Lietuviškų mokyklų Pietryčių Lietuvoje steigiama mažiau

Dar prieš keletą mėnesių buvo manyta įsteigti, pertvarkyti per dešimt Vilniaus ir Šalčininkų rajono lietuviškų mokyklų. Pamažu šis sąrašas tirpo. Iki šiol tebuvo aišku, jog steigti naujas mokyklas ir tvarkyti senąsias reikės iš bendro 900 tūkst. Lt. apskrities biudžeto. Šių metų planams įgyvendinti - suremontuoti, rekonstruoti jau įsteigtas mokyklėles ir įkurti kelis vaikų darželius - reikėtų apie 5 mln. Lt. Pasak Vilniaus apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento direktoriaus Jono Vasiliausko, įsteigus keletą mokyklėlių, lietuviškų pradinių mokyklų kol kas pakaktų. Atskira kalba - vaikų darželiai, jie ir kainuoja kur kas daugiau nei pradinės mokyklos: baldai, žaislai, auklėtojų, aptarnaujančiojo personalo etatai. Tačiau Vilniaus apskrities švietimo tarybos nario Petro Gaučo sudarytas tėvų pageidavimų sąrašas gerokai pranoksta apskrities viršininko administracijos planus: norima bent septynių naujų pradinių mokyklų, keleto pagrindinių, darželio lietuviškų grupių. J. Vasiliauskas mano, kad tankios lietuviškos mokyklėlės ims trukdyti vienos kitoms, nes kiekviename kaime įsteigus po mokyklą jos taps labai mažos, o gal ir iš viso nunyks. Ketinama nupirkti keturis ar šešis autobusus, kurie vežiotų vaikus iš kaimų į artimiausias pradines bei pagrindines mokyklas. Anot P. Gaučo, autobusai problemos neišspręs, jie genda ir pan. P. Gaučo nuomone, apskrities švietimo departamentui lietuviškų mokyklėlių steigimo bei priežiūros našta tampa per sunki: darbuotojų čia ne daugiau nei kitų apskričių administracijose, jiems neprivalomas darbas rajonų valdžios bei dalies vietinių gyventojų sutinkamas su pasipriešinimu ir priekaištais. Kurmelionių gyventojai abejoja Pasak Jono Vasiliausko, šiais metais įsteigus Juršiškių bei Kurmelionių pradines mokyklas, Šalčininkų rajone šiais mokslo metais lietuviškų pradinių mokyklėlių tinklas jau būtų pakankamai tankus. Pagal tėvų prašymus reikėtų dar trijų pradinių - Kedžiuose bei Skynimuose jų norėtų vos keletas tėvų. Vilniaus rajone tėvų pageidavimų dar daugiau, tačiau iki šiol neabejota tik tuo, kad bus steigiama Lavoriškių pradinė mokykla, o Šumsko pradinė pertvarkoma į pagrindinę. “Reikia dirbti etapais, neįmanoma aprėpti visko iš karto”, - sakė apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento direktorius. Be to, Vilniaus rajono savivaldybė planuoja Rukainių mišrios mokyklos lietuviškas pagrindines klases pertvarkyti į vidurines (įsteigti X kl.), Mickūnų mišrios mokyklos lietuviškas pradines klases pertvarkyti į pagrindines (įkurti V kl.). Pagrindinių lietuviškų mokyklų stinga, ir jei arti nėra pagrindinės ar vidurinės, po pradinės vaikas greičiau pasirinks artimesnę lenkišką ar rusišką. Tėvams, abejojantiems lietuviškų mokyklų likimu, kyla klausimas: o kur dėtis baigus pradinę, lietuviškų pagrindinių juk nėra? Dažnai ši atvira abejonė tampa koziriu žaidžiant žaidimą “leisti - neleisti”. Paradoksali - nors Šalčininkų bei Vilniaus rajonuose tipiška - padėtis susidarė Kurmelionyse (Šalčininkų rajono kaime, įsikūrusiame 400 m. nuo Lietuvos ir Baltarusijos sienos). Vilniaus apskrities viršininko administraciją pasiekė tokio turinio prašymas: “Mes, Šalčininkų rajono Akmenynės seniūnijos gyventojai, maloniai prašome Jūsų, gerb. pone Viršininke, atidaryti Kurmelionių pradinėje mokykloje lietuviškas klases, kadangi žemiau išvardyti mokinių tėvai norėtų, kad jų vaikai gerai išmoktų valstybinę kalbą. Mes, tėvai, esame įsitikinę, kad nemokėdami valstybinės, t. y. lietuvių, kalbos mūsų vaikai neturės ateities”. Žemiau - 10 parašų. Prieš porą dienų Kurmelionyse apsilankius Vilniaus apskrities viršininkui Aliui Vidūnui, į susitikimą neatėjo nė vienas norįs leisti vaiką į būsimą mokyklą. Baugu žmonėms prisipažinti. Du tėvai postringavo apie tai, kad jų vaikai jau lanko lenkišką pradinę ir vėlu mokytis lietuviškai. Stoti? Nė vienas darbininko sūnus niekur neįstojo, apibendrino Kurmelionių gyventojas. Lenkiška pradinė mokykla (ją lanko 15 Kurmelionių bei aplinkinių kaimų vaikų) įsikūrusi bankrutuojančios žemės ūkio bendrovės pastate. Bendrovės pirmininkas Anatolijus Smirnovas norėtų jį parduoti. Savivaldybė neperka. Gal apskrities administracija pirktų? Mokyklos vedėja Ana Jacyna, aprodžiusi apskrities valdžiai savo valdas, kvietė: prašom, kurkit lietuvišką mokyklą. O kurtis kaip ir nėra kur - klasės reikalingos lenkiškai mokyklai, pusę patalpų užima didžiulis koridorius, kartu tai ir aktų salė, ir net bažnyčia su improvizuotu altoriumi, nuo kurio savo prolenkiškas tiesas dėsto į Kurmelionis atvykstantis Turgelių klebonas. Vietiniai žmonės nė neslėpė, kad kunigas jiems - didžiausias autoritetas. Autoritetinga ir rajono valdžia, ir Lenkų sąjunga, neseniai parašiusi kreipimąsi į “tėvus lenkus”, kuriame agituojama neleisti vaiko į lietuvišką mokyklą ir motyvuojama, kodėl: per sunku vaikui mokytis ne gimtąja kalba (Ana Jacyna tvirtino, kad ne lengviau ir lenkų, kuri juk taip pat nėra gimtoji…), lietuvių kalbą vis tiek puikiai išmoksta, po vidurinės gali stoti ir į Lietuvos, ir į Lenkijos aukštąsias. Žemės ūkio bendrovės pirmininkas tarti svaraus žodžio negali - bendrovė bankrutuoja, pirmininkas darbo nei siūlo, nei atima. Pirmininko noras parduoti bendrovės pastatus gyventojams neaktualus. “Pirkite mokyklą, padovanosiu administracinį pastatą”, - siūlė puikiai lietuviškai kalbantis A. Smirnovas. Administracinis pastatas praverstų lietuviškai mokyklai, nes lenkiškoje vietos sunkiai atsirastų. Bet ar reikės lietuviškos pradinės? Kurmelioniškiai, kurių vaikai mokosi lenkiškoje mokykloje, tikino, jog reikės: šiais metais bus vienas ar du pirmokai, ateitų keletas vaikų į parengiamąją klasę… A. Vidūnas teigia, kad lietuviškos mokyklos steigimas Kurmelionyse, gudiškame Lietuvos pakraštyje, - politinis klausimas: ”Juk turi skirtis Lietuvos ir Baltarusijos valstybė”. Darželių reikalai - pasibaigus vasarai Parengiamosios klasės, anot apskrities viršininko patarėjo Jono Endriukaičio, tėvų sutinkamos labai palankiai. “Kur nėra lietuviškų darželių, parengiamosios klasės išsprendžia daug problemų”, - sakė J. Vasiliauskas. Vaikai pramoksta lietuviškai, pripranta prie naujos aplinkos. Tačiau tėvai nelauks parengiamosios klasės, jei neturi kur dėti trimečio keturmečio vaiko. Paprastai tie, kurie lanko lenkišką ar rusišką darželį, į lietuvišką mokyklą neateina. “Jei įsteigtume lietuviškų darželių, pagausėtų ir lietuviškų mokyklų”, - teigė J. Endriukaitis. Bet “kova” dėl darželių dar aršesnė. Sudervėje Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Vilniaus apskrities administracijai perduotas pastatas, kuriame iš karto po nutarimo suskubo kurtis biblioteka, policija, medicinos punktas. Iki tolei patalpos buvo nenaudojamos, nes jas reikėjo remontuoti, o pinigų savivaldybė neturėjusi. Buvo surengtas piketas, žadėta neįsileisti į kolūkio lėšomis pastatytą namą. Lietuvos Vyriausybės ir Seimo diplomatiškos pastangos susitarti - bevaisės. Planuotame darželyje dulka patalynė, baldai, žaislai. Suderviečiai, beje, neturi jokio darželio. Rudaminoje apskrities viršininko administracija nupirko dviejų aukštų buvusio darželio pastatą. Jame turėtų įsikurti lietuviškas vaikų darželis. Jau yra apie 100 pareiškimų, kol kas Rudaminos vaikai lanko visų norinčių priimti negalintį Skaidiškių darželį. “Jeigu atidarytume Rudaminoje darželį, būtų didžiulis žingsnis į priekį”, - sakė J. Endriukaitis. Tačiau rugsėjį jo dar nebus. Bus prašoma 5 mln. Lt. Vakar Seimo Švietimo, mokslo ir kultūros komitete susirinkę Seimo nariai, Vilniaus rajono savivaldybės, Vilniaus apskrities viršininko administracijos, Prezidentūros, Vyriausybės, “Vilnijos” draugijos atstovai nusprendė kreiptis į Vyriausybę ir prašyti 5 mln. Lt. lietuviškoms mokykloms bei darželiams Pietryčių Lietuvoje steigti, pertvarkyti, remontuoti. Apskrities administracija-steigėja - tikisi greitai sulaukti atsakymo, nes darbus reikia pradėti bent rugpjūtį. “Vilnijos” draugijos pirmininkas K. Garšva ir P. Gaučas mano, kad tokia pinigų suma nepatenkins visų reikalavimų ir tebus padaryta pusė to, ką reikėtų nuveikti Vilniaus bei Šalčininkų rajonuose. P. Gaučo duomenimis, trūksta dar 38 lietuviškų mokymo įstaigų - tuomet jų būtų tiek pat kiek lenkiškų bei rusiškų. Tačiau, anot Seimo narės Romualdos Hofertienės, rugtyniauti nereikia, svarbu paisyti tėvų pageidavimų. Galbūt netrukus mokymo įstaigų Pietryčių Lietuvoje bus ir per 40. Kurmelionyse tėvai sakė:”Ateis laikas, norinčių mokytis lietuviškai daugės. Tik iš pradžių sunku”.


Sekmadienį Ostankino televizijos tiesioginėje laidoje dalyvavo Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas V. Landsbergis. Jis atsakinėjo į žurnalistų klausimus apie prezidento Institucijos įvedimą Lietuvoje, buvusios TSRS kariuomenės išvedimą, apie tai, kad didžioji dauguma Respublikoje gyvenančių rusų ir kitų tautybių gyventojų priėmė LR pilietybę, išdėstė kai kuriuos savo biografijos faktus.


Pereitais metais gruodžio 17 d. į mūsų atstovybę Berlyne atėjo moraliai ir fiziniai išvargęs žmogus. Kai kurie atstovybės personalo jame tuojau pažino buvusį ,,Kario“ redaktorių ir kandidatą į buvusiuosius seimus kapitoną Majų, ypač pagarsėjusį Tauragės riaušių metu. Jis iš pradžios atstovybės sekretoriui, paskui pačiam atstovui pareiškė, kad atvykęs į čia išsklaidyti tuos sunkius apkaltinimus ir gandus, kurie buvę plačiai paskleisti visuomenėje būsią jis vadovavęs Tauragės riaušininkams ir plėšikams. Jis pareiškiąs, kad tai esanti netiesa. Sąbrūzdžio metu jis asmeniškai visai nebuvęs Tauragėje; jo vardą riaušininkai patys savavališkai panaudoję ir dėl to tik esąs jam mestas sunkus apkaltinimas, kurio jis nieku būdu negalįs prisiimti. Toliau jis pareiškė, kad jis grįžtąs dabar iš Lenkijos, kame jis buvęs Vilniuje ir Varšuvoje, veikęs kartu su Plečkaičiu, kur tas veikimas krypsta, neradęs galimu toliau jam pritarti ir nusprendęs geriau nukentėti, negu būti aiškiu savo šalies išdaviku. Čia jis ir plačiai išpasakojo apie visus savo nuotykius, pradedant kaip jis pabėgo iš Lietuvos kaip susidėjo su Plečkaičiu ir baigiant, kaip jis pabėgo iš Lenkijos ir atvyko į atstovybę. Čia duosime žodį pačiam p. Majui.


O. Gordijevskis: Rusijos žvalgyba siekia įtraukti Baltijos šalis į savo įtakos sferą

Baltijos valstybės yra nepaprastai svarbios Rusijos žvalgybai, čia veikia daugybė Rusijos šnipų, siekiančių trukdyti Baltijos šalims tapti ES narėmis ir neleisti įstoti į NATO. Rusijos agentai vykdo Europos atžvilgiu palankiai nusiteikusių politikų diskreditavimo operacijas, kliudo Baltijos šalims gauti Vakarų paskolų, nuolat eskaluoja vadinamąją rusakalbių diskriminavimo problemą. Buvo laikai, kai KGB kaltino viskuo: nuo blogo oro iki skęstančių laivų. Iškovojusios nepriklausomybę Baltijos šalys pasijuto laisvos nuo kadaise tokios galingos rusų slaptosios tarnybos. Tačiau neseniai buvęs KGB karininkas Olegas Gordijevskis interviu žurnalistams Toomui Sildamui ir Toomui Mattsonui atskleidė, kad iš KGB gimusios institucijos Baltijos valstybėse veikia daug aktyviau, negu buvo manoma. Gordijevskis yra vienas iš tų, kurie geriausiai nusimano apie Rusijos slaptųjų tarnybų darbą. 58 metų žvalgas net dvidešimt penkerius savo gyvenimo metus atidavė sovietų slaptajai tarnybai, karjerą baigė pulkininko laipsniu. Tačiau atidirbęs sovietams dešimt metų Gordijevskis ėmė tarnauti ir kitai pusei. Pasišlykštėjęs, kaip jis teigia, tuo, kas vyksta KGB viduje, 1974 metais užmezgė ryšius su Didžiosios Britanijos žvalgybos tarnyba MI-6 ir nuo to laiko dirbo kaip dvigubas agentas. 1985 metais supratęs, kad bus demaskuotas, pabėgo į Vakarus. Sovietų valdžia nuteisė Gordijevskį mirties bausme už tėvynės išdavystę. Gordijevskis yra vienas iš 1991 metais parašytos knygos “KGB iš vidaus: užsienio operacijos nuo Lenino iki Gorbačiovo” autorių. Ši knyga laikoma vienu autoritetingiausių kada nors parašytų veikalų apie sovietų žvalgybą. Žurnalistai kalbino Gordijevskį jo namuose netoli Londono. Paklaustas, kiek Rusijos žvalgyba domisi Baltijos valstybėmis, kai jos atgavo nepriklausomybę, buvęs žvalgas atsakė, kad daug labiau, negu galima buvo manyti. Tai lemia ir politinės, ir geopolitinės priežastys. “Rusijos žvalgyba neatsisakė svajonių, kad šios šalys vėl bus priklausomos nuo Rusijos, tad siekia įtraukti jas į savo įtakos sferą. Norėdama to pasiekti, Rusijos žvalgyba turi pažinti šias šalis iš vidaus. Jai būtina žinoti, ant kokios kortos galima statyti. Vadinasi, Rusijos žvalgyba nepaprastai domisi Baltijos valstybių vyriausybių, politinių partijų ir užsienio reikalų ministerijų veikla”,- sakė Gordijevskis. Narystė ES ir NATOsmūgis žemiau juostos Anot Gordijevskio, psichologiškai Baltijos valstybės vertinamos kaip buvusios Sovietų Sąjungos respublikos. Tas faktas, kad jos visiškai nusigręžė nuo Rusijos ir vykdo visiškai nepriklausomą politiką, aiškiai pykdo Maskvą. Ten gajus įsitikinimas, kad Baltijos šalys priešiškos Rusijai. Nepriklausomų Valstybių Sandrauga, sudaryta iš buvusių sovietų respublikų, tik be Baltijos šalių, susitarė nešnipinėti viena kitos, teigia Gordijevskis. Baltijos valstybės šios sutarties nepasirašė, tad Maskva jas vertina kaip sau priešiškas. Maža to, Baltijos šalys siekia integruotis į Europą ir NATO. Rusijos šovinistams tai smūgis žemiau juostos. Maskva visa tai vertina kaip strateginę grėsmę. Anot Gordijevskio, isterišką Rusijos priešiškumą NATO lemia ne pragmatiški sumetimai, priežastys veikiau ideologinės ir psichologinės. Rusijos užsienio žvalgybos tarnyba SVR apskritai nusistačiusi prieš demokratiją ir Vakarus, pati nori puoselėti priešo įvaizdį. “NATO plėtra užgauna jų išdidumą”, - sako Gordijevskis. Ne mažiau svarbu ir tai, kad Rusijos tarnybos yra įsitikinusios, jog Baltijos valstybės yra slaptą karą su Maskva kariaujančių Vakarų žvalgybų placdarmas. Maskvos nuomone, Baltijos valstybėse veikia Vakarų žvalgai, tad ir jos žvalgų ten turi būti. “Štai ką pasakysiu,- toliau pasakoja Gordijevskis.- Baltijos valstybės Rusijos žvalgybai yra ne ką mažiau įdomios negu bet kuri kita Europos šalis, ir net labiau. Esu įsitikinęs, kad dabar Baltijos valstybės Maskvai yra svarbesnės negu, tarkim, Suomija”. Vakarų žvalgų nėra daug Tad kyla klausimas, ar Baltijos valstybės pačios gali būti Vakarų žvalgybos taikinys, ar tų žvalgybų veikla šiose šalyse susijusi vien su Rusija. Gordijevskis įsitikinęs, kad Baltijos šalyse Vakarų žvalgų nėra daug. ”Žinau, kad antra savo galybe ir įtaka Vakarų valstybė Didžioji Britanija nėra nusiuntusi ne vieno žvalgo į Baltijos šalis. Nė vieno. Nėra ten ir Prancūzijos ar Italijos žvalgų. Galbūt kur nors tupi koks vokietis. Dėl istorinių ryšių su Baltijos regionu. Gali būti ir amerikiečių. Bet tai ir viskas. Rusai Baltijos valstybėse tikrai veikia. Tačiau būtų absurdiška kalbėti apie intensyvią Vakarų žvalgybos veiklą Baltijos šalyse”. Baltijos šalys dvasiškai stiprios Ar yra pavojus, kad Baltijos šalys, jei jose įsitvirtins Rusijos žvalgyba, gali būti iš lėto finliandizuotos, jų suverenumas smarkiai pakirstas? Atsakydamas į šį klausimą Gordijevskis primena, kad šaltojo karo laikais KGB buvo giliai įsiskverbusi į Suomijos visuomenę ir net vyriausybę. Anot jo, Maskva tikrai norėtų to ir Baltijos šalyse, tačiau supranta, kad tai padaryti nelengva. Prieš penkiasdešimt metų pavyko finliandizuoti Suomiją, nes ji po dviejų karų - Šiaurės karo su Rusija ir Antrojo pasaulinio - buvo parklupdyta, pasirengusi atiduoti bet ką, taip pat ir dalį savo suverenumo, kad tik nebūtų Sovietų Sąjungos okupuota. Estija, Latvija ir Lietuva per penkiasdešimt sovietų okupacijos metų buvo taip iškankintos, kad, atrodo, nebeturi ko daugiau prarasti. Baltijos šalys dvasiškai stiprios, nelinkusios atsisakyti suverenumo ir būti finliandizuotos, mano Gordijevskis. Žvalgų tinklai jau sukurti Paklaustas, ar Rusijos žvalgyba dabar naudojasi buvusiais KGB agentais, ar verbuoja naujus žmones, Gordijevskis pirmiausia nurodo, kad Maskvai pavyko išvežti iš Baltijos šalių visus svarbius KGB archyvus, tad senieji šaltiniai išsaugoti ir prieinami. Jei siekiama atnaujinti ryšius su vienu ar kitu buvusiu KGB agentu, Maskva pirmiausia išsitraukia jo bylą ir mėgina nustatyti, ar jis bus lojalus Rusijai. Paskui siekiama ištirti, ar vietinei valdžiai bus lengva susekti tokį agentą. Jei vietos valdžia žino arba spėja apie tokio asmens praeitį, mintis pasinaudoti šiuo žmogumi bus atmesta. “Kokius dvejus ar trejus metus po Sovietų Sąjungos žlugimo Rusijai taip rūpėjo Estija, kad, girdėjau pasakojant, Helsinkyje įsitvirtinusi Rusijos žvalgyba daugiau dėmesio skyrė Estijai negu Suomijai. Dabar padėtis pasikeitusi: Rusija veikiausiai jau sukūrė pakankamą žvalgų tinklą pačioje Estijoje”,- sakė Gordijevskis. Be abejonės, Rusija mėgina verbuoti ir tuos, kurie niekada neturėjo ryšių su sovietų laikų KGB, įsitikinęs Gordijevskis. Galbūt KGB įpėdinė Rusijos kontržvalgyba FSB ir linkusi pasinaudoti senais kadrais. Tai būtų jos stilius. Visos kitos tarnybos mano, kad geriau nepalaikyti ryšių su senaisiais agentais, nes “jie visi vienaip ar kitaip paženklinti”. Laikai keičiasi, tad geriau pasikliauti jaunesniais žmonėmis, tais, kuriems apie 30 ar 40 metų, o ne penkiasdešimtmečiais ar šešiasdešimtmečiais. Svarbiausia agentų bazė - Rusijos ambasada Gordijevskis spėja, kad, pavyzdžiui, Estijoje veikia keturi slaptosios tarnybos padaliniai: užsienio Žvalgyba SVR, karo žvalgyba GRU, Rusijos kontržvalgyba FSB ir sekimo tarnyba FAPSI, galinti naudotis pasiklausymo aparatūra iš kosmoso ir žemėje įrengtų bazių. Kadangi, Gordijevskio nuomone, Estija yra labai svarbi Rusijos užsienio žvalgybai SVR šalis, joje galėtų dirbti trys politiniai žvalgai, trys kontržvalgai, du technologijų žvalgai ir vienas ekonomikos. Dar turėtų būti vienas agentas, be kita ko, padedantis slapta į šalį atvykstantiems Rusijos šnipams įsigyti suklastotus dokumentus. Turėtų būti vienas kompiuteriu dirbantis agentas ir vienas atsakingas už radijo ryšį. Dar reikėtų pridėti vairuotoją, koduotų pranešimų šifruotoją ir asmenį, atsakingą už koduotų pranešimų išsiuntimą. Jau susidaro 16 agentų. Rusijos karo žvalgyba paprastai įkuria mažesnę rezidentūrą. Gordijevskio nuomone, Estijoje galėtų veikti kokių 11 ar 12 žmonių Rusijos karo žvalgyba. Taigi iš viso Estijoje veikia beveik 30 Rusijos žvalgų. Svarbiausia žvalgybos operacijų bazė turėtų būti Rusijos ambasada, nes tai saugiausia vieta. Tačiau visi agentai ten tilpti negali. Tie, kurie negali dirbti ambasadoje, atvyksta į šalį prisidengę verslo reikalais. Svarbiausias tikslas - diskredituoti Gordijevskis mano, kad svarbiausias Rusijos žvalgybos tikslas Baltijos šalyse yra trukdyti šioms šalims integruotis į Europą ir neleisti joms pakliūti į NATO. Kaip buvęs KGB darbuotojas, sako Gordijevskis, lengvai galiu įsivaizduoti, kokius nurodymus gauna Baltijos šalyse veikiantis agentas. Svarbiausias uždavinys - diskredituoti politikus ir visuomenės veikėjus, kurie propaguoja narystę ES ir NATO. Antras uždavinys - diskredituoti tuos politikus, kurie nusiteikę prieš bendradarbiavimą su Rusija. Trečias uždavinys - kaip galima sumažinti arba visai sunaikinti galimybę Baltijos šalims gauti palankių Vakarų paskolų, nes tokios paskolos mažina Rusijos įtaką Baltijos šalyse. Dar viena svarbi Rusijos žvalgybos veiklos dalis - nuolat kelti vadinamąją tėvynainių diskriminavimo problemą. KGB imperijos neišgelbėjo Atvykęs į Didžiąją Britaniją Gordijevskis dažnai savęs klausdavo, kiek dar tvers Sovietų Sąjunga. Technologijų pažangos srityje sovietai vis labiau atsiliko nuo Vakarų. Buvo aišku, kad Vakarai vis stiprės ir galiausiai galės spausti sovietus demokratijos link. Tik nebuvo aišku, kiek tai užtruks. Gordijevskis manė, kad Sovietų Sąjunga išsilaikys dar kokius 20 ar 25 metus, nes ji dar turėjo milžiniškų išteklių. Tačiau buvo išrinktas palyginti jaunas vadovas, jis pradėjo atsargias reformas ir greitai nieko nebegalėjo sukontroliuoti. Atsitiko tai, kas turėjo atsitikti, KGB imperijos neišgelbėjo. Nuo Stalino mirties KGB buvo pavaldi komunistų partijai, siekiančiai niekada daugiau nebeleisti pasikėsinti į jos visagalybę. Anot Gordijevskio, 1991 metais galutinai paaiškėjo, kad komunistų partijos aparatas nebepajėgia veltis į kontržvalgybos veiklą ir paleido imperijos vadžias.


Gėdingai sužlugo vakar gynybos ministro Votkinsono kalba Londono universiteto studentams. Ministrui paleidus į darbą nuvalkiotus argumentus, kuriais jis jrodinėjo, kad Anglija turinti išsaugoti branduolinįi ginklą, kalbėdamas apie strateginius sumetimus ir ištikimybę NATO ir kitų agresyvių blokų įsipareigojimams, buvo pradėta mėtyti į sceną gabalus kartono popieriaus gniužulus ir rulonus tualetinio popieriaus. Votkinsono kalba ne kartą buvo pertraukta pasipiktinimo šūksmais, švilpimu, kojų trypimu. Votkinsonui baigus kalbėti, apie 200 studentų surengė demonstraciją prie rūmų įėjimo. Vengdamas susitikti su studentais, ministras pasišalino pro kitą išėjimą ir išvažiavo taksi, palikęs prie centrinio įėjimo savo automobilį.


Rusijos užsienio reikalų ministras A. Kozyrevas pakomentavo dyzelinių povandeninių laivų pardavimą Iranui. Niujorke jis pasakė žurnalistams, kad ginkluotės tiekimas iš Rusijos neperžengia ribos, už kurios padėtis regione gali būti destabilizuota. Ministras pažymėjo, kad iš Irano gauti 750 milijonų dolerių bus panaudoti ekonomikos reformai Rusijoje įgyvendinti. Pranešta, kad vienas iš trijų povandeninių laivų, matyt, jau išplaukė į Iraną.


Azijos ir Afrikos šalių solidarumo organizacijos nuolatinis sekretoriatas paragino Azijos ir Afrikos tautas sustiprinti kovą prieš agresyvias Amerikos imperialistų provokacijas, kurios sudaro grėsmę taikai visame pasaulyje. Priminęs paskutinius incidentus su Amerikos šnipinėjimo lėktuvais „U-2“ Kinijoje ir Tarybų Sąjungoje, Havanos apšaudymą ir Kenedžio nutarimą pašaukti į armiją 150.000 atsarginių, nuolatinis sekretoriatas savo pareiškime rašo: „Šie agresyvūs JAV veiksmai vykdomi pagal detaliai parengtą planą visapusiškai ruoštis karui. Jie sudaro rimtą grėsmę visoms tautoms ir taikai visame pasaulyje. Minėtos provokacijos gali sukelti tik didžiausią tautų pasipiktinimą“. Ryžtingai smerkdamas nusikalstamas JAV imperializmo provokacijas, nuolatinis sekretoriatas ragina Afrikos bei Azijos tautas ir visas taikingąsias pasaulio tautas padidinti budrumą Amerikos imperializmo atžvilgi


Kada lygiai prieš keturis metus iki dantų apsiginklavusios hitlerinės gaujos klastingai, iš pasalų, užpuolė didžiąją Tarybų šalį, daugeliui užsieniečių rodėsi, kad Tarybų Sąjunga susilauks Lenkijos, Prancūzijos, Graikijos ir kitų fašizmo parblokštų Europos šalių likimo. Ne tik mūsų šalies priešai, bet ir daugelis jos draugų pranašavo ir nustatinėjo vieno, dviejų, trijų mėnesių terminus, kurių bėgyje Raudonoji Armija bus paklupdyta. Apsvaigęs nuo laikinų pasisekimų Hitleris ir jo artimiausieji tarnai ne kartą visam pasauliui buvo paskelbę apie paskutinių Raudonosios Armijos rezervų sunaikinimą, apie neišvengiamą Maskvos, Leningrado, Stalingrado paėmimą. Istorija skaudžiai pasityčiojo iš hitlerinių galvažudžių, svajojusių apie pasaulio užkariautojų laurus. Tarybinė liaudis, jos sukurtoji ir išauklėtoji Raudonoji Armija, vadovaujamos didžiosios bolševikų partijos, genialiojo karvedžio draugo Stalino palaužė hitlerinės Vokietijos nugarkaulį ir drauge su sąjungininkų kariuomene baigė ją galutinai triuškinti. Gindama savo šalį nuo fašistinių užpuolikų, tarybinė liaudis pradėjo didįjį Tėvynės karą dėl socialistinės tėvynės laisvės ir nepriklausomybės, dėl socialistinės revoliucijos užkariavimų išsaugojimo. Į kovos žygdarbius ją skatino kilni idėja — išvaduoti Europos tautas nuo hitlerinio jungo, sutriuškinti kruvinąją fašistinę „naująją tvarką“. Supratimas savo reikalo teisumo suteikė tarybiniams žmonėms nenugalimą moralinę jėgą kovoje prieš grobikus fašistus, kurie neturėjo ir negalėjo turėti šios moralinės atsparos. Tėvynės karo pergalingą laimėjimą nulėmė ne tik moralinis mūsų šalies gynėjų pranašumas. Tėvynės karo eiga parodė, kad tarybinė santvarka buvo ne tik geriausia ekonominio ir kultūrinio šalies pakilimo organizavimo forma, bet ir geriausia visų liaudies jėgų mobilizavimo forma priešui sutriuškinti karo metu. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija, pagimdžiusi tarybinę santvarką, buvo ta gyvybiška jėga, kuri suteikė mūsų šaliai, mūsų liaudžiai nematytą stiprybę. Tik šios revoliucijos pasėkoje mūsų darbo žmonės galėjo sukurti šalyje gausią pramonę ir žemės ūkį, kas didžiųjų išbandymų metu įgalino mūsų armiją aprūpinti pirmos rūšies ginklais, apranga, maistu, ir tai tokiu kiekiu, kokio armija pareikalavo, įgalino pergalingai baigti didįjį Tėvynės karą. Tarybinė liaudis laimėjo karą nepaisant to, kad ištisus trejus metus jai beveik vienai teko pakelti pagrindinę fašistinės Vokietijos karinių smūgių naštą. Tą pergalę iškovojo didvyriškoji Raudonoji Armija, naujo tipo armija, socializmo šalies armija, tautų brolybės ir draugystės armija, laisvės ir pažangos gynimo armija. Lenino - Stalino partijos auklėjama ir vadovaujama, savo prityrusių karvedžių vedama Raudonoji Armija karo metu išaugo į rūsčią priešams jėgą. Ji išsekino vokiečių jėgas atkakliose gynimosi kautynėse, o paskui, perėjusi į puolimą, sudavė eilę lemiamų smūgių fašistams ties Stalingradu, Kursku, Baltarusijoje, prie Oderio ir pagaliau Berlyne. Tėvynės karo eiga parodė, kad Raudonoji Armija pralenkė fašistinę armiją tiek savo kariniu menu, tiek karinės technikos kokybe bei jos gausumu. Užpuldama Tarybų šalį hitlerinė Vokietija buvo surinkus visos Europos ginklus, buvo įkinkius savo karo mašinai aptarnauti visos Europos karo pramonę, visą jos ūkį. Ir vis dėlto tarybinė liaudis laimėjo ne tik karinę, bet ir ekonominę pergalę kovoje prieš priešą. Socialistinės valstybės ekonomika, mūsų šalies pramonė, žemės ūkis pasirodė galingesni ir gyvybiškesni už fašistinės Vokietijos ekonomiką. Tai taip pat nuopelnas milžiniškų socialistinių pertvarkymų, kuriuos mūsų šalies darbo žmonės įvykdė vadovaujami bolševikų partijos. Ir ši pergalė ryškiai rodo socialistinės santvarkos pranašumą prieš kapitalistinę. Pradėdami karą, fašistiniai grobikai iki negirdėto laipsnio išvystė žvėriškojo šovinizmo ir nacionalizmo propagandą. Jie rengėsi pasaulį užkariauti skelbdami rasinę neapykantą. Savo pavergtuose kraštuose jie varė klastingą tautinės neapykantos siundymo politiką, kad tokiu keliu palaužtų nugalėtųjų tautų pasipriešinimo valią. Tarybinė liaudis išėjo į kovą tautų lygybės ir brolybės, kilnių internacionalizmo idėjų vedama. Karšti tarybiniai patriotai harmoningai suderino nacionalines tautų tradicijas ir bendrus visų Tarybų Sąjungos darbo žmonių gyvybinius interesus. Rezultate „įsigalėjusi mūsų šalyje visų rasių ir nacijų lygybės ideologija, tautų draugystės ideologija visiškai nugalėjo hitlerininkų žvėriškojo nacionalizmo ir rasinės neapykantos ideologiją“ (Stalinas). Pagaliau tarybinė liaudis laimėjo Tėvynės kare prieš fašistus dėl to, kad jai vadovavo visuotinės liaudies kovos prieš fašistinius grobikus įkvėpėja ir organizatorė — bolševikų partija. Šios partijos vadovaujami mūsų šalies darbo žmonės įvykdė Spalio revoliuciją, apgynė tos revoliucijos laimėjimus pilietinio karo metu ir sukūrė šalyje socializmą. Argi nuostabu, kad jie visiškai tiki bolševikų partijos išmintimi, tiki didžiojo vado draugo Stalino genijum, jų vadovaujami ėjo į kovą ir laimėjo pergalę kautynėse prieš pikčiausią darbo žmonių ir visų laisvę mylinčių tautų priešą — hitlerizmą. Tarybinė liaudis atžymi šiandien fašistų sukelto karo keturių metų sukaktį. Ji džiūgauja pasiektu fašizmo sutriuškinimu, ir tuo kad „didžios aukos, mūsų sudėtos už mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, neapskaičiuojami vargai ir kančios mūsų liaudies pergyventi karo eigoje, įtemptas darbas užnugaryje ir fronte, sudėtas ant Tėvynės aukuro, — nenuėjo veltui ir buvo apvainikuoti visiška pergale prieš priešą“ (Stalinas). Lietuvių tauta, viena pirmųjų patyrusi hitlerinių grobikų siautėjimo kančias, šiandien triumfuoja drauge su visomis tarybinėmis tautomis. Ji žino, kad didžiosios pergalės iškovojime yra ir jos nemažas indėlis. Ji mato įsikūnijusias jos amžiais puoselėtas svajones dėl visų lietuviškų žemių sujungimo į vieną vienetą. Ji rami dėl savo laisvės ir nepriklausomybės, nes už jos pečių visa galingoji Tarybų Sąjunga. Ji šviesia viltimi žiūri į ateitį, nes gyvenimas broliškoje tarybinių tautų šeimoje atveria jai plačiausius galimumus į ekonominį ir kultūrinį suklestėjimą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Šiais metais dirvonuose ir plėšiniuose laukiamas geras derlius. Derliui sėkmingai nuimti trumpais terminais ir be nuostolių papildomai prireiks daug darbo jėgos. VLKJS CK priėmė nutarimą „Apie komjaunuolių ir jaunimo dalyvavimą nuimant derlių dirvonų ir plėšinių įsavinimo rajonuose“. VLKIS CK kreipėsi į komjaunuolius ir komjaunuoles, į visą tarybinį jaunimą, kviesdamas vykti nuimti derliaus. VLKJS CK įpareigojo pirmines komjaunimo organizacijas, komjaunimo rajonų, miestų, sričių, kraštų komitetus ir sąjunginių respublikų LKJS CK vesti jaunimo tarpe platų aiškinamąjį ir organizuojamąjį darbą ryšium su jaunimo atrinkimu ir pasiuntimu nuimti derliaus. VLKJS CK rekomendavo komjaunimo organizacijoms perskaityti ir apsvarstyti Kreipimąsi komjaunuolių ir jaunimo susirinkimuose. Komjaunimo pirminės organizacijos, komjaunimo rajonų, miestų, sričių, kraštų komitetai ir sąjunginių respublikų LKJS CK turi š. m. birželio - liepos mėnesiais atrinkti ir pagal TSRS Žemės ūkio ministerijos, TSRS Tarybinių ūkių ministerijos ir TSRS Grūdų produktų ministerijos paraiškas nusiųsti dviem mėnesiams 200 tūkstančių žmonių iš miesto jaunimo, dirbančio pramonės įmonėse, įstaigose, o taip pat iš aukštųjų mokyklų studentų, pareiškusių norą važiuoti nuimti derliaus į dirvonų įsavinimo rajonus. VLKJS CK atkreipė LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetų dėmesį, kad nuimdamas derlių jaunimas susidurs su sunkumais. Todėl komjaunimo organizacijos turi labai atidžiai atrinkti jaunimą, nusiųsti derliaus nuimti garbingiausius, valingus, fiziškai sveikus ne jaunesnius kaip 18 metų jaunuolius. Rekomenduota prie komjaunimo miestų ir rajonų komitetų sudaryti atrinkimo komisijas. Išvažiuojantiems derliaus nuimti komjaunimo miestų ir rajonų komitetai turi įteikti VLKJS CK nustatyto pavyzdžio komjaunimo kelialapį. Komjaunimo pirminėms organizacijoms, komjaunimo rajonų, miestų, sričių, kraštų komitetams ir sąjunginių respublikų LKJS Centro Komitetams VLKJS CK pataria sudaryti iš vykstančio derliaus nuimti jaunimo smogiamuosius būrius ir brigadas, kurias reikia siųsti i plėšinines žemes su atitinkamų rajonų ir miestų komjaunimo organizacijų Raudonosiomis vėliavomis. Smogiamiesiems būriams ir brigadoms vadovauti visam derliaus nuėmimo laikui pasiūlyta komjaunimo rajonų, miestų, sričių komitetų sekretoriams. Sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetai bendrai su žemės ūkio organais ir susisiekimo organais įpareigoti užtikrinti organizuotą jaunimo siuntimą specialiais ešelonais, pasirūpinti, kad jaunimas pasiimtų su savimi reikalingus buitinius daiktus. Komjaunimo komitetai turi užtikrinti gerą auklėjamąjį ir kultūrini-masinį darbą komjaunimo ir jaunimo tarpe tiek kelionėje, tiek ir betarpiškai kolūkiuose, MTS ir tarybiniuose ūkiuose, paskirti iš jaunimo tarpo masinių žaidimų organizatorius, pramogų organizatorius, bajanistus, sportinio darbo organizatorius. Svarbu, kad išvažiuojantis jaunimas butų aprūpintas knygomis, Šaškėmis, šachmatais, domino, muzikos instrumentais ir sporto inventoriumi. VLKJS CK yra tos nuomonės, kad tai visiškai gali padaryti savo jėgomis komjaunimo organizacijos. VLKIS CK įpareigojo Kazachstano LKJS CK, dirvonų ir plėšinių įsavinimo rajonų komjaunimo kraštų komitetus ir sričių komitetus bendrai su tarybinių ūkių, MTS, kolūkių. Grūdų paruošų punktų ir elevatorių vadovais, su partinių organizacijų pagalba užtikrinti šiltą atvykstančio derliaus nuimti jaunimo priėmimą; siekti, kad būtų laiku paruošti būstai, organizuotas jaunimo maitinimas, kultūrinis-buitinis aptarnavimas. Atvažiavusiųjų tarpe reikia plačiai išvystyti socialistinį lenktyniavimą, kad kiekvienas komjaunimo pasiuntinys dirbtų iš visų savo jėgų, įvykdytų ir viršytų gamybines užduotis ir pateisintų pasitikėjimą, kurį jam parodė komjaunimas. VLKJS CK nustatė paskatinimo priemones pasižymėjusiems nuimant derlių komjaunuoliams ir jaunimui. VLKJS Centro Komitetas išreiškė įsitikinimą, kad sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų, sričių, miestų, rajonų komitetai Ir pirminės komjaunimo organizacijos garbingai pateisins aukštą partijos ir vyriausybės pasitikėjimą, nusiųs derliaus nuimti į dirvonų ir plėšinių įsavinimo rajonus geriausius komjaunimo, tarybinio jaunimo atstovus ir tuo pačiu įneš savo indelį visaliaudinę kovą už dirvonų įsavinimą, už tai, kad būtų įgyvendinti TSKP XX suvažiavimo nurodymai toliau kelti socialistinį žemės ūkį.


Naujausi duomenys liudija, kad per sekmadienį Rumunijoje įvykusius prezidento rinkimus dabartinis prezidentas J.Ilijesku žymiai aplenkė pagrindinį varžovą E.Konstantinesku. Už J.Ilijesku balsavo 47 procentai rinkėjų, o už Konstantinesku - 31 procentas. Manoma, kad spalio 11 dieną bus surengtas antrasis rinkimų turas, nes dabar prezidentas nesurinks reikiamo balsų skaičiaus. Galutinių duomenų dar nėra.


Indoneziečių tauta toliau kovoja už Vakarų Iriano sujungimą su Indonezija. Šiandien vyriausybės raginimu, remiant ši reikalavimą, olandams priklausančiose ir mišriosiose Olandijos—Indonezijos įmonėse prasidėjo visuotinis 24 valandų streikas. Indonezijos vyriausybė taip pat uždraudė nuo gruodžio 2 d. olandų kompanijos „KLM“ lėktuvams tūpti Indonezijos teritorijoje. Kartu nutarta uždrausti leisti laikraščius ir žurnalus olandų kalba, o taip pat demonstruoti olandiškus kino filmus.


Šiandien rytą specialiu reisu iš Ženevos į Maskvą išskrido TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko, dalyvavęs 18 valstybių nusiginklavimo komiteto darbe. Kartu su A. Gromyko į Maskvą išskrido TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Semionovas ir jų palydovai. Prieš išskrisdamas iš Ženevos, A. Gromyko padarė aerodrome tokį pareiškimą: Po kelių minučių mes paliekame Ženevą. 18 valstybių komitete pradėtos nusiginklavimo derybos. Užsienio reikalų ministrai, dalyvavę komiteto darbe, susitarė, kad pagrindinis tolesnio darbo turinys – ruošti visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Tarybų Sąjungos vyriausybė, norėdama suteikti komiteto darbui dalykinį pobūdį, pateikė tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą, kuris yra geras pagrindas visam komiteto darbui, kad jis įvykdytų savo svarbiausią uždavinį. Užsienio reikalų ministrai taip pat susitarė, kad, nepakenkiant šiam svarbiausiam uždaviniui, būtų suderintos priemonės, kurios įgalintų dar iki visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties sudarymo sumažinti tarptautinį įtempimą ir sudaryti palankesnes salygas visuotinai ir visiškai nusiginkluoti. Ženevoje taip pat įvyko eilė naudingų susitikimų su JAV valstybės sekretoriumi Rasku. Čia nagrinėtą klausimą dėl taikaus padėties sureguliavimo su Vokietija ir dėl padėties Vakarų Berlyne normalizavimo šiuo pagrindu iškėlė pats gyvenimas, ir jo sprendimo nepavyks išvengti. Susitikimų metu buvo pasiekta šiokia tokia pažanga išsiaiškinant sritis, kuriose sutariama, ir sritis, kur yra nesutarimų. Kaip jūs žinote, dviejų valstybių atstovų kontaktai vyks ir toliau. Leiskite man pareikšti padėką federalinei Šveicarijos vyriausybei, Ženevos kantono ir miesto valdžiai už svetingumą.


Budelio darbą atlikti hitlerininkai pavedė Impulevičiui. Ir taip vieną 1941 metų rudens dieną prie Minsko kalėjimo pasirodė Impulevičius ir jo gaujos. Iš kalėjimo gestapininkai išvedė grupę iškankintų patriotų. Žudikams, šautuvų buožėmis daužant pasmerktuosius ir visaip iš jų tyčiojantis, Minsko gatvėse prasidėjo šiurpi egzekucija. Tą dieną Minske, Impulevičiui asmeniškai dalyvaujant, jo gaujos budeliai pakorė 12 tarybinių patriotų. Ciniškas šaltumas skamba žodžiuose, kuriais apie šiuos šiurpius įvykius pasakoja Impulevičiaus gaujų žudikai, patekusieji į teisingumo rankas. Buvęs Impulevičiaus vadovaujamo bataliono pirmosios kuopos vadas Zenonas Kemzūra (slapstęsis Petro Ramanausko pavarde Pakruojo rajone) parodė: „Minske Impulevičius duodavo įsakymus kuopų vadams dėl išvykimo į įvairias operacijas prieš tarybinius partizanus ir tarybinius piliečius. Pats asmeniškai dažnai vykdavo į tokias operacijas. Impulevičius davė įsakymą kuopų vadams paruošti kuopas, kurios turės dalyvauti tarybinių partizanų korime Minske. Impulevičius iš anksto buvo pranešęs ir man, kad pagal jo nustatytą tvarką ir paskirtą valandą išrikiuočiau kuopą. Taip pat buvo išrikiuotos antroji ir trečioji kuopos. Po to bataliono vadas Impulevičius nuvedė bataliono kareivius į miesto centrą. Kartu su kuopa ėjau ir aš. Prie kalėjimo kareiviai apsupo pasmerktus mirti tarybinius partizanus. Vienam iš jų buvo uždėtas užrašas rusų ir vokiečių kalba. Jų rankos užpakalyje buvo surištos. Juos nuvarė į gatvę, kurios pavadinimo neprisimenu, ir ten pakorė. Tą dieną ir kitose Minsko vietose buvo pakarta tarybinių piliečių. Juos taip pat korė bataliono kareiviai”. Buvęs antrojo baudžiamojo bataliono skyrininkas Juozas Knyrimas, dalyvavęs žudant Minsko pogrindininkus ir iki arešto dirbęs Trakų rajono Onuškio miestelyje, dėsto sukrečiančius faktus: „1941 metų rudenį man teko dalyvauti pakariant tarybinius partizanus Minske. Bataliono vadas Impulevičius nuvedė kareivius prie Minsko kalėjimo. Kareiviai, apsupę iš kalėjimo paimtus partizanus, nuvarė juos miesto sodo link, netoli teatro. Nepriėjus teatro, Gecevičius išskyrė kareivius, kurie turėjo karti. Išskyrė Varna, Šimonį ir mane. Mes turėjome pasmerktiesiems ant kaklo užnerti kilpą. Miesto sode korėme dviejose vietose. Mačiau, kaip kilpas nėrė Varnas. Vienoje vietoje vienas vyras išsiplėšė iš kilpos, nes atsirišo virvė. Aš ji pakėliau ir palaikiau, kol Varnas surišo virvę… Po to nuėjome į kitą vietą. Čia žmonės buvo kariami ant pertvaros tarp telefono stulpu. Ant tų stulpų aš pakoriau moterį. Prieš kariant man davė išgerti degtinės…”.


Vakar į brifingą Aukščiausiojoje Taryboje atvyko AT deputatai Z. Šličytė ir B. Gajauskas. Kaip tik tuo metu, kai didžiojoje posėdžių salėje pradėjo darbą šeštoji AT sesija, prelegentai kitoje salėje aštriai kritikavo naująjį rinkimų į Seimą istatymą. Deputatė Z. Šličytė, kaip teisininkė, vadino jį nepaprastai sudėtingu, „labai atsilikusios valstybės įstatymu”. Tiesa, ji pripažino, kad panaši rinkimų sistema egzistuoja ir kituose kraštuose, ypač norint paskatinti naujų partijų formavimąsi, bet mums toks įstatymas dar per anksti… Kartu su kolega B. Gajausku deputatė parašė kreipimąsi į Lietuvos jaunimą, kuris, kaip žinome, gana abejingas politiniam gyvenimui, o štai „tam tikros jėgos organizuoja visokias prezervatyvų šventes… ”, tai yra dar labiau atitraukia jaunimą nuo politikos… Deputatai Z. Šličytė ir B. Gajauskas pakvietė jaunimą burtis į jaunųjų rinkėjų klubus. Deputatas B. Gajauskas kalbėjo politinių kalinių ir tremtinių vardu. Jis informavo, jog ši organizacija iki šiol gyvavo labai kukliai, o štai dabar yra bene gausiausia Lietuvoje, vienija per 100 tūkstančių narių. Visuomenė ją labiau pastebėdavo „kultūrinėje, istorinėje veikloje”, o štai dabar buvę politiniai kaliniai ketina aktyviau reikštis politikoje. (Derėtų pastebėti, kad kai kurie atstovai, ypač prelegentas, ir iki šiol reiškėsi gana aktyviai - L.L.) Politiniai kaliniai ir tremtiniai eis į rinkimus kartu su Krikščionių demokratų bei Demokratų partijomis. Mat dešinėje pusėje reikėtų kuo mažiau visokių sąrašų, kurie rinkimuose tik suskaidytų balsus. Tarp kandidatų nebus buvusių TSKP narių, tačiau ar nebus buvusių komjaunuolių, B. Gajauskas negalėjo patvirtinti. Tiesa, kandidatų sąrašai dar būsią derinami su Sąjūdžiu… Deputatas nurodė vieną savo politinės organizacijos programini tikslą: „pakeisti daugelį - kuo daugiau nomenklatūros darbuotojų”. Sakė: jei laimės rinkimus, padarys viską, kad savo tikslą pasiektų. Brifingo vedėjas A. Ažubalis ir ypač prelegentai turėjo atlaikyti negailestingą „Erdvių” redaktorės A. Aukštikalnienės ataką. Deputatei Z. Šličytei teko aiškintis, kodėl neatgailauja dėl savo komjaunuoliškos praeities? Paaiškėjo, kad Z. Šličytę 8 klasėje į komjaunimą „įrašė klasės auklėtoja. Todėl atgailauti turi ne ji, o „valstybė, kuri ją auklėjo”. Deputatas B. Gajauskas aiškinosi, kodėl neperduodama į Auksčiausiąjį Teismą AT pirmininko pavaduotojo B. Kuzmicko bylą dėl bendradarbiavimo su KGB. Pasirodo, „nėra surinkta dokumentų, teismas gali atmesti”… Paklausiau gerb. B. Gajauską, ar jis pats, ar komisija sprendžia - pakankamai medžiagos ar ne perduoti į teismą. Komisijos Sovietų Sąjungos KGB veiklai Lietuvoje tirti pirmininkas atsakė, kad komisija. Ji sprendžia ir dėl to balsuoja. Taip buvo ir iki šiol. Įdomu, kas sako netiesą, ar B. Gajauskas, ar kiti penki deputatai, minėtos komisijos nariai?


LONDONAS, kovo 18 d. (TASS). Šiandien į Londoną atvyko TSRS Užsienio Reikalų Ministro Pirmasis Pavaduotojas A. A. Gromyko, kuris atstovaus Tarybų Sąjungą kovo 19 d. atnaujinančio savo darbą SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečio sesijoje.


Lenkų oficiozinė spauda po Lugano vėl atnaujino savo aštrius puolimus mūsų vyriausybės. Dabar puolama vyriausybė dėl tariamosios provokiškosios politikos. Visi laikraščiai, kaip susitarę, keletą dienų pagret komentuoja Rygos „Pehdeja Brihdi“ paleistą straipsnį apie mūsų prekybos sutartį su Vokietija ir šaukia, kad tai esąs Lietuvos įsikorporavimas į Vokietiją, nepriklausomybės galas ir t.t. „Epoka“ atpasakoja straipsnį iš „Depeche de Toulouse“, kuriame kartojama senoji lenkų giesmė, kad nepriklausoma, Lietuva esąs vien vokiečių padaras. Esą vokiečiai atplėšę keletą buvusiųjų Rusijos gubernijų, pareikalavę joms kaip sostinės Vilniaus ir iš 1 ½ miliono tautos sumanę padaryti didelę valstybę! Ir Voldemaro elgesys Lugano tegalįs būti išaiškintas vien slaptu Berlyno rėmimu ir atviru bendradarbiavimu su Maskva, kurios agentai esą dabartiniai lietuvių politikos vadai! Rekomenduoja prieš Lietuvą jūros manifestaciją, jei lenkų lietuvių ginčas tęstūsi be galo iš Lietuvos kaltės. Tas pat organas ir kiti artimi valdžiai organai rašo apie Zaleskio pasisekimus Lugano. Endekų spauda susilaiko nuo p. Zaleskio laimėjimo aukštininmų. O įžymus endekų darbuotojas Gląbinski, kalbėdamas pereitą sekmadienį Vilniuje linkęs matyti juose net pralaimėjimus. Jis pasakęs: „Geriausiu politinės painiavos ir beprogramiškumo pavyzdžiui yra lietuviško klausimo sprendimas. Pilsudskio žygiai Ženevoje atidavė iniciatyvą į Voldemaro rankas, nes šiandien yra „neva taika“ ir Lenkija jau negali ginkluotos pajėgos panaudoti lietuvių valdžios provokacijom atremti, kuri yra aklu įrankiu vokiečių rankose. Tuo tarpu, kai Lenkija „turėtų varyti aiškią ir griežtą politiką“.


Amerikos spauda nepaprastai domisi Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimu, kad provokacijos, kurių dabar griebiasi JAV vyriausybė, gali įstumti pasaulį į visuotinio pasaulinio karo, kuriame bus naudojamas termobranduolinis ginklas, katastrofą. Laikraščiai spausdina apžvalgininkų komentarus ir vedamuosius straipsnius, susijusius su iš Maskvos gautais Amerikos informacijų agentūrų pranešimais apie TASS-o pareiškimą. Iš laikraščių komentarų matyti, kad Tarybų Sąjungos vyriausybės įspėjimas privertė kai kuriuos blaivesnius JAV valstybės veikėjus faktiškai pripažinti, kad bauginimo ir šantažo politika nepagrįsta. Straipsnyje „Tarybos pareiškia, kad jeigu Jungtinės Valstijos užpuls Kubą, tatai reikš karą“ laikraštis „Niujork taims“ praneša, kad JAV senato demokratų frakcijos pirmininkas Hubertas Hemfris kritikavo raginimus įsiveržti į Kubą. Senatorius ragino ryžtingai atremti „pagyrūniškus neatsakingus žmones“, kurie kalba kongreso salėse, norėdami įsigyti politinio kapitalo būsimiesiems rinkimams. Tarybų Sąjungos pareiškimas paveikė kaip šaltas dušas pernelyg karštus agresijos prieš Kubą šalininkus. „Bet kuris įsiveržimas į Kubą, – šiandien vedamajame straipsnyje pripažįsta „Niujork taims“, – ir bet kuri jūrų blokada dabar yra susiję su didesne rizika, negu kada nors“. Tačiau matyti ir kita linija Tarybų Sąjungos pareiškimo atžvilgiu. Jai davė toną valstybės sekretorius Dinas Raskas, kuris, prašomas pakomentuoti Tarybų Sąjungos įspėjimą, atsakė, kad JAV „elgsis taip, kaip joms atrodys reikalinga“. Antrindamas D. Raskui, „Niujork herald tribiun“ redakciniame straipsnyje neranda nieko geresnio, kaip pasakyti: „Mes dėsimės nieko negirdį ir toliau darysime tai, kas reikia…“ Tačiau už šių šaunių žodžių slypi sumišimas. Laikraščiai priversti pripažinti, kad Tarybų Sąjungos pareiškimas oficialųjį Vašingtoną užklupo staiga. Kaip praneša Amerikos informacijų agentūros, Baltuosiuose rūmuose ir valstybės departamente TASS-o pareiškimas kruopščiai nagrinėjamas. Uoliems Kubos revoliucijos pasmaugimo šalininkams tenka susimąstyti apie tuos padarinius, kuriuos gali sukelti jų beprotiški agresyvūs veiksmai prieš laisvę mylinčią Kubos liaud


„Mūsų pasaulį drasko sudėtingiausios problemos. Jis pilnas pavojų, pavojingų galimybių baisiai sprogti. Už krizių slepiasi milžiniškos revoliucinės permainos…“ – susirūpinęs pareiškė stambus kapitalizmo bosas Česteris Boulsas. Ne mažesnės susirūpinimo ir nevilties gaidos skamba ir kitų kapitalizmo šulų kalbose. Kas gi atsitiko? Kokie niūrūs debesys uždengė kapitalizmo padangę? Pasirodo, jiems baisiausią nerimą kelia didžios socializmo pergalės, jo iššūkis kapitalizmui taikiai lenktyniauti. Imperialistai stengiasi suvienyti savo jėgas, kad sulaikytų pergalingą socializmo žengimą. Jei jie galėtų, jie mielu noru sutryptų, sunaikintų socialistinę santvarką. Tačiau socializmo šalys savo ekonominiame ir moksliniame techniniame išsivystyme pasiekė tokį lygį, kad net karštos galvos Vakaruose pradeda suprasti, jog to negalima pasiekti karu. Vis daugiau Vakarų šalyse atsiranda blaiviai galvojančių veikėjų, kurie supranta, kad vienintelė išeitis – taikus sambūvis. Bet ar tai reiškia, kad imperialistai susitaikstė su socializmu? Tai jų priverstinis pripažinimas to jėgų santykio, kuris dabar yra tarptautinėje arenoje. Ir, nedrįsdami dabar pradėti karo prieš socialistines šalis, bet toliau vystydami ginklavimosi varžybas, imperialistai stengiasi mobilizuoti visas savo galimybes kovai su socialistine sistema ekonomikos, politikos ir ideologijos srityse. Kapitalistiniame pasaulyje pastaruoju metu vis daugiau girdėti balsų, kad kapitalistinės šalys, norėdamos nugalėti taikiame lenktyniavime, turi susijungti. Dabar kapitalistiniame pasaulyje visų madingiausiu tapo žodis „integravimas“ – susivienijimas. JAV prezidentas Kenedis neseniai išdėstė planą sujungti JAV ir Vakarų Europą į vieną Atlanto bendriją. Tą planą Vakarų propagandistai vienu balsu pavadino „didžiuoju Džono Kenedžio planu“. Ši idėja nėra nauja. Dar prieš keturiasdešimt septynerius metus V. Leninas savo straipsnyje „Apie jungtinių Europos Valstijų lozungą“ rašė, kad šią idėją pasiūlė tie, kurie nori sudaryti savotišką bendraeuropinį kapitalistų koncerną, su kurio pagalba bendromis pastangomis galėtų pulti socializmą Europoje, saugoti pasiglemžtas kolonijas. Ir tai, kad dabar imperialistai vėl į dienos šviesą išvilko tik nauju pavadinimu seną idėją apie kapitalistinių šalių sujungimą, rodo, kad imperialistai bijo augančios ekonominės socialistinių šalių galios. Tai ne pirmos tokios imperialistų pastangos po antrojo pasaulinio karo. Vardan šio tikslo, vardan kovos su komunizmu 1948 metų balandžio 4 d. buvo pasirašytas Atlanto paktas. Vardan šio tikslo buvo sudaryti SENTO, SEATO, ANZIUSO ir kiti blokai, blokeliai, kurie kaip voratinklis nusidriekė per visą kapitalistinį pasaulį. Vardan šio tikslo 1955 metais į Atlanto paktą buvo įjungta Vakarų Vokietija, į kurią tuometiniai JAV „nacionaliniai vadovai“ žiūrėjo kaip į svarbiausią jėgą jų kovos su komunizmu planuose. Tačiau Kenedžio pasiūlytasis „didysis planas“ rodo ne tik JAV pastangas suvienyti visų imperialistinių šalių pastangas kovai prieš socializmą, bet kartu jis savyje slepia ir milžiniškus kapitalistinio pasaulio prieštaravimus. Ginklavimosi varžybos atnešė milžiniškus pelnus Amerikos monopolijoms, bet jos iš vėžių išmušė ir šalies ekonomiką. Išlaidos ginklavimuisi JAV dabar pasiekė tokią ribą, kad trukdo toliau vystyti šalies ekonomiką. Vietoj Kenedžio žadėtų keturių-keturių su puse procento kasmetinio pramonės augimo, pernai padidėjimas nesiekė vieno pilno procento. Kasmetinis balanso deficitas, nuolatinis aukso atsargų mažėjimas kelia pavojų, kad gali kristi dolerio kursas. JAV jau daugiau negali sau leisti tokios prabangos, kad užsienio prekyba kasmet duotų pusantro milijardo dolerių deficito. Volstrito monopolijoms žūt būt reikia padidinti eksportą, o tam visų pirma reikia naujų rinkų. Kur jas galima rasti? Ir Kenedis nurodo: Atlanto bendrijoje. Amerikos vadovaujantieji sluoksniai, kurie aktyviai padėjo sukurti „bendrąją rinką“, nenumatė visų jos pasekmių. Sudarius „bendrąją rinką“, sustiprėjo Vakarų Europos šalių konkurencija, sustiprėjo imperialistinių šalių „valiutos karas“, ir tai dar labiau susiaurino JAV užsienio prekybą. „Bendrosios rinkos“ šalyse įvedus vieningą muitų tarifą ir sumažinus muitus, sumažėjo JAV eksportas į šias šalis. JAV monopolijos šio „bendrosios rinkos“ neigiamo poveikio stengiasi išvengti eksportuodamos kapitalą. Jos Vakarų Europos šalyse sukūrė ištisus savo filialus. Tačiau vis dėlto tai nekompensavo to nuostolio, kurį daro Vakarų šalių konkurencija. Trečiajame bendrosios kapitalizmo krizės etape dar aštresnė tapo rinkos problema. Tarp valstybinių-monopolinių grupuočių vyksta milžiniška kova už pasaulinės kapitalistinės rinkos perdalijimą. „Bendroji rinka“, – šitoji „trestų Europa“, monopolijų gigantų imperija, kuri iš 200 stambiausių pasaulio monopolijų jungia 43, yra kaip tik nauja forma konkurentinės kovos už pasaulinį kapitalistinės rinkos perdalijimą. Tiesa, monopolijų propaganda piešia nuostabią idiliją, kad, sudarius plačią „bendrąją rinką“, laisvą nuo muitų ir kitų apribojimų, bus galima baigti prekybos karą ir žiaurią konkurenciją. Bet kapitalizmas nebūtų kapitalizmu, jei visa tai atitiktų tikrovę. Ekonominių blokų sudarymas yra ne kas kita, kaip monopolijų ir jų valią vykdančių vyriausybių susitarimas. Tokie blokai gimdo dar įnirtingesnę kovą tarp įvairių šalių monopolijų. Dar visiškai neseniai Vakaruose buvo įprasta sakyti, kad jeigu Amerikos ekonomika gaus slogą, tai Vakarų Europą iš karto ištiks plaučių uždegimas. Dabar, kaip pabrėžia vienas JAV prezidento patarėjas profesorius Volteras Heleras, padėtis visiškai pasikeitė. Jei Amerikos ekonomika nusičiaudės, Vakarų Europoje jai atsakys: „Būkite sveiki“. Tai ir suprantama. JAV pramonės gamyba kapitalistiniame pasaulyje nuo 1948 iki 1961 metų sumažėjo nuo 53,4 iki 43 procentų. Tuo tarpu Vakarų Vokietijos pramonės dalis per tą laiką nuo 3,6 procento išaugo iki 8,81 procento, Prancūzijos – nuo 3,9 iki 4,98 procento, Italijos – nuo 2,6 iki 4,03 procento. „Bendrosios rinkos“ šalys 1961 metais davė daugiau kaip 20 procentų kapitalistinio pasaulio pramonės produkcijos. Ypatingai „bendrosios rinkos“ šalis įkvepia toji aplinkybė, kad jos daugiau kaip dešimt metų žymiai aplenkia Ameriką ir Angliją pagal pramonės ir užsienio prekybos augimo tempus. Tačiau „bendrosios rinkos“ sudarymas nesudarė harmonijos, nepašalino konfliktų Vakarų Europoje, kaip tai žadėjo monopolijų propaganda. Priešingai, ji tapo labai aštrių ekonominių ir politinių prieštaravimų ir konfliktų arena. Vadovaujantis vaidmuo „bendrojoje rinkoje“ priklauso Vakarų Vokietijos ir Prancūzijos monopolijoms. VFR daliai priklauso beveik pusė pramonės produkcijos, kuri gaminama „rinkos“ šalyse. Iš 10 visų stambiausių „apvienytos“ Europos trestų 8 priklauso VFR. Vakarų Vokietijos monopolijos siekia viešpatauti Vakarų Europoje, „taikiomis“ priemonėmis pasiekti įtakos sferų perdalijimo, ko vokiškajam imperializmui nepasisekė pasiekti ginklu. Bonos vadovai po „bendrosios rinkos“ priedanga siekia įvykdyti savo revanšistinius agresyvius planus, sustiprinti ekonominę ekspansiją. Į vadovaujantį vaidmenį „apvienytoje“ Europoje pretenduoja ir Prancūzijos vadovai. Amerikos imperializmas išsigando VFR ir Prancūzijos pretenzijų į kur kas žymesnį jų vaidmenį Atlanto sąjungoje. Todėl suprantama, kodėl pastaruoju metu JAV taip smarkiai stumia Angliją į „bendrąją rinką“. Tokiu būdu jos siekia sumažinti Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos monopolijų stiprėjimą, vadovaujantį vaidmenį pasiglemžti sau. O, be to, Anglijos įjungimas į bendrąją rinką atvertų žaliąją gatvę JAV monopolijų kapitalui Britų sąjungos šalyse. Anglija gi nori įstoti į bendrąją rinką dėl visos eilės priežasčių. Anglijos monopolijos nepasiekė to „dinamizmo“, kuris buvo „bendrosios rinkos“ šalyse. 1960 metais Angliją buvo ištikus finansinės krizės grėsmė, iš kurios ją išgelbėjo 2 milijardų dolerių paskola. Nors Britų šalių sąjunga dar vaidina nemažą vaidmenį Anglijos ekonomikoje, bet Siti monopolijos negali daugiau pasikliauti tik kolonijiniu plėšimu. Imperialistams tenka peržiūrėti savo prekybos politiką. O, be to, nuolat didėja Anglijos izoliacija Europoje stiprėjant „Paryžiaus–Bonos“ ašiai. Yrant kolonijinei sistemai, silpnėja tradiciniai Anglijos ryšiai su Britų sąjungos šalimis. Ko gero vieną gražią dieną Londonas gali likti ir be Europos, ir be Britų sąjungos. Tuo tarpu nei Paryžius, nei Bona nerodo entuziazmo, kad Londonas taptų „bendrosios rinkos“ partneriu. Jie žino, kad Siti monopolijos visų pirma rūpinsis savo interesais. Ne veltui Anglija, ruošdamasi šokti į „bendrosios rinkos“ areną, pergrupuoja savo jėgas, sujungia, sudaro naujus, dar galingesnius monopolinius susivienijimus. Tuo būdu, įvairių šalių monopolijų prieštaravimai eina vis aštryn. Tai atvirai pripažįsta net toks ištikimas imperializmo šauklys kaip Džozefas Olsofas, sakydamas: „Prezidentas Kenedis turėjo nelaimę įžengti į prezidento postą tuo metu, kai Amerikos monopolija artėjo prie pabaigos – atomo monopolija, faktinė monopolija ekonomikos ir finansų srityse, o taip pat monopolija vadovauti Vakarų sąjungai


Pavojingi įgaliojimai Kenedžiui suteikti

Vakar JAV kongreso atstovų rūmai dauguma balsų pritarė rezoliucijai, pagal kurią JAV prezidentui Kenedžiui suteikiami specialūs įgaliojimai pašaukti į tikrąją tarnybą 150 tūkstančių atsarginių ir prailginti dvylika mėnesių tikrosios tarnybos ginkluotosiose pajėgose laiką ir karinio parengimo laiką. Senatas vienbalsiai pritarė rezoliucijai 1962 metų rugsėjo 13


Savanaketo grupuotė sabotuoja susitarimus Laose

Kaip praneša agentūros Sinchua korespondentas, Patet Lao radijo stotis paskelbė Neo Lao hak sato pirmininko, princo Sufanuvongo pareiškimą. Princas Sufanuvongas pabrėžė, kad susitarimas sudaryti nacionalinės vienybės vyriausybę buvo didi pergale visai Laoso liaudžiai ir sudarė teisinį pagrindą taikiai išspręsti Laoso klausimui. Bet, pasakė Sufanuvongas, nespėjo išdžiūti šių susitarimų parašų rašalas, kai Jungtinės Valstijos ir jų liokajai ėmė jį sabotuoti: Amerikos lėktuvai ir toliau mėto banditus ir ginklus išvaduotus rajonus; Jungtinės Valstijos kaip ir anksčiau tebelaiko kariuomenę Laose ir pareiškė, kad ir toliau teiks karinę pagalbą Nosavano klikai; Jungtinės Valstijos ir Nosavano klika ketina pateikti trijų princų susitarimą balsuoti „nacionaliniam susirinkimui”, Po to, pasakė Sufanuvongas, kai maištininkai užgrobė 1960 metų pabaigoje Vientianą, „nacionalinį susirinkimą” ėmė visiškai kontroliuoti Savanaketo grupuotė, ir jis virto Amerikos imperialistų įrankių. Teisėta Laoso vyriausybė, Neo Lao hak salas ir Laoso liaudis nebepripažįsta šio nacionalinio susirinkimo”. Nutarimu pateikti naująjį susitarimą svarstyti „nacionaliniam susirinkimui” tik mėginama įteisinti šį susirinkimą ir primesti jį koalicinei vyriausybei. Šiuo žingsniu siekiama kontroliuoti naująją vyriausybę — sutinkamai su Amerikos imperialistų planu. Laoso liaudis niekada neleis Savanaketo grupei pasinaudoti savo nacionaliniu susirinkimu”, kad būtų sužlugdytas susitarimas, kurį sudarė trys šalys.


Paskelbta, kad Albanijos prezidentas S. Beriša gruodžio 16 dieną apsilankys NATO būstinėje Briuselyje. Tai bus pirmasis tokio rango Albanijos pareigūno vizitas Šiaurės Atlanto sąjungos būstinėje. Manoma, kad bus svarstoma ir padėtis Kosove (Serbija), kur dauguma gyventojų yra albanai.


Vakar Izraelio aukščiausiasis teismas turėjo priimti sprendimą dėl apeliacijos, susijusios su galimu daugiau kaip keturių šimtų palestiniečių sugrąžinimu. Jie buvo išsiųsti į pietų Libaną. Padavę apeliaciją advokatai mano, kad visi išsiųstieji turi būti sugrąžinti į Izraelį, nes Libanas juos priimti atsisako. Palestiniečius deportavo iš Izraelio po to, kai buvo pagrobtas ir nužudytas Izraelio pasienietis. Vakar Reuter pranešė, kad Libano kariuomenė pradėjo varyti palestiniečius atgal į Izraelį.


NEGALIMA NEBAUDŽIAMAI PRIEŠINTIS TAUTŲ VALIAI

VAKARŲ valstybių vyriausybės dar nedavė oficialaus atsakymo į TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino laiškus nusiginklavimo klausimu. Bet tautos jau tarė savo žodį. Platūs spaudos atgarsiai, daugybė politinių ir visuomeninių veikėjų pasisakymų leidžia spręsti, kad naujoji Tarybinės vyriausybės taiki iniciatyva palankiai priimta įvairiausiuose Vakarų šalių gyventojų sluoksniuose. Tų šalių visuomenė sveikina Tarybinės vyriausybės nutarimą naujaip imtis nusiginklavimo problemos sprendimo ir visiškai supranta Tarybinės vyriausybės įsitikinimą, kad, nelaukdama, kol bus sudarytas tarptautinis susitarimas dėl nusiginklavimo problemos, kiekviena valstybė turi įvykdyti konkrečias priemones savo apsiginklavimui sumažinti. Tarybų Sąjunga jau žengė šia kryptimi didelį žingsnį. Daugelis užsienio laikraščių, kurie atspindi įvairių politinių partijų požiūrius, nurodo, kad šiuo pavyzdžiu turi pasekti ir kitos valstybės. Nusiginklavimo problema paliečia milijonų ir milijonų žmonių visame pasaulyje gyvybinius interesus. Jie nuolat giliai nusivildavo nevaisingomis derybomis dėl nusiginklavimo, daugiau kaip dešimt metų vykusiomis Suvienytųjų Nacijų Organizacijos sistemoje. Ir dabar net reakcinė buržuazinė spauda nesiryžta neigti, kad nusiginklavimas yra centrinė tarptautinė problema, pro kurią negalima praeiti, nerizikuojant galutinai susikompromituoti tautų akyse, ir nuo kurios negalima atsikratyti tuščiais žodžiais. Dabar reikalingi ne žodžiai, o darbai. Reakciniai sluoksniai Vakarų Šalyse jau nebegali nekreipti dėmesio į nuoseklią ir nenukrypstamą Tarybų Sąjungos kovą prieš ginklavimosi varžybas. Jie yra priversti konstatuoti, kad jų agitacinė prekė jau neranda rinkos, kad jų senas antitarybinio šmeižto ginklas jau nebedaro įspūdžio vaizduotėms ir kad jų mėginimai iškreipti Tarybų valstybės užsienio politikos tikslus smerkiami. Štai būdingas šiuo atžvilgiu pavyzdys. Jungtinėse Amerikos Valstybėse paskutiniais metais buvo imamasi įvairių priemonių, kad būtų sustiprinti nirštami karinių sluoksnių prasimanymai apie „ruošiamą tarybinę oro agresiją“. Buvo inscenizuojami aviacijos užpuolimai prieš JAV, afišuojami planai kongresui evakuoti iš Vašingtono ir gyventojams – iš didelių miestų, „kuriuos gali pasiekti tarybiniai atominiai bombonešiai“. Bet ši Pentagono užmačia nepasiteisino. Amerikos miestų gyventojai ja nesidomėjo. „Niujork Taims“ karinis apžvalgininkas Bolduinas, savo laiku išeikvojęs nemaža rašalo „tarybinės atakos grėsmei“ aprašyti, dabar yra priverstas pripažinti, kad JAV gyventojai „abejingai žiūri į civilinės gynybos klausimus“ Šiomis sąlygomis JAV ir Vakarų Europos valstybių valdantieji sluoksniai neranda esant galima atvirai ir besąlygiškai atmesti naująja taikią Tarybų Sąjungos iniciatyvą. „Nusiginklavimas yra toks pat patrauklus, - pripažįsta Anglijos laikraštis „Mančester Gardian“, — kokia nepatraukli yra mintis apie apsiginklavimą“. Dešinysis Prancūzijos laikraštis „Komba“, niekuomet neatsisakydavęs malonumo tarybinius nusiginklavimo pasiūlymus vadinti „diplomatiniais manevrais“, dabar pažymi, kad „reikia atsižvelgti į nuoširdų Tarybų Sąjungos siekimą mažinti įtempimą“. Vakarų šalių, daugiausia Jungtinių Amerikos Valstybių, oficialūs sluoksniai dabar atsidūrė prieš neišsprendžiamą jiems uždavinį - pagrįsti, pateisinti tautų akyse savo nenorėjimą pasekti kilniuoju Tarybų Sąjungos pavyzdžiu ir sumažinti ginkluotąsias pajėgas savo šalyse. Šiuo tikslu JAV vadovaujantieji politiniai veikėjai ir vyriausiosios karinės vadovybės atstovai mėgina pradėti naują kampaniją JAV ir valstybių sąjungininkių viešajai nuomonei dezinformuoti ir griebiasi begėdiškų išpuolių prieš šalis, atsisakiusias dalyvauti Amerikos karinių blokų sistemoje. Čia ypatingai uoliai veikia JAV štabų viršininkų jungtinės grupės vadovas admirolas Redfordas ir valstybės sekretorius Dalesas. Redfordas pasakė ginkluotųjų pajėgų pramoninio koledžo absolventams kalbą, kurioje mėgino sukrėsti savo klausytojus išgalvotu „tarptautinio komunizmo vykdomo daugialypio puolimo“ paveikslu ir kvietė Amerikos sąjungininkus „būti pasiruošus aukoms“. Kartu jis perspėjo apie padarinius, kuriuos turėtų „galimas savitarpio supratimo ir bendro darbo nutraukimas“. Ajovos valstijos koledže pasakytoje Daleso kalboje buvo šiurkščių išpuolių prieš Europos, Artimųjų Rytų ir Azijos valstybes, vykdančias nepriklausoma užsienio politiką ir sveikinančias naująjį Tarybų Sąjungos požiūri į nusiginklavimo problemą. Dalesas pareiškė, kad neutralumo principas „darosi vis labiau pasenusia koncepcija“ ir yra „amorali ir trumparegiška koncepcija“. Prieš naująjį Tarybinės vyriausybės kvietimą įgyvendinti nusiginklavimo priemones pasisakė ir Vokietijos Federatyvinės Respublikos kancleris Adenaueris, prieš keletą dienų atvykęs į Jungtines Valstybes. Vos spėjęs įžengti į Amerikos žemę, jis paskubėjo pasakyti Jelso universitete (Niuheiveno mieste, Konektikuto valstijoje) ir Vašingtone – spaudos atstovams – kalbas, kuriose iškreipiamai aiškinami dabartinė tarptautinė padėtis ir Tarybų Sąjungos užsienio politikos tikslai. Adenaueris kvietė visas Vakarų reakcines jėgas susitelkti ir griežtai atsisakyti nuo nusiginklavimo bei užsienio kariuomenių išvedimo iš Vakarų Vokietijos. Šioje prasidėjusioje Jungtinės Amerikos Valstybėse „šaltojo karo“ liaupsinimo aplinkoje nebuvo staigmena Amerikos agentūros Junaited Pres pareiškimas apie „Amerikos oficialiųjų sluoksnių spėjimus“, kad „JAV atsakymas į Bulganino laiškus bus mandagus, bet tvirtas atsisakymas“. Bet jokiu „mandagumu“ negalima pridengti atkaklaus tam tikrų Amerikos, Vakarų Vokietijos ir kai kurių kitų sluoksnių pasipriešinimo nuolat didėjančiai tautų reikalavimų nusiginkluoti bangai. Tie sluoksniai tikisi atsikratysią nuo tarybinių pasiūlymų nusiginklavimo klausimu, imdamiesi senų insinuacijų ir melagingų prasimanymų. Tokia jų linija težada jiems karčius nusivylimus ir dar labiau pakerta jų padėtį šalies viduje. Tai dar kartą įrodo Vakarų Vokietijos visuomenės atsakymas į federalinio kanclerio kalbą Jungtinėse Valstybėse. Savo kalbomis Adenaueris nesustiprino, kaip jis tikėjosi, savo padėties Vakarų Vokietijoje, o tik pagilino skilimą irstančioje vyriausybinėje koalicijoje. „Laisvosios demokratų partijos“, neseniai atskilusios nuo Bonos vyriausybinės koalicijos spaudos biuletenis „Fraje Demokratiše Korespondenc“ rašo apie Adenauerio kalbą Jelso universitete: „Kancleris iškėlė visus argumentus, paaštrinančius įtempimą ir tuo pačiu pabloginančius Vokietijos suvienijimo perspektyvas“. Kitas Vakarų Vokietijos laikraštis „Vestfališe Rundšau“ pareiškia: „Kanclerio jau neberemia gyventojų dauguma. Jis išsiskyrė su visomis kitomis partijomis ir su dauguma savo ministrų. Gyventojai vis griežčiau reikalauja naujos Vakarų Vokietijos užsienio politikos orientacijos“. Taip pats gyvenimas atkeršija tiems, kurie nenori skaitytis su jo reikalavimais. Nusiginklavimo problemos išsprendimu yra gyvybiškai suinteresuotos visos tautos, pirmiausia tautos Europoje, kurią agresijos jėgos buvo ne kartą pavertusios kruvino karo arena. Visas pasaulis mato Tarybų Sąjungos, sumažinusios savo ginkluotąsias pajėgas, priemonėse, Tarybų Sąjungos kvietime pasekti jos pavyzdžiu teisingą kelią, kuriuo žengdamos Vakarų valstybės galės išvesti iš aklavietės nusiginklavimo problemą. Tarybinės vyriausybės pasiūlymai sudarė naujas galimybes likviduoti tą aklavietę. Atsisakymas nuo tarybinių pasiūlymų, kad ir kaip „mandagiai“ ji dangstytų tolesnio „Šaltojo karo“ šalininkai, neišvengiamai paaštrina plačiųjų liaudies masių nepasitenkinimą nelemtąja politika „iš jėgos pozicijos“, politika, kurią įkvepia reakcionierių neapykanta taikaus bendradarbiavimo atžvilgiu ir atkaklus nenorėjimas skaitytis su žymiais bendrosios tarptautinės padėties pakitimais.


PARYŽIUS, kovo 22 d. (TASS). Kaip praneša agentūros Frans Pres korespondentas iš Laoso sostinės Vien–Tjano, vakar Laoso Nacionalinis susirinkimas patvirtino pažangiosios partijos nario princo Suvanos Fumos suformuotos naujos vyriausybės sudėtį. Tuo būdu pasibaigė daugiau kaip mėnesį trukusi vyriausybės krizė. Naująją vyriausybę sudaro Laoso pažangiosios partijos, nepriklausomųjų partijos, demokratų partijos, Laoso nacionalinės sąjungos atstovai ir nepartiniai. Princas Suvana Fuma, kuris ankstesniame kabinete buvo premjero pavaduotojas ir gynybos ministras, naujojoje vyriausybėje, be premjero posto, užima užsienio reikalų, gynybos, propagandos ir karo invalidų ministro postus. Buvęs ministras pirmininkas Katajus užėmė ministro pirmininko pavaduotojo ir valstybės ministro postą. Naujosios vyriausybės programa numato sureguliuoti klausimą dėl Patet-Lao dalių padėties, atkurti šalies nacionalinę ekonomiką, vystyti užsienio politiką, pagrįstą penkiais taikaus sambūvio principais ir nukreiptą prieš užsienio kišimąsi į Laoso vidaus reikalus.


Italų parlamente ministeris pirmininkas Mussolini atsakė į Austrijos kanclerio dr. Seipelo kalbą. Jis pažymėjo, kad dabar prie Romos vartų nestovįs Hannibalas ir nestovįs monsinjoras Seipelis. Italija dabar esanti didelė, morališkai ir sociališkai vieninga valstybė. „Šiuo reikalu aš kalbu paskutinį kartą, pasakė Mussolini, – kitą kartą aš leisiu kalbėti už mane veiksmams“. Toliau ministeris pirmininkas pranešė, rašąs Italijos istorijos skyrių, kurio pasaulis nepažįsta. Austrijos demonstracijos esančios neteisingos ir dėlto provokacinės. Tolimesnes austrų demonstracijas Tirolio atžvilgiu jis mokėsiąs atremti atatinkamais būdais. Radio pranešimu iš Vienos, italų ministerio pirmininko Mussolini atsakymas į kanclerio Seipelio kalbą padaręs Austrijoj gerą įspūdį. Laikraščiai ir politika nurodą, kad atsakymo tonas buvęs palyginti švelnus, iš ko matyt, kad Mussolini vengiąs konflikto su Austrija. Visi Pietų Tirolijos dvasininkai vokiečiai atsisakė dėstyti mokyklose tikybą italų kalba.


Prezidentas ir konservatoriai nesutaria dėl kagėbistų

Prezidentas Valdas Adamkus nepasirašys Seimo priimto įstatymo dėl buvusių KGB darbuotojų teisės dirbti apribojimo. Pasak Prezidento patarėjo Armano Abramavičiaus, dar neapsispręsta, ar V.Adamkus vetuos įstatymą ir su pataisomis grąžins Seimui pakartotinai svarstyti, ar tiesiog nepasirašys - paliks pasirašyti Seimo Pirmininkui Vytautui Landsbergiui, kuris ir yra šio įstatymo autorius. Vakar beveik dvi valandas konservatorių frakcijos atstovai, susitikę su Prezidento patarėjais, stengėsi įtikinti, kad įstatymą pasirašyti būtina. Tačiau neįtikino. Moralinio teroro įstatymas Taip jį pavadino Prezidento patarėjas D.Kuolys. “Prezidentas pripažįsta, kad KGB problema labai aktuali ir reikalauja civilizuoto bei teisiškai labai tvarkingo sprendimo. Problema yra ir moralinė, ir teisinė, ir istorinė, ir nacionalinio saugumo. Tačiau iš Seimo priimto įstatymo nesusidaro įspūdis, kad ketinama sistemingai ir teisiškai tą problemą išspręsti”, - sakė Prezidento patarėjas. Prezidentūros nuomone, žmonės, kurie laukia problemos sprendimo, nusivils, tas įstatymas tik sukeltų teisinę painiavą. Prezidentui labiausiai nepatinka įstatymo nuostata, kad būtent Prezidento sukurta komisija turės spręsti, “kuris KGB darbuotojas vertas malonės, o kuris - ne”. Pasak D.Kuolio, ginčytina nuostata, kad žmogaus išmetimas iš darbo - nėra bausmė. (Nukelta į 2 p.) Lina Pečeliūnienė Atkelta iš 1 p. Konservatoriai įrodinėja, kad tai tik apribojimas - draudimas dirbti valstybinėse pareigose ir privačiose saugos struktūrose 10 metų. D.Kuolys sakė, kad apribojimas būtų tada, kai žmogus į tam tikrą darbą nepriimamas. O kai išmetamas ir nepaliekama teisė kreiptis į teismą - tokia nuostata gali kirstis su Konstitucija ir pridaryti problemų tarptautinėj arenoj. Niekas nepajėgus nustatyti “gerų” kagėbistų Prezidentūra įžvelgia prieštaravimų tarp pagrindinio įstatymo ir įstatymo dėl jo įgyvendinimo. “Viename kalbama apie Prezidento komisiją ir jos sprendimus, kitame - ta komisija paleidžiama, - sakė D. Kuolys. - Minimas tik Genocido ir rezistencijos tyrimo centras ir Valstybės saugumo departamentas”. Jei buvusieji kadriniai KGB darbuotojai per 3 mėnesius po įstatymo įsigaliojimo atskleis VSD visas žinias apie savo buvusį kagėbistinį darbą ir dabartinius ryšius su buvusiais kadriniais darbuotojais ar agentais, tai Saugumo departamentas kartu su Genocido ir rezistencijos tyrimo centru galės rekomenduoti netaikyti jiems apribojimų. Vakar pas V. Adamkų lankėsi Genocido ir rezistencijos tyrimo centro vadovė Dalia Kuodytė. Ji abejoja savo vadovaujamo centro galimybėmis įgyvendinti įstatymą ir apgailestavo, kad Seimas su ja nesitarė. D.Kuodytė sakė, jog nėra pakankamai medžiagos, kad būtų įmanoma nustatyti, kuris kagėbistas vertas įstatyme numatytų išimčių. D.Kuodytė priminė, kad dauguma dokumentų išvežta į Maskvą. O Prezidento patarėjas J.Šmulkštys stebėjosi, kad teisingumo vykdymas pavedamas mokslo-tiriamajai institucijai. Konservatoriai neatsitraukia Pasak Seimo Pirmininko pirmojo pavaduotojo Andriaus Kubiliaus, jei Prezidentas vetuos įstatymą, Seimo dauguma nusiteikusi atremti Prezidento veto. Tai būtų pirmas atvejis, kai Seimas nepriimtų Prezidento teiktų pataisų (yra jau 3 V.Adamkaus vetuoti įstatymai). A.Kubiliaus nuomone, nepasirašydamas įstatymo V.Adamkus išreikštų “galbūt ir politinę savo pažiūrą” į KGB problemą. “Tačiau, - sakė A.Kubilius, - Prezidentas tą galėtų daryti ir kitais būdais - galėtų pasiūlyti partijoms toliau dirbti ir parengti dar kitus įstatymus: dėl slaptųjų KGB agentų ir užsakovų. Jei Prezidentas grąžins Seimui nepasirašytą įstatymą iš naujo svarstyti, reikės vasarą šaukti neeilinę Seimo sesiją”. Prezidentūros išsakytas pastabas A.Kubilius pavadino “daugiau technologinio pobūdžio”. Diskusija dėl technologijos jam atrodo nevaisinga, Prezidentūros teikiami argumentai nerimti. Konservatoriai R.Rastauskienė, A. Vidžiūnas ir A.Stasiškis, kurie vakar lankėsi Prezidentūroje, įsitikinę, kad Seimo priimtas įstatymas “galėtų veikti”. Prezidentas nori plataus liustracijos įstatymo Pasak D.Kuolio, Prezidentas “svarsto galimybę” inicijuoti tokį įstatymą, kuris apimtų ne tik kadrinius KGB darbuotojus, bet ir slaptuosius agentus bei organizatorius - kompartijos CK politinį biurą, kuris duodavo nurodymus KGB veiklai. V.Adamkui labiau patiktų toks visą represinę veiklą apimantis liustracijos įstatymas, kokius priėmė Čekija, Lenkija. Tačiau tokiam įstatymui iškyla į Maskvą išvežtų KGB archyvų problema. “Pradžiai mes siauriname dalyką - taikome apribojimus tik kadriniams KGB darbuotojams. Jie yra žinomi. Jų nereikia nustatyti. O kitų šalių liustracijos įstatymų didžiąją dalį sudaro sistema, kaip nustatyti bendradarbiavimo faktą”, - aiškino žurnalistams A.Kubilius. Seime jau yra įregistruotas ir kitas - slaptųjų agentų prisipažinimo įstatymo projektas, kurį parengė konservatoriai Algirdas Katkus ir Algimantas Sėjūnas. Apie LKP CK, kaip represijų organizatoriaus, atsakomybę ir buvusių jos narių apribojimus eiti valstybines pareigas iki šiol nėra buvę projektų. LKP CK pirmasis sekretorius Algirdas Brazauskas buvo išrinktas net valstybės Prezidentu.


Rytiniai Paryžiaus laikraščiai daug vietos skiria TASS-o pareiškimui apie valdančiųjų Prancūzijos sluoksnių sandėrį su Vakarų Vokietijos militarizmu. Laikraštis „Jumanitė“ išspausdino visą TASS-o pareiškimą su didele antrašte „De Golis stumia Prancūziją į vokiškojo militarizmo kelią“. Laikraštis „Liberasion“ išspausdino TASS-o pareiškimo ištraukas, pabrėždamas antraštėje, kad de Golio kelionė į Vakarų Vokietiją nežada nieko gero nei pačiai Prancūzijai, nei taikai. Laikraštis „Komba“ faktiškai pripažįsta, kad Tarybų Sąjungos pozicija pagrįsta, kai ji nurodo, koks pavojingas sandėris su Vakarų Vokietijos revanšistais. Laikraštis mano, kad „neišvengiamas“ generolo de Golio kelionės „padarinys“ yra „aiškiai pablogėję Prancūzijos ir Tarybų Sąjungos santykiai“. „Buvo nesunku numatyti, – rašo „Komba“, – kad TSRS, Lenkija, Čekoslovakija jautriai reaguos į generolo de Golio kelionę į Federatyvinę Vokietiją“. Kai kurios de Golio kalbos, pavyzdžiui, bundesvero akademijos karininkams, laikraščio nuomone, „turėjo sukelti pagrįstą nepasitikėjimą Varšuvoje, Pragoje ir Maskvoje


„Ostpreussische Zeitung“ 251 nr. idėjo savo Ženevon pasiųsto bendradarbio, H. M., (Hans Mosberg), gana ilgą straipsnį apie Klaipėdos krašto klausimą Ženevoj (Die Memellandfrage in Genf). Sąryšyj su Klaipėdos krašto vokiečių paduotu Tautų Sąjungai skundu autorius, pasikalbėjęs su Lietuvos delegacijos nariais Ženevoj, tariasi pagrindinai šiuos dalykus, vadinasi, vokiečių lietuvių santykius ir Klaipėdos problemą, nušviesiąs. Neminint visų tam ilgam straipsnyj minimų autoriaus „samprotavimų“ apie vokiečių lietuvių santykius ir Klaipėdos problemą, pažymėsim čia bent porą autoriaus „teigimų“. Dėl vokiečių lietuvių santykių autorius rašo, kad tarp Vokietijos ir jaunos Lietuvos valstybės susidarę draugingi santykiai nuo to laiko, kada vokiečių ginklų ir kareivių kruvinų aukų dėka Lietuva buvusi sukurta savarankiška valstybe (sic! Red). Tų gerų santykių giliau nepalietę nė anų 1923 metų sausio mėn. įvykiai, kada prancūzai jiems Versailles sutartim pavesta globoti kraštą beveik be jokio pasipriešinimo atidavė iš didž. Lietuvos įpuolusioms bandoms (sic! Red.). Ir dar toliau, tie geri vokiečių lietuvių santykiai tęsėsi nežiūrint nė smurtiško valdymo (Willkürherschaft) (sic! Red.), kuris prie vokiškos tvarkos pripratusiems Klaipėdos krašto gyventojams buvo uždėjęs sunkiausias kančias (schwersten Prüfungen). Artimų Lietuvai Rytprūsių aukštieji politiniai sluoksniai buvo tos nuomonės, kad reikią palaikyti draugingus santykius su tuo šiaurės rytų kaimynu, kurio politinis padėjimas gresiančio iš lenkų imperalizmo pavojaus atžvilgiu buvo toks panašus į Rytprūsių. Bet visos Rytprūsių ir kitų Vokietijos sluoksnių pastangos su Lietuva draugingumui ir susitarimui rasti nuėjo niekais. Dėl to nieko nuostabaus, kad šitie siekimai Klaipėdoj buvo priimami gana nepalankiai, nes ten, besantykiaujant su kraštui svetimomis Lietuvos įstaigomis, pasirodė visai negalima sudaryti draugingus santykius su naujais krašto viešpačiais. Tuo būdu ten kilo nesutarimas, kurį lietuviai gerai žinojo ir norėjo panaudoti savo tikslams. Toliau autorius „piešia“ lietuvių taktiką Klaipėdos krašto atžvilgiu. Esą pažymėtina, kad ne visos klaipėdiečių priemonės savo savarankiškumui palaikyti buvusios aktingai panaudota. Taipgi pažymėtina, kad tam tikram laipsnyj padėjimą paaštrino tokie elementai, kurie būdami lenkų interesų pusėj sąmoningai veikę vokiečių lietuvių geriems santykiams suardyti. Be viso to tačiau tenka pripažinti, kad iš vokiečių pusės draugingumas Lietuvai ilgus metus buvo palaikomas ir ugdomas tuo būdu, kad į Klaipėdos krašto reikalus nebuvo kreipiama dėmesio, kas lietuvių pusėj, aišku, turėjo iššaukti nuomonę, kad jų draugingumo vokiečiams kaina Klaipėdos krašte pakeltina kiekviena neteisybė. Ta būklė galop išaugo į dar Voldemaro laikais naudotą lietuvių užsienių politikos taktiką: vokiečių įsikišimą į kiekvieną energingesnį vyksmą Klaipėdos krašte pariruoti su lietuvių lenkų susitarimo galimybių pažymėjimu. Tai labai reikšminga mūsų užsienių reikalų ministerijos silpnumui ir savęs supratimui charakterizuoti, kad tas trikas dar iki pat paskutinių dienų tebesilaiko (Sic! Red.) ir kad iki pat šiol turi didelės reikšmės įvairių delegacijų narių nuotaikai, tuo tarpu kai iš patikimų šaltinių tikrai yra aišku, jog apie Lietuvos užsienių politikos pakeitimą susitaikymo su Lenkija atžvigiu nėra nė kalbos. Neatpasakojant tolimesnių straipsnyj pareikštų minčių, jau ir iš to, kas pasakyta, matyti ko verti tie „samprotavimai“ ir išvados aiškios.


TSRS užsienio reikalų ministro A. Gromyko ir JAV valstybės sekretoriaus D. Rasko bendras pareiškimas

Dalyvaudami Ženevoje vykstančiuose pirmuosiuose 18 šalių nusiginklavimo komiteto posėdžiuose, TSRS ir Jungtinių Valstijų užsienio reikalų ministrai surengė daug susitikimų, kurių metu buvo svarstoma Vokietijos problema ir su ja susiję klausimai. Jų pasikalbėjimai buvo naudingi ir atviri, buvo pasiekta šiokia tokia pažanga išsiaiškinant sritis, kuriose pasiektas sutarimas, ir sritis, kuriose yra nesutarimų. Jie susitarė atitinkama tvarka atnaujinti kontaktus po pranešimo savo vyriausybėms ir po konsultacijų su savo sąjungininkais.


Vakar pažiūrėjau TV laidą, kurią vedė AT atstovas spaudai A. Ažubalis su deputatais R. Rastauskiene ir A. Sėjūnu, ir susidariau įspūdį, kad agitavo trys tautininkai. Neiškenčiau ir rašau šias eilutes. Viskas teka, viskas keičiasi, keičiasi ir A. Ažubalis. Pradėjęs darbą kukliu AT tarnautoju, pareigų nepakeitęs tampa aktyviu valstybės politiku. Televizijos laidose jis nebesilaiko korektiško neutralumo, būtino užimamoms pareigoms, o neslėpdamas gina dešinę, kartais ir radikalią poziciją. A. Ažubalis kartu su tautininkų deputatais unisonu įrodinėjo, kaip mums reikia prezidento, koks netikęs pasidarė parlamentas ir kaip nestabilu, kai radikalai nebeturi tvirtos daugumos. Tie centristai, kairieji savo kalbom klaidina žmones, kai tuo tarpu Čepaitininkai ir smetoninkai rodo tiesų kelią. Kada už pokalbio stalo sėdi centro ar kairės deputatai, atstovas spaudai tokio unisono atsisako, ginčijasi, o kartais bando net nutraukti kalbantį. Manyčiau, kad AT atstovas spaudai turėtų būti informatorius, o ne dešiniųjų agitatorius.


Šiandien Seime numatyta išrinkti Lietuvos delegacijos į Europos Tarybos (ET) parlamentinę asamblėją narius. Lietuvai Europos Taryboje skirtos keturios vietos. Ankstesnėje Lietuvos delegacijoje buvo išrinkti keturi AT deputatai: A.Brazauskas, E.Gentvilas, J.Karvelis ir J.Tamulis. Europos Taryba (European Council) - tarptautinė tarpvyriausybinė Vakarų Europos valstybių organizacija. ET įstatai buvo patvirtinti 1949 m. gegužės mėnesį ir įsigaliojo tų pačių metų rugpjūtį. Pirmomis ET narėmis tapo Belgija, Didžioji Britanija, Danija, Airija, Italija, Liuksemburgas, Norvegija, Prancūzija, Švedija. Vėliau prie jų prisijungė Graikija, Turkija, VFR ir kitos Europos valstybės. Dabar ET priklauso 27 valstybės. Svarbiausios ET institucijos yra ministrų komitetas, kurį sudaro užsienio reikalų ministrai, ir parlamentinė asamblėja. Komitetas konsensuso principu priima politines rekomendacijas Europos Tarybos narių vyriausybėms. Ratifikuotos jos yra tai šaliai privalomos. Daug dėmesio ET skiria žmogaus teisių ir laisvių, tautinių mažumų problemoms. Parlamentinę asamblėją sudaro valstybių - ET narių parlamentų atstovai: po 18 iš Didžiosios Britanijos, Italijos, Prancūzijos ir Vokietijos, po 12 iš Ispanijos ir Turkijos, kitos valstybės asamblėjoje turi nuo 7 iki 3 atstovų. Parlamentinėje asamblėjoje dalyvauja ne tik ET valstybių parlamentuose turinčių daugumą partijų, bet ir opozicinių partijų atstovai. Balsų dauguma asamblėja priima rekomendacijas ministrų komitetui. Prie ET veikia keletas specializuotų organizacijų: Europos žmogaus teisių komisija, Europos žmogaus teisių tribunolas, Europos jaunimo centras, Europos jaunimo fondas, Gamtos apsaugos informacinis centras ir kitos. Svarbiausios ET institucijos įsikūrusios Prancūzijoje, Strasbūre. ET generalinė sekretorė ponia Katrina Lialiumjer. Visos trys nepriklausomybę pasiekusios Baltijos valstybės - Lietuva, Latvija ir Estija - dar pernai pareiškė, kad jos nori įstoti į Europos Tarybą. ET pradėjo svarstyti šį prašymą. Nuo 1991 m. rugsėjo Lietuva Europos Taryboje turi specialaus svečio statusą, dalyvavo svarstant Vakarų Europos šalių ekonominės pagalbos Rytų Europos valstybėms problemas. 1992 m. birželio pabaigoje Vilniuje lankėsi ET atstovai T.Banksas, V.Ohris ir D.Taršis, kurie rengė ataskaitą apie politinę padėtį Lietuvoje, nes priimama į ET individualiai. Lietuvos subrendimą tapti ET nare turėjo parodyti Seimo rinkimai. LDDP savo rinkimų programoje pareiškė sieksianti, kad Lietuva taptų tikrąja ET nare. Todėl gana gausi Europos Tarybos parlamentinės asamblėjos delegacija stebėjo Lietuvos Seimo rinkimus. Šie stebėtojai dalyvavo abiejuose Seimo rinkimų turuose. ET stebėtojų grupės vadovas, Danijos parlamento narys Jensas Toftas po Seimo rinkimų antrojo turo pasakė, kad rinkimai Lietuvoje buvo laisvi, teisingi, išreiškė laisvą tautos valią. J.Toftas patikino, kad toliau bus svarstomas Lietuvos įstojimas į Europos Tarybą. Netrukus turi prasidėti ET parlamentinės asamblėjos posėdžiai. O vienas svarbiausių Lietuvos uždavinių Vakarų politikoje - dar šiais metais įstoti į Europos Tarybą. Narystė joje būtų demokratinės raidos garantas.


TASS-o korespondentas L. Ponomariovas praneša: Vakar dieniniame SNO Generalinės Asamblėjos plenariniame posėdyje trumpą kalbą pasakė viešįs Jungtinėse Valstijose Pakistano prezidentas Mohamedas Ajubas chanas. Jis paragino Asamblėją „iki galo įgyvendinti dekolonizavimo procesą“ ir pareiškė, kad reikia nutraukti branduolinius bandymus, nes tai būtų „svarbus žingsnis keliu į nusiginklavimą“. Po to kalbėjo Naujosios Zelandijos delegacijos vadovas. Jis pareiškė, kad „pavojinga“ suteikti nepriklausomybę tuojau pat toms teritorijoms, kurios vis dar kenčia kolonijinę vergovę. Ukrainos vyriausybė, pareiškė UTSR atstovas L. Palamarčiukas, nuoširdžiai sveikina kiekvieną įvykį, rodantį, kad neišvengiamai artėja valanda, kai visos be išimties tautos bus laisvos. Dekolonizavimo procesas, kuris vyksta mūsų akivaizdoje, pabrėžė L. Palamarčiukas, rodo, kad Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, priimta SNO Generalinės Asamblėjos XV sesijoje, atspindi tautų lūkesčius, paties gyvenimo reikalavimus. Mus ne baugina, kaip kai ką, o džiugina Suvienytųjų Nacijų Organizacijos narių skaičiaus didėjimas. Toliau L. Palamarčiukas kalbė jo apie grasinimus susidoroti su Kuba. Kai kam, pabrėžė jis, visiškai nerūpi, kad grasinimai Kubai iš esmės nukreipti prieš Suvienytųjų Nacijų Organizaciją, prieš jos įstatus, kurie nurodo tautoms gyventi taikiai, prieš suverenią tautų teisę pasirinkti gyvenimo būdą savo nuožiūra. Ukrainos delegacija ryžtingai stoja už tai, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacija pasmerktų preventyvaus branduolinio karo propagandą. Rugsėjo 26 d. įvykusiame SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos Generalinio komiteto posėdyje buvo nutarta rekomenduoti įtraukti į sesijos dienotvarkę tokius svarbius Tarybų Sąjungos pasiūlytus punktus, kaip klausimą dėl preventyvaus branduolinio karo propagandos pasmerkimo ir klausimą dėl ekonominės nusiginklavimo programos. Kad šiuos klausimus reikia apsvarstyti SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje, tiek aišku, kad ne vienas iš Vakarų valstybių atstovų nerado reikalo pareikšti kokių nors prieštaravimų, tačiau JAV delegacija griebėsi savo seno, išmėginto manevro: pasistengti perkelti šių klausimų svarstymą iš Generalinės Asamblėjos plenarinių posėdžių į Asamblėjos komitetus. Automatine Vakarų bloko šalių ir Lotynų Amerikos valstybių balsų dauguma šie klausimai įtraukti į Politinio ir Ekonominių bei finansinių klausimų komitetų posėdžių dienotvark


Vakar Rusijos AT turėjo apsvarstyti Rusijos taikos palaikymo pajėgų dislokavimą Abchazijoje. Jos turėtų būti atsiųstos į konflikto zonas, Rusijos kariuomenė saugotų ir šiaurines Gruzijos sienas. Pasak Interfax, rezoliucijos projektas numato nedelsiant surengti Gruzijos, Rusijos, Abchazijos vadovų ir Šiaurės Kaukazo atstovų susitikimą. O paliaubos, dėl kurių susitarė Rusija, Gruzija ir Abchazija, nuolat pažeidžiamos. Tbilisis svarsto galimybę surengti didelę karinę akciją, kurios tikslas - išvyti iš Abchazijos visas „neteisėtas ginkluotas Siaurės Kaukazo grupuotes”.


Lenkai ruošiasi aktyviam žygiui prieš SSSR?; Lenkų politinės sferos tuo labai susirūpinusios

„Berliner Tageblatt“ rašo, kad saryšy su prieš tikybinį persekiojimą Sovietų Rusijoj nukreiptu Popiežiaus pareiškimu Varšuvoj išlipdyti lenkų antikomunistu lygos pasirašyti atsišaukimai, kuriais skelbiama apie pamaldas ir protesto demonstracijas prieš tikybos persekiojimus ir aštriais žodžiais atsiliepiama apie Sovietų vyriausybę. Laikraštis pareiškia, kad šita kampanija, kuria norima išzonduoti dirvą aktyviam Lenkijos žygiui prieš Sovietu Rusija, sukėlė nerimą politinėse sferose. Tą įspūdį dar pagilines faktas, kad tuo pačiu metu lenkų pasiuntinys Maskvoj Patekas ir lenkų pasiuntinys Bukarešte Sembekas atvažiavo į Varšuvą. Vienas lenkų laikraštis paskelbė žinia, kad abu jie buvo pakviesti į Varšuvą sąryšy su rusų kariuomenės judėjimu prie Besarabijos sienos. Savo susirūpinimą dėl minėtų įvykių visų pirma pareiškė lenkų ūkininkų partijos „Stronnictwo chlopskie“ vadas — buves užsienių reikalų viceministeris Dombskis. Kadangi jo kalba lenkų spaudos buvo nutylėta, tai „Berliner Tageblatt“ Varšuvos korespondentas kreipėsi į Dombskį ir tas sutiko duoti pasikalbėjimą. Dombskis visų pirma pareiškė, kad jis savo seimo komisijoj pasakytoj kalboj nurodė į tai, jog prieš Sovietų Rusiją nukreiptos pamaldos ir vyriausybės leidžiamas raginimas prie masinių demonstracijų galėsiąs būti užsieniuose išaiškintas, kaipo įvykis, kuriam autoritetingos sferos pritaria. Dombskio manymu, tas masinis judėjimas esąs beprasmis; tačiau juo beprasmingesnis esąs judėjimas, juo pavojingesniu jis gali virsti. Taip pat pavojingas esąs rinkimas sąrašų po pareiškimu, kuriuo užsienių reikalų ministeris Zaleskis būtų verčiamas prie oficialinio žygio prieš tikybinius persekiojimus Sovietu Rusijoj. Juo lenkų užsienių reikalų ministerija gali būti pastatyta keblion padėtin. Į paklausima apie dabartinius santykius tarp Lenkijos ir Sovietų Rusijos Dombskis atsakė, kad dabar tie santykiai paaštrėjo. Jis priminė fakta, kad derybos lenkų rusų saugumo paktui sudaryti nepažengė nuo negyvo taško. Litvinovo gi protokolas Lenkijai esąs nepakankamas, kadangi jis esąs tik „teoretiškas“. Dombskio pareiškimus „Berliner Tageblatt“ papildo balsais iš lenkų spaudos. Taip pv. „Gazeta Warszawska“, nacionaldemokratų ir katalikų sferų organas, aiškiai pažymi didelį tų sferų susirūpinimą. Tačiau ir šitas laikraštis pasitenkina tik nevisai aiškiais miktelėjimais. Laikraštis visų pirma pažymi, kad jis pilnai remia Popiežiaus akciją ir, kad valstybė, priglaudusi pas save trečią internacionalą, negali laikyti įsikišimu į jos vidaus reikalus, jei Europos valstybės visomis jėgomis kovoja prieš jį. Tačiau, pasak laikraščio, Vakarų Europoj esama galvų, kurios, manydamos, jog artimas yra komunistų žlugimas, rengia žygį prieš Sovietų Rusiją. Kai kas nori tą visų pirma ekonominį žygį paremti politine ir gal kariška akcija. „Matomai, kai kas norėtu svetimomis rankomis žarijas žarstyti, — pareiškia laikraštis, — ir mes galim atvirai pasakyti, kad tai būtu Lenkijos rankos“, „Gazeta Warszawska“ baigia, kad Lenkija, žinodama apie Vokietijos pageidavimą padaryti sienų revizją, greičiau numato karo galimumų vakaruose, negu rytuose. Karas su Rusija neįeina į Lenkijos interesus.


PEKINAS, kovo 27 d. (TASS). Kinijos spauda toliau komentuoja JAV valstybės sekretoriaus Daleso kelionę po Azijos šalis, pasibaigus Karačyje SEATO karinio bloko tarybos sesijai. Laikraštis „Ženminžibao“ straipsnyje, pavadintame „Bergždžios pastangos“ rašo: Keliaudamas po Azijos šalis, Dalesas prisiėmė pernelyg sunkų uždavinį pašalinti Azijos šalyse nepasitenkinimą Amerikos politika ir išgelbėti ją nuo naujų pralaimėjimų. Daleso kelionė, toliau rašoma straipsnyje, suteikė jam galimybę asmeniškai įsitikinti, kad Azijos tautos nenukrypstamai siekia apginti savo valstybinį suverenumą ir taiką Azijoje. Tačiau iš Daleso kalbos, kurią jis pasakė per radiją kovo 23 d., matyti, kad jis nepadarė naudingų išvadų iš šių įspūdžių. Savo kalboje Dalesas ypatingai pabrėžė, kad reikia plėsti Amerikos „pagalbą“ Azijos šalims. Tai anaiptol nėra atsitiktinis dalykas. Azijos šalių visuomenė jau seniai yra nurodžiusi, kad Tarybų Sąjungos ekonominis bendradarbiavimas su Indija ir Birma lygiateisiškumo ir savitarpio naudos pagrindu yra rimta atsvara Amerikos vykdomai politikai - diegti naują kolonializmo formą ir stiprinti karinius pasirengimus, dangstantis vadinamąja „pagalba“.


Vakariniai Paryžiaus laikraščiai pirmuosiuose puslapiuose spausdina TASS-o pareiškimą, kuriuo demaskuojama agresyvi Jungtinių Valstijų politika. Laikraščiai pabrėžia, kad tai labai rimtas įspėjimas. „TSRS įspėja Jungtines Valstijas, kad užpulti Kubą reikštų pradėti pasaulinį karą“, – pareiškia antraštėje „Mond“. Šis įtakingas laikraštis pažymi, kad Tarybų Sąjungos pareiškimo tonas labai „nedviprasmiškas“ ir „ryžtingas“… Vist vakariniai laikraščiai – „Mond“, „Krua“, „Frans-suar“, „,Pari pres-entransižan“ – pažymi, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė siunčia į Kubą technikus bei specialistus ir nesirengia įrengti ten karinės bazės. „Maskva, – rašo katalikų laikraštis „Krua“, atpasakodamas TASS-o pareiškimą, – ragina viso pasaulio tautas pasmerkti Amerikos politiką… Tarybų Sąjungos vyriausybė pareiškia, kad ji neseks Jungtinėmis Amerikos Valstijomis, kurios, šaukia į armiją 150 tūkstančių atsargos karių. Tačiau, atsižvelgdama į dabartinę padėtį, Tarybų Sąjungos vyriausybė laiko savo pareiga būti budriai. Ji paveda gynybos ministrui ir armijos vadovybei imtis visų priemonių, kad Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos būtų pasirengusios veikti


Dėl jaunimo auklėjimo ir dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo

Laikraštis „Nepsabadšag” šiandien išspausdino Vengrijos socialistų darbininkų partijos laikinojo Centro komiteto nutarimą „Dėl kal kurių jaunimo auklėjimo klausimų ir dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo”. Mūsų darbo liaudis, sakoma nutarime, Vengrijos socialistų darbininkų partijos vadovaujama, atmušė kontrrevoliucijos puolimą. Po praėjusių metų spalio mėnesio mūšių ir kontrrevoliucijos nusiaubimų šalis atsidūrė sunkioje ekonominėje ir politinėje padėtyje. Tvarkos atkūrimas leido partijos Centro komitetui peržiūrėti esamą jaunimo padėtį ir numatyti partijos, visos darbo liaudies uždavinius jaunimo auklėjimo srityje. Nutarime toliau sakoma, kad partijos ir Vengrijos darbo jaunimo sąjungos klaidomis, padarytomis vadovaujant ekonominiam gyvenimui, pasinaudojo puolimams prieš partiją tokie elementai, užsimaskavusieji komunistų priedanga, kaip Imrės Nadžio ir Gezo Lošoncio grupė, o taip pat dalis rašytojų, žurnalistų ir jaunųjų inteligentijos atstovų. Jie kalbėjo tik apie klaidas, išpūsdami ir smulkias klaidas, kad tuo pačiu pakirstų jaunimo pasitikėjimą partija. Partijos veiklos sutapatinimas su anksčiau padarytomis klaidomis atvedė į tai, kad dalis jaunimo virto kontrrevoliucijos įrankiu. Šį siekimą sutapatinti partiją su klaidomis rėmė Vakarų imperialistiniai sluoksniai, kurie siekia paruošti Vengrijai kolonijinių šalių likimą. Mūsų liaudies priešai, nurodo partijos Centro komitetas savo nutarime, norėjo, pasinaudodami nacionalistiniais jausmais, priešpastatyti mūsų jaunimą mūsų išvaduotojai — Tarybų Sąjungai. Priešo intrigų dėka dalis vengrų jaunimo nesuprato, neįvertino tų milžiniškų politinių ir ekonominių rezultatų, kuriuos pasiekė per pastaruosius 12 metų Vengrijos darbininkų klasė sąjungoje su darbo valstietija. Jie už medžių nepamatė miško, už klaidų — laimėjimų ir didžiausio pasiekimo — liaudies valdžios. Nutarime toliau nurodoma, kad žymi dalis vengrų jaunimo spalio 23 d. turėjo kilnius ketinimus ištaisyti klaidas, ir vis dėlto prieš savo valią, pradedant nuo demonstracijos pirmosios minutės, faktiškai padėjo įvykdyti kontrrevoliucionierių tikslus. Todėl toji jaunimo dalis, kuri, tokiu būdu, pradėjo kovą kontrrevoliucijos pusėje, padarė sunkią klaidą vengrų darbo liaudies, vengrų tėvynės, vengrų jaunimo dabarties ir ateities atžvilgiu. Jos klaida atnešė sunkias pasekmes. Svarbus partijos ir kiekvieno vengrų patrioto uždavinys — išaiškinti apgautiems jaunuoliams ir merginoms tikrąjį 1956 metų spalio mėnesio įvykių pobūdį. Partija tiki jaunimo atsidavimu savo liaudžiai ir socializmo reikalui, ji padarys visa, kad vengrų jaunimas alškiai įvertintų liūdnus netolimos praeities įvykius. VSDP laikinasis CK savo nutarime pažymi, kad neteisingi yra priešų tvirtinimai, esą, visas vengrų jaunimas dalyvavo kontrrevoliucijoje. Iš tikrųjų demonstracijose ir mūšiuose dalyvavo nežymi jo dalis. Nutarime nurodoma, kad daugumas darbininkų, valstiečių ir inteligentinio jaunimo nedalyvavo kontrrevoliucijos įvykiuose. Didžioji socializmui ištikimo jaunimo dalis nieko nedarė dėl išdavystės partijos ir vyriausybės vadovybėje. Buvo nemaža ir tokių sąmoningų jaunuolių ir merginų, kurie, savo laiku įžvelgę darbo liaudžiai grėsusį pavojų, didvyriškai pasipriešino kontrrevoliucijai, iki paskutinio kraujo lašo su ginklu rankose gynė liaudies valdžią. Garbė ir šlovė jaunimui, kovojusiam liaudies valdžios pusėje! Antrasis Centro komiteto nutarimo skyrius skirtas vengrų jaunimo padėčiai. Jaunimas, konstatuoja VSDP CK, dalyvauja valstybiniuose reikaluose, turi galimybę išreikšti savo nuomonę šalies politinio ir ekonominio gyvenimo klausimais. Pradėjus statyti socializmą, Vengrijos jaunimui atsivėrė neribotos kūrybinio darbo perspektyvos. Jaunoji karta stato sau socialistinę, komunistinę visuomenę, nežinančią išnaudojimo, pagrįstą aukštu techniniu ir ekonominiu lygiu. Čia glūdi gyvybinis dabartinės kartos uždavinys. Nutarime sakoma, kad, žinoma, jaunimas turi teisėtų pretenzijų. Tačiau partija ir revoliucinė darbininkų-valstiečių vyriausybė stengiasi ištaisyti klaidas ir pašalinti trūkumus, kylančius dėl šalies ekonominės padėties. Tam tikslui reikalingas ir jaunimo darbas. Nutarime pabrėžiama, kad svarbiausioji mūsų laikų idėja yra komunizmas. Kapitalizmas — tai praeitis, socializmas ir komunizmas — tai ateitis. Šios idėjos skleidėjas Vengrijoje yra Vengrijos socialistų darbininkų partija. Eiti kartu su šia partija, padėti jai kovoje — garbingas šimtų tūkstančių sąmoningų jaunuolių ir merginų uždavinys. Trečiasis, paskutinis VSDP CK nutarimo skyrius skirtas klausimui dėl Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos sudarymo ir partijos uždavinių jaunimo socialistinio auklėjimo srityje. Pažymėjęs Vengrijos darbo jaunimo sąjungos vaidmenį ir nuopelnus, partijos Centro komitetas nurodo, kad dabar būtina sudaryti tokią jaunimo organizaciją, kuri pasinaudotų Darbo jaunimo sąjungos ir kitų Vengrijos jaunimo organizacijų patyrimu, bet nekartotų jų klaidų. Būtina tokia organizacija, kuri skatintų ir įkvėptų vengrų jaunimą didvyriškai kovai dėl socialistinės Vengrijos. Šiuo metu, sakoma nutarime, yra keletas jaunimo organizacijų: Vengrijos revoliucinė darbininkų jaunimo sąjunga, Visos Vengrijos suvienytojo valstiečių jaunimo sąjunga, Vieningoji vengrų studentų sąjunga ir Nacionalinė moksleivių sąjunga. Kai buvo kuriamos šios organizacijos, priešai dėjo visas pastangas, norėdami paimti vadovavimą į savo rankas. Jaunuoliai ir merginos, iš tikrųjų atsidavę socializmo reikalui, atmušė visas atakas ir vis labiau stiprina savo organizacijas. Nepaisant jaunimo organizacijų laimėjimų, VSDP laikinasis Centro komitetas yra tos nuomonės, kad dabartinė padėtis jaunimo judėjime yra nepatenkinama. Todėl būtina sudaryti Vengrijos komunistinę jaunimo sąjungą (VKJS), kuri būtų Vengrijos socialistų darbininkų partijos jaunimo organizacija. Nutarime pabrėžiama, kad pagrindinis Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos uždavinys—tarnauti socialistinės visuomenės sukūrimo reikalui, kovoti dėl partijos tikslų įgyvendinimo plačiuosiuose jaunimo sluoksniuose ir auklėti jį komunizmo dvasia. Tegu VKJS, sakoma nutarime, bus paveldėtoja geriausių vengrų jaunimo tradicijų, tęsėja Komunistinės darbininkų jaunimo sąjungos pasiaukojamos kovos. Kovoje už visišką kontrrevoliucijos likvidavimą, už socializmo pergalę partijai būtina ištikima geriausių vengrų jaunimo sluoksnių parama. Tegu VKJS remia partiją ir liaudies valstybę įveikiant visus sunkumus, tegu ji sutelkia savo gretose pažangiausią jaunimą, visų pirma mūsų liaudies pagrindinės klasės — darbininkų klasės jaunąją kartą, o taip pat geriausius valstiečių jaunimo, ginkluotųjų pajėgų, besimokančio jaunimo ir jaunosios inteligentijos atstovus. Tegu VKJS nariai žengia pirmose socializmo statytojų gretose. VKJS reikia užtikrinti faktiškas teises visose valstybinio ir visuomeninio gyvenimo srityse. Ji turi atstovauti jaunimą partijoje ir vyriausybėje, jos vadovai turi turėti teisę užimti postus visuose vadovaujančiuose partijos organuose, jos atstovai turi dalyvauti visur, kur sprendžiami jaunimą liečiantieji klausimai. Siekiant sėkmingai įvykdyti didelius VKJS iškilusius auklėjimo uždavinius, būtina sudaryti materialinę bazę. Sąjunga turi turėti spaudos organus, leidyklą, klubus, sporto įrengimus, jaunimo stovyklas. Kaip pažymima nutarime, partijos pagalba Vengrijos komunistinei jaunimo sąjungai neturi pasireikšti įsakymų forma. Partinės organizacijos turi remti teisingas jaunimo iniciatyvas. VSDP Centro komitetas laiko galimu, kad greta VKJS veiktų ir kitos jaunimo organizacijos. Svarbus VKJS uždavinys yra taip pat teikti visapusišką pagalbą moksleivių, pionierių organizacijoms. Pabaigoje VSDP CK ragina visus dorus jaunuolius ir merginas, visų pirma darbininkų jaunimą, žengti su Vengrijos komunistinės jaunimo sąjungos vėliava.