Vakar mūsų laikraštyj buvo įdėtas trumpas aprašymas rugsėjo 12 d. įvykusio prekybos rūmų plenumo posėdžio. Posėdis svarstė įvairius klausimus, kai kur gal kiek išeidamas iš savo kompetencijos ribų. Taip, posėdy buvo svarstomas vizų klausimas ir prieita išvadų, kad vizos varžančios ekonominį kraštų susiartinimą ir apsunkinančios prekybą. Tame pat posėdyj priimta rezoliucija ir prieš naująjį telefono tarifą, ir dėl mokesčių sistemos pertvarkymo. Pereitą pirmadienį „Rytas“ įdėjo net ilgą vedamąjį apie „mokesčių“ didinamą, kur ypač yra susirūpinęs telefono tarifo pakeitimu ir projektu naujai sutvarkyti mokestį už automobilius, autobusus ir motociklus. Iš šalies žiūrinčiam galėtų atrodyti, kad iš tikrųjų paskutiniu metu Lietuvoje valstybė yra pasiryžiusi savo piliečius šiek tiek apsunkinti. Tačiau taip atrodyti gali tik dalykų visai nežinančiam, -- tik tam, kuris nesugeba, ar nenori mokesčių atskirti nuo rinkliavų už valstybės teikiamus piliečiams įvairius patarnavimus. Pasiteiraukite mokesčių departamente, pasiteiraukite finansų ministerijoj, pasiteiraukite ir pas visus tiesioginių ar netiesioginių mokesčių mokėtojus, - niekur neišgirsite, kad dabar mokesčiai būtų didinami. Priešingai, dabar gyventojams mokesčiai yra visur, kur tik galima, lengvinami. Pabaudos už nesumokėjimą laiku griežtai neišieškomos, mokesčių mokėjimas išdėstomas, kaip niekuomet pirmiau nėra buvę. Be to mokesčiai Lietuvoje yra mažiausi, - daug mažesni, negu kituose Europos kraštuose. Keliamas triukšmas dėl naujo telefono tarifo, bet užmirštama, kad telefonas pas mus yra pigiausias. Užmirštama ir tai, kad prie dabartinės telefono tarifo sistemos mūsų telefonais kalba visi, kam reikia ir kam visai nereikia. Telefono centralinės panelės darbu yra apsunkintos kaip niekur kitur pasauly daugiausia todėl, kad pasikalbėjimai telefonu neregistruojami. Telefonais kalba ne tik asmenys, kurie savo reikalams telefoną yra pasistatydinę, - jais be jokios tvarkos kalba maži vaikai, tarnaitės ir t. t. Kaip bus už atskirus pasikalbėjimus imamas mokestis, tai abonentai prižiūrės, kad nereikalingi nekalbėtų. Be to mokestis už naudojimąsi telefonu faktinai nėra tai mokestis, kuriuo valstybė visus piliečius apkrauja. Tai yra tik atlyginimas už tam tikrą patarnavimą iš valstybės pusės. Panašiai reikia išsireikšti ir dėl projekto kitaip sutvarkyti mokestį už automobilius. Ir naujasis automobilių rinkliavos projektas nėra toks gąsdinantis, kaip „Rytas“ išvedžioja. Juk nuo lengvo privatinio automobilio projektuojama metams imti tik po 25 litus nuo jėgos. Tuo būdu už Fordą arba Chevroletą privatiniam asmeniui metams išeis tik apie 300 litų. Valstybė turi rūpintis plentu ir kelių gerinimu, turi šiam tikslui ieškoti ir lėšų. Prekybos rūmai nusiskundžia dėl vizų. Žinoma, geriau būtų, jei be vizų galima būtų apsieiti. Deja, Lietuva kol kas yra tokiam stovyj, kad vizas panaikinti su visomis valstybėmis būtų per daug rizikinga. Kaip mums teko patirti, Lietuvos vyriausybė į vizų panaikinimą su daugeliu valstybių žiūri visai palankiai. Iš kitos pusės reikia pabrėžti, kad be vizų neapsieina ir kitos valstybės. Kai dėl prekybos, tai vizos pas mus taip yra sutvarkytos, kad jos prekybai pakenkti negali. Kiekvienas tiek mūsų, tiek užsienio pirklys vizą be didelių apsunkinimų gauna. Mus stebina, kaip kartais net rimtos įstaigos ir visai rimti atskiri asmenys, sutikę savo kelyj šiokių tokių nepatogumų, tuojau ima dėl jų balsą kelti, visai ignoruodami tų nepatogumų, dažniausia tik tariamų, priežastis. Vyriausybė, siekdama įgyvendyti didžiausią teisingumą, turi žiūrėti, kad viena piliečių dalis nebūtų verčiama kitos naudai ir patogumams tarnauti. Kas naudojasi ypatingais valstybės teikiamais patarnavimais, tas turi jai už tai ir tinkamai atsilyginti. Kitas paskutinėmis dienomis nelabai malonus reiškinys yra kilę nesusipratimai dėl mūsų valstybės teatro. Vyriausybė, žiūrėdama didžiausio taupumo ir turėdama galvoj tai, kad mūsų teatras gauna iš valstybės, imant Lietuvos maštabu, labai dideles lėšas, susirūpino kaip nors tas išlaidas mažinti. Gal būt tam dabar pasirinktas ir nevisai patogus momentas, gal kai kurie jautrūs mūsų teatro artistai pasijuto kiek apeiti, bet, žiūrint visos tautos ir valstybės reikalų, mums rodos, šį kartą jie turėtų užmiršti savo asmens ambicijas ir drauge su vyriausybe ieškoti būdų mūsų teatro ekonominius reikalus taip pastatyti, kad jis kuomažiausia valstybės biudžetą apsunkintų. Pirmaeiliniai mūsų teatro artistai ir dabar reiškia savo prisirišimą prie gimtojo krašto ir savo pasiryžimą tėvynės labui daryti nuolaidų. Tikėsimės, kad esant gerai valiai abiejose pusėse, šie kilę nesusipratimai bus likviduoti, ir valstybės teatras rimtai pradės savo darbą, kurio mes visi iš jo laukiame.


VAKARŲ Vokietijos darbo jaunimas ypač aštriai jaučia kapitalistinio išnaudojimo naštą. VFR leidžiamas jaunimo žurnalas „Aufverts” taip aprašo paauglių darbo Ruro anglies šachtose salygas: „Sunkus darbas apstulbina kiekvieną naujoką. Keturiolikametis paauglys tai pradeda jausti jau po keleto savaičių, kai išstovi prie transporterio po 8 valandas ir išima kas valandą po 15—20 centnerių akmenų iš neišvalytos anglies... Įmonininkai naudojasi tuo, kad paaugliams galima mažiau mokėti; jie priima juos dirbti mokiniais, o vėliau, kai jie išlaiko pameistrio egzaminus (tuomet pagal įstatymą turi būti padidintas darbo užmokestis), tuojau pat atleidžia iš darbo”. Kai kuriose šakose paauglių darbo diena neribota, ir šeimininkai išnaudoja jaunuolių bei merginų darbą be jokio sąžinės graužimo. Vakarų Vokietijos jaunimas jau seniai kovoja, kad vyriausybė priimtų įstatymą dėl jaunimo darbo apsaugos. Neseniai Kelne įvyko Vakarų Vokietijos profsąjungų susivienijimo jaunimo konferencija, kuri ryžtingai pareikalavo iš VFR vyriausybės išleisti tokį įstatymą. Bonos vyriausybė, išleidžianti didžiules lėšas ginklavimuisi (tik per pastaruosius dvejus metus VFR kariniams tikslams buvo išleista daugiau kaip 31 milijardas markių), neranda lėšų jaunimo reikmėms, konkrečiai, jo profesiniam apmokymui. Dėl to vien tik Bavarijoje specialybės neturi maždaug 300 tūkstančių nuo 15 iki 27 metų amžiaus jaunuolių. Vakarų Vokietijos jaunimas aktyviai kovoja dėl savo padėties pagerinimo, prieš kapitalistinį išnaudojimą. Tačiau jam tenka kovoti sunkiomis aplinkybėmis. Vyriausybė persekioja visas pažangias organizacijas. VFR uždrausta ne tik komunistų partijos, bet ir daugelio masinių demokratinių organizacijų, tame tarpe Laisvojo vokiečių jaunimo sąjungos, veikla. Šios organizacijos pirmininkas Angenfortas už kovą jaunimo teisėms ginti 1955 metais buvo nuteistas 5 metams katorgos. Šis susidorojimas su populiariu jaunimo judėjimo vadovu sukėlė protestų audrą visoje Vokietijoje. Visuomenės spaudžiama, valdžia šių metų balandžio mėnesį buvo priversta pirma laiko išleisti iš kalėjimo Angenfortą. Vakarų Vokietijos valdžia bijo draugiškų ryšių tarp VFR ir Vokietijos Demokratinės Respublikos jaunimo. Užtenka pasakyti, kad jaunuoliams ir merginoms, neseniai buvusiems VDR ir dalyvavusiems sporto šventėje, buvo iškeltas kaltinimas, kad jų veikla „gresia valstybės saugumui”. Š. m. birželio pradžioje Vakarų Vokietijos teismas nuteisė dešimt mėnesių kalėti profsąjunginį aktyvistą Hansą Virerį vien už tai, kad jis ragino jaunimą dalyvauti VDR sportininkų šventėje Leipcige! Tačiau, nepaisydamas visų persekiojimų, Vakarų Vokietijos jaunimas tęsia savo teisingą kovą.


VYRIAUSYBĖ PASIRENGUSI, O SEIMAS - NESKUBA?

Vakar Seime ministras pirmininkas B.Lubys pristatė savosios Vyriausybės narius ir programą. Konstatavęs, kad ekonomikos padėtis pakankamai sunki, premjeras pasakė, kad reformos bus tęsiamos, nors ir pakoreguotos, įvertinant pereinamojo laikotarpio ypatumus. Tai nereiškia, kad tolstama nuo rinkos kūrimo principų. Nevargindamas Seimo narių ilgais komentarais (programos - 47 puslapiai), B.Lubys išdėstė tik svarbiausius kiekvienos ūkio šakos, sferos uždavinius. Baigdamas pabrėžė, kad Vyriausybė bus atvira, prieinama ir demokratiška, tačiau turės savo nuomonę, kuri galbūt ne visada sutaps su Seimo. Suprantama, Seimo priimtų įstatymų ji laikysis. Vakar dienos posėdyje nei Vyriausybės programa, nei Vyriausybės įstatymas nepriimti. Užtat nemažai laiko ir energijos skirta aiškinantis, ar teisėtai pradėtos ardyti barikados prie Seimo rūmų. Laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas sakė, kad memorialas, kaip ir numatyta, bus, relikvijos niekur nedings. Pasak Č.Juršėno, jo statusas kol kas neapibrėžtas, todėl, galimas daiktas, kad savo įgaliojimus ir viršijęs. Tą galėtų nustatyti speciali komisija. V.Aleknaitė pateikė nutarimo, kuriame siūloma tokią komisiją sudaryti, projektą. Taip pat priimtas nutarimas „Dėl Lietuvos Respublikos Seimo Užsienio reikalų komiteto”. Komitetą numatyta išplėsti iki 16 narių. Į jo sudėtį įtrauktas V.Landsbergis.


Konservatoriai iki rudens tikisi išsiaiškinti santykius su krikdemais ir centristais

Seimo Pirmininko pavaduotojai Andrius Kubilius ir Arvydas Vidžiūnas tikisi, kad rudenį jau bus suderinti koaliciniai santykiai su krikščionimis demokratais bei centristais. A. Kubilius vakar spaudos konferencijoje pranešė, jog šią savaitę konservatoriai susitiko su krikdemų vadovybe ir derino koalicijos sutarties nuostatas. Galutinai ginčytinus šios sutarties punktus ketinama suderinti per vasarą. Konservatoriai iki Seimo rudens sesijos ketina išsiaiškinti ir santykius su Centro sąjunga (CS). “Turime atsakyti į klausimą, ką reiškia, jog turime centristų ministrų, bet salėje balsuojame skirtingai”, - sakė A. Kubilius. Jis tikisi netrukus tai apsvarstyti su CS vadovais. Konservatorių atstovai tvirtino pasigendą ryžtingesnių ir aiškesnių opozicijos žingsnių, teikiant įvairius siūlymus ir “stabdant” valdančiosios partijos veiksmus. “Norėtume opozicijos cementavimosi”, - sakė Seimo Pirmininko pavaduotojas A. Vidžiūnas. Anot jo, valdančiajai koalicijai būtų maloniau matyti “ne verkiančią, o veikiančią” opoziciją. Jis teigė, kad pastaruoju metu opozicijos veiksmai tapo “vienspalviai”, nes Konstitucinis Teismas labai dažnai naudojamas kaip opozicijos teisinis instrumentas jos politiniams tikslams pasiekti. Kartu konservatorių atstovai mano, jog pastaruoju metu parlamente jau yra mažiau “nuogo politikavimo”, o tarimosi tradicija įgyja “vis didesnį pagreitį”. “Parlamento darbas eina nuo kiekybės kokybės link. Seimas tampa politinių ir dalykinių susitarimų vieta”, - sakė A.Kubilius.


Kaip praneša agentūra BTA, šiandien antroje dienos pusėje, vieningai pritaręs Ministrų tarybos pirmininko A. Jugovo pasiūlymui, Liaudies susirinkimas patvirtino Bulgarijos Liaudies Respublikos vyriausybę. Ministrų tarybos pirmininku patvirtintas Antonas Jugovas, Ministrų tarybos pirmininko pirmaisiais pavaduotojais Raikas Damianovas ir Georgijus Traikovas; Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojais – Ivanas Michailovas, Georgijus Cankovas, Stankas Todorovas (taip pat valstybinės plano komisijos pirmininkas) ir Zivkas Zivkovas; užsienio reikalų ministru – Karlas Lukanovas; vidaus reikalų ministru – generolas leitenantas Dikas Dikovas; liaudies gynybos ministru – generolas leitenantas Dobris Džurovas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Lenkija sutinka pradėti derybas Karaliaučiuj. Vakar Lenkijos pasiuntinybė Rygoj įteikė mūsų pasiuntinybei lenkų atsakymą į Lietuvos vyriausybės paskutinę notą iš vasario 26 d. Lenkų notoj priimama Lietuvos vyriausybės pasiūlymas pradėti derybas Karaliaučiuj kovo 30 d. ir pranešama, kad jei Lietuvos delegacijai pirmininkaus prof. Voldemaras, tai lenkų delegacijos priešaky taip pat būsiąs užsienių reikalų ministeris Zaleskis. Lietuvos vyriausybės pasiūlymų, kad derybose dalyvautų T. S-gos atstovas, lenkų nepriimtas bent tuo tarpu: vietoj aiškaus pasisakymo, ar lenkai pageidauja T. S-gos atstovo dalyvavimo derybose, kaip yra Lietuvos vyriausybės pasiūlyta, ar ne, lenkų nota tepareiškia, kad T. S-gos tarybos gruodžio 10 d. rezoliucija, kur kalbama apie tarpininkavimą, pasilieka galioj.


„Laoso balso” radijas praneša, kad tik šių metų gegužės mėnesį generolo Fumio Nosavano maištininkų kariuomenė Laose įvykdė 69 provokacinius užpuolimus rajonuose, kuriuos kontroliuoja Patet Lao pajėgos ir vyriausybės kariuomenė. Šių užpuolimų metu maištininkai nužudė daugiau kaip 200 žmonių, sudegino 144 gyvenamuosius namus. Šiose maištininkų provokacijose dalyvavo Amerikos kariniai patarėjai, Tailando ir Pietų Vietnamo kareiviai. Atremdamos šiuos provokacinius užpuolimus, patriotų jėgos sunaikino 170 nosavanininkų. Aukščiau minėti maištininkų nuostoliai, nurodoma pranešime, neapima nosavanininkų nuostolių Nam Ta ir Muongsingo rajone. „Laoso balso” radijas praneša, kad tik šių metų gegužės mėnesį generolo Fumio Nosavano maištininkų kariuomenė Laose įvykdė 69 provokacinius užpuolimus rajonuose, kuriuos kontroliuoja Patet Lao pajėgos ir vyriausybės kariuomenė. Šių užpuolimų metu maištininkai nužudė daugiau kaip 200 žmonių, sudegino 144 gyvenamuosius namus. Šiose maištininkų provokacijose dalyvavo Amerikos kariniai patarėjai, Tailando ir Pietų Vietnamo kareiviai. Atremdamos šiuos provokacinius užpuolimus, patriotų jėgos sunaikino 170 nosavanininkų. Aukščiau minėti maištininkų nuostoliai, nurodoma pranešime, neapima nosavanininkų nuostolių Nam Ta ir Muongsingo rajone.


PEKINAS, rugsėjo 15 d. (TASS-ELTA). Šiandien Pekine, Kinijos Liaudies politinės konsultatyvinės tarybos posėdžių salėje prasidėjo KKP VIII suvažiavimas. Suvažiavimo posėdžių salėje susirinko daugiau kaip tūkstantis delegatų, atvykusių iš visų Kinijos vietų. Dalyvaujantieji audringais plojimais sutinka pasirodžiusius suvažiavimo prezidiume atvykusius į suvažiavimą broliškųjų komunistų ir darbininkų partijų atstovus. Delegatai ir svečiai entuziastiškai sveikina pasirodžiusius prezidiume Kinijos Komunistų partijos vadovus draugus Mao Czeduną, Liu Sao-ci, Cžou En-lajų, Cžu De, Cen Juni, Kan Seną, Pyn Cženj, Dun Bi-u, Lin Bocziuji, Cžan Ventianį, Pyn Dechuajų, Lin Biao, Den Siao-piną. KKP CK pirmininkas Mao Cze-dunas paskelbia Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimą atidarytą. Orkestras groja partinį himną „Internacionalą“. Mao Cze-dunui pasiūlius, dalyvaujantieji suvažiavime tylos minute pagerbė žuvusių už revoliucijos reikalų kovotojų atminimą. Trumpą įžanginį žodį tarė KKP CK pirmininkas Mao Cze-dunas. Po draugo Mao Cze-duno kalbos suvažiavimas KKP CK sekretoriaus draugo Cžou En-lajaus pasiūlymu vienbalsiai patvirtina suvažiavimo prezidiumą iš 63 žmonių, suvažiavimo sekretoriato ir mandatų komisijos sudėtį. Po to buvo vieningai priimta suvažiavimo darbotvarkė: 1. KKP CK politinė ataskaita; 2. Pranešimas apie partijos įstatų pakeitimus; 3. Pranešimas apie pasiūlymus dėl antrojo penkmečio plano liaudies ūkiui išvystyti; 4. KKP centrinių organų rinkimai. Pranešimą pirmuoju darbotvarkės punktu – KKP CK politinę ataskaita padarė KKP CK sekretorius draugas Liu Sao-ci. Savo pranešime drg. Liu Sao-ci pasakė, kad per 11 metų, praėjusių nuo to laiko, kai įvyko partijos VII suvažiavimas, Kinijos gyvenime buvo du dideli pasaulinės istorinės reikšmės įvykiai. 1949 metais buvo įkurta Kinijos Liaudies Respublika. Pereitų metų antrojoje pusėje ir šių metų pirmojoje pusėje visišką pergalę iškovojo žemės ūkio, naminės pramonės, kapitalistinės pramonės ir prekybos socialistiniai pertvarkymai. Šių dviejų pergalių dėka įvyko eilė esminių pakitimų šalies vidaus gyvenime ir tarptautiniuose santykiuose. Šiuo metu, pasakė drg. Liu Sao-ci, partijos uždavinys yra kiek galint greičiau paversti šalį didžia socialistine valstybe. Sustojęs ties partijos kovos už Liaudies interesus istorija, pranešėjas pabrėžė, kad respublikos įkūrimu iš esmės pasibaigė buržuazinės-demokratinės revoliucijos Kinijoje etapas ir prasidėjo proletarinės socialistinės revoliucijos etapas, prasidėjo pereinamasis nuo kapitalizmo į socializmą laikotarpis. Pirmojo penkmečio plano vykdymo praktika rodo, kad šalies industrializavimui baigti prireiks laiko, lygaus trims penkmečiams arba kiek daugiau. Socialistinių pertvarkymų uždavinys iš esmės jau įvykdytas, antrajame penkmetyje jis gali būti visiškai baigtas vykdyti, išskyrus atskirus rajonus. Apibrėžęs laimėjimus, pasiektus vykdant socialistinius pertvarkymus žemės ūkyje, naminėje pramonėje bei kapitalistinėje pramonėje ir prekyboje, drg. Liu Sao-ci pasakė, kad šis nepaprastai sudėtingas ir sunkus uždavinys šiuo metu iš esmės įvykdytas ir kad šalyje vykstančioje socializmo ir kapitalizmo kovoje klausimas – kuris kurį? – jau išspręstas. Drg. Liu Sao-ci toliau pasakė, kad ateinančiais metais Kinija baigs vykdyti pirmojo penkmečio planą ir bus paruoštas antrojo penkmečio planas 1958-62 metams. Jis pabrėžė, kad realizuojant pirmojo penkmečio planą pasiekti didžiuliai laimėjimai, kurių negali neigti net priešai. Šių metų plano numatyti bendrosios pramonės produkcijos rodikliai Jau pasiekė 1957 metams užplanuotus rodiklius. Žemės ūkio srityje šalis taip pat jau galės viršyti pirmojo penkmečio planą tiek pagal bendrąją produkciją, tiek ir pagal pagrindines grūdinių ir techniniu kultūrų rūšis. Transportas šiemet viršys 4 su viršum tūkstančių kilometrų naujų geležinkelių nutiesimo planą, kuris numatytas pirmajam penkmečiui. Šiais metais taip pat, galimas dalykas, bus viršytas ir 10 tūkstančių kilometrų magistralinių plentų nutiesimo planas. Sparčiai vystėsi vidaus ir užsienio prekyba, kultūra, švietimas ir sveikatos apsauga. Toliau drg. Liu Šao-ci pateikė duomenis, apibūdinančius pirmuosius žingsnius gerinant darbininkų ir tarnautojų gyvenimą. Sustojęs ties antrojo penkmečio plano uždaviniais, drg. Liu Šao-ci pasakė, kad tas planas numato didžiulį ir spartų Kinijos liaudies ūkio išvystymą. Antrojo penkmečio plano įgyvendinimas paruoš reikalingas sąlygas, kad trečiajame penkmetyje būtų iš esmės išspręsti svarbiausieji pereinamojo laikotarpio uždaviniai. Kinijos Liaudies Respublikos industrializavimo pagrindą, pareiškė Liu Šao-ci, sudaro sunkiosios pramonės išvystymas, t. y. gamybos priemonių gamybos išvystymas. Ryšium su tuo drg. Liu Šao-ci kritikavo klaidingas pažiūras kai kurių draugų, kurie nori sulėtinti sunkiosios pramonės vystymo tempus. Tačiau, pasakė jis, yra ir tokių draugų, kurie vienapusiškai pabrėžia sunkiosios pramonės vystymo reikšmę, nori sulėtinti lengvosios pramonės ir kitų liaudies ūkio šakų vystymo tempus. Tai – taip pat klaidingas požiūris. Pasiūlymai dėl antrojo penkmečio plano, toliau nurodė pranešėjas, nubrėžia didžiulius uždavinius žemės ūkio gamybai ir valstiečių pajamoms didinti. Pažymėjęs, kad žemės ūkis kooperuojamas neturint žemės ūkio mašinų, drg. Liu Šao-ci pareiškė, kad todėl antrajame penkmetyje pagrindinis žemės ūkio gamybos didinimo metodas, kaip ir iki šiol, bus derlingumo kėlimas, kooperatyvams ir privatiesiems valstiečiams statant irigacijos įrenginius, daugiau tręšiant dirvą, vykdant melioracijos darbus ir t. t. Kalbėdamas apie prekybos vystymą, Liu Šao-ci nurodė, kad užsienio ir vidaus prekyboje buvo pasiekti žymūs laimėjimai ir kad pagal antrojo penkmečio planą numatomos priemonės tiek vidaus, tiek ir užsienio prekybos apimčiai toliau didinti. Liesdamas kultūros ir švietimo vystymą, drg. Liu Šao-ci nurodė, kad Kinijos Liaudies Respublikoje kultūra ir švietimas per praėjusius kelerius metus pasiekė didžiulę pažangą. 1949 metų duomenų sugretinimas su šių metų planiniais skaičiais rodo: aukštųjų mokyklų studentų skaičius padidės nuo 116 tūkstančių iki 380 tūkstančių, vidurinių mokyklų moksleivių skaičius – nuo 1.268 tūkstančių iki 5.860 tūkstančių, pradinių mokyklų moksleivių skaičius nuo 24.390 tūkstančių iki 57.700 tūkstančių su viršum. Bendras šiemet išleistų knygų tiražas pasiekė 1.600 milijonų egzempliorių, palyginti su 100 su viršum milijonų egzempliorių pirmuoju laikotarpiu po išvadavimo. Gydymo įstaigose lovų skaičius šiemet pasiekė 339 tūkstančius, palyginti su 106 tūkstančiais pirmuoju laikotarpiu po išvadavimo. Jis pareiškė, kad reikia apginkluoti inteligentiją ir liaudies mases marksizmo-leninizmo idėjomis, socializmo idėjomis, kritikuoti feodaline bei buržuazine ideologiją ir kad pastaraisiais metais šioje srityje nuveiktas didelis darbas, kuris suvaidino didžiulį vaidmenį socialistinių pertvarkymų pergalei šalyje. Jis nurodė, kad reikia ateityje sustiprinti darbą ideologiniame fronte. Po to pranešėjas sustojo ties šalies politinio gyvenimo problemomis. Jis pasakė, kad, nors šioje srityje Kinija turi daug savo ypatybių, Kinijos komunistai laiko savo reikalą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos tęsiniu. Drg. Liu Sao-ci išanalizavo klasių savitarpio santykius šalyje. Darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, pasakė jis, be kita ko, yra liaudies demokratinės diktatūros ir vieningojo liaudies demokratinio fronto Kinijoje pagrindas. Valstiečiai sudaro daugiau kaip 5/6  šalies gyventojų, ir be sąjungos su jais negali būti nė kalbos apie socializmo pastatymą. KKP ilgos revoliucinės kovos procese buvo neatskiriamai susieta su valstietija. Įkūrus liaudies respubliką, vykdydama agrarinius pertvarkymus, vadovaudama judėjimui už savitarpio pagalbą ir kooperavimą žemės ūkyje, vadovaudama gamybai, ekonomikai ir kultūrai kaime, ruošdama ir vykdydama mokesčių bei grūdų politiką ir kainų politiką, KKP visuomet teikė rimtą reikšmę tolesniam tų ryšių stiprinimui. Tačiau reikia pažymėti, kad mūsų darbe dar tebėra nemaža trūkumų, pasireiškiančių nepakankamai rimta pažiūra į konkrečius valstiečių interesus. Nacionalinė buržuazija, toliau pasakė Liu Šao-ci, užima specifinę padėtį liaudies demokratinės diktatūros sistemoje ir vieningajame liaudies demokratiniame fronte. Konkrečiomis sąlygomis, susidariusiomis įkūrus Kinijos Liaudies Respubliką, nacionalinė buržuazija pripažino darbininkų klasės bei Komunistų partijos vadovavimą ir palaipsniui sutiko, kad būtų įvykdyti socialistiniai pertvarkymai. Pastaraisiais metais didžiojoje dalyje nacionalinės buržuazijos vyksta gilūs socialistinių pertvarkymų sukelti pakitimai. Mūsų uždavinys, sako Liu Šao-ci, yra ir toliau palaikyti bei pagerinti bendradarbiavimo santykius su ta nacionalinės buržuazijos dalimi. Tai suteiks jai visišką galimybę parodyti savo galimybes ir žengti tolesnį žingsnį pirmyn persiauklėjimo srityje. Kaip ir pirma, tam bendradarbiavimui yra būdinga kova ir susitelkimas. Kol nėra baigti socialistiniai pertvarkymai, kaip ir iki šiol, toliau egzistuoja klasių kova. Užbaigus juos, ilgą laiką dar vyks socializmo ir kapitalizmo pozicijų, pažiūrų ir metodų kova. Pagrindinis metodas toje kovoje yra įtikinimas ir auklėjimas. Tiktai prieš atskirus asmenis, kurie užima socializmui priešišką poziciją ir nesileidžia įtikinami, reikia, priklausomai nuo situacijos, prievartos būdu imtis reikalingų perauklėjimo priemonių. Liesdamas Komunistų partijos savitarpio santykius su kitomis Kinijos demokratinėmis partijomis, drg. Liu Šao-ci nurodė, kad reikia toliau vykdyti kursą į Komunistų partijos ir visų demokratinių partijų ilgalaikį sambūvį ir savitarpio kontrole. Amerikos imperializmas, toliau pasakė drg. Liu Šao-ci, – vis dar laiko neteisėtai okupavęs suverenią Kinijos teritoriją – Taivanio salą. Tai yra rimčiausia grėsmė šalies saugumui. Taivanio salos išvadavimo klausimas yra grynai Kinijos vidaus reikalas. Mes norime sujungti Taivanį su mūsų tėvyne taikių derybų būdu, vengiant ginkluotųjų pajėgų panaudojimo. Tačiau jeigu teks panaudoti ginklo jėgą, tai tat gali įvykti tiktai po to, kai išnyks galimybė vesti taikias derybas arba jos sužlugs. Nepriklausomai nuo to, koks būdas bus taikomas, mes esame įsitikinę, kad visiškai nugalės teisusis Taivanio išvadavimo reikalas. Jis toliau pažymėjo, kad Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas yra nepaprastai svarbus politinis įvykis, turintis pasaulinę reikšmę. Suvažiavimas ne tik paruošė grandiozinį šeštojo penkmečio planą ir ištisą eilę labai svarbių politinių nuostatų, kurių tikslas yra toliau vystyti socializmo reikalą, ir pasmerkė asmenybės kultą, kuris sukėlė partijos viduje rimtus padarinius, bet taip pat iškėlė pasiūlymus toliau vystyti taikų sambūvi ir tarptautinį bendradarbiavimą. Pasaulio tautos aiškiai mato, toliau kalbėjo drg. Liu Šao-ci, kad Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika ir kitos socialistinės šalys aktyviai kovoja už taikų sambūvį, už Rytų ir Vakarų ekonominių bei kultūriniu santykių vystymą, tapo savo ginkluotųjų pajėgų mažinimo iniciatoriais, sumažino savo karines išlaidas. Tuo tarpu Amerikos imperializmas, priešingai, tebevykdė ginklavimosi varžybas, pasisako prieš Rytų ir Vakarų santykiu vystymą, kaip ugnies bijo taikaus sambūvio, o jo ginkluotosios pajėgos, būdamos už tūkstančių kilometrų nuo savo sienų, neteisėtai okupuoja Kinijos teritoriją – Taivanio salą ir įžūliai šeimininkauja Japonijos, Pietų Korėjos, Filipinų ir Vakarų Europos teritorijoje. Kalbėdamas apie įvykius, kurie buvo, Egipto vyriausybei nacionalizavus Sueco kanalo kompaniją, drg. Liu Šao-ci pasakė, kad visas pasaulis simpatizuoja Egiptui. Drg. Liu Šao-ci toliau pažymėjo, kad Kinija tarptautiniuose santykiuose yra kupina noro laikytis penkių taikaus sambūvio principų ir tų principų pagrindu siekia užmegzti gerus kaimyniškus santykius su visomis šalimis. Kinija pasirengusi, nurodė pranešėjas, vykdyti tą politiką ir JAV atžvilgiu. Kinų tautai, kaip ir visoms viso žemės rutulio tautoms, pabrėžė Liu Šao-ci, reikalinga taika. Skyriuje, liečiančiame partinio vadovavimo klausimus, Liu Šao-ci pateikė duomenis, kurie apibūdina partijos sudėtį, ir nurodė svarbiausius partinio darbo uždavinius. Liu Šao-ci baigė pranešimą, ragindamas glaudžiai sutelkti partijos gretas, užtikrinti vienybę su šalies liaudies masėmis, su visų šalių darbininkų klase ir viso pasaulio tautomis. Mūsų didysis socializmo reikalas, pasakė jis, būtinai nugalės. Pasaulyje nėra tokių jėgų, kurios galėtų sutrukdyti mums nugalėti! PEKINAS, rugsėjo 16 d. (TASS-ELTA). Šiandien – Kinijos Komunistų partijos VIII suvažiavimo antroji darbo diena. Šios dienos posėdyje, kuriam pirmininkavo drg. Cen I, pranešimą apie partijos įstatų pakeitimus padarė Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto Politbiuro narys drg. Den Siao-pinas. Po to žodis pranešimui apie pasiūlymus dėl antrojo penkmečio plano Kinijos Liaudies Respublikos liaudies ūkiui išvystyti sutelkiamas Kinijos Komunistų partijos Centro komiteto sekretoriui Cžou En-lajui.


Silezijoj Glatzergebirgeno anglių kasyklose apgriuvo anglių masės ir užgriovė šachtų gilumoj 17 darbininkų. Iš jų aštuoni žuvo ir devyni išgelbėti.


Mieli draugai! Prieš 13 metų šioje vietoje, kur mes šiandien esame susirinkę, buvo įvykdytas žvėriškas nusikaltimas. Ypatingosios valstybinės komisijos pranešime apie hitlerinių grobikų nusikaltimus Lietuvoje skaitome: „1944 metų birželio 3 d. į Pirčiupio kaimą, Trakų aps., įsibrovė hitlerininkai; apsupę kaimą, jie smarkiai jį apiplėšė, o po to, suvarę visus vyrus į vienus namus, o moteris ir vaikus į kitus tris namus, tuos namus padegė. Mėginusius ištrūkti ir pabėgti fašistiniai išgamos gaudė ir vėl metė į degančius namus. Taip buvo sudeginti visi kaimo gyventojai — 119 žmonių, jų tarpe 21 vyras, 29 moterys ir 69 vaikai”. Fašistinių žvėrių nesujaudino nei moterų ašaros ir maldavimai, nei mažų vaikų riksmas. Tik keliems kaimo gyventojams pavyko išsigelbėti nuo baisios pražūties. Žvėriškai naikinant Pirčiupio kaimo gyventojus kuo aktyviausiai dalyvavo vokiškiesiems fašistiniams budeliams parsidavę lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, kuriems vadovavo išdavikas ir niekšas Ulbinas. Už jų pečių stovėjo lietuviško saugumo gestapininkai Rudinskas, Sinkevičius, Eišiškių policijos viršininkas Lasys, Eišiškių apskrities viršininkas Kazakevičius, Valkininkų policijos viršininkas Barauskas ir kiti tautos išgamos. Šis kruvinas darbas buvo vienas iš daugelio vokiškųjų fašistų ir jiems talkininkavusių buržuazinių nacionalistų įvykdytų mūsų krašte nusikaltimų. Visi atmename, kaip hitlerinės okupacijos metais pasruvo krauju mūsų žemė. Pačią pirmąją karo dieną vokiškieji fašistai nužudė šimtus vaikų Palangos pionierių stovykloje. Fašistai sunaikino Miliūnų, Šlapeikių, Lauciūnų, Lazdėnų, Kernavės, Gumbų ir eilę kitų kaimų. Nuo hitlerinių žmogėdrų rankų žuvo tokie žymūs lietuvių tautos sūnūs, kaip poetas Montvila, skulptorius Grybas, žinomas kultūros veikėjas Bulota, senas revoliucionierius-pogrindininkas Zibertas, Tarybų Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas Adomauskas ir daugelis kitų. Kauno IX fortas, Paneriai buvo paversti baisiomis žmonių masinių skerdynių vietomis. Kauno IX forte fašistai sunaikino daugiau kaip 70 tūkstančių taikių gyventojų. Paneriuose okupacijos metais buvo išžudyta daugiau kaip 100 tūkstančių žmonių, Marijampolės (Kapsuko) rajone buvo sunaikinta 7.700 žmonių. Seirijuose fašistai sušaudė 1900 žmonių, Pilviškiuose — daugiau kaip 1000 gyventojų. Šiaulių apskrityje buvo sunaikinta 3830 žmonių. Trakuose, Panevėžyje, Ukmergėje, Kėdainiuose ir Biržuose fašistai sunaikino 37.640 taikių gyventojų. Iš viso Tarybų Lietuvos teritorijoje buvo sušaudyta, sudeginta ir sunaikinta daugiau kaip 300 tūkstančių vietos gyventojų ir 165 tūkstančiai karo belaisvių. Šimtai tūkstančių mūsų žmonių buvo išvaryti sunkiems katorgos darbams į Vokietijos gilumą, kur jų laukė skurdas, badas, mirtis. Fašistiniai okupantai nuniokojo Lietuvos liaudies ūkį, griuvėsių ir pelenų krūvomis pavertė daugelį Lietuvos miestų ir kaimų, apiplėšė mūsų liaudį, mindžiojo ir persekiojo lietuvių tautos kultūrą, jos liaudies meną, viską, kas amžiais buvo lietuvių tautos sukurta. Fašistai išbraukė net patį Lietuvos vardą, paversdami ja beteise Ostlando provincijos dalimi. Jų tikslas buvo visiškai išnaikinti lietuvių tautą. Hitlerinis laikraštis „Das Švarce Kor” su įžūliu cinizmu rašė, kad Lietuva turi išnykti, kaip vandens lašas ant įkaitinto akmens. Lietuva išsigelbėjo iš pražūties tik todėl, kad, 1940 metais įstojusi į Tarybų Sąjungos sudėtį, ji savo sunkią gyvenimo valandą turėjo visų tarybinių tautų paramą. Tarybinė Armija, sutriuškinusi hitlerinę kariuomenę, išgelbėjo ir lietuvių tautą nuo visiško išnaikinimo. Didžiulės aukos, milžiniški nuostoliai, kuriuos patyrė lietuvių tauta fašistinės okupacijos metais, tikriausia nebūtų tokie skaudūs, jei hitlerininkams nebūtų stoję į talką lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Tikėdamiesi atgauti savo dvarus ir fabrikus, vėl uždėti darbo žmonėms išnaudojimo jungą, jie tarnavo hitlerininkams. Jie padėjo okupantams vežti mūsų jaunimą į Vokietiją, siekė įvilioti lietuvius į vokiečių karo tarnybą. Jie padėjo vokiškiesiems grobikams plėšti mūsų liaudies turtus. 1943 metais buržuaziniai nacionalistai savo spaudoje rašė: „Mes norime su vokiečiais gyventi taikoje ir bendradarbiauti. Mes jiems duodame maistą, drabužius, ir mes neklausiame, ką mes už tai gausime”. Bet to jiems buvo maža. Plechavičiai ir kubiliūnai kartu su vokiškais budeliais liejo Lietuvos darbo žmonių kraują. Už šiuos žvėriškumus yra atsakingi ne tik betarpiškai vadovavę žmonių naikinimui arba dalyvavę šaudymuose. Už juos atsakingi ir tie buržuaziniai nacionalistai, kurie atvirai nepritardavo okupantams, bet, dangstydamiesi veidmainiškais žodžiais, padėjo hitlerininkams, ragindami mūsų krašto gyventojus nesipriešinti vokiečiams, vykdyti visus okupantų įsakymus, kurstydami prieš tarybinius partizanus, prieš Tarybų Sąjungą. Tuo jie sunkino antihitlerinę kovą Lietuvoje ir didino hitlerinės okupacijos aukų skaičių mūsų krašte. Matydami neišvengiamą hitlerinės Vokietijos pralaimėjimą, kai kurie buržuazinių nacionalistų sluoksniai iš anksto ėmė ieškoti kito šeimininko, kurio padedami jie galėtų išsaugoti savo klasines pozicijas. Jie dėjo savo viltis į JAV ir Anglijos imperialistus, tuo pat metu ir toliau stengdamiesi atitraukti Lietuvos darbo žmones nuo kovos prieš vokiškąjį fašizmą. Savo pragaištingą darbą buržuaziniai nacionalistai toliau dirbo ir pokariniu laikotarpiu, stengdamiesi sutrukdyti Lietuvos darbo žmonėms kurti gyvenimą be ponų, be išnaudotojų, kurti socialistinį gyvenimą. Jie žiauriai kankino ir žudė ramius gyventojus. Banditinės gaujos savo žvėriškumais nė kiek neatsilikdavo nuo savo mokytojų — hitlerininkų. Štai, kaip dabar atsimenu, 1945 metais Vaikininkų apylinkėse buvo žvėriškai nužudyta daugiau kaip 20 žmonių. Vaikų krauju buvo nutaškytos valstiečių trobų sienos. Arba, pavyzdžiui, 1946 metų rugpiūčio mėnesį naktį iš 1 į 2 dieną nedidelė banditų gauja nužudė Alytaus ir Prienų apskrityje 67 žmones, jų tarpe daugiau kaip 20 vaikų. Daugelyje vietų banditai iš pasalų šaudė valstiečius, jie kankino, išdegindavo žmonėms žymes. Antiliaudinė buržuazinių nacionalistų veikla sukėlė visos lietuvių tautos neapykantą. Lietuvos darbo žmonės dar glaudžiau susitelkė apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, rėmė visas jų priemones kovoje prieš banditinį pogrindį. Lietuvos valstiečiai, visi darbo žmonės vis ryžtingiau stojo į kovą prieš nacionalistinius banditus, kol tie banditai buvo galutinai sutriuškinti. Dargi tie, kurie savo laiku buržuazinių nacionalistų buvo suklaidinti ir įvelti į antitarybinės veiklos pinkles, supratę tos veiklos daromą lietuvių tautai žalą, nutraukė ryšius su praeitimi ir grįžo į doro gyvenimo kelią. Komunistų partijos vadovaujami, visų tarybinių tautų broliškai padedami, Lietuvos darbo žmonės per trumpą laiką pertvarkė visą savo gyvenimą. Mūsų krašte dabar joks žmogus nebegali išnaudoti kito žmogaus, misti ir turtėti svetimu darbu ir prakaitu. Nebėra ir niekuomet daugiau nebebus dvarininkų ir buožių. Yra tik kolūkiečiai, kurie kartu, bendromis jėgomis dirba savo žemę. Nebėra fabrikantų ir pirklių — yra darbininkai ir tarnautojai, kurie kartu draugiškai dirba pramonės įmonėse. Tiesa, kovoje už socializmą nebuvo išvengta ir kai kurių klaidų. Buvo kai kurių žmonių, kurie kovos įkarštyje buvo per smarkiai nubausti ar iš viso be reikalo nukentėjo. Buvo tokių, kurie buvo nesąžiningų žmonių apšmeižti. Partija ėmėsi priemonių, kad panašios klaidos būtų ištaisytos. Jos taisomos, kaip jūs visi žinote, ir bus ištaisytos iki galo. Tačiau tik priešai gali vaizduoti visą partijos kovą prieš išnaudotojus kaip ištisinę klaidą. Kova prieš buržuazinį nacionalizmą tai dalis mūsų kovos už socializmą, už proletarinį internacionalizmą. Ir mūsų krašto istoriniai laimėjimai nebūtų įmanomi be šios kovos. Tarybinės santvarkos metais, nežiūrint karo padarytų mūsų liaudies ūkiui sunkių žaizdų, Lietuvoje sukurta galinga socialistinė pramonė, kurios produkcija jau beveik 6 kartus viršija prieškarinį gamybos lygį. Lietuvoje sukurta visa eilė naujų pramonės šakų, kurių anksčiau nebuvo. Žengia į priekį mūsų kolūkinis kaimas. Smarkiai plečiami melioracijos darbai. Kolūkiečiai vis labiau ir ryžtingiau stiprina savo kolūkius, ir dėl to kyla jų gerovė. Tai rodo ir jūsų gyvenimo pagerėjimas lyginant su anais laikais. Tiesa, daugelyje vietų žemės ūkio kultūrų derlingumas vis dar palyginti tebėra nedidelis. Dar toli gražu nepakankama yra pieno ir mėsos gamyba šimtui hektarų žemės. Iki šiol dar turime ekonomiškai silpnų kolūkių. Partija ir vyriausybė imasi ryžtingų priemonių, kad silpnų kolūkių nebūtų. Ir mes akivaizdžiai matome to darbo vaisius. Visa eilė anksčiau buvusių silpnesnių kolūkių jau tvirtai atsistojo ant kojų ir sparčiai vejasi priešakinius kolūkius. Pirmieji šių metų mėnesiai rodo, kad mūsų kolūkiečiai vis geriau dirba. Sėkmingai atlikti pavasario sėjos darbai. Iki birželio 1 dienos respublikos kolūkiai beveik dvigubai padidino pieno gamybą palyginti su praeitais metais. Per tą patį laiką respublikoje mėsos pagaminta beveik 2,5 karto daugiau, kiaulienos pagaminta 3 kartus daugiau, negu pernai. Visa tai duoda tvirtą pagrindą sakyti, kad šiais metais mūsų kolūkiai pasieks naujus laimėjimus, kad jų visuomeninis ūkis dar labiau sustiprės. Tai rodo, kad mes turime visas galimybes sėkmingai įvykdyti Komunistų partijos visai mūsų šaliai iškeltą reikšmingą uždavinį — pavyti ir pralenkti Jungtines Amerikos Valstybes pagal mėsos, pieno ir sviesto gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Tarybinės santvarkos metais Lietuvoje gražiausiais žiedais suklestėjo lietuvių tautos kultūra. Štai ir jūsų kolūkyje žymiai pakilo kultūrinis valstiečių lygis, jūs pasistatėte gražią mokyklą, kurioje mokote savo vaikus. Tik lietuvių tautos priešai ir visiški neišmanėliai gali nematyti tų milžiniškų pakitimų, kurie įvyko mūsų gyvenime pastaraisiais metais. Pabėgę iš mūsų krašto ir radę prieglobstį Vakaruose buržuaziniai nacionalistai, tie lietuvių tautos išdavikai, kurių bendrininkai kartu su vokiškaisiais fašistais čia degino vyrus, moteris ir vaikus, iš kailio neriasi, šmeiždami mūsų socialistinę santvarką, darbo žmonių laimėjimus. Šiandien visi tie krupavičiai, škirpos, plechavičiai, karveliai, lozoraičiai ir kiti panašūs darbo žmonių priešai tiesiog siunta iš pykčio, kad lietuvių tauta sėkmingai kuria naują gyvenimą, kad ji puikiausiai tvarkosi be kapitalistų, be dvarininkų ir buožių. Didžiausią pyktį sukelia mūsų priešams neišardoma mūsų šalies tautų draugystė. Tie patys buržuaziniai gaivalai, kurie karo metais laimino hitlerinius žmogžudžius, dabar, sėdėdami Amerikoje ir įsiteikdami naujiems šeimininkams, mėgina kiršinti lietuvių tautą prieš kitas tarybines tautas. Tačiau tuščios jų pastangos. Draugai! Mes susirinkome čia, kad paminėtume Pirčiupio aukas. Mes žinome — praeis šimtmečiai, o Pirčiupio vardas visuomet skambės kaip rūstus kaltinimas hitleriniams budeliams ir jų pakalikams — lietuvių tautos išgamoms, kurie padėjo hitlerininkams naikinti mūsų tautą. Bet mes žinome, kad Pirčiupio likimas grėsė visai Lietuvai. Mes žinome, jog grėsė pavojus, kad nuo hitlerininkų automatų kulkų, jų sukurtų laužų liepsnose galėjo žūti visa lietuvių tauta. Mirtinoj kovoj su amžinais lietuvių tautos priešais — vokiškaisiais grobikais Lietuvos darbo žmonės vieningai telkėsi ginti savo šalies laisvę. Lietuvos tarybinių partizanų gretos diena iš dienos augo. Ramūs Pirčiupio kaimo gyventojai, kaip ir visa lietuvių tauta, su dideliu atsidavimu rėmė partizanus. Lietuvių tautos vieningas nusistatymas prieš vokiškuosius grobikus, jos noras būti laisva padėjo išvysti mūsų krašto laisvę. Pažymėdami lietuvių tautos sūnų ir dukterų didvyriškąją kovą prieš vokiškuosius grobikus, mes su didžiausiu dėkingumu už Lietuvos išgelbėjimą minime mūsų didvyriškąją Tarybinę Armiją, kuri nugalėjo hitlerinę kariuomenę. Mes dėkingi už Lietuvos išgelbėjimą visoms broliškoms mūsų šalies tautoms visų pirma didžiajai rusų tautai, kuri sudėjo daugiausia aukų kovoje prieš hitlerines gaujas, kuri įvykdė didžiausius žygdarbius Tėvynės kare. Mes dėkingi broliškai rusų tautai už tai, jog ji ir pokario metu nesigailėjo jėgų, kad padėtų mums užgydyti karo meto žaizdas, pasiekti socializmo pergalę. Lietuvių tauta amžinai saugos širdyje dėkingumą didžiajai broliškai rusų tautai. Mes ir toliau ryžtingai stiprinsime mūsų šalies tautų draugystę, kuri yra mūsų šalies galybės, jos nenugalimumo pagrindas. Štai dėl ko buržuaziniai nacionalistai taip aršiai puola mūsų šalies tautų draugystę. Lietuvių tauta niekuomet nepatikės jų skleidžiamais šmeižtais prieš Tarybų Lietuvą, prieš tarybinę santvarką. Lietuvos darbo žmonės patys savo akimis mato, kad, nežiūrint atskirų trūkumų, apie kuriuos mes ir patys atvirai kalbame ir kuriuos mes ryžtingai šaliname, kasmet, kas mėnesį gerėja mūsų gyvenimas. Tarybų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos sesijos, o po jos ir Tarybų Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos sesijos neseniai priimtieji reikšmingi nutarimai dėl tolesnio pramonės ir statybos valdymo organizavimo patobulinimo sudarys mūsų respublikos ir visos Tarybų šalies ekonomikai dar didesnes galimybes toliau vystytis. Auganti Tarybų Sąjungos galybė yra tvirčiausias taikos laidas. Tai gerai supranta viso pasaulio darbo žmonės, kurie su pasitikėjimu žiūri į mūsų šalį. Jie karštai remia tarybinės vyriausybės taikingą užsienio politiką. Brangūs draugai! Minėdami šiandien vokiškųjų fašistų ir lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų įvykdytos Pirčiupio kaime žvėriškos piktadarystės metines, mes pasižadame dar energingiau kovoti už tolesnį Tarybų Lietuvos liaudies ūkio ir kultūros vystymą, už Tarybų šalies — šitos galingiausios taikos ir saugumo tvirtovės — tolesnį stiprinimą. Mes ir toliau nenuilstamai ir ryžtingai ugdysime mūsų liaudyje gaivius tautų draugystės, socialistinio internacionalizmo, tarybinio patriotizmo jausmus. Mes dėsime visas pastangas, kad niekuomet daugiau nepasikartotų Pirčiupio tragedija, kad būtų išsaugota taika. Tegyvuoja Tarybų Lietuva! Tegyvuoja Tarybų Sąjunga! Šlovė Komunistų partijai!


NIUJORKAS, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Saugumo Taryba atmetė pasiūlymą rekomenduoti Generalinei Asamblėjai priimti Pietų Korėją į SNO narius. Dešimt Tarybos narių balsavo už šią rekomendaciją. Kadangi Tarybų Sąjunga, kuri yra Saugumo Tarybos nuolatinis narys, balsavo prieš, ši rekomendacija nebuvo priimta. Tarybų Sąjungos delegacijos pataisa prie rezoliucijos projekto, kurioje siūloma Saugumo Tarybai rekomenduoti iš karto priimti į SNO narius Korėjos Liaudies Demokratinę Respubliką ir Pietų Korėją, buvo atmesta devyniais balsais. Už šią pataisą balsavo Tarybų Sąjunga. Balsuojant Tarybų Sąjungos pataisą, Švedija susilaikė. Saugumo Taryba taip pat nerekomendavo priimti į SNO narius Pietų Vietnamą. Dešimt delegacijų balsavo už tos rekomendacijos priėmimą. Tarybų Sąjunga balsavo prieš. Saugumo Taryba atmetė Tarybų Sąjungos delegacijos pataisą, kad Taryba svarstytų Vietnamo priėmimo į SNO klausimą, tada, kai bus išspręstas šios šalies suvienijimo klausimas. Tarybos posėdyje buvo atmestas Tarybų Sąjungos pasiūlymas rekomenduoti priimti į SNO narius Mongolijos Liaudies Respubliką. Už Tarybų Sąjungos rezoliucijos projektą balsavo Tarybų Sąjunga ir Švedija. Prieš šį projektą balsavo JAV, Kolumbijos, Kubos, Filipinų delegatai ir čankaišistas. Anglijos, Australijos, Prancūzijos ir Irako delegatai balsuojant susilaikė.


Politinės aistros yra didžiausia kliūtis objektingai klausimui spręsti. Tinkamai klausimui spręsti kliudo ir antras dalykas – per daug didelis racionalizmas, pereinąs į paprasčiausią talmudizmą. Talmudizmas neleidžia į dalyko arba bylos esmę įsigilinti: talmudizino dėmesys telkiasi dalyko arba bylos paviršiui, geriau, juridiniuose kableliuose. Norėtumėm pastebėti dar vieną dalyką, kurs labai trukdo kartais net ir labai aiškios bylos eigą. Tas dalykas yra atvirumą, širdingumą stelbianti įtarinėjimų tendencija. Šiuos visus dalykus, ne iš dausų pagautus, bet patyrimo patiektus, reikia turėti prieš akis, kalbant apie lietuvių lenkų ginčą. Nuo pat ginčo pradžios nelojalumas buvo ir yra ne lietuvių pusėje. Lietuvai spaudą dar neatgavus, lietuviškus raštus spausdinant dar Prūsuose ir iš ten slapta į Lietuvą juos gabenant, lietuviai jau buvo lenkų skaudžiai įtarti, net apkaltinti. Lietuvai kuriant nepriklausomą valstybę, lenkai pasiskubino mus apkaltinti tada labai ne madoj santarvės akyse buvusiais bošų arba vokiečių ir bolševikų simpatikais. Nežiūrint į įvairiausius trukdymus, daugiausia iš mūsų artimiausių kaimynų pusės ėjusius, vis tiek nepriklausoma Lietuva susikūrė didžiausiomis kilniausių Lietuvos sūnų pastangomis. Per tą palyginti neilgą valstybės gyvenime laikotarpį lenkai visokiais būdais norėjo priversti Lietuvą nusileisti, norėjo Lietuvą užuolankų šuntakiais priblokšti prie Lenkijos. Jeigu Lietuvos netolimos praeities diplomatai važinėjo į Varšuvą, Briusselį, Kopenhagą, Luganą, jeigu dabartinės opozicijos žmonėse buvo pasireiškęs noras priimti Hymanso projektą, jeigu mūsiškiai nedovanotinai neapsižiūrėję buvo sutikę prašyti Ambasadorių konferencijos išvesti tarp mūsų ir lenkų sieną, einant kuria mūsų tikroji sostinė visai nepateisinamai atateko lenkams, jeigu mūsiškiai, niekeno neklausydami, sutiko pasirašyti Klaipėdos konvenciją, tai tas parodo, kad spaudimas iš lenkų pusės visados buvo labai didelis. Bet tai parodo ir kitą dalyką, būtent, kad iš mūsų buvusiųjų diplomatų pusės atsparumo arba visai nebūta, arba jo permenko tebūta. Prieš praėjusių metų gale buvusias Ženevos derybas lenkai, pastebėję dabartinės mūsų vyriausybės atsparumą ir žinodami buvusiųjų mūsų vyriausybių nuolaidumą, panorėjo geriau kalbėti su buvusiųjų Lietuvos koalicinių vyriausybių atstovais, negu su prof. Voldemaru. Ypatingu būdu supuolęs spaudimas iš lauko ir iš vidaus – štai tas faktas, kurs nesunku buvo pastebėti net ne diplomatui ir ne politikui prieš praėjusių metų lapkričio 26 dieną. Kai kurių mūsiškių viešai spaudoj pareikšti karšti norai, coût que coût sudaryti plačiosios koalicijos vyriausybę; vieši ir nepaslėpti mūsiškių koalicininkų troškimai nuvažiuoti į Ženevą ir atsiimti dabartinės mūsų vyriausybės prieš lenkus įteiktą skundą – štai nepaprastas mūsiškių nuolaidumas, lenkų jau nuo dvidešimtų metu išmėgintas. Su buvusiomis vyriausybėmis mes susikalbėsim! Štai šūkis: kurs buvo lenkų paleistas prieš praėjusių metų Ženevos derybas. Bet… buvusiosios vyriausybės tada nebegrįžo ir lenkams susikalbėti buvo kur kas sunkiau, negu kad jie manė. Reikėjo pasižadėti, kad iš Vilniaus srities lenkų išguiti be mažiausio reikalo lietuviai turės būti atgal įsileisti. Reikėjo pasižadėti, kad Plečkaičio Lydoj laikoma armija bus likviduota; kad klastingas Varniuose nesamų lenkų mokytojų skundas bus ištirtas. Tai visa lenkų Ženevoj pasižadėta. O kas ištesėta? Tiesa, iš Vilniaus išguitiems lietuviams neva buvo leista grįžti atgal. Bet nesamas Varnių koncentracijos stovykloj lenkų mokytojų skundas nebuvo norimas ištirti. Matyt, jis nepatogu buvo lenkams tirti. Dar blogiau: pažadėti Plečkaičio legionai iki šiol dar nepanaikinti. Vadinasi, pas lenkus dar ir dabar ta pati tendencija, kaip kad ir anksčiau: pasirašė Suvalkų sutartį, bet tuoj ją patys ir sulaužė. Ženevoje pasižadėjo Plečkaičio armiją panaikinti, bet jos nepanaikino. Pažadėti ir neištesėti – labai nekoks dalykas. Toks nepageidaujamas dalykas prie liudininkų konstatuojamas – labai nemalonu girdėti. Ar tik ne dėl šios priežasties lenkai tiek kratėsi, tiek nenorėjo, kad lietuvių lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas. Lenkų nenaudai susidėjus konjunktūrai įsileisti Tautų Sąjungos atstovą – tikrai nepatogu. Visi tai gerai supranta. Bet noras šiuos aiškius, visiems suprantamus dalykus užmaskuoti, arba net kitus kaltinti – daugiau negu ne džentelmeniška. Ir tokį nedžentelmėnišką kelią noriai renkasi lenkai. Pilsudskiui labai artimas laikraštis: „Gazeta Warszawska“ (5. III. 1928) nedviprasmiškai rašo: Lietuvos noras, kad lietuvių - lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas, yra noras lietuvių lenkų klausimą sujungti su Tautų Sąjunga. Nurodytas lenkų laikraštis nesidrovi iškelti net motyvą, dėl kurio lietuviams yra pageidaujamas lietuvių lenkų derybose Tautų Sąjungos atstovas. Tas motyvas yra štai koks: Tautų Sąjungoj yra vokiečiai. O be vokiečių Ženeva net žingsnio žengti negali. Šiam Pilsudskiui labai artimos lenkų spaudos nušvietime vokiečių vaidmuo Tautų Sąjungoj labai teigiamas, net dominuojantis. Bet už tad buvusios santarvės vaidmuo – labai neigiamas: ji be vokiečių net žingsnio žengti negali Lietuvos klausimu. Tiesa, lenkai lietuvių lenkų ginčą kitaip spręstų, jeigu tik būtų palankesnė tarptautinė padėtis. Tarptautinei padėčiai esant lenkams nepalankiai, tenka kaltinti vokiečius, kur lietuviai būk iešką paspirties ir kurie būk lietuvius savo pečiais užstoti nori. Kai lietuvių lenkų byloj tokį Lietuvai palankų vaidmenį vaidina vokiečiai, tai, rodos, su lietuviais nebereiktų ne kalbėti. Tada beliktų susitarti tik su vokiečiais. Tai lenkai labai gerai supranta. Jie ir norėtų kalbėtis nebe su lietuviais, o su vokiečiais. Bet visa nelaimė, kad vokiečiai užsiprašė tokią lupikišką kainą, kad sveiko proto žmogus jos jokiu būdu negali užmokėti. O ko gi vokiečiai norėtų? Kokia kaina jie Lietuvos klausimu sutiktų nusileisti? Kada jie galėtų būti lenkams palankesni? Pirmiausiai vokiečiai norėjo pajūrio. O dabar už tai, kad lenkai galėtų medžius plukdyti Nemunu, kad galėtų susisiekti su Kaunu, vokiečiai reikalauja… Pareinio. Trumpai: vokiečiai norėtų užsitikrinti iš prancūzų pusės, kad galėtų eiti savo naturalinė linkmė, jau ne nuo šiandien šiaip pavadinta: Drang nach Osten. Vokiečiai, užsitikrinę iš prancūzų, arba, geriau, iš santarvininkų pusės, pradėtų ryti (taip ir parašyta) austrus, čekus ir lenkus su lietuviais, arba net visą lenkų Pabaltės bloką. Kai vokiečių sąlygos tokios sunkios, tai aišku, kad su lietuviais nelengva bus susikalbėti. Bet iš viso, kas pasakyta, neina išvada, kad lietuvių lenkų derybų visai neturėtų būti. Jos turi būti jau vien dėl to, kad jų reikalavo vakarų valstybės, kurios dar praėjusį rudenį savo lenkams nepalankiais Latvijoje ir Lietuvoje žygiais Lenkijoj sudarė krizę. Kokių galima laukti rezultatų iš lietuvių lenkų derybų, kada jos yra pradedamos tik dėl to, kad santarvės valstybės lenkus verčia derėtis, ir kada lenkams dėl perdaug didelio užprašymo nesiseka susikalbėti su vokiečiais? O gal Pilsudskiui artimos lenkų spaudos reveliacijos dėl perdidelio vokiečių užsiprašymo yra nepamatuotas dalykas? Vertėtų atvirai pasisakyti tiems, su kuriais lenkams nepavyko susikalbėti dėl perdidelio jų užprašymo.


Nepamirštamąją 1945 metų gegužės mėnesio 9 dieną nuaidėjo į liaudį nukreiptieji draugo Stalino žodžiai: „Atėjo didžioji pergalės prieš Vokietiją diena. Fašistinė Vokietija, Raudonosios Armijos ir mūsų sąjungininkų kariuomenės paklupdyta, pripažino save nugalėta ir paskelbė besąlyginę kapituliaciją“. Paskelbtoji Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos, Jungtinės Karalystės, Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybių ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės Deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios Vokietijos atžvilgiu sau pasiėmimo yra istorinis didžios reikšmės dokumentas, pašauktas patvirtinti laimėtąją didžiąją pergalę ir padėti sudaryti pastovią taiką, kuriai negrėstų vokiškosios agresijos atgimimas. Kartu su tuo Deklaracija, pasirašyta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės įgalioto Tarybų Sąjungos Maršalo G. Žukovo, Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybės įgalioto armijos generolo D. Eizenhauerio, Jungtinės Karalystės Vyriausybės įgalioto feldmaršalo B. L. Montgomeri ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės įgalioto generolo Delatr de Tasinji, yra ryški ir veiksminga sąjunginių valstybių bendradarbiavimo išraiška sprendžiant pirmąjį ir pagrindinį uždavinį, stovintį prieš visas laisvę mylinčias tautas, — vokiškojo imperializmo nuginklavimo ir sąjunginių valstybių pergalės užtvirtinimo uždavinį. Pergalingoji Raudonoji Armija ir sąjungininkų kariuomenė hitlerinės armijos sutriuškinimu privedė plėšikiškąją fašistinę Hitlerio valstybę prie sudužimo ir griuvimo. Nebėra daugiau grobikiškosios „trečiosios imperijos“, nebėra daugiau fašistinės vyriausybės Vokietijoje. Tokios vyriausybės egzistavimas būtų nesuderinamas su laisvę mylinčių tautų pergale. „Vokietijoje, — sakoma paskelbtojoje Deklaracijoje, — nėra centrinės vyriausybės ar valdžios, galinčios pasiimti sau atsakomybę už tvarkos išlaikymą, krašto valdymą ir už didžiųjų valstybių — nugalėtojų reikalavimų vykdymą“. Aukščiausiąją valdžią Vokietijoje pasiėmė sau Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos, Jungtinės Karalystės ir Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybės ir Prancūzijos Respublikos Laikinoji Vyriausybė. Šis faktas turi esminę reikšmę įgyvendinant tuos reikalavimus, kuriuos sąjungininkai pateikia Vokietijai, nešančiai atsakomybę už karą. Kartu su tuo šis faktas liudija tai, kad išvengta nelemtos klaidos, padarytos po pirmojo pasaulinio karo, klaidos, kurios pasekmėje Vokietijos valdymas liko rankose vokiškų imperialistų, sugebėjusių išsaugoti pagrindinius kariuomenės kadrus ir sukurti prielaidas greitam vokiškojo militarizmo atgimimui. Sąjungininkų vyriausybių pasiėmimas sau aukščiausiosios valdžios nieku būdu nereiškia Vokietijos aneksijos ir jokiu būdu iš anksto nenulemia būsimojo Vokietijos ar bet kurio rajono, kuris šiuo metu yra Vokietijos teritorijos dalis, statuto. Sąjunginių valstybių Vyriausybių pasiėmimas sau aukščiausiosios valdžios reiškia, kad Vokietijoje įvedamas okupacinis režimas. Šio režimo laikotarpyje turi būti įvykdyti reikalavimai, kylą iš Vokietijos visiško pralaimėjimo ir besąlyginės kapituliacijos. Apžvelgus reikalavimus, nuosekliai išdėstytus paskelbtosios Deklaracijos straipsniuose, kartu atsiskleidžia jų tikslingas ir teisingas pobūdis, tikslingas dėl to, kad jie numato visišką vokiškojo imperializmo nuginklavimą, teisingas dėl to, kad jie atliepia visų laisvų mylinčių tautų interesus, visų Suvienytųjų nacijų interesus. Šie reikalavimai numato visų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų ar vokiečių kontroliuojamų. jų pajėgų, kur jos bebūtų, nuginklavimą. Šis reikalavimas apima sausumos kariuomenę, oro laivyną ir jūrų karo pajėgas. Nuginklavimas vykdomas po sąjungininkų kontrole, kuri apima ir visas pagalbines organizacijas, vienokia ar kitokia forma aptarnaujančias vokiečių ginkluotąsias pajėgas. Sąjungininkų atstovų žinion turi būti taip pat perduotos visos karo medžiagos, visi visų klasių kariniai jūrų laivai, lygiai kaip ir pagalbiniai kariniai jūrų laivai, visi visų tipų lėktuvai, aviacijos priešlėktuviniai įrengimai ir įtaisai, visi kariniai įrengimai ir įstaigos, įskiriant aerodromus, hidroaviobazes, uostus ir jūrų karo bazes, nuolatinius įtvirtinimus ir t. t. Iki perdavimo visų šių karinių medžiagų ir kitų karinio pobūdžio priemonių jos turi būti išsaugotos nesugadintos ir gerame stovyje. Analogiški reikalavimai pateikti ir dėl fabrikų bei gamyklų, dirbtuvių, tyrimų institutų, patentų, planų, brėžinių, išradimų, skirtų karinio pobūdžio medžiagoms gaminti arba padėti gaminti. Vokietija privalo taip pat suteikti atitinkamą darbo jėgą ir transportą, būtinus įvykdyti uždaviniams, išplaukiantiems iš reikalavimų, pateiktų sąjunginių valstybių. Atskiras Deklaracijos straipsnis formuluoja reikalavimą, numatantį paleidimą karo belaisvių, priklausančių Suvienytųjų nacijų ginkluotosioms pajėgoms, lygiai kaip ir paleidimą visų kitų Suvienytųjų nacijų piliečių, uždarytų kalėjime arba apsunkintų represijomis politiniais sumetimais arba kitų priemonių, fašistinio režimo vykdytųjų, pasekmėje. Deklaracijoje taip pat numatytas reikalavimas dėl vokiečių valdžios organų pateiktinos smulkios informacijos apie visų vokiečių ginkluotųjų pajėgų skaičių ir išdėstymą, nežiūrint, ar jos būtų Vokietijos viduje, ar už Vokietijos, pateiktinos pilnos ir smulkios informacijos apie minas, minų laukus ir kitas kliūtis susisiekti sausuma ir vandeniu. Ryšių priemonės taip pat pereina į sajungininkų kontrolę. Griežtai draudžiama naikinti, slėpti ar perkelti karinius, karinius jūrų, oro, sausumos, pramonės ir kitus, panašius įrengimus ir turtą. Net trumpas sumarinis suminėjimas tos dalies reikalavimų, kurie liečia tiesioginį Vokietijos nuginklavimą ir karo belaisvių paleidimą, liudija, kad yra išdirbta konkreti programa priemonių, turinčių tikslą visiškai padaryti nepavojingu nugalėtąjį priešą, išrauti visus dantis imperialistiškajam plėšriajam žvėriui, kuris sukurstė žiauriausią visų karų, panaikinti visas pasekmes vergiškojo režimo, pagrįsto žmogaus neapkenčiančia rasistine „teorija“. Vokiškojo imperializmo nuginklavimas ir nacizmo likvidavimas neįmanomas nesiimant priemonių prieš fašistinius vadeivas ir jų pakalikus. Niekam nėra paslaptis, kad hitlerininkai dar ilgai iki savo pralaimėjimo sukūrė plačiai išsišakojusį pogrindį, kad trukdytų taikų ir normalų pokarinės Vokietijos gyvenimą. Deklaracija numato paieškojimą ir areštą tiek fašistinių vadeivų, tiek ir jų samdinių, nežiūrint to, ar yra tasai samdinys vokiečių pilietis, ar bet kurios Suvienytųjų nacijų pilietis. Deklaracijos 11 straipsnyje sakoma, kad „vokiečių valdžios organai ir tauta vykdys sąjungininkų atstovų išleidžiamus patvarkymus dėl tokių asmenų suėmimo ir išdavimo“. Vokietijos visiško nuginklavimo ir demilitarizacijos vykdymas gali natūraliai pareikalauti naujų priemonių, Deklaracijoje nenumatytų. Dėl to sąjunginės valstybės, pasiėmusios sau aukščiausiosios valdžios Vokietijos atžvilgiu vykdymą, pasilieka sau teisę imtis visų būtinų papildomų priemonių būsimajai taikai ir saugumui sustiprinti. Vokietija neša visišką atsakomybę už karą. Ji privalo atlyginti didžiulius nuostolius, padarytus laisvę mylinčioms nacijoms. Jos pareiga užtikrinti visas sąlygas, susijusias su okupacinio režimo įgyvendinimu. Todėl sąjungininkų atstovams paliekama teisė teikti Vokietijai papildomus politinius, administracinius, ekonominius, finansinius, karinius ir kitus reikalavimus, besąlygiškai vykdytinus tiek vokiečių valdžios organų, tiek vokiečių tautos. Kad būtų įgyvendintas okupacinis režimas, sukuriamas kontrolinis mechanizmas sąjunginių valstybių pasiekto Susitarimo, kurio trumpa santrauka paskelbta kartu su Deklaracija, pagrindu. Tam pačiam tikslui Vokietija padalinama į keturias zonas, sutinkamai su sąjunginių valstybių Susitarimu šiuo klausimu. Tiksliai nustatyta kol kas yra tik tarybinė okupacijos zona, kurios dalis tačiau dar užimta Anglijos ir JAV kariuomenių. Kitų okupacijos zonų ribų nustatymas įvyks, kai pasibaigs šio klausimo apsvarstymas Europos Konsultacinėje Komisijoje. Į keturias okupacijos zonas padalintinas ir Berlynas, kuriame šiuo metu yra tik tarybinė kariuomenė, nes šio klausimo apsvarstymas Europos Konsultacinėje Komisijoje Londone dar nebaigtas. Bendrąją Vokietijos kontrolės sistemą papildo keturių valstybių Vyriausybių, pasiėmusių sau aukščiausiąją valdžią Vokietijos atžvilgiu, pareiškimas, kad „jų noras yra konsultuotis su kitų Suvienytųjų nacijų vyriausybėmis“. Tarybų liaudis su pasitenkinimu sutiks keturių sąjunginių vyriausybių Deklaraciją, kaip liudijimą, kad pastangos ir aukos, sudėtos ant tėvynės aukuro, nepradingo veltui. Tarybų liaudis tiki, kad Vokietijoj, nustatomojo okupacinio režimo pasėkmėje bus pabaigtas visiškas vokiečių imperializmo nuginklavimas ir vokiškojo fašizmo sunaikinimas.


Ukrainos finansų ministras Vašingtone pasirašė susitarimą dėl Ukrainos įstojimo į Tarptautinį valiutos fondą ir Pasaulio banką. Ministras teigė, kad nacionalinei valiutai stabilizuoti reikia pusantro milijardo dolerių. Dar milijardo reikia gynybos įmonių konversijai. Jis pasakė, kad Kijevas ruošiasi sumokėti skolas užsieniui (12 milijardų dolerių), tačiau reikia susitarti mokėjimą atidėti.


TASSo koresp. G. Fediašinas praneša: Šiandien čia įvyko spaudos konferencija, kurioje Kongo respublikos ministras pirmininkas Sirilas Adula padarė pareiškimą apie Leopoldvilyje vykstančias derybas su Čiombe Katangos klausimu. Sutikdama susitikti su Čiombe, centrinė vyriausybė, nors ir bijojo, toliau kalbėjo jis, kad Čiombė gali vėl pasielgti veidmainingai ir nenuoširdžiai, kaip jam yra būdinga, vis dėlto manė, kad nereikia praleisti šios progos taikiai išspręsti problemą. Be to, mes tikėjomės, kad sveikas protas pagaliau nugalės ir Čiombė supras savo klaidas. Tačiau to nebuvo. Ir šį kartą Čiombė liko ištikimas pats sau. Mes vėl įsitikinome, toliau kalbėjo Adula, kad jis nutarė vesti derybas, tiktai norėdamas laimėti laiko, pergrupuoti savo jėgas, sustiprinti jas – vėl priimti į Katangos armijos eiles užsienio samdinių. Nuo pat pradžios, pareiškė Adula, Čiombė atkakliai atsisakė pripažinti pagrindinį Kongo respublikos įstatymą ir Kitonoje pasirašytą susitarimą derybų pagrindu. Šiandien, pasakė ministras pirmininkas, kai Čiombė pradėjo savo eilinę komediją, centrinė vyriausybė tvirtai pasiryžusi panaudoti bet kokias priemones, kad būtų padarytas galas separatizmui Katangoje. Mūsų kantrybė išseko. Tačiau, toliau kalbėjo Adula, iš visko, kas aukščiau pasakyta, anaiptol nereikia daryti išvados, kad derybos nutrauktos. Jos vyks toliau. To, pasak jo, reikalauja šimtai tūkstančių kenčiančių dėl represijų ir teroro Katangos gyventojų, to reikalauja milijonai kongiečių.


KOLOMBAS. birželio 10 d. (TASS-o spec. koresp. -ELTA). Šiandien Kolombe iškilmingai buvo atidaryta Pasaulinės taikos tarybos sesija.


Ginkluoti susirėmimai Sirijos—Izraelio pasienyje

Kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas iš Tel-Avivo, Izraelio karinės aviacijos pajėgos bombardavo Sirijos pozicijas rytinėje Tiveriado ežero pakrantėje.


Pavojingi įgaliojimai Kenedžiui suteikti

Vakar JAV kongreso atstovų rūmai dauguma balsų pritarė rezoliucijai, pagal kurią JAV prezidentui Kenedžiui suteikiami specialūs įgaliojimai pašaukti į tikrąją tarnybą 150 tūkstančių atsarginių ir prailginti dvylika mėnesių tikrosios tarnybos ginkluotosiose pajėgose laiką ir karinio parengimo laiką. Senatas vienbalsiai pritarė rezoliucijai 1962 metų rugsėjo 13


LONDONAS, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, Duglase (Meno sala) vykstančioje kasmetinėje „Britanijos legiono“ (pasaulinio karo veteranų organizacija) konferencijoje buvo vieningai priimta protesto rezoliucija prieš buvusio hitlerinio generolo Špeidelio paskyrimą į vadovaujantį NATO postą.


PARYŽIUS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Prancūzijos Nacionalinis susirinkimas 240 prieš 194 balsus vakar pareiškė pasitikėjimą naujajam ministrų tarybos pirmininkui Buržes-Monuriui ir pritarė jo programai. Buržes-Monuris pateikė savo vyriausybės sudėtį. Ją sudaro daugiausia radikalai-socialistai ir socialistai. Vyriausybėje, kaip ir anksčiau, užsienio reikalų ministro postą užima Kristianas Pino (socialistas), o ministro su rezidencija Alžyre postą – Roberas Lakostas (socialistas) – aršus tolesnio karo Alžyre šalininkas. Buržes-Monurio įgaliojimai patvirtinti, tačiau, kaip parodė balsavimas, nė viena parlamento grupė visiškai nepritaria jo pasiūlytai politikai. Parlamento sluoksniuose manoma, kad pasitikėjimas vyriausybei buvo pareikštas daugiausia todėl, jog buvo norima likviduoti ilgai trukusią vyriausybės krizę. Būdinga, kad net patys radikalai, kuriems priklauso Buržes-Monuris, nebuvo vieningi. Antai, dalis deputatų-radikalų su Mendes-Fransu priešakyje balsavo prieš pasitikėjimą naujajai vyriausybei, pasmerkę jo išreikštą ketinimą ir toliau ginklu nuslopinti nacionalinio išsivadavimo judėjimą Alžyre. Prieš vyriausybę balsavo komunistai. Socialistai balsavo už pasitikėjimą vyriausybe, kadangi trimis pagrindiniais programos punktais – politika Alžyre, finansinėmis priemonėmis ir sutarčių dėl „bendrosios rinkos“ bei Euratomo ratifikavimu – Buržes-Monuris žymiu mastu išsaugojo liniją, kurios laikėsi Gi Molės vyriausybė. Tačiau, nepaisant to, kad socialistai balsuodami pakluso partinei disciplinai, jų parlamentinėje grupėje nėra vieningumo nei dėl Buržes-Monurio programos, nei dalyvavimo jo vyriausybėje klausimu. Katalikų partijos MRP nariai nuo dalyvavimo balsavime susilaikė, nes ir toliau gina idėją sudaryti vadinamąją „nacionalinės vienybės“ vyriausybę, į kurią įeitų dešiniosios grupuotės, centras, o taip pat socialistai. Pažymėdami nedidelę daugumą, kurią gavo naujoji vyriausybė, parlamento apžvalgininkai pabrėžia, kad lemiami jam buvo dešiniųjų deputatų – Antuano Pinės vadovaujamos „nepriklausomųjų ir socialinio veikimo valstiečių” grupės balsai (už pasitkėjimą vyriausybe balsavo apie 60 „nepriklausomųjų”). Šios parlamento grupės atstovas, kalbėdamas dėl balsavimo motyvų, pareiškė, kad „nepriklausomieji” atiduoda Buržes-Monuriui savo balsus todėl, kad pritaria jo tvirtai pozicijai” Alžyre, o taip pat todėl, kad siekia likviduoti vyriausybės krizę. Tačiau jis iš anksto įspėjo, kad balsavimas naujosios vyriausybės naudai neįpareigoja „nepriklausomųjų“ ateityje remti vyriausybės finansines priemones. (Šia proga primenama, kad dešiniųjų parlamento grupių nesutikimas su Gi Molės vyriausybės finansine politika, kurią toliau vykdo dabar Buržes-Monuris, buvo viena iš pereitos vyriausybės žlugimo priežasčių). Bendra stebėtojų nuomone, tai, kad Buržes-Monuris gavo nežymią daugumą, ir nesutarimai pačių radikalų tarpe, o taip pat 14 sąjungininkų – socialistų tarpe, nežada naujosios vyriausybės patvarumo. Jos perspektyvoms įvertinti būdinga yra frazė, kurią dažnai buvo galima išgirsti parlamento kuluaruose po balsavimo:  „Laikina išeitis iki rudens” (liepos mėnesį parlamentas bus paleistas atostogoms).


BŪSIMĄJĮ PASAULINĮ MASKVOS KONGRESA REMIA VISŲ ŽEMYNŲ TAUTOS

Pasaulinio kongreso už visuotinį nusiginklavimą ir taiką dalyviai suvažiuos į Maskvą, gavę visos žmonijos priesaką pasitarti vienas su kitu ir paruošti bendrą pagrindą platiems veiksmams, kurie priverstų visų šalių vyriausybes gerbti tautų siekimą taikos, pareiškė kalbėdamasis su TASS-o korespondentu Amerikos darbininkų laikraščio „Vorker” redaktorius Džeimsas Džeksonas. Visiškai pagrįsta, pabrėžė Džeksonas, kad pasaulinis kongresas įvyks Maskvoje — socialistinio pasaulio širdyje. Kongreso dalyviai akivaizdžiai įsitikins, kaip karštai tarybinė liaudis siekia pasaulio be ginklų, be armijų ir kaip labai ji ištikima taikai. Nors mūsų šalies informavimo organai sąmoningai stengiasi nutylėti raginimą dalyvauti šiame kongrese, toliau kalbėjo Džeksonas, Jungtinių Valstijų liaudis bus plačiai atstovaujama jame. Mes esame įsitikinę, kad Maskvos kongresas paskatins taikos šalininkų judėjimą mūsų šalyje ir kad ateis laikas, kai taikos jėgos laimės pergalę.


Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė laiko visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą įsakmiausiu visų tautų ir visų vyriausybių uždaviniu, – sakoma šiandien čia paskelbtame VDR vyriausybės pareiškime. Šis pareiškimas nusiųstas Suvienytųjų Nacijų Organizacijai, SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijai. VDR vyriausybė pareiškime pabrėžia, kad, likvidavus antrojo pasaulinio karo liekanas, sudarius Vokietijos taikos sutartį ir pavertus Vakarų Berlyną neutraliu laisvuoju miestu, būtų įneštas esminis indėlis sprendžiant svarbų uždavinį pažaboti agresyvų Vakarų Vokietijos militarizmą ir sumažinti dabartinį tarptautinį įtempimą, taip pat būtų sudarytos sąlygos visuotinai ir visiškai nusiginkluoti. VDR vyriausybė, nurodoma pareiškime, siekia nusiginklavimo ir abiejų Vokietijos valstybių karinio neutralumo, kas atitiktų ne tik visos vokiečių tautos, bet taip pat Europos ir viso pasaulio tautų interesus. Kartu ji vadovaujasi pagrindiniais Potsdamo susitarimo principais, numatančiais visiškai nusiginkluoti ir demilitarizuoti Vokietiją, su šaknimis išrauti vokiškąjį militarizmą. VDR vyriausybė pabrėžia, kad abi Vokietijos valstybės visiškai gali visuotinai nusiginkluoti, iki bus išspręsta nusiginklavimo problema pasauliniu mastu, ir ta proga primena savo pasiūlymus, pateiktus SNO Generalinės Asamblėjos XV sesijai. Šiuose pasiūlymuose numatoma visuotinai ir visiškai nuginkluoti abi Vokietijos valstybes trimis etapais per 3-4 metus. Tačiau šiuos ir kitus pasiūlymus nusiginkluoti, sudaryti centrinėje Europoje beatominę zoną ignoruoja VFR vyriausybė, kuri toliau vykdo nežabotų ginklavimosi varžybų politiką. VDR vyriausybė, pažymima pareiškime, ir toliau iš visų jėgų stengsis, kad abi Vokietijos valstybės nusiginkluot


Kai kurie dideli teoretiški demokratai ir mažino parlamentarizmo garbintojai nuolat stengiasi priminti, kad šiuo metu Lietuvoje viešpatauja kiek kitokia tvarka, negu pagal jų teoretiškus išvadžiojimus turėtų būti. Jie dažnai mėgsta nurodinėti Italiją ir Ispaniją, kur dabartiniu metu absoliutiniam parlamentarizmui yra pareikštas nepasitikėjimas dėl didelių jo nesugebėjimų. Pažvelgę į senovės istoriją, mes randame, kad apie 500 metų prieš Kristaus gimimą Romai grėsė didelis pavojus iš ekvų ir volskų pusės. Tada išmintingi Romos gyventojai visą valdžią pavedė vienam vyrui Cincinatui, kuris nuo priešų apgynė. Cincinatas du kartu turėjo diktatoriaus teises, du kartu savo šalį nuo priešų apgynė ir už tai Romos istorijoj jo vardas turi vieną iš garbingiausių vietų. Klasikinio parlamentarizmo šalyj Anglijoj 17-tam šimtmetyj Cromwellis, buvęs parlamento kariuomenės vadas ir keliuose mušiuose sumušęs karaliaus kariuomenę, išvaikė patį parlamentą, pasiskelbė 3-jų respublikų lordu-protektorium, išlaikė tvarką Anglijoj ir iškėlė jos galybę. Kada didžioji prancūzų revoliucija nuvertė Burbonus, ir visame dideliame krašte pasidarė netvarka, buvo įvesta Robespiero diktatūra, kuri iškėlė Napoleoną. Po didžiojo karo, kada demoralizuotos masės Italijoj, Ispanijoj ir kitur visai rimtai ėmė grėsti naminiu karu ir visokia netvarka, atsirado žmonių, kurie tam su visu griežtumu pasipriešino ir savo kraštuose rado didelio pritarimo. Fašizmas rado simpatijų visose tose valstybėse, kur jaunos demokratijos dėka jų partijų susiskaldymo ir žlibumo pasirodė nesugebančios sudaryti atsakingą ir tvirtą valdžią, kaip tautiški jausmai to reikalauja. Jei čia reikalaujama diktatoriaus tvirtos valios vyro, tai į tai reikia žiūrėti ne kaip į įrodymą, kad demokratija yra galutinai paniekinta. Tai yra tik reikalavimas tvirtos demokratijos, tvirtos tautos. Daug valstybės mokslų teoretikų visai teisingai sako, kad demokratiją gali pastatyti revoliucinė diktatūra, kurią vėliau pakeičia tvarkos diktatūra. Jei po to, kai šalyje yra įvesta demokratiška tvarka, vis dar atsiranda kliūčių, kurios tautos valiai neleidžia įsikūnyti, tai reikalaujamas tvirtų vyrų pasiryžimas toms kliūtims pašalinti. Jei pirmiau pajėga būdavo kreipiama prieš autokratus, kurie užstodavo kelią laisvei, tai dabar ji kreipiama prieš partijas, kurios vadinasi demokratiškomis, bet tikrumoje tokiomis nėra. Demokratija yra tai tautos valdžia, bet partijos tautos valdžią pakeičia partijų valdžia. F. Wieser apie diktatūrą ir demokratiją sako: „Moderninis diktatorius turi pabaigti tautinio susipratimo auklėjimo darbą, nes jis besipriešinančias partijas mokina pareigų, kurių jos turi savo tautai. Tvirta tauta diktatorių tol pripažįsta savo ponu, kol ji jaučia, kad jis jos interesams tarnauja. Ir moderninė diktatūra įrodo, kad ji savo jėgą, kuria ji veikia, galiausiai ima iš tautos ir tik tautai tarnauja“. Čia pareikštas mintis mes labai lengvai galime pritaikinti dabartinei Lietuvos politikos padėčiai. Pas mus buvusiais neva demokratijos laikais faktinai valdė ne tauta, kuriai aukščiausia valdžia priklauso, bet valdė partijos, labai dažnai tautos interesų visai nepaisydamos. Demokratija Lietuvoje dar nespėjo sutvirtėti, nespėjo išsiauklėti, o jau buvo partijų liga užkrėsta. Pats p. Sleževicius savo laiku pripažino, kad Lietuvos demokratija dar per silpna šaliai valdyti. Ir dabar daug žmonių su pasibaisėjimu prisimena netolimus „demokratijos“ valdymo laikus, kada visiems tikriems mūsų tautos patriotams ir valstybės gynėjams Lietuvoje buvo pradėję darytis angšta, kada socialistinė vyriausybė, norėdama parlamente turėti bent šiokią tokią daugumą, priversta buvo pildyti daug visai nepamatuotų tautinių mažumų užgaidų. Prisiminkime tik tai, kad antisanitarinės Kauno miesto primityviškos skerdyklos atidarymas arba uždarymas turėjo didžiausios valstybinės reikšmės! Valstybės valdininkai ir kariuomenė buvo ujama, policija turėjo bijoti chuliganų… Visos šnekos ir priminimai, kad tautininkai neigia patį demokratijos principą, neturi pagrindo. Tautininkų ideologijos žmonės, imant iš esmės, yra didžiausi demokratai. Už kitų Lietuvoje pasireiškusių politinių srovių žmones jie yra didesni demokratai, nes jie nepripažįsta visokios pseudodemokratijos, kuri ne tik demokratijai kelią pastoja, bet ir pačiai tautai prapulties duobę kasa. Tautininkai mano, kad dabartinis mūsų politinio gyvenimo periodas yra tai partijų politinio auklėjimo periodas. Partijos dabar gauna pamoka už savo praeities darbus. Nereikia stebėtis, kad ši pamoka kai kurioms iš jų yra gana nemaloni. Bet, norėdamas valtsybės valdyme dalyvauti, norėdamas daugiau valstybinės išiminties turėti, partijos turi suprasti visą pamokos naudą. Ateis laikas, kada pamokymo metai bus baigti. Tada tos partijos, kurios bus šiek tiek pasimokinusios ir kurios vėl norės valtsybės valdyme aktyviai dalyvauti, galės savo sugebėjimus iš naujo pabandyti. Ypatingai skubintis, mums rodos, partijoms šiuo metu nėra reikalo


Spauda praneša, kad vakar Gazoje netoli SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabo būstinės danų kareivis šautuvu nušovė 22 metų Palestinos jaunuolį žvejį Ismailą Jakubą Baką. Ismailą Jakubą Baką kulka sužeidė į kaklą, ir jis mirė po kelių minučių jį, atgabenus į ligoninę. Šaudęs danų kareivis stovėjo ant balkono tame name, kuriame įsikūręs SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabas. Kaip jau buvo pranešta, prieš keletą dienų kanadietis kareivis nužudė Palestinos jaunuolį Muchamedą el' Mušarefą, kuris norėjo virš SNO štabo būstinės pritvirtinti Egipto vėliavą. Protestuodami prieš tokius SNO kariuomenės veiksmus, Gazos gyventojai reikalauja, kad SNO kariuomenė būtų atitraukta prie paliaubų linijos, kaip numatoma Generalinės Asamblėjos rezoliucijoje.


Pasibaigė mūsų byla su lenkais Tautų Sąjungoje, bet anaiptol ji nėra pasibaigusi iš esmės. Ši ilga byla, kurios šaknų reikia ieškoti prieš keletą amžių, matyt, pareikalaus dar daug laiko ir kantrumo. Kada ji bus galutinai baigta, išspręsta ir kaip išspręsta – šiandie mes tikrai negalėsime pasakyt. Tik mes esame įsitikinę, mes tiesiog tikime, kad Vilnius anksčiau ar vėliau grįš Lietuvai. Dabar mes tegalime tik vertinti tą situaciją, kurioj mūsų byla atsidūrė po T. S-gos tarybos 53-čios sesijos. Mes galime lyginti mūsų ginčo su lenkais būklę prieš bylinėjimąsi T. S-goje ir po jo. Mūsų opozicija, ex officio visus vyriausybės darbus kritikuodama ir neigiamai vertindama, žinoma, sako ir sakys, kad bylinėjimosi rezultatas Lietuvai yra neigiamas. Štai „Lietuvos žinios“, iškreipdamos ministerio pirmininko mintį, skelbia stambiom raidėm, kad byla su Lenkija yra baigta, nutylėdamos, kad ji šį kartą baigta tik T. S-goj. „Rytas“, vertindamas Lugano vaisius, pabrėžia, kad normalių santykių atnaujinimo klausimas nepaliekama Lenkijos ir Lietuvos tarpusavioms tiesioginioms deryboms (ko siekė prof. Voldemaras), bet atiduodama T. S-gos komisijai, kitaip kalbant, T. S-gos taryba pasilikusi jį sau spręsti. Prof. Voldemaro tezė, kad T. S-ga dabar po Karaliaučiaus konferencijos turėjus tik palankaus stebėtojo rolėje būti, nelaimėjusi. Taip pat pereitų metų gruodžio 10 d. rezoliuciją mūsų opozicija visada vertindavo neigiamai, daugiausia todėl, kad karo stovis tarp Lietuvos ir Lenkijos pripažintas nesamu. Mes visada tvirtinome ir dabar, po metų laiko, turime pagrindo dar kartą tai pabrėžti, kad mūsų byla T. S-goj, nežiūrint to, kad ji toli gražu nepatenkino mūsų teisėtų reikalavimų, ypač kai dėl Vilniaus krašto lietuvių persekiojimo sustabdymo, davė Lietuvos politikai nemaža teigiamų vaisių pirmiausia kad ir moralinio pobūdžio. Mes dar kartą pabrėžiame, kad tarptautinėje arenoje buvęs galutinai palaidotas Vilniaus klausimas vėl yra atgaivintas ir naujoje plotmėje pastatytas. Seimui valdant Lietuvą Vilniaus vadavimo klausimas buvo pasidaręs grynai Lietuvos vidaus klausimas, buvo pasidaręs visų politinių partijų arkliukas per rinkimus, nes visos partijos gerai žinojo ir jautė, kad neturės pasisekimo, jei nežadės grąžinti Lietuvai Vilnių. Juk ir anais laikais su lenkais būdavo kalbamasi, buvo važinėta į Kopenhagą ir į tą patį Lugano su lenkais kalbėtis. Bet ar buvo tada kalbama apie Vilnių, apie jo grąžinimą Lietuvai? Visai ne. Buvo kalbama apie paštą, telegrafą, telefoną ir geležinkelių susisiekimą su Lenkija. Ir tik budrios visuomenės dėka seimo valdžios nedrįso su lenkais pradėti tiesioginį susisiekimą, užmegsti konsularinius santykius. Niekas tada ir nemanė – valdžiusiųjų tarpe – kvestionuoti ambasadorių konferencijos nutarimo. Vilniaus vadavimo idėja valdžios sferose buvo įgavusi daugiau teoriškos romantikos, o ne realios politikos pobūdžio. Visai kitaip virto dabar. Pati T. S-ga pereitų metų gruodžio 10 dieną savo rezoliucija pripažino, kad Vilniaus klausimas yra ginčytinas, kad dėl jo abi šalys turi savo vues divergentes. Beelaerts van Blokland savo raporte prieš rezoliuciją aiškiai Vilnių minėjo. Ne gana to, – pasauliniai autoritetai juristai išaiškino, kad ambasadorių konferencijos sprendimas Lietuvai nėra privalomas. Toliau visos derybos su lenkais dar aiškiau iškėlė pasaulio opinijoj Vilniaus klausimą kaipo labai ginčytiną. Pradėjo vis daugiau ir daugiau atsirasti balsų užsieniuose, kurie aiškiai stojo mūsų pusėn. Štai ir galingiausių lenkų šalininkų prancūzų tarpe paskutiniu laiku mes girdime galingą balsą, kuris šaukia teisingumo, vadinasi, stojo mūsų pusėn. Vilniaus klausimas dabar plačiai žinomas ne tik Europoje, bet ir visame pasaulyje. Ir niekas dabar jau neturi teisės tvirtinti, kad Vilnaus byla yra baigta, kad Vilnius neginčijamai priklauso lenkams. Ar tai mūsų opozicijos nuopelnas? Ar tai nuopelnas tų bailių, kurie, Pilsudskiui nemiegant ir galvojant apie mobilizaciją prieš Lietuvą, buvo išsigandę ir reikalavo vyriausybės pakeitimo? Tai mūsų tautiškos vyriausybės drąsumo ir ištvermingumo nuopelnas! Tiesa, ir opozicija bandė pareikšti jau vėlesniais laikais, kad užsienių politikoj ji atsisako nuo opozicijos ir vyriausybei pritaria. Ji pajuto, kad vyriausybės vedami užsienių politikai pritaria plačioji visuomenė ir visa tauta. Negalėdama užpakaly visų palikti, opozocija yra priversta mūsų vyriausybės vedamą užsienių politiką pripažinti kaipo tikslią. Jei mūsų opozicija pradėtų objektyviau į dalykus žiūrėti, tai ji turėtų ne tik užsienių politikoj, bet ir daugumoje vidaus politikos klausimų pripažinti, kad vyriausybės vedama politika rodo mūsų tautai kelius į šviesą gražią ateitį. Ji turėtų atkreipti dėmesį į mūsų tautos Vado pareikštą mintį pereitą gruodžio 17 dieną, kad ateis laikai kada išnyks visokios partijos partijėlės, ir bus vieninga mūsų tauta, kuri sujungtomis jėgomis lengviau galės savo idealų siekti.


Eiliniai kaimynystės reikalai su Latvija

Paskiausiu laiku mūsų santykiuose su latviais teko pažymėti eilė įvykių, sukeliančių gerų perspektyvų tų santykių augimui. Ekonominė Pabaltijo valstybių konferencija Kaune, Latvijos finansų ministerio p. Petrevics ir aukštų Latvijos finansų ministerijos valdininkų apsilankymas mūsų žemės ūkio ir pramonės parodoje, didelis susidomėjimas šia paroda iš Latvijos firmų pusės ir jų gausingas parodoje dalyvavimas, Latvių choras mūsų dainų šventės estradoje, Latvijos žurnalistų revizitas Lietuvos žurnalistams, pagaliau, gausingos ekskursijos į žemės ūkio parodą iš Latvijos, — visa tai drauge paimta sudaro mūsų santykiuose su Latvija vaidmenį, kurį galima apibūdinti, kaipo didelę dieną lietuvių latvių susiartinime. Per tą susiartinimo dieną pasakyta nemaža gražių kalbų, kuriose prisiminta giminystės ryšiai, pabrėžtas valstybinių ir tautinių interesų bendrumas, nutiesti keliai bendradarbiauti ateity. Negali kilti jokių abejojimų dėl to, kad tiek oficialūs abiejų kraštų atstovai, tiek visuomenės veikėjai ir eiliniai piliečiai, kuriems teko tą dieną susitikti, išsiskyrė su gražiais įspūdžiais ir dar geresniais norais. Tai aiškiausiai rodo abiejų kraštų spaudos balsai, be laikraščių krypties skirtumo. Todėl galima sakyti, kad padidėjęs paskiausiu laiku tarp abiejų kraštų visuomenių ir vyriausybių kontaktas yra sukūręs naujų dinamiškų pajėgų, kurios sugebės, Lietuvos ir Latvijos santykius išjudinti iš to negyvo taško, ant kurio praėjusiais metais nelaimingai susiklojusių aplinkybių dėka šie santykiai buvo pastatyti. Taip vertina paskutinių laikų įspūdžius viešoji abiejų kraštų opinija. Šioje opinijoje jau vaizduojami konkretūs rūpimų abiem kraštams klausimų sprendimai ir pirmoje eilėje kalbama apie kasdieninių kaimynystės reikalų sutvarkymą. O šių nesutvarkytų reikalų, nežiūrint visos eilės pasirašytų tarp Lietuvos ir Latvijos sutarčių ir susitarimų, pasirodo, esama nemaža. Pirmiausia čia, žinoma, tenka nurodyti prekybos sutartį. Derybos dėl jos pasirašymo su didesnėmis ir mažesnėmis pertraukomis jau eina kelinti metai. Ir tik paskiausiu laiku, kaip tenka patirti, derybos yra įėjusios į tokią fazę, kuri leidžia tikėtis teigiamų vaisių. Be tarifinės dalies, kuri reikalauja kruopščių iš abiejų pusių studijų, čia esama dar ir kitų klausimų, dėl kurių teksią abiejų pusių pažiūras derinti. Dėl to tarp arčiau derybų stovinčių asmenų esama ir pesimistų. Toliau, sąryšy su pasireiškusiu paskiausiu laiku Lietuvos ir Latvijos santykių atgijimu, pradedama kalbėti apie įvažiavimo vizų tarp abiejų kraštų panaikinimą. Šis klausimas rūpi platesniems Lietuvos ir Latvijos gyventojų sluoksniams ir dėl to nėra ko stebėtis, jeigu jis vėl spaudoje keliamas. Be abejojimų įvažiavimo vizos tarp Lietuvos ir Latvijos yra dalykas, kurį normališkomis sąlygomis vargiai galima būtų laikyti pateisinamu. Tačiau Lietuvai ligi šiol tenka atsižvelgti šiuo reikalu į bendras politines apystovas, o šios apystovos sukelia tuo tarpu rimtų abejojimų. Dėl to ne sykį jau iškeltas vizų, panaikinimo klausimas negalėjo ligi šiol susilaukti teigiamo sprendimo. Bet, kiek tenka patirti, tas klausimas nesąs visai palaidotas ir dėl jo yra galimas nusistatymo pasikeitimas. Toliau eina visa eilė klausimų, surištų su valstybinės sienos tarp Lietuvos ir Latvijos išvedimu. Čia pirmiausia laukia galutinio patvirtinimo pati mišriosios komisijos išvesta siena. Tuo reikalu jau esą pasikeista nuomonėmis ir šiandien visas reikalas esąs užkliuvęs tik už patvirtinimo formulos. Tačiau laukiama, kad patenkinanti abi šalis formula bus surasta ir atitinkamas aktas būsiąs netrukus pasirašytas. Drauge su sienos patvirtinimu lieka neišspręstas siena perkirstų ūkių likvidavimo klausimas. Einant pasirašytos Rygoje 1921 m. gegužės mėn. 14 d. sienai nustatyti konvencijos VII str., „,sienos perkirstų ūkių savininkai per du metus nuo dienos, kai vietoje nuvestoji siena abiejų valstybių valdžių bus patvirtinta, privalo savo ūkius tuo būdu sutvarkyti, kad jie būtų tiktai vienoje valstybėje“. Tokių siena perkirstų ūkių iš abiejų pusių yra 590. Konvencijos VII straipsniui įvykdyti reikia likviduoti daugumoje atsitikimų labai mažus žemės sklypus, viso po keliasdešimtis ketvirtainių metrų. Tokiam likvidavimui bendras nuosavybės teisių perleidimo kelias — notarialiniai aktai sunkiai pritaikomas, tuo labiau, kad kai kur pačios nuosavybės teisės į tuos sklypus yra ginčijamos. Iš kitos pusės, kalbant apie likvidavimą ūkių, turinčių savo dalis dviejose valst., tenka susidurti su dviejų vals. įstatymdavyste, kas dar labiau komplikuoja reikalą. Tačiau patvirtinus sieną, painus perkirstų ūkių, likvidavimo klausimas taip pat turės susilaukti savo sprendimo. Su dienos patvirtinimu ir perkirstų ūkių likvidavimo klausimu yra tampriai surištas nekilnojamojo turto įrašymas į žemės knygas ir pasikeitimas notarialinių aktų išrašais. Šiam reikalui numatoma tam tikra koroboracijos sutartis. Pagaliau tenka pažymėti, kad nuo sienos išvedimo vietose jau yra praėję keleri metai. Per tą laiką sienos ženklai žymiai nusidėvėjo: grioviai prislinko žemių, kirtimai priaugo krūmų, stulpai kai kur išvirto ar sugedo ir t.t. Todėl kyla reikalas padaryti sienos ženklų remontą. Bet šiam tikslui taip pat yra reikalinga sutartis, panaši į sutartį, kokią šiuo reikalu mes turime su Vokietija. Einant toliau, teks sutvarkyti eilė reikalų ekonominiuose abiejų kraštų santykiuose, kurių neapims prekybos sutartis. Čia galima paminėti prekių ženklų registraciją, susitarimus dėl įvairių mokesčių ėmimo ir t.t. Laukia savo eilės pagaliau žuvininkystės, sanitarinė, veterinarinė, arbitražo ir kitos konvencijos, dėl kurių savo laiku iš vienos ar antros pusės klausimas buvo iškeltas. Iš to, kas pasakyta, matyt, kad eilinių kaimynystės reikalų su Latvija mes turime visą daugybę. Galima sakyti, kad neatliktų reikalų lieka daug daugiau, negu jų yra atliktų. Dėl to darbo čia yra daug, dirva plati, ir tenka tik pageidauti, kad pasireiškęs Lietuvos ir Latvijos santykiuose paskiausiu laiku atgijimas šį tarpusavio susiartinimo darbą pastūmėtų bent kelias žingsniais pirmyn.


Agresijų planai – yla maiše * Nėra tokios teisės – įsibrauti į svetimus namus ir vaizduoti šeimininką * Kontrrevoliucijos eksportas nepaklupdys Kubos! * JAV bijo Tarptautinio teismo nuomonės

TASSo korespondentas N. Turkatenka praneša: Kalbėdamas vakarykščiame Saugumo Tarybos posėdyje, Tarybų Sąjungos atstovas P. Morozovas parėmė Kubos vyriausybės pateiktą Tarybos nariams svarstyti rezoliucijos projektą, kad Saugumo Taryba paprašytų Tarptautinį teismą išvados dėl to, ar Punta del Estės konferencijoje JAV spaudimu priimti nutarimai prieš Kubą atitinka Suvienytųjų Nacijų Organizacijos įstatus ir regionalines Amerikos valstybių organizacijos įstatus. Rezoliucijos projekte taip pat reikalaujama, kad Saugumo Taryba, imdamasi išankstinės priemonės, sustabdytų Punta del Estėje priimtų nutarimų galiojimą, nes jie yra neteisėti tarptautinės teisės, taip pat ir SNO Įstatų požiūriu. Svarstomas rezoliucijos projektas, pasakė P. Morozovas, yra minimumas, kurio reikia, kad, gavusi Tarptautinio teismo išvadą juridiniais klausimais, suminėtais rezoliucijos projekte, Saugumo Taryba galėtų grįžti paskui prie politinių klausimo aspektų sprendimo ir priimti nutarimą, kuris pašalintų galų gale Kubos respublikai iškilusią rimtą grėsmę, galinčią labai sukomplikuoti padėtį ne tik Karibų jūros rajone, bet ir visame pasaulyje. Čia jau buvo pažymėta, kad, pralaimėjusi praėjusių metų balandžio mėnesį organizuotoje ginkluotoje intervencijoje prieš Kubą, JAV vyriausybė nutarė imtis priemonių, padedančių papildyti ruošiamą naują ginkluotą intervenciją. Naujai intervencijai buvo pradėta ruoštis tuojau pat, kai žlugo pirmoji intervencija. Čia įeina naujos plačios politinio ir ekonominio pobūdžio priemonės Kubai izoliuoti. Jas sudaro ir akcijos, kurių ėmėsi JAV vyriausybė Punta del Estės konferencijoje. Kaip tik ten JAV privertė regionalinę organizaciją imtis priverstinių priemonių prieš Kubą. Šios priemonės pagal SNO įstatus gali būti įvykdytos tik su Saugumo Tarybos sankcija. Demaskuoti ir pasmerkti šią naują agresyvią JAV politiką prieš Kubą labai svarbu, norint sukliudyti planuojamą karinį pasirengimą ir ginkluotą įsiveržimą į Kubą. P. Morozovas taip pat priminė, kad Kubos vyriausybė ne taip seniai, tik kovo 18 d., buvo priversta ryžtingai protestuoti prieš Amerikos ginkluotųjų pajėgų provokuojamus susirėmimus ir susidūrimus su kubiečiais karinės Gvantanamo bazės rajone. Ir po to Amerikos atstovai drįsta kaltinti, kad Kubos vyriausybė vykdanti „agresiją ir ardomąją veiklą“. JAV atstovas Saugumo Taryboje nusišnekėjo tiek, kad pareiškė, jog Kuba – tai „Tarybų Sąjungos ir Kinijos bloko bazė Amerikos žemyne“. Bet juk visas pasaulis žino, kad Kuboje yra tik viena užsienio bazė ir ta pati – JAV bazė, esanti Kubos žemėje prieš Kubos liaudies valią. Ir vėl ja pažeidžiama tarptautinė teisė, nes dabartinė Kubos vyriausybė su JAV nebuvo sudariusi šiuo reikalu jokių susitarimų. Iš viso Jungtinės Amerikos Valstijos labai keistai žiūti į tarptautinės teisės principus. Viena, JAV nutraukė visus santykius su Kuba. O paskutinėje spaudos konferencijoje JAV prezidentas teigė, kad dalis Kubos teritorijos Gvantanamas – esanti Jungtinių Valstijų teritorija. Tai iš tiesų precedento neturintis tarptautinės teisės interpretavimas. Šalis, savo iniciatyva nutraukusi visus juridinius ryšius su Kuba ir vienašališkai likvidavusi visus savo įsipareigojimus kitos šalies atžvilgiu, teigia galinti ir toliau naudotis jos teritorijoje ypatingomis privilegijomis, kurios be to buvo išplėštos jėga ir kurių niekada nebuvo pasirašiusi dabartinė Kubos vyriausybė. Tarybų Sąjungos atstovas paragino Saugumo Tarybą atlikti savo pareigas – palaikyti tarptautinę teisę ir saugumą ir paremti minimalią ir visiškai būtiną priemonę – kreipimąsi į Tarptautinį teismą Kubos rezoliucijos projekte iškeltais klausimais. Ganos atstovo pasiūlymu Kubos rezoliucijos projekto punktas, kuriuo numatoma, kad reikia tiksliai juridiškai apibrėžti terminą „priverstiniai veiksmai“, buvo balsuojamas atskirai. Už šį punktą balsavo Tarybų Sąjunga, Rumunija, Gana ir JAR. Jungtinės Valstijos, Anglija, Prancūzija, Čankaišistas, Venesuela, Čilė ir Airija balsavo prieš šį punktą, tuo pačiu pašalinusios pagrindinį rezoliucijos projekto turinį. Todėl Kubos delegatas atsiėmė rezoliucijos projektą, nes vienas iš jo svarbiausių punktų buvo sužlugdytas JAV nurodymu. Pašalinus iš Kubos rezoliucijos projekto esmę, JAV atstovas ėmė demonstratyviai reikalauti balsuoti visą rezoliucijos projektą. Tarybų Sąjungos atstovas paaiškino, kad toks JAV atstovo reikalavimas nepagrįstas. Tačiau pirmininkaujantis – Venesuelos atstovas – parėmė Amerikos atstovo reikalavimą ir pateikė rezoliucijos projektą balsuoti, nors jau buvo aišku, kad JAV ir paskui ją einančios šalys balsuos prieš rezoliucijos projektą. Taip ir buvo. Tie patys septyni Saugumo Tarybos nariai, kurie balsavo prieš atskirą rezoliucijos projekto punktą, balsavo prieš visą rezoliuciją. Rezoliucijos projektą parėmė TSRS ir Rumunijos atstovai. JAR atstovas, žymiai pakeitęs savo poziciją palyginti su ta, kuri buvo pareikšta jo kalboje vakarykščiame Saugumo Tarybos posėdyje, susilaikė nuo balsavimo. Ganos atstovas nebalsavo. Po balsavimo kalbėjęs Tarybų Sąjungos atstovas P. Morozovas pabrėžė, kad JAV stojo prieš teisingą Kubos reikalavimą, nes jos bijojo Tarptautinio teismo nuomonės. Juk kiekvienam aišku, kad teisingumas ir tarptautinė teisė ne JAV pusėje, o Kubos pusėje. Tarybų Sąjungos atstovas priminė tiems, kurie brandina agresijos prieš Kubą planus, kad Kuba ne vieniša. Jos pusėje viso pasaulio tautos, taip pat Tarybų Sąjungos liaudis.


Vidžemėj potvyniai didėja. Potvyniai Latvijoj vienur sumažėjo, kitur padidėjo. Zemgalijoj vanduo žymiai nusekė. Nemunėlis beveik visiškai atsiekė normalinį lygmenį. Ties Mintauja vanduo nusekė keliomis pėdomis. Tačiau visoj apskrity ūkininkai visai neturi pašaro gyvuliams. Apskrities valdyba supirkinėja pašarą ir laivais ir garlaiviais išvežioja nukentėjusiems. Valdyba visomis priemonėmis atkalbinėja ūkininkus nuo gyvulių išpardavimo. Ryšy su tuo tiktai keli ūkiai gyvulius išpardavė. Latgalijoj įséėa tiktai 50% rugių, bet ir tų daug žuvo. Avižų įsėta apie 50%, bet pusė žuvo, bulvių pasodinta 5%. Dobilų derlius Latgalijoj būsiąs 30% žemesnis, negu normaliai. Jaučiama linų ir miežių sėklų stoka. Apytikriai 50% gyventojų iki kito derliaus turės pirktis rugių. Vidzemėj potvyniai vėl padidėjo. Velmieros apskrity kai kuriose vietose nutrauktas susisiekimas sauskeliais. Daugely vietų nunešti visi tiltai, kitų – apsemti. Cesų mieste kanalas nebepajėgė sugerti viso vandens ir išsipylė į gatves. Valko apskrity vanduo Gaujoj pakilo dviem metrais. Susisiekimas plentu Valmiera Gesis Rauna Cėsis nutrauktas. Elektros stotis ties Amale turėjo nutraukti darbą. Ties Lubanės ežeru apsemta 270 ūkių. Gyvuliai sieliais gabenami į saugesnes vietas. Šiandien Rygoj jau nebelyja.


NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Vašingtono, JAV Jūrų ministerