėkmingai įvykdyti šalies industrializavimas, žemės ūkio kolektyvizavimas, kultūrinė revoliucija. Pirmųjų penkmečių metais gausių mūsų šalies tautybių darbo įmonių rankomis, Komunistų partijai vadovaujant, buvo statomi socialistines industrijos gigantai: Magnitogorsko metalurgijos kombinatas, Stalingrado traktorių ir Gorkio automobilių gamyklos, Dniepro hidroelektrine, Donbaso ir Kuzbaso šachtos, nauji miestai, tiesiamos geležinkelio magistralės. Socializmo statybose grūdinosi ir stiprėjo tarybinių tautų draugystė. Visų tautų darbo išdavoje keitėsi mūsų žemės veidas, buvo likviduotas anksčiau engiamų nacionalinių mažumų ekonominis ir kultūrinis atsilikimas. Didžioji rusų tauta, kaip vyresnysis brolis draugiškoje TSRS tautų šeimoje, padėjo visų sąjunginių respublikų tautoms statyti gamyklas ir fabrikus, elektrines, mokyklas ir teatrus. Socializmo pergalės dėka iš pagrindų pasikeitė TSRS tautų veidas, pranyko jų savitarpio nepasitikėjimo jausmas, išsivystė neišardoma broliška TSRS tautų sandrauga. Ta draugystė atlaikė visus sunkumus ir išmėginimus Tėvynės karo metais ir dar labiau užsigrūdino bendroje tarybinių žmonių kovoje prieš fašizmą. Drauge su visomis tarybinėmis tautomis nemažą indėlį į priešo sutriuškinimą įnešė ir lietuvių tauta. Fronte kovinius veiksmus vykdė lietuviškojo junginio kovotojai, priešo užnugaryje fašistus triuškino lietuvių partizanų būriai. Tarybų Sąjungos didvyrių tarpe yra 15 lietuvių, apdovanotųjų ordinais ir medaliais tarpe daugiau kaip 15.000 mūsų respublikos atstovų. TSRS tautų draugystė - vienas iš Tarybų Sąjungos istorinės pergalės Didžiajame Tėvynės kare šaltinių. Su nauja jėga tautų draugystė pasireiškė didvyriškame tarybinių tautų darbe gydant fašistinių žmogžudžių padarytas mums žaizdas. Visiems žinoma, kad po karo mūsų respublikos pramonė buvo beveik visiškai sugriauta. Didžioji rusų tauta siuntė Lietuvai metalą, anglį, mašinas, statybines medžiagas - visa, kas buvo reikalinga ne tik atkurti, bet ir sparčiais tempais pastūmėti į priekį Lietuvos TSR liaudies ūkį. Apie tą brolišką pagalbą liudija nemaža faktų bet kurioje respublikos įmonėje, kiekvienoje MTS, tarybiniuose ūkiuose, kolūkiuose. Pavyzdžiui, „Žalgirio“ gamyklos statybai metalą siuntė Uralas, anglį – Ukraina, statybines medžiagas - Archangelskas, o naujausius įrengimus gamykla gavo iš Maskvos, Leningrado, Novosibirsko, Tbilisio ir kitų miestų. Į gamyklą iš broliškųjų respublikų atvažiavo puikūs specialistai, kurie padėjo sutvarkyti gamybinį procesą, įsisavinti priešakinę tarybinę techniką ir technologiją. Tai, kad mūsų respublikoje pastaraisiais metais pradėjo veikti 318 naujų pramonės įmonių, iš kurių 38 - stambios, gaminančios laivus, stakles, elektros motorus, turbinas, dažymo aparatus ir kitas mašinas,  – rezultatas broliškos, nesavanaudiškos pagalbos, kurią telkė didžioji rusų tauta ir visos Tarybų Sąjungos tautos. Praėjusiais metais Lietuvos TSR pramonė davė produkcijos 4,8 karto daugiau negu ikikariniais 1940 metais. Mūsų respublikos pramonė pirma laiko įvykdė penktojo penkmečio planą. Dabartiniu metu Lietuvoje gaminama daug tokių produkcijos rūšių, kurios ne tik patenkina savo reikmes, bet ir siunčiamos kitoms tarybinėms respublikoms (staklės, turbinos, laivai, elektros motorai, baldai, popierius ir kt.). Šeštajame penkmetyje mūsų respublikoje bus pastatyta eilė stambių pramonės įmonių. Didžiausia statyba Lietuvos TSR bus Kauno hidroelektrinė. Padėti statyti ją iš broliškųjų respublikų atvažiuoja prityrę statytojai, atvyksta ešelonai su technika ir medžiagomis. Penkmečio metais mūsų respublikos sostinė gaus gamtines dujas iš broliškosios Ukrainos. 1955 metais TSRS visos pramonės produkcija viršijo 1913 metų lygi 27 kartus. Šeštasis penkmetis bus pramonės ir visų pirma sunkiosios industrijos - šalies liaudies ūkio pagrindo – spartaus vystymo penkmetis, tolesnės techninės pažangos, smarkaus darbo našumo pakėlimo penkmetis. Visa tai įmanoma pasiekti tik vieningai padedant visoms tarybinėms tautoms. Nuostabus broliškosios tarybinių tautų draugystės rezultatai atsispindi ne tik pramonėje, bet ir žemės ūkio, kultūros, mokslo vystymesi. Mūsų šalies kolūkių ir tarybinių ūkių laukuose dirba 1 milijonas 400 tūkstančių traktorių ir apie 400 tūkstančių kombainų, tame skaičiuje tūkstančiai traktorių ir šimtai kombainų mūsų respublikoje. Palyginti su 1950 metais TSRS pasėlių plotai padidėjo 27 procentais. 1955 metais, nepaisant nepalankių meteorologinių sąlygų eilėje šalies rajonų, paruošta grudų daugiau negu 1954 metais. Sėkmingai vykdoma partijos ir vyriausybės numatyta dirvonų ir plėšinių įsisavinimo programa. Pavasarį 424 naujai įkurti kolūkiai ir tarybiniai ūkiai užsės tose žemėse 30 milijonų hektarų. Šį gigantišką darbą atlieka visų sąjunginių respublikų geriausieji darbininkų ir kolūkiečių atstovai, kurių tarpe labai daug jaunimo. Savo pasiaukojančiu darbu jie gausina komjaunimo, tarybinio jaunimo šlovę, šlovę tų, kurie, įveikdami didžiulius sunkumus, tuščioje taigoje statė Komsomolską, Kuzbasą, Magnitką ir kitus sunkiosios industrijos gigantus. Lietuvos jaunuoliai bei merginos didžiuojasi tuo, kad ir jų pasiuntiniai Kazachstano ir Sibiro stepes paverčia brangiosios Tėvynės aruodu. Vykdant partijos nutarimus 1955 metais daugiau kaip keturis kartus išplėsti kukurūzų pasėlių plotai. Daugelis mūsų respublikos kolūkių išaugino gerus kukurūzų derlius. Jiems daug padėjo Ukrainos ir kitų respublikų specialistai, kurie buvo atvykę pas mus pavasarį ir mokė, kaip reikia sėti ir auginti šią vertingą kultūrą. Broliškoji TSRS tautų draugystė suteikė galimybę pasikeisti priešakiniu patyrimu tarp visų tarybinių respublikų darbo žmonių. Šiam kilniam tikslui puikiai tarnauja Visasąjunginė žemės ūkio paroda, kurioje atstovaujama ir mūsų respublika. Parodoje dalyvavo Lietuvos TSR Kapsuko ir Linkuvos rajonai, 47 kolūkiai, 36 tarybiniai ūkiai, daug gyvulininkystės fermų, 335 kolūkiečiai. Daugiau kaip 7 tūkstančiai mūsų respublikos ekskursantų aplankė parodą. Jie ten ne tik mokėsi, bet ir patys dalijosi savo patyrimu su kitų respublikų pasiuntiniais. Laimėjimai vystant liaudies ūki užtikrina tolesnį darbo žmonių materialinės gerovės pakėlimą. Palyginti su 1945 metais mūsų respublikoje vidutinis darbininkų darbo užmokestis padidėjo dvigubai, žymiai išaugo kolūkiečių pajamos. Didelių laimėjimų TSRS tautos pasiekė kultūrinio vystymosi srityje. Iš 60 mūsų šalies nacijų, nacionalinių grupių ir tautybių 48 pirmą kartą įsigijo savo raštą tik tarybinės valdžios metais. Dabar daugelyje miestų baigiama pereiti į visuotinį dešimtmetį mokslą. Palyginti su 1940 metais vidurinių mokyklų tinklas Lietuvos TSR 1šsiplėtė daugiau kaip penkis kartus. 70-čia TSRS tautų kalbų spausdinama mūsų grožinė literatūra. Tarybinės valdžios metais Lietuvos TSR darbo žmonės įsigijo plačią galimybę gimtąja kalba skaityti Puškino, Gogolio, Lermontovo, Nekrasovo, Majakovskio ir kitų klasikų, o taip pat šiuolaikinių rašytojų kūrinius. Daugelis lietuvių rašytojų kūrinių išversta į broliškųjų TSRS tautų kalbas. Tarybų Sąjungos tautos, vystydamos savo nacionalinę kultūrą, tuo pačiu turtina ir stumia į priekį visos socialistinės visuomenės kultūrą. Lietuvių tautos, kaip ir visų mūsų šalies tautų, kultura persunkta internacionalizmo ,pagarbos kitų tautų kultūrai ir nacionalinėms tradicijoms dvasia. Tuo pagrindu vyksta savitarpiškas nacionalinių kultūrų praturtėjimas. Apie tai akivaizdžiai liudija nacionalinių pasiekimų demonstravimas per literatūros ir meno dekadas. Per dekadą Maskvoje buvo aukštai įvertinti ir lietuvių tautos laimėjimai vystant meną ir literatūrą. Didelę reikšmę mūsų tautų draugystės stiprinimui turi įvairių tautybių jaunuolių ir merginų mokymasis Maskvos, Leningrado, Kijevo, Minsko ir kitų miestų aukštosiose mokyklose, draugiški sportininkų susitikimai ir t. t. Maskvos Valstybinio universiteto 59 tautybių studentų tarpe yra daug jaunuolių ir merginų iš Lietuvos. Vien tik Maskvos ir Leningrado aukštosiose mokyklose mokosi 600 studentų iš mūsų respublikos. Nuoširdumo ir draugystės aplinkybėmis mūsų šalyje vyksta sportininkų susitikimai. Kasdieniniame tarybinių tautų gyvenime yra daugybė pavyzdžių, rodančių kokia galinga yra tautų draugystės jėga - vienas iš pagrindinių kiekvienos tarybinės tautos sėkmingo ekonomikos ir kultūros vystymosi šaltinių. Ta draugystė - garantija, kad TSRS tautos vis greičiau žengs į karštai siekiamą tikslą - komunizmą. Komunistų partija nepaliaujamai rūpinasi visų TSRS tautų vystymusi, nesutaikinamai kovojo ir kovoja prieš bet kuriuos buržuazinio nacionalizmo pasireiškimus, nuolat ugdo tarybinius žmones tautų draugystės, tarybinio patriotizmo ir proletarinio internacionalizmo dvasia. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas numatė žymiai išplėsti sąjunginių respublikų teises ūkinėje ir kultūrinėje statyboje. Tai padės toliau stiprinti sąjungines respublikas, tvirtinti mūsų šalies tautų draugystę.


Čekoslovakų spauda apie Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves.

„Narodni listy“ rašo: „Lygiai prieš dešimtį metų senobiniam lietuvių mieste Vilniuje, lietuvių visuomenės veikėjų ir vadų taryba paskelbė Lietuvos, kaip savarankiškos ir tautiškos valstybės nepriklausomybę. Atgaivintoji lietuvių valstybė yra laisvos, darbščios ir pasiryžusios tautos tvirtos valios padarinys, tautos, kurioje nė valandėlei nebuvo užgesusi garbingos praeities istoriškosios tradicijos, net kuomet tautiškoji kalba buvo užsilikusi vien tik kaimo bakužėje ir kuomet per ištisus dešimtmečius nebuvo nė vienos viešosios lietuviškosios mokyklos. Indo - europiečių tautų skaičiuje lietuviai yra palikę vienui vieni, kurių kalba yra artimiausia sanskritų. Mokyti etnografai spėlioja, kad lietuviai yra seniausioji Europos tauta, kuri pasiekus Baltijos jūrą, bet nepereinamų miškų atskirta nuo viso pasaulio, palyginti vėlai susidūrė su kitomis, ypač pietų, tautomis. Į valstybe letuviai susibūrė tik tuomet, kai pajuto stiprų spaudimą iš vokiečių kryžiuočių pusės ir iš rusų bei lenkų. Per atgautos laisvės dešimtį metų Lietuvos Respublika nugalėjo didžiausius sunkumus, padarytus pasaulinio karo ir vokiečių okupacijos, kuri derlingą ir turtingą kraštą nualino, o jau pradėjusį klestėti gyvenimą, vėl užnuodijo. Lietuva buvo viena pirmųjų valstybių, kuri ir su Čekoslovakija užmezgė draugiškus santykius ir sudarė prekybos sutartį. Tarpusavio eksportas ir importas rodo sveiką didėjimo tendenciją. Tik šiomis dienomis Kaune, Lietuvos sostinėje, kuris Lietuvos vadinamas laikinąja sostine, tuo būdu pareiškiant savo istoriškas teises į Vilnių ir Vilniaus kraštą, Čekoslovakijos konsulatas mūsų valdžios buvo pakeistas į atstovybę, be abejojimo, abipusiai to siekiant, nes Lietuva įsteigė pas mus atstovybę jau 1920 metais“. Vakarinis to laikraščio leidinys įdėjo Lietuvos Prezidento ir ministerio pirmininko atvaizdus, taip pat ir Prezidento rūmų fotografija. „Čekoslovenska republika“ tarp kit ko rašo: „Likimas lietuvių tautos, nežiūrint žiauraus likimo, vis dėlto užlaikiusios savo tautiškąją sąmonę ir savarankiškumą, labai panašus į mūsų tautos likimą. Kaip ir mes, lietuviai savo tautiškumą apsaugojo tik dėka kaimiečių, iš kurių tarpo kilo atgimimas tautos, kuri amžiais rungėsi už savo gyvybę trimis frontais (Vokietija, Lenkija ir Rusija). Neišspręstas su Lenkija ginčas dėl Vilniaus krašto yra vienintelė Lietuvos išsivystymo kliūtis. Tasai ginčas turėtų būti taikiai išspręstas, kad antrą savo nepriklausomo gyvenimo dešimtmetį Lietuva galėtų vykdyti savo uždavinius, išplaukiančius iš priklausymo prie vidurinės Europos. „Narodni politika“ patiekė kai kuriuos istoriškus ir geografinius duomenis, atpasakojo dabartinę Lietuvos padėtį, jos ekonomiškus santykius su Čekoslovakija. Sekmadienio priede „Narodni politika“ įdėjo respublikos Prezidento Smetonos ir ministerio pirmininko Voldemaro atvaizdus ir viena lapą pašventė Kauno miesto ir Lietuvos sodžiaus reginiams. Dienos leidiny „Narodni politika“ įdėjo Vienos rašytojo Roda - Roda straipsnį iš laikraščio „Prager-Tageblatt“ apie Lietuvą prieškariniais laikais. „Česke slovo“ įdėjo Respublikos Prezidento atvaizdą ir K. Bögholmo straipsnį. „Lidove Noviny“ rašo: „Nuo senovės jau buvo ryšiai tarp Čekoslovakijos ir Lietuvos. Čekoslovakų respublika turi garbės, kad joje gyvena geriausias Europoje lietuvių kalbos žinovas ir didelis jos draugas prof. Josef Zubaty“. „Moravsko-slezsky denik“ įdėjo vedamąjį žinomojo Lietuvos draugo prof. d-ro Martenik straipsnį kurį užbaigia: „Letuvos respublika per visus 10 metų reiškė mums savo simpatijų ir Čekoslovakijos vardas Lietuvoje buvo minimas su tikrai širdingu draugingumu. Buvo prisimenamas bendras ir vienodas abiejų tautų likimas, o taipogi kai kurie ryšiai abiejų tautų istorijoje (Vytautas ir Kaributas husitų karuose). „Česky svet“ (iliustruotas) įdejo kelis paveikslėlius iš Lietuvos, pav. Vilniaus pilies kalną ir kitus ir prie jų pridėjo prierašą: „Mūsu simpatijos, rišančios mus su Lietuvos respublika, pasireiškia šią atmintiną dieną karštu linkėjimu tolimesnio klestėjimo ir pasisekimo. Savo kovą dėl tautinės ir politinės nepriklausomybės Lietuva pradėjo vienu laiku su čekoslovakų tauta. Jos tautinės revoliucijos dvasia buvo toji pati ką ir mūsų ir tas idėjinis bendradarbiavimas pasireiškė mūsų kovoje už nepriklausomybę, o po perversmo tikru prietelingumu“.


Vakar Leopoldvilyje susitiko Kongo respublikos ministras pirmininkas Sirilas Adula ir Katangos atskalūnų vadeiva Čiombė. Susitikimas skirtas Katangos problemai. Susitikimo metu buvo nutarta, kad tolesnės derybos dėl šios problemos vyks už uždarų durų. Komunikate, paskelbtame pasibaigus pirmajam susitikimui, nurodoma, kad susitikimas vyko „nuoširdžiai“. Šiandien derybos bus vedamos toliau. Atsakydamas į žurnalistų klausimus SNO oficialių asmenų surengtame priėmime, Adula pareiškė, kad, jo nuomone, derybos neturi ilgai trukti, nes „visi klausimai aiškūs ir nėra reikalo juos svarstyti kelias dienas“. Tuo pat metu Čiombei artimuose sluoksniuose, priešingai, teigiama, kad derybos galinčios užtrukti.


Laikraštis „Nodon sinmun“, komentuodamas JAV štabų viršininkų komiteto pirmininko Teiloro kelionę į Pietų Korėją, rašo, kad šis vizitas susijęs su JAV planais sustiprinti karinę isteriją Pietų Korėjoje ir sulipdyti karinę sąjungą Šiaurės Rytų Azijoje. Laikraštis praneša, kad, atvykęs į Pietų Korėją, Teiloras skubiai sušaukė eilę slaptų pasitarimų su Amerikos kariuomenės Pietų Korėjoje vadais ir karinio Pietų Korėjos režimo viršūnėmis. Pasitarimuose buvo svarstomas „JAV karinės pagalbos Pietų Korėjai plana


— Kodėl neauga jūsų apskrities partinė organizacija? Argi pirminės partinės organizacijos visai nepalaiko ryšio su nepartiniu aktyvu, kad taip maža žmonių atrenka į partija? — paklausėme LKP(b) Rokiškio apskrities komiteto sekretorių drg. Paradauską. Drg. Paradauską toks klausimas aiškiai erzina. — Kaipgi! Mūsų apskrities kiekviename valsčiuje yra 15—25 žmonių aktyvas. Obeliuose veikia 18 žmonių agitkolektyvas, Juodupėje 20 žmonių. Ką gi, nutarėme nuvykti į valsčius, susipažinti su nepartiniais aktyvistais, įsitikinti, kodėl jie nepareiškė noro įstoti partijon. Nuvykome į Obelius. Obelių valsčiaus partorgas patvirtino, kad yra 18 žmonių agitkolektyvas. Tačiau, kada paprašėme sušaukti agitatorius, partorgas sumišo. Jis rodo sarašus, — juose iš tikrųjų 18 pavardžių. Bet patikrinus pasirodo, kad daugelis į sąrašą įrašytų draugų jau seniai išvyko iš Obelių valsčiaus, kiti nieko neveikia. Popierinis agitkolektyvas, o gyvo agitatoriaus nei vieno, nors gerų, tarybų valdžiai atsidavusių žmonių valsčiuje nemaža. Partorgas pasitenkina sąrašu ir dirba vienas. Kaip gi gali čia augti partinė organizacija? Juodupės valsčiuje partorgas iš 20 popieryje užrašytų agitatorių tesušaukė vos 10. Kartkartėmis partorgas sušaukia savo agitatorius, surengia pasitarimus einamųjų kampanijų reikalais, bet atskirai kiekviena aktyvistą mažai tepažįsta, nesidomi, kaip jie kelia savo politinį lygį. Kaip gali jis atrinkti geresniuosius į partija? Juodupės valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas komjaunuolis drg. Andrijanovas — savo darbui atsidavęs tarybinis darbuotojas. Jis — Tėvynės karo invalidas ir stengiasi dirbti taip, kaip ir fronte kovojo. Tačiau drg. Andrijanovas dar jaunas darbuotojas, jam reikia padėti kelti savo politinį lygį. Gi konkrečios operatyvinės pagalbos jam partorgas nesuteikia. Valsčiaus progimnazijos direktorius drg. Juozas Jurevičius — valstiečių naujakurių sūnus. Jis aktyvus visuomenininkas, dalyvauja apskrities spaudoje, jo aktyvaus darbo dėka gerai organizuotas malkų paruošimas progimnazijai, mokytojų tarpe jis organizavo ratelį VKP(b) istorijos trumpajam kursui nagrinėti. Juodupės valsčiuje yra ir darbininkų. „Nemuno“ fabrike dirba 168 darbininkai, bet partorgas ten retas svečias. Nenuostabu, kad Juodupėje, kur yra tiek daug gerų aktyvistų, nesudaryta pirminė partinė organizacija. O Panemunės valsčiuje komunistai net nepadeda tokiems draugams, kurie labai norėtų stoti į partiją. Panemunės valsčiaus paruošų įgaliotinis drg. Juozas Stuokas — mažažemis valstietis. Vokiečių okupacijos metu jis padėjo tarybiniams partizanams. Jam brangi tarybų valdžia ir Lenino - Stalino partija, ir jis trokšta stoti į jos eiles. Tačiau drg. Stuokas nežino dargi, kaip apipavidalinti dokumentus, ir niekas jo nepamoko. Tai tokia padėtis valsčiuose, kuriuos partijos apskrities komitetas nurodo kaip priešakinius. Aišku, kad kituose valsčiuose popierizmo ne mažiau, o daugiau. Daugelis Rokiškio apskrities komunistų net nesupranta, kad rūpintis partijos eilių augimu yra kiekvieno komunisto pirmaeilė pereiga, ir šį klausima spręsti paveda vienam žmogui. Štai Kamajų valsčiaus pirminė partinė organizacija nutarė: „Pavesti pirminės partinės organizacijos sekretoriui drg. Pereškavičiui atrinkti geriausius aktyvistus įstojimui į partiją“. Kai kurie komunistai nemoka apipavidalinti priimtųjų į partiją bylų, surašyti protokolų apie priėmimą į partiją. Viena apskrities miesto pirminė partinė organizacija savo protokole įrašė: „Rekomenduoti partijos Rokiškio apskrities komitetui priimti NN kandidatu į partijos narius“. Nariai nežino, kad ne partijos komitetas, o pirminė partinė organizacija priima į partiją naujus narius, kad pirminė partinė organizacija neturi teisės rekomenduoti aukštesniam organui ką nors daryti? Tokių pavyzdžių galima rasti ir daugiau. Viena tų reiškinių priežasčių buvo taip pat ligšiolinis blogas partijos apskrities komiteto orginstruktorių skyriaus darbas. Buvusi šio skyriaus vedėja nieko nedarė, kad atkreiptų komunistų dėmesį į partijos augimo klausimą, nemokė jų apipavidalinti bylų, nepatikrino vietoje komunistų darbo su nepartiniu aktyvu, ji net neskaitydavo pirminių partinių organizacijų protokolų ir, nepastebėdama klaidų, žinoma, negalėjo jų ištaisyti. Todėl nenuostabu, kad per metus Rokiškio apskrities partinė organizacija tepriėmė kandidatais į partijos narius 16 žmonių ir tik 10 iš kandidatų į partijos narius, o birželio ir liepos mėn. partiją nebuvo priimtas nei vienas naujas narys ar kandidatas. Rugpiūčio mėn. į partiją priimti tik 2 žmonės. LKP(b) CK VII plenumas atkreipė partinių organizacijų dėmesį į partinių organizacijų sustiprinimo reikalą, ypač valsčiuose ir apylinkėse. LKP(b) Rokiškio apskrities komitetas ir jo orginstruktorių skyrius, vykdydamas VII plenumo nutarimus pagyvino organizacinį darbą, pradėjo kurti eilėje valsčių pirmines partines organizacijas. Reikia, kad partijos apskrities komitetas, vykdydamas šį darbą, siektų ne tik valsčiaus komunistų sudarymo, bet ir dėtų pastangas sustiprinti jas naujais nariais iš geriausių nepartinių aktyvistų. Kad tai būtų įmanoma reikia visų pirma naujai pertvarkyt darbą su aktyvu. Reikia atminti, kad partinė organizacija tada tegal augti, kai ji remiasi plačiu, stipriu, patikrintu aktyvu, užgrūdinamu nuolatiniu vadovavimu kasdieniniame darbe ir kovoje. M. Vabalas („Tiesos“ koresp.)


Lietuvių Tauta Didžiajam Tautų Vadui draugui STALINUI

Brangus ir mylimas draugas Stalinai! Tarybų valdžios įsikūrimo Lietuvoje 5-tųjų metinių dieną lietuvių tauta savo pirmąjį begalinio dėkingumo, meilės ir sveikinimo žodį siunčia Jums, mūsų mylimasis mokytojau, vade ir išvaduotojau. Mes laimingi, kad 5-tąsias tarybų valdžios įsikūrimo Lietuvoje metines švenčiame didžiausio tarybų valstybės triumfo dienomis, po pasaulinės istorinės pergalės, kurią iškovojo mūsų didžioji tarybinė Tėvynė prieš vokiškuosius fašistinius grobikus, pikčiausius visos žmonijos priešus. 1940-tųjų metų liepos 21 dieną, kurią Liaudies Seimas paskelbė Lietuvoje tarybų valdžią ir priėmė deklaraciją dėl Tarybų Lietuvos įsijungimo į Tarybų Sąjungos respublikų šeimą, amžiams įeis į lietuvių tautos istoriją. Amžinai garbins lietuvių tauta šią dieną, kaip pradžią naujos gadynės lietuvių tautos gyvenime. Šią dieną buvo įgyvendintos nuo seno lietuvių tautos puoselėtosios viltys, svajonės apie lietuvių tautos laisvę ir nepriklausomybę, dėl kurių ilgus amžius kovojo, kentėjo ir aukojosi geriausieji mūsų gimtosios Lietuvos sūnūs ir dukros. Derlinga Lietuvos žemė, darbštus Lietuvos valstietis, bet kietas vargas ir skurdas niekad neišleido jo iš savo plėšrių nagų. Lietuvių tauta nebuvo savo žemės šeimininkė. Svetimšaliai pavergėjai – vokiškieji šunriteriai, lenkiškieji ponai, caro satrapai ir „savi“ išnaudotojai — buožės, dvarininkai, fabrikantai, pirkliai — plėšė liaudį ir grobė jos darbo vaisius. Vadinamoji „nepriklausomoji“ Lietuva buvo žaisliukas imperialistinių valstybių rankose ir visiškai priklausė nuo jų įgeidžių. Lenkiškieji dvarininkai užgrobė senąją Lietuvos sostinę Vilnių, hitleriniai banditai atplėšė nuo Lietuvos vienintelį išėjimą į jūrą — Klaipėdą. Buožinė buržuazinė Lietuva buvo rojus buožėms, dvarininkams, spekuliantams, išnaudotojams, smetoniniams stambiems valdininkams, bet pragaras darbininkams ir valstiečiams. Ant kruvino darbo žmonių prakaito miestuose augo puošnūs rūmai, bet darbininkas ir valstietis skurdo ankštose ir purvinose lūšnose. Už valiutą, įgytą žiauriausiai išnaudojant darbininkus ir valstiečius, dvarininkai, pirkliai ir fabrikantai gabenosi iš užsienio papuošalus ir prabangos dalykus, o valstietis vis labiau įsiraizgydavo į svetimųjų ir vietinių vorų pinkles. Ižymieji lietuvių tautos poetai ir kūrėjai Poška, Strazdelis, Duonelaitis, Žemaitė, Maironis, Janonis sukūrė nemirtingų literatūros ir meno kūrinių, bet plačiosioms liaudies masėms kelias į tautinę ir visos žmonijos kultūrą buvo uždarytas. Štai kodėl su tokiu džiaugsmu lietuvių tauta sutiko fašizmo nuvertimą 1940-jų metų birželio mėnesį. Tautos vieningumas pasireiškė per Liaudies Seimo rinkimus, kada rinkimuose dalyvavo 95,51% rinkėjų, o už Lietuvos Darbo Sąjungos kandidatus pasisakė 99,19%. Didžia visos tautos švente tapo 1940-jų metų liepos 21-ji diena, tarybų valdžios paskelbimo diena. Griuvo buržuazijos diktatūra, kuri rėmėsi karininkų smurtu ir hitlerinės Vokietijos parama. Mūsų tautos gyvenime prasidėjo nauja socialistinės santvarkos gadynė, stalininė naujo šviesaus gyvenimo kūrybos gadynė. Galingosios Tarybų Sąjungos, lygiateisių broliškų tautų sąjungos, šeimoje lietuvių tauta pirmą kartą įgijo visišką valstybinį savarankiškumą ir nepriklausomybę. Fašistinės diktatūros metu netekę paprasčiausių politinių teisių ir laisvės, Lietuvos darbo žmonės tarybų valdžios buvo pastatyti prie valstybės vairo. Pirmą kartą per visą savo istoriją tauta pasidarė savo likimo šeimininku ir gimtosios žemės suvereniniu valdovu. Tarybų valdžia išvadavo Lietuvos darbininkus iš amžinos vergovės, iš „savų“ ir svetimų kapitalistų jungo, perduodama į jų rankas visas gamybos priemones, sugrąžindama jiems gėrybes, gobšiųjų fabrikantų, pirklių, bankininkų prisiplėštas. Per trumpą laiką Lietuvoje buvo visiškai likviduotas nedarbas, ilgus metus buvęs baisia darbininkų klasės rykšte. Pramonės gamyba atskirose šakose išaugo trigubai. Tarybų valdžia ėmėsi įgyvendinti plačią šalies industrializacijos programą. Per amžius Lietuvos valstietis kovojo dėl žemės, gynė savo žemę maitintoją nuo caro satrapų, nuo dvarininkų, nuo smetoninių spekuliantų, nuo buožių. Liaudies Seimas paskelbė žemę tautos, valstybės nuosavybe. Vienu smūgiu buvo panaikintos feodalizmo liekanos Lietuvos kaime. Nuo šiol ir amžinai žemė buvo atiduota tam, kas ją dirbo — darbo valstiečiams. Tarybų valdžia atskleidė lietuvių tautai plačius akiračius vystyti savo kultūrai, tautinei pagal formą, socialistinei pagal turinį. Visose gyvenimo srityse tarybų valdžia per nedaugelį mėnesių padarė gilių pakeitimų, praskynusių tautos masėms kelią į naują, laimingą gyvenimą. Bet šią audringą naujojo gyvenimo kūrybą nutraukė žvėriškas hitlerinių gaujų užpuolimas. Niekada nepamiršime tų baisių dienų ir naktų, kai 1941 metų birželio mėnesį fašistiniai grobikai bombardavo mūsų taikius miestus ir kaimus. Negalima pamiršti Panerių, kur hitleriniai budeliai nužudė šimtą tūkstančių mūsų piliečių, Kauno mirties fortų, tūkstančių ir dešimtų tūkstančių aukų, hitlerinių žmogėdrų nužudytų Alytaus, Kretingos, Ukmergės, Marijampolės, Utenos, Trakų, Panevėžio apylinkėse ir kitose vietose. Daugiau kaip 400 tūkstančių Tarybų Lietuvos visų tautybių piliečių — lietuvių, žydų, rusų, lenkų — ir apie 160 tūkstančių tarybinių karo belaisvių nužudė ir nukankino hitleriniai žmogžudžiai Lietuvoje. Hitleriniai žvėrys metė kūdikius į liepsną Pirčiupio kaime, šaudė ištisus vaikų namus, žudė bejėgius senelius ir invalidus iš prieglaudų. Masiškai žudydami Lietuvos žmones, hitlerininkai tūkstančius Lietuvos jaunuolių ir merginų vežė į katorgą ir pražūtį į Vokietiją. Lietuvos valstiečiai buvo išvaromi iš ūkių, o į jų vietas atvažiuodavo tūkstančiai kolonistų vokiečių. Vokiškieji grobikai į Lietuvą atėjo su neslepiamu tikslu pavergti ir išnaikinti lietuvių tautą ir ant jos kaulų sukurti vokiškąją provinciją. Ne veltui jau nuo pirmųjų okupacijos mėnesių vokiškieji fašistai panaikino bet kokį Lietuvos valstybingumą ir pavertė ją vokiškos „Ostlando“ kolonijos provincija. Hitlerininkai norėjo paklupdyti lietuvių tautą, stengėsi sumulkinti ją šlykščia ir melaginga propaganda, kurią skleidė savo samdinių lietuviškai vokiškų nacionalistų padedami. Tačiau gyva ir stipri buvo laisvę pamilusios lietuvių tautos Žalgirio dvasia. Gyvas buvo atminimas senovės Lietuvos didvyrių Mindaugo, Gedimino, Kęstučio, Vytauto, triuškinusių vokiškuosius grobikus kryžiuočius. Iš amžių glūdumos skaisčia šviesa žėrėjo Margirio žygis. Vokiškųjų riterių apsuptas jis iki paskutiniųjų kovojo ir šoko į laužą su savo šeima ir artimaisiais, kad tik nereikėtų gyvam pasiduoti vokiečiams. Praeities žygius atgaivindamas Lietuvos TSR liaudies poetas Liudas Gira 1941 metais rašė: Kaip kad tuomet su Lietuva Rikiavos rusai, lenkai, čekai. Totoriai, — šiandien irgi, va, Jų nė vieni neatsilieka. Visus žavėdamas narsa, Nū rusas laiko pirmą barą. Su juo TSRS visa Kasdien drąsos stebuklus daro. Už Vilnių, Kauną, už Šiaulius, Už mūs sudegintas sodybas! Minės teutonas šimtmečius kelius, Koks prakeikimas ties juo kybo! Į šventą kovą prieš amžinąjį priešą — vokiškuosius grobikus pakilo lietuvių tauta. Valstiečiai, nepaisydami sušaudymų, nedavė žemės ūkio produktų vokiškiesiems okupantams. Lietuvos darbininkai kovojo prieš okupantus kenkimais ir diversijomis. Visiškai sužlugo vokiškųjų grobikų mėginimai sumobilizuoti lietuvius į savo kariuomenę. Nepaisant grasinimų ir teroro, nepaisant lietuviškai vokiškųjų nacionalistų įtikinėjimų ir melo, lietuvių jaunimas slapstėsi nuo vokiškųjų mobilizacijų. Vokiškiesiems grobikams atkakliai priešinosi Lietuvos darbo inteligentija, ir už tai keršydami vokiečiai uždarė Lietuvos universitetus ir daugelį kitų mokslo įstaigų, o šimtus lietuvių mokslininkų, rašytojų, mokytojų ir kitų inteligentų uždarė į koncentracijos stovyklas, kuriose jie buvo mušami, kankinami ir žudomi. Narsiai prieš vokiškuosius grobikus kovėsi didvyriškieji Lietuvos partizanai, kuriems padėjo ir kuriuos rėmė plačiosios tautos masės. Po visą Lietuvą ir toli už jos ribų aidėjo „Žalgirio“, „Vilniaus“, „Margirio“, „Kestučio“, „Už Tėvynę“, „Adomo Mickevičiaus“, „Žemaitės“, „Vytauto“ ir kitų partizanų būrių žygių garsas. Partizanas Urbonavičius - Kurmelis pats ir drauge su savo būriu sunaikino 37 vokiečių ešelonus. Mylimas ir plačiai žinomas yra vokiečių nukankintosios lietuvaitės partizanės Tarybų Sąjungos Didvyrės Marijos Melnikaitės vardas. Daug tokių narsių merginų iškilo iš Tarybų Lietuvos darbo žmonių tarpo. Viena jų geležinkeliečio duktė Marytė Margytė, moksleivė. Iš viso metus ji tepažino tarybų valdžią. Tačiau pamatė ir suprato, koks šviesus kelias atsiskleidžia prieš ją, jos draugus ir visus Lietuvos darbo žmones. Margytė stojo su ginklu rankoje laisvės ginti. Priešai sugavo narsią mergaitę, tyčiojos ir kankino ją. Žūdama ji sušuko: „Tegyvuoja tarybinė Tėvynė, tegyvuoja Stalinas“. Tik menka niekingų išsigimėlių ir išdavikų saujelė pardavė savo garbę ir sąžinę vokiškiesiems grobikams, padėjo hitleriniams budeliams pavergti Lietuvą, naikinti lietuvių tautą. Išdavikai kubiliūnai, pyragiai ir kiti bandė melu ir apgaule sugriauti lietuvių tautos vienybę kovoje prieš vokiškuosius grobikus, palaužti lietuvių tautos pasipriešinimo dvasią. Tačiau ko nepavyko pasiekti vokiškiesiems okupantams smurtu ir prievarta, nepavyko pasiekti ir jų pagalbininkams lietuviškai vokiškiesiems nacionalistams klasta ir apgaule. Narsiai ir atkakliai kovojo lietuvių tauta prieš vokiškuosius grobikus, pagal savo jėgas dalyvaudama kovoje prieš niekšiškąjį priešą. Šioje kovoje prieš vokiškuosius grobikus lietuvių tautą stiprino įsitikinimas, jog jai suteiks visišką paramą broliškosios tarybinės tautos priešakyje su didžiąja rusų tauta, įsitikinimas, jog brangusis Stalinas nepaliks nei pėdos tarybinės žemės po vokiškųjų grobikų jungu. Regiu ir vėl Galingus Kremliaus bokštus: Ten rymo Stalino šviesi galva. Tik paskutinės Pergalės betrokštu, Kovingoji Maskva! (Salomėja Nėris) Lietuvos žmonės kalbėjo — saulė teka iš rytų, iš ten ateis laisvė ir laimė. Mes tvirtai pažinojome Tarybų Sąjungos tautų stalininės draugystės jėgą. Daugelis tūkstančių Lietuvos žmonių išėjo į rytus. Savo didvyrišku darbu broliškosiose respublikose jie prisidėjo prie gimtosios žemės išvadavimo nuo vokiškųjų fašistinių grobikų. Puikius puslapius į lietuvių tautos istoriją įrašė Lietuviškoji Šaulių Raudonosios Vėliavos Klaipėdos divizija. Prie Oriolo stojo į mūšį lietuviškoji divizija. Atkakliose kovose grūdinosi mūsų kariai ir karininkai, mokėsi stalininės kovos taktikos, mokėsi staliniškai mušti priešą. Lietuvių kariai, petys į petį su rusais, ukrainiečiais, baltarusiais, gruzinais ir visomis Tarybų Sąjungos tautomis nuėjo garbingą kovų kelią. 1944-jų metų liepos mėnesį jie atnešė į gimtąją Lietuvą garbe apgaubtas savo vėliavas. Ne kartą mūsų tauta sujaudinta klausėsi Jūsų, draugas Stalinai, įsakymų, kuriuose kartu su kitais Raudonosios Armijos junginiais už sėkmingus kovos veiksmus buvo reiškiama padėka ir lietuvių tautiniams daliniams. Nuo pat pirmųjų atvadavimo dienų į Raudonosios Armijos eiles įstojo dešimtys tūkstančių Tarybų Lietuvos sūnų. Daugelyje Tėvynės karo frontų didvyriškai kovojo lietuviai prieš savo amžinus priešus grobikus vokiečius. Lietuviai kariai, seržantai ir karininkai kovose užsigrūdino ir parodė narsumo bei didvyriškumo pavyzdžių. Tai liudija tasai faktas, kad Lietuviškojoje Šaulių Raudonosios Vėliavos Klaipėdos Divizijoje yra 12 Tarybų Sąjungos Didvyrių ir daugiau kaip 10.000 apdovanoti ordinais. Brangus draugas Stalinai! Mes galime švęsti Tarybų Lietuvos penkmetį tik todėl, kad Raudonoji Armija nugalėjo vokiškuosius grobikus ir savo didžiąja pergale išgelbėjo lietuvių tautą nuo pražūties ir išnaikinimo po vokiškųjų budelių jungu. Mes žinome, kad šią pergalę Tarybų Sąjungos tautas įgalino pasiekti nenugalima jėga, kurią joms suteikė tarybinė santvarka, didžioji lenininės - stalininės Tarybų Sąjungos tautų draugystė, Jūsų, draugas Stalinai, genialus vadovavimas. Lietuvai laisvę atnešė kariai, kurie kalbėjo įvairiomis kalbomis, bet kurių krūtinėse plakė viena širdis, tarybinio patrioto širdis, kurių gyvenime buvo vienas tikslas, nurodytas Lenino – Stalino partijos, — pasiaukojančiai mylėti Tėvynę, kovoti dėl jos laimės. Dėkingumo kariams išvaduotojams kupina širdimi Tarybų Lietuvos liaudis diena iš dienos teikė pagalbą Raudonajai armijai, įsijungė į vokiškųjų grobikų sugriautojo liaudies ūkio atstatymą. Valstiečiai visiškai įvykdė žemės ūkio produktų pristatymų planą. Atstatytos 765 pramonės įmonės, atstatytas geležinkelis, III-jo Baltarusijos fronto statybiniams daliniams padedant atstatyta daugiau kaip 60 tiltų. Lietuvos TSR darbo žmonės viršijo miškų paruošos planą. Su dideliu pakilimu buvo surinktos lėšos „Žalgirio“ tankų kolonos ir „Tarybų Lietuvos“ lėktuvų eskadrilės statybai. Ketvirtosios Karo Paskolos realizavimo planas Lietuvos TSR ivykdytas 125%. Pavasario sėjos planas viršytas.


Šiandien Surabajoje įvykusiame mitinge, kuriame dalyvavo keli šimtai tūkstančių žmonių, kalbą apie indoneziečių tautos kovą už Vakarų Iriano išvadavimą pasakė respublikos prezidentas Sukarno. Sukarno pasakė, kad indoneziečių tauta būtinai nugalės kovoje už Vakarų Iriano suvienijimą su Indonezija. Ši kova, pasakė jis, yra teisinga, o teisinga kova būna pergalinga. Jis pažymėjo, jog, nepaisant to, kad Indonezija negavo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje dviejų trečdalių balsų, kai buvo balsuojama rezoliucija dėl Vakarų Iriano, ją parėmė 42 šalys, kuriose gyvena pusė viso pasaulio gyventojų skaičiaus.


Kovo 30 d. lietuvių ir lenkų delegacijos susitinka deryboms Karaliaučiuj. Visi stengiasi atspėti, kuo tos derybos baigsis, koki bus jų rezultatai. Pranašavimas ir spėliojimas – nedėkingiausias užsiėmimas, dėl to, kad dažnai faktai išgriauna visą spėliojimų konstrukciją. Tačiau be spėliojimų ir pranašavimų apsieiti negalima. Kaip prekyboj, taip ir politikoj, daugiausia pareina nuo ateities konjunktūros įspėjimo. Vokiečiai prakišo didžiausią istorijoj karą dėl to, kad neįspėjo ateities konjunktūros. Taigi, be spėliojimų ir pranašavimų politikoj apsieiti negalima. Tačiau spėliojimai tik tada turi vertę, jeigu jie nėra grynu lakios vaizduotės produktu, bet loginga faktų analizės dedukcija. Karaliaučiaus derybų perspektyvos daugiausia gali mums paaiškėti tada, kai mes išanalizuosime tikslus, kuriais abi šalys į tas derybas eina. Kai dėl Lietuvos, tai jai rūpėjo ir teberūpi du dalykai: okupuotų sričių atvadavimas ir geros kaimynystės santykių su Lenkija nustatymas. Kokios nors ypatingos naudos iš santykių su Lenkija Lietuva nemato. Lenkija yra Lietuvai tok pat kaimynas, kaip ir visi kiti. Kaip su kitais, taip ir su Lenkija, Lietuva nori paprastos, geros kaimynystės santykių. Įeiti į ypatingus santykius su Lenkija, koki buvo praeity, Lietuva nemato jokio reikalo ir net mano, kad tokių santykių atnaujinimas būtu priešingas Lietuvos interesams. Taigi Lietuvos siekimai link Lenkijos yra labai paprasti ir aiškūs: atiduokit, kas mums priklauso ir gyvenkim kaip geri kaimynai. Visų lietuvių įsitikinimu, tol kol lenkai laiko okupavę Lietuvos žemes, geros kaimynystės sugyvenimo tarp abiejų šalių būti negali. Visai kitoki yra lenkų siekimai. Lenkai turi šiuos tikslus: dabartinę demarkliniją paversti siena, kitaip sakant, gauti ne tik iš visų kitų, bet ir iš Lietuvos okupuotų žemių Lenkijai pripažinimą ir sueiti su Lietuva į ypatingus santykius, mažiau ar daugiau panašius į tuos, kokie buvo praeity. Iš to mes matom, kad vienos ir kitos šalies siekimai yra kiti kitiems diametriškai priešingi. Tiesa, beveik kiekvienose derybose susiduria griežtai priešingi siekimai. Derybos tam ir yra, kad surastų priešingų siekimų kompromisą ir juos sutaikytų. Tad pažiūrėkim, ar gali ir koks gali būti kompromisas. Kai dėl Lietuvos, tai jos teisių padėtis kompromisų neleidžia. Čia yra toks pat dėsnių santykis, koks yra tarp neteisėtai pasisavinusio svetimą turtą ir savininko. Tokiais atvėjais savininkas jokio kompromiso pripažinti negali. Jis sako: „grąžink man neteisėtai pasisavintą turtą ir viskas“. Gal kompromisas ir būti galimas, jei ginčas eitų dėl kokio nedidelio sklypelio. Bet lenkai yra pagrobę visą trečdalį teritorijos su sostine. Tad jei negalima surasti kompromiso visai problemai išrišti, ar negalima ją suskirstyti ir rišti dalimis? Tą metodą lenkai ir norėtų pritaikyti. Jie sako: „Jei kalbėsim dėl Vilniaus, tai niekada nesusikalbėsim. Palikime Vilnių šaly ir kalbėkim dėl tų dalykų, dėl kurių galima susikalbėti. Pradėkim nuo susisiekimo ir apskritai nuo santykių. Santykius nustačius gal Vilniaus klausimas pats savaime išsiriš.“ Šitas metodas labai gerai atatinka lenkų tikslus. Sudarę įvykusį faktą Želigovskio smurtu, lenkai nuosakiai, ištvermingai, žingsnis po žingsnio, eina prie šito fakto stabilizavimo ir legalizavimo. Pirmiausia jie pasistengė sufalsifikuoti gyventojų valią, po tam jiems pavyko gauti iš santarvės smurto pripažinimą (1923 kovo 14 d.), vėliau iš Vatikano (konkordatas 1925 m.). Tokiu būdu pamažu lenkams pavyko pasiekti, kad Želigovskio smurto aktas aukščiausių politinių bei moralinių autoritetų buvo pripažintas ir legalizuotas. Palieka tiktai perlaužti pačių lietuvių „užsispyrimą“. Lenkai mano šito pasieksią nustačius susisiekimą, ir normalius santykius tarp Lietuvos ir Lenkijos. Lenkai pasitiki savo politiniais bei diplomatiniais gabumais. „Jei praeity pavyko pagauti Lietuvą į savo sląstus, padaryti ją savo klusniu įrankiu ir net žymiai aplenkinti, tai kodėl negalima būtų šiandien to pasiekti“,  – mano sau Varšuvos politikai. „Nustačius susisiekimą bei normalius santykius lietuviai pamažu apsipras su Vilniaus priklausymu Lenkijai. Vilniaus klausimas išnyksiąs. Jo vietą užimsiąs klausimas apie atgavimą nustatytų „placówkų“ pačioj Lietuvoj“. Taip ir panašiai galvoją lenkai. Kai dėl Lietuvos, tai jai svarbu ne metodas, bet sulaužytų teisių atstatymas. Jei pasirodytų, kad šito galima lengviau pasiekti svarstant problemą dalimis, negu visą ištisai, tai mes nemanom, kad Lietuva iš to darytų principo klausimą. Tačiau mums rodos, kad tas metodas praktikoj pasirodys neįvykdomas, dėl to kad vis tiek kokį klausimą paimsim, tuojau užkliūsim už visos problemos. Imkim susisiekimą. Kiekvienas susisiekimas tarp valstybių eina per sieną, kur atliekama didesni ar mažesni susisiekimą tvarkantieji formalumai. Bet Lietuva gi neturi sienos su Lenkija. Vadinasi, tą sieną reikia nustatyti. Demarkacijos linija nėra siena ir per demarkacijos liniją normalaus susisiekimo būti negali. Imkim vėl dokumentų klausimą. Okupuotų sričių gyventojai, vykdami Lietuvon ar šiaip turėdami santykių su Lietuva, pristatys Lietuvos valdžios organams įvairių dokumentų, kuriuose bus kalbama apie okupuotas teritorijas kaipo apie Lenkijos žemės. Ką gi daryti su tokiais dokumentais? Pripažinti, ar ne? Pripažinti – reiškia legalizuoti smurtą ir okupaciją. Sakysim, kokia nors mūsų ministerija gauna dokumentą, kuriame kaipo dokumento davėjas pažymėta: „Rzeczpospolita Polska, Wojewódstvo Wilenskie, Urząd Powiatowy Swiencianski“. Ką gi su tokiu dokumentu daryti. Pripažinti jį – tai reikštų, kad Lietuva pripažįsta Švenčionis, kaipo Lenkijos žemę. Tegu sau toks pripažinimas ar nepripažinimas praktiškos reikšmės ir neturi, bet jis turi principinę reikšmę. Ką daryti su okupuotos Lietuvos piliečiais? Jie turės pasus, kuriuose bus pažymėti kaipo Lenkijos piliečiai. Panašiu klausimų yra daugybė. Vadinasi, šioki ar toki, kad ir mažiausi santykiai tuojau iškelia esmės klausimą: pripažįsta ar nepripažįsta Lietuva okupuotas žemes Lenkijos žemėmis. Pripažinimas reikštų smurto fakto iš Lietuvos pusės legalizavimą ir formalų Vilniaus išsižadėjimą. Dėl to mes labai abejojam, kad pavyktų išspręsti atskirus klausimus, nepalietus visos problemos. Bet visą problemą padėjus ant derybų stalo, maža tėra vilties susitarti. Todėl mums rodos, kad jei ir bus galimas koks susitarimas, tai negu tik toks provizoriumas, kuris, Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucijos mintin, paliks visus susisiekimo bei normalių santykių klausimus nelietęs, o tiktai pašalintų ginkluotų konfliktų galimybę.


(Mūsų Berlyno korespondento). Didžiausia ir įtakingiausia vokiečių katalikų partija gruodžio 8 ir 9 d. buvo susirinkusi kongresui. Kad centras gyvena tam tikrus sunkumus, neslėpė nei „Germania“, nei kongreso dalyviai. Centro partija, visada laikyta nesugriaunama katalikų tvirtove, per paskutiniuosius reichstago rinkimus staiga pralaimėjo 7 mandatus: ji gavo 62 vietas. Taip pat kita katalikų partija – Bavarijos liaudies partija – rinkimų išdavoj neteko 3 vietų. Šią vasarą atsistatydino ilgametis centro vadas buvęs reichskancleris Warksas. Jis savo žygį motyvavo pa[…]usia sveikata. Tačiau stipriai įsigalėjusi nuomonė, kad labai nusipelnęs vadas pasiaukojo partijos interesams: jis supratęs, nebegalįs sujungti visų pasireiškusių pakraipų. Bet „Germania“ tai kategoriškai neigia. Kaip ten bebūtų, bet naujojo centro vado rinkimai patvirtino jau anksčiau išgirstus gandus, būsią partijoj einančios smarkios kovos dėl vadovybės. Centras nuo kitų vokiečių partijų skiriasi tuo, kad jame dominuojantis yra pasauliožiūros momentas. Centro partija neturi vienos socialinės grupės. Jos šalininkai yra visuose gyventojų sluoksniuose, juos tarp savęs riša bendra pasauliožiūra. Čia susitinka darbdaviai su darbininkais, valdininkais, laisvų profesijų žmonės, ūkininkai, dvasiškiai. Ypač stipri yra partijos įtaka tarp katalikių moterų. Bet ir palanki centrui krikščionių darbininkų profesinė sąjunga turi daug šalininkų. Tačiau per paskutiniuosius reichstago rinkimus centre ėmė daugiau ar mažiau reikštis srovės. 7 mandatų pralaimėjimas aiškinamas dalies iki tol buvusių partijai ištikimų darbininkų nusigręžimu nuo centro. Prie pasireiškusio rūgimo prisidėjo dar d-ro Markso atsistatydinimas. Dar reikia atminti, kad centras nuo pat vokiečių respublikos pradžios buvo vyriausybėj. Todėl partijos turėjo galimumo valstybės sunkumus suversti centro ir kitų pozicijos partijų atsakomybei. Nemažos reikšmės turi ir pakitėjusios veikimo aplinkybės. Aktingai dalyvavęs Weimaro konstitucijos ruošime, centras į ją įrašė kai kuriuos straipsnius, kurie anksčiau buvo mases traukiantieji šūkiai. Tuo būdu centro partija iš dalies neteko spiritus movens. Visus tuos pasireiškusius sunkumus turėjo išspręsti partijos suvažiavimas, kuriam, be to, teko uždavinys išrinkti naujas vadas. Kova dėl vadovybės buvo gana smarki. Paprastai suvažiavimui jau iš anksto buvo nutariama pasiūlyti tas ar kitas kandidatas, kuris ir būdavo išrenkamas. Šį kartą teko rinkti tam tikra komisija, kuri ilgai derėjosi dėl kandidato. Labiausia ligšiolinės vadovybės buvo palaikoma krikščionių darbininkų vado Stegervaldo kandidatūra. Tačiau ji sutiko pasipriešinimo pas pramonininkus, valdininkus ir kitus sluoksnius. Tada buvo pasiūlyta labiau neitralinis reichstago atstovas Joosas, bet šis, norėdamas duoti vadovybėj pasireikšti įvairioms srovėms, pasiūlė išrinkti partijos direktoriją. Bet šis pasiūlymas buvo išaiškintas kaip silpnybės pareiškimas. Buvo sustota ties praloto profesoriaus Kaaso kandidatūra. Didele balsų dauguma jis pagaliau buvo išrinktas. Didelė įtaka ir pagarba besinaudojančio dvasininko išrinkimas aiškinamas ta prasme, kad centras vėl nori pirmon vieton pastatyti pasauliožiūros klausimus. Pralotas Kaasas, pasak „Germania“, turės suburti įvairius centro elementus ir atsiekti katalikiškųjų jėgų susijungimo. Be to, jam teks realizuoti kitas uždavinys: atsiekti susijungimo su kita stipria katalikų politine organizacija – Bavarijos liaudies partija. Šios atstovas, dalyvavęs kongrese, viešai pareiškė viltį, kad jis centre suvažiavime dalyvaująs paskutinį kartą kaip svečias. Tuo būdu centras, išsirinkęs naują vadą, tikisi ne tik išlaikyti savo ligšiolines pozicijas, bet dar ir sustiprėti.


Vakar vakare įvyko trečiasis SAR steigiamojo susirinkimo posėdis, kuriame dalyvavo 157 deputatai. Jame nebuvo vyriausybės narių. Posėdyje buvo pritarta 1950 metų konstitucijai su Haledo Azemo vadovaujamos specialios parlamento komisijos padarytais pakeitimais bei pataisomis. Vienbalsiai pritarus konstitucijai su visomis jos pataisomis, pirmininkavęs Rafikas Bašuras paskelbė, kad pasibaigė steigiamojo susirinkimo įgaliojimai ir jis pertvarkomas į parlamentą. Posėdyje taip pat buvo perskaitytas respublikos prezidento laiškas, kuriame jis pagal pakeistąją konstituciją paveda sudaryti naują vyriausybę Haledui Azemui. Po to Haledas Azemas padarė vyriausybinį pareiškimą. Pasibaigus debatams dėl šio pareiškimo, Haledas Azemas 156 balsų dauguma prieš vieną gavo parlamento pasitikėjimą. Tame pat posėdyje buvo priimtas Mamuno Kuzbario atsistatydinimas iš steigiamojo susirinkimo pirmininko posto. Parlamento pirmininku 92 balsais išrinktas Saidas el-Gazi


Kai pasitraukiau iš Vyriausybės, mane dažnai klausdavo ir tebeklausia, ar aš patenkinta savo politine padėtimi, ar ketinu dalyvauti politinėje kovoje, ir panašiai. Atsakau, kad Lietuvos politine padėtimi aš dar nepatenkinta - tai tiesa. Ne to siekta, ne to tikėtasi, ne tam atiduotos jėgos. Bet savo padėtimi, kad ir kokia sunki ji būtų, aš iš esmės patenkinta, nes esu nepriklausoma, nekapituliuoju prieš smurtą ir nepataikauju niekšybėms. Matydama bejėgiškumą vyriškos aplinkos, net nebandančios pakovoti už tiesą, už kitą žmogų, tarkime, - už persekiojamą kolegę, susigėsdavau esanti moteris, pasijusdavau nejaukiai. Per tuos penkerius metus patikimai pasitikrinau: nėra garbingesnės padėties kaip laisvo žmogaus padėtis; nėra didesnės privilegijos kaip pačios pasiimta teisė reikšti savo nuomonę, kai tiki, kad ji teisinga, o ne politiškai pelninga; nėra didesnio džiaugsmo kaip galimybė laisvai judėti šiame pasaulyje, kai dar neišnyko spygliuotų, vielų ir senų varžtų randai, o jau nuolat kėsinamasi uždėti naujus. Visa tai - sunkiai įgyjamos ir į nieką neiškeičiamos vertybės, kai kieno akimis - privilegijos. Tik niekas veltui jų nedalija, o besikėsinančių atimti pilna, netgi tarp gatvės rėksnių. Tas privilegijas pasiėmiau ir neslepiu turinti ne savo vienos naudai, o kartu ir dėl jų neturėjusios moters, dėl visų moterų ir dėl žmogaus, besiveržiančio į laisvę, kad ir kiek nedaug aplinkui tokių būtų likę. Labai liūdna, bet dažnas žmogus elgiasi kaip ilgai grandine buvęs pririštas gyvulys - paleistas ir toliau sukasi tuo pačiu ratu. Diktatoriai egzistuoja tik todėl, kad egzistuoja socialinė terpė, savotiškas poreikis būti vergais, pataikūnais, marionetėmis. Kas svarbiau kovojant su totalitarizmu už žmogaus teises ir jo interesus: įveikti diktatorių (atsiras kitas) ar rengti dirvą demokratijai, brandinti piliečių visuomenę? Manau, kad piliečių visuomenė - kur kas svarbesnis tikslas. Todėl labai apmaudu, kad Lietuvoje ribojama galimybė bendrauti su žmonėmis, padėti jiems suprasti esamą padėtį ir susiorientuoti bręstant naujai. Europos tribūnos man tapo lengvai prieinamos, o apie Lietuvą belieka pasakyti, kad savo kieme pranašas nebūsi. Ypač kai čia šeimininkauja pranašai, vis labiau užgrobiantys, vis labiau pasisavinantys ne tik teisę į valdžią, bet ir teisę į Tėvynės meilę, į Tiesą, netgi į Dievą ir Tikėjimą. To nedarė nė komunistai: jie tiktai draudė arba ribojo, bet mūsų simbolių ir mūsų tikėjimo jie nesisavino. Dauguma žmonių, taip pat ir politikos lyderių, apie viską sprendžia pagal save, kitų žmonių veiksmus vertina tik lygindami su savimi. Teisė į neįprastą, nemasinį elgesį ir tikslą pripažįstama labai sunkiai. Tiksliau - jos apskritai nenorima pripažinti. Kaip tik tokiu ribotu matu, remiantis šablonu ir stereotipais norima paaiškinti ir mano atsiradimą politikoje, mano atkaklią kovą su sovietinės sistemos reliktais, o paskui - su mėginimais suplakti juos su Atgimimu ir pateikti tai kaip tautinę demokratiją. Šią mano kovą stengiamasi užmiršti, suniekinti, atmesti kaip norą veržtis į valdžią. Vyrams tai būtų gal ir atleista, bet toks moters atkaklumas jų požiūriu yra nedovanotinas įžūlumas. Tokį aiškinimą aš atmetu ne tik todėl, kad jis man nepatinka, kad nesimpatingai mane charakterizuoja. Paprasčiausiai negaliu prisiimti visko, kas man prikišama, o juk dabar man prikišama, kas tik kam šauna į galvą. Valdžios troškimo nejaučiu ir turiu jo tikrai ne daugiau kaip normalus mąstantis aktyvios prigimties žmogus, kaip politikos lyderis, matantis, kas jo valstybėje ir visuomenėje negerai ir ką būtų galima pakeisti, jei jis turėtų, jei galėtų turėti įtaką. Jei būčiau troškusi valdžios taip, kaip dabar yra tvirtinama, būčiau pasistengusi prisitaikyti prie V.Landsbergio kraštutinumų, nes primityvios mąstysenos ir savanaudiškam žmogui tai nebuvo sunku. Ne vienam tai padėjo išbūti jo pavaduotojais, ministrais, o paskui, padėčiai keičiantis, pasukti į kitą pusę. Aš galėjau lengvai patenkinti reikalavimus „pataisyti” pirmąją Vyriausybę Landsbergio-Čepaičio interesais, apsimesdama, kad nesuprantu, kas jie tokie ir kur veda. Pagaliau, atsistatydinusi, galėjau patylėti, vaidinti vienybę, toleranciją, liberalumą. O visa tai pavadinus tikraisiais vardais - bailumą, neprincipingumą, politinę niekšybę. Ir jei nesitaikstymas su niekšybėmis mane kompromituoja, jei Lietuva iš manęs tikėjosi ko kito, tai aš visai nesigraužiu ją nuvylusi. Net ir 99 procentai Lietuvos žmonių nepriverstų manęs apsimesti ir tarnauti avantiūristams, nes gerbiu save ir savo tautą ir iš šios pagarbos galiu daryti tik tai, dėl ko nei dabar, nei po dešimtmečių man nereikėtų gėdytis. Nesiimu spręsti, ar tai vyriška, ar moteriška pozicija. Jeigu vaidybinė politika yra vyrų atradimas (nes moterų joje nebuvo, kai tokios „mados” kilo), tai atviros, gėriui tarnaujančios politikos „madas” teks kurti ateityje moterims dalyvaujant. Sugriauti šį pasaulį gali ir vieni vyrai, o jį išsaugoti, pagerinti, pripildyti meilės ir gėrio galėtume tik kartu. Kol vyrai tam priešinsis, vargas tau, Žeme ir Žmonija! Iš viso mano patyrimo sunku išmesti moteriškąjį aspektą. Neskirsčiau, nedalijau savęs į žmogų, moterį, politikę, ekonomistę ir panašiai. Viskas susipina, susilieja į visumą. Be abejo, analizuodama daug ką galiu paaiškinti moters nuojauta, prigimtimi. Kai kas dar pridurs - ir polinkiu daug kalbėti. Bet vargu ar tai svarbiausia. Nesunku rasti vyrų, kalbančių kur kas daugiau. Niekuomet nėjau į tribūną vien todėl, kad pasirodyčiau: tokių priekaištų nei Universitete, nei Parlamente lyg ir negirdėjau. Į tribūną beveik visada einu virpančia širdimi, klausančių požiūris į mano pareikštas mintis man visada labai svarbus. Kai po televizijos laidos pagiria mano drabužį ar papuošalą, pasako komplimentą dėl išvaizdos, man, be abejo, tai malonu. Bet vis dėlto labiausiai man rūpi, ar klausantieji suprato, ką sakiau, ar tam pritaria, ar mane palaiko. Aš pati nemėgstu žiūrėti vaizdo įrašų, nes labai jaudinuosi, priekabiai seku mintį, jos spragas ir patenkinta būnu labai retai. Būdama reta, o dažnai ir vienintelė moteris vyriškoje aplinkoje - mokslo viršūnėse, valdžios struktūrose, pagaliau Vyriausybės vadovė - tiesiog įpratau tai pamiršti. Tačiau atsidūrusi tarp malonių moterų pajuntu, kad tokia aplinka man reikalinga, svarbi. Dar į pirmąją Vyriausybę bandžiau paskirti bent vieną moterį - simpatingą, gerą organizatorę Janiną Gagilienę, daug prisidėjusią prie Sąjūdžio iniciatyvų Lietuvos komunistų partijai atsiskiriant nuo TSKP. Bet galingieji valdžios vyrai nesutiko, nepalaikė jos. - Ar būtų buvę lengviau man būti premjere, jei būčiau buvusi vyras? Tai klausimas, iškylantis ne tik man. Atsakau, kad, ko gero, būtų buvę dar sunkiau. Metas buvo sunkus, prieštaravimų - galybė. Vyriausybė buvo sudaryta iš 20 asmenų, iš kurių tik nedaugelis turėjo politinį patyrimą, nedaugelis vienas kitą asmeniškai pažinojo. Man pavyko suvienyti juos į gana neblogą komandą ir negailestingai išspausti iš jų viską, ką jie - daugeliu atvejų geriausi savo srities profesionalai - sugebėjo. Jie nesiskundė neturėdami savaitgalių ir laisvalaikio. Aš nebuvau smulkmeniška ir priekabi, nesivaržiau su jais ten, kur jie, ministrai, savo sritį neabejotinai išmanė geriau. Aš galėjau tai ne tik pripažinti, bet ir pasakyti viešai. Savaime suprantama, kad buvau vienodai palanki visiems ministrams (tiesa, tik du iš jų - A.Saudargą ir V.Knašį - dėl dalykinių savybių stokos mėgau ir vertinau mažiau negu vidutiniškai, ir to nuslėpti nepavyko). Kad tai nebuvo vaidyba, rodo geri santykiai, išlikę ir po atsistatydinimo. Nežinau, ar aš tikrai to nusipelniau, bet vienas iš tvirčiausių savo poste ministrų kartą uždavė kolegoms mįslę - kas pirmasis vyras Vyriausybėje? Pasirodo, tai buvo pasakyta apie mane, apie mano ryžtingumą ir ištvermę politinėse grumtynėse, kurios vis stiprėjo. Kitu atveju, žinoma, dėl tokio komplimento galėjau ir įsižeisti. Visiems Vyriausybės nariams patiko mano sumanymas kartu pietauti. Čia mes būdavome tiesiog kolegos, vyrai mėgdavo pajuokauti, bet išlikdavo džentelmenai. Esu visiškai tikra, kad moters buvimas ir gan natūrali jos lyderystė vertė pasitempti. Būčiau labai laiminga, jei tai padėjo kuo nors ir jų šeimose bendraujant su žmonomis. Žinoma, neturiu jokių įrodymų: tai tik samprotavimas, tik asociacija, atklydusi visai iš kitos aplinkos. Nelengvas išmėginimas, reikalavęs ne tik motiniškos kantrybės, bet ir pedagoginių sugebėjimų - nuolatiniai pasitarimai su savivaldybėmis, verslininkais, žemdirbiais. Per gerą pusmetį priartėjome prie bendrų sprendimų, prie reikiamo bendradarbiavimo. Kai tokie santykiai vėliau buvo G.Vagnoriaus sugriauti, man to įdirbio buvo labai gaila. Visai nesvarbu, kad tai tarsi jau neturėjo man rūpėti: matyti sužlugdytą darbą visada labai apmaudu.


Nauji tarybiniai pasiūlymai SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje

TSRS vyriausybės pavestas, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko paprašė SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos pirmininką įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos dienotvarkę kaip savarankišką ir skubų klausimą, turintį svarbios reikšmės visoms valstybėms ir tautoms, punktą, pavadintą „Ekonominė nusiginklavimo programa“. Aiškinamajame rašte nurodoma, kad taikingųjų tautų kova už visuotinį ir visišką nusiginklavimą, jų reikalavimas nutraukti beprotiškas ginklavimosi varžybas ir sumažinti tarptautinį įtempimą jau iškėlė į labai svarbią tarptautinio gyvenimo vietą ekonominę nusiginklavimo programą. Kalbėdamas 1962 metų liepos 10 d. pasauliniame Maskvos kongrese už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas, sakoma toliau aiškinamajame rašte, parodė, kokių didžiulių galimybių turėtų visos pasaulio šalys vystyti ekonomiką, jeigu daugelio milijardų lėšos ir ištekliai, kurie dabar švaistomi į ginklavimosi varžybų bedugnę, būtų skirti taikiems, gamybiniams tikslams. Prie rašto pridėtas „Deklaracijos, kaip perjungti taikiems reikalams lėšas ir išteklius, kuriuos duos nusiginklavimas“, projektas. Visuotinis ir visiškas nusiginklavimas, sakoma rašte, išvaduotų valstybes ir tautas iš sunkios karinių išlaidų naštos, duotų papildomai kasmet maždaug 120 milijardų dolerių, kurie dabar leidžiami karo tikslams. Iš šių lėšų būtų galima patenkinti neatidėliotinas žmonijos reikmes. Per 25 metus valstybės nusiginklavusios iš viso laimėtų 3 tūkstančius milijardų dolerių. Ši suma maždaug tolygi visiems lobiams, kuriuos iki šiol sukūrė visame pasaulyje žmogus savo darbu. Taikiam ūkiui ir geresniam tautų gyvenimui bus galima skirti ir didžiules vertybes, kurios dabar yra paverstos visokiausiais ginklais, amunicija ir strateginėmis atsargomis, taip pat į taikų gyvenimą savo žiniomis ir jėgomis galės įsijungti dešimtys milijonų žmonių, kurie dabar tarnauja armijose ir dirba karo pramonėje. Perjungti taikiems tikslams valstybių šiuo metu karo reikalams naudojamas lėšas ir išteklius, pabrėžiama deklaracijos projekte, galima visų šalių labui be jokio nuostolio jų liaudies ūkiui. Visos pereinamojo laikotarpio problemos, susijusios su visuotiniu ir visišku nusiginklavimu, gali būti išspręstos atitinkamomis nacionalinėmis ir tarptautinėmis priemonėmis. Deklaracijoje konkrečiais pavyzdžiais parodoma didžiulė nauda, kurią gautų nusiginklavusios visos šalys. Čia minimi projektai, pabrėžiama joje, ne tuščios fantazijos vaisius. Jie realūs, juos ruošė žymūs mokslininkai, atsižvelgdami į paskutinius mokslo ir technikos laimėjimus. Šie įgyvendinti projektai iš esmės per trumpą laiką pakeis ekonominį ir kultūrinį dabar atsilikusių pasaulio rajonų veidą. Nusiginklavus ir perjungus didžiulius išteklius taikiems reikalams, sakoma deklaracijos projekto pabaigoje, atsivers plati erdvė taikiam valstybių bendradarbiavimui lygiateisiškumo ir savitarpio naudos pagrindais. Plėsti tarptautinius ekonominius mainus ir savitarpio pagalbą būtų naudinga visoms šalims, didelėms ir mažoms, silpnai išvystytos ir smarkiai išvystytos ekonomikos šalims, tai skatintų gamybos augimą ir duotų darbą naujiems milijonams žmonių. Generalinė Asamblėja, atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, ir vadovaudamasi kilniomis taikos ir taikaus sambūvio idėjomis, iškilmingai kreipiasi į visų valstybių vyriausybes, primygtinai ragindama dar labiau stengtis, kad būtų kaip galima greičiau visuotinai ir visiškai nusiginkluota, ragina visas valstybes įgyvendinti šios deklaracijos tikslus, paveda einančiam generalinio sekretoriaus pareigas, nelaukiant, kol bus sudaryta visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartis, pradėti su ekonomiškai silpnai išsivysčiusių Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos šalių vyriausybėmis jau dabar reikiamai konsultuotis dėl tarptautinės programos, kurioje turi būti numatyta pagalba šioms šalims, kad būtų įveiktas jų ekonomikos atsilikimas, panaudojant lėšas, gautas visuotinai ir visiškai nusiginklavus, ir pateikti šią programą svarstyti eilinei SNO Generalinės Asamblėjos XVIII sesijai, tvirtai tiki, kad nugalės proto ir teisingumo principai, kad visame pasaulyje įsigalės tokios sąlygos, kuriomis karai visiems laikams bus pašalinti iš visuomenės gyvenimo, o milžiniškas daugelio žmonių kartų sukurtas lėšas ir išteklius ryjančias ginklavimosi varžybas pakeis platus ir vaisingas tautų bendradarbiavimas, gerinant gyvenimą pasaulyje


Rugpiūčio 19 d. VKP(b) CK TSRS LKT vardu buvo paskelbta Valstybinei Plano Komisijai direktyva: kartu su liaudies komisariatais ir sąjunginėmis respublikomis parengti liaudies ūkio, transporto išvystymo ir vokiečių okupacijoje buvusių rajonų atstatymo penkmetinį planą. Nurodymai Valstybinei Plano Komisijai platūs. Ji turi numatyti plane liaudies ūkio išvystymą didesnį, negu kad jis buvo prieš karą, turint galvoje, kad nuo vokiškosios okupacijos nukentėję rajonai turi būti visiškai atstatyti. Šiuo nutarimu vyriausybė lyg ir oficialiai praneša mūsų šalies gyventojams apie perėjimą į taikų darbą. Mes nekalbėsime apie paties plano parengimo, tenkančio Valstybinei Plano Komisijai, sudėtingumą. Įgytas patyrimas parengiant praėjusius penkmečius, o svarbiausia — juos vykdant, visiškai įtikina, kad Valstybinė Plano Komisija su šia užduotimi susidoros patenkinamai. Norėčiau tik pasakyti, kad visi mūsų pramonės liaudies komisariatai, įmonės ir vietiniai valdžios organai negaišindami laiko turi pasirengti šio plano įvykdymui. Kai kas gali pasakyti: kaip mes galime rengtis dar nepaskelbto plano vykdymui? Tačiau juk kiekviena įmonė, įstaiga, vietiniai organai maždaug žino arba šiaip ar taip,  numto, — kokius, sakysime, plataus vartojimo gaminius jos turi gaminti arba kokius atstatymo darbus vykdyti, nes juo didesnis bus skirtumas tarp plano priėmimo ir įmonės darbų pradžios, juo sunkiau bus jis vykdyti ateinančiais metais. Atsižvelgiant į didžiules, ketverius metus trukusias gyventojų pastangas, tiesiogiai nukreiptas karo reikalams tenkinti, ir kovinį pačių veikliausių gyvenime milijonų žmonių — Raudonosios Armijos kovotojų įsitempimą, visiškai suprantama, kad liaudis laukia žymaus materialinio pagerėjimo taikos gyvenime. O tai kaip tik priklauso nuo to, ar visiškai bus vykdomas valstybinis planas. Karo metu įstaigų, pramonės įmonių, cechų ir kt. vadovai parodė mokėjimą sparčiai pritaikyti savo įmones naujai gamybai ir siekti laimėjimų. Aš manau, kad ir dabar mūsų pramonė mokamai susidoros su būsimaisiais uždaviniais. Ir ne tik pramonė, taip pat ir žemės ūkis. Žemės ūkio organai ir kolektyviniai akiai turi žymiai padidinti savo gamybą, nes gyventojų gerovė remiasi dviem pagrindais: maisto produktų gausumu bei įvairumu ir plataus vartojimo prekių pareikalavimo patenkinimu. Jeigu prieš mūsų vyriausybę ir tarybinę liaudį stovėtų tik šis vienintelis uždavinys, galima būtų tikėtis, kad gyventojai bus patenkinti palyginti greitu laiku. Tačiau prieš mus stovi ir kiti tiek pat neatidėliojami uždaviniai, kuriuos nurodo vyriausybė. Pavyzdžiui, geležinkelių, kuriems per ketverius karo metus padaryti sunkūs nuostoliai, atstatymas ir išvystymas pareikalaus, žinoma, milžiniškų lėšų ir tiesioginio darbo ir, kas ypač svarbu, šių išlaidų mes negalime išvengti arba mažų mažiausiai sumažinti. Kiekvienam suprantama, kad taisyklingas geležinkelių funkcionavimas yra pati pirmiausia normalaus valstybės vystymosi sąlyga. Taip pat milžiniškų lėšų reikės sugriovimams, kuriuos fašistai padarė okupacijos rajonuose, atstatyti. Visa tai sakyte sako, kad kiekvienam darbininkui, kolektyvinio ūkio valstiečiui ir inteligentui būtina daug dirbti, kad būtų atsiekta žymaus savo materialinės buities pagerėjimo. Taip tas turi būti suprantama kiekvienam žmogui. Ketverius metus milijonai žmonių buvo atitraukti nuo darbo, o kiti turėjo dirbti karo reikalams. Priešas didelėje teritorijoje padarė milžiniškus sugriovimus. Mes turėjome išleisti žymią dalį atsargų tiek pramoninių prekių, tiek maisto produktų; ir patys gyventojai žymiai pavargo. Pats karo užbaigimas viso to juk neatstatys savaime, automatiškai. Visa tai tenka padaryti žmonių rankomis. Ir tik aukštu šių rankų darbo našumu mes atstatysime prieškarinę padėti ir prašoksime ją, kas VKP(b) CK ir TSRS LKT direktyvomis nužymima Valstybinei Plano Komisijai. Kad ir kaip sunkus būtų būsimasis mūsų statybos kelias, jis vis dėl to keleriopai lengvesnis, negu ketverių metų karas. Ir galima neabejoti, kad Tarybų Sąjungos tautos sugebės per ateinantį penkmetį ne tik užgydyti karo padarytas žaizdas, bet ir atsiekti daug aukštesnio materialinio lygio, negu jis buvo iki karo.


Grasinimų politika vykdoma toliau LONDONAS, rugpiūčio 6 d. (TASS-ELTA). Spaudos pranešimais, du Anglijos karinių jūrų pajėgų lėktuvnešiai „Tisies“ ir „Bulvark“ išplaukė iš Portsmuto į Viduržemio jūrą. Lėktuvnešyje „Tisies“, be lėktuvų, yra speciali aviadesantinė brigada. Reuterio agentūra, pasiremdama Anglijos karinės ministerijos pareiškimu, teigia, kad lėktuvnešiai siunčiami kaip „atsargumo priemonė Anglijos pozicijoms užtikrinti rytinėje Viduržemio jūros dalyje“. Dauguma laikraščių šį žingsnį nušviečia kaip spaudimo priemonę Egipto vyriausybei Sueco kanalo klausimu. Daugelis buržuazinių spaudos organų toliau užsipuola Egiptą ir grasina jam, siekdami dirbtinai sustiprinti nervingumo atmosferą Sueco kanalo nacionalizavimo klausimu ir atitraukti visuomenės dėmesį nuo to fakto, kad iš tikrųjų nėra jokios grėsmės laivybos kanalu laisvei. Tačiau kai kurie įtakingi laikraščiai smerkia šią propagandinę kampaniją. „Mančester Gardian“ rašo, kad nieku nepateisinti smurto veiksmai prieš Egiptą būtų agresijos aktas ir tik sukeltų sunkius padarinius Anglijai. Laikraštis primena, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacijos įstatai draudžia griebtis jėgos tarptautiniams nesutarimams sureguliuoti.


Ar nusiplaus Prancūzija kolonijinio karo gėdą?

OAS siekia teroru užtemdyti Alžyro laisvės aušrą

Paryžiaus spauda praneša, kad žudikai iš „slaptosios ginkluotos organizacijos“ mėgino padegti civilinį kalėjimą Alžyro Bono mieste ir susidoroti su jame kalinčiais Alžyro patriotais. Laikraščiai nurodo, kad „ultros“ iš OAS apsvaidė kalėjimą ir jo vidinį kiemą padegamojo skysčio granatomis. Po neseniai įvykdyto analogiško oasininkų užpuolimo prieš Orano kalėjimą, kur buvo užmušta ir sužeista nemaža kalinių, trisdešimt du žinomi prancūzų advokatai – Paryžiaus advokatūros nariai paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, kad valstybės vadovas, Prancūzijos vyriausybė, administracija ir policija yra visiškai atsakingi už Alžyro politinių kalinių gyvybę ir saugumą.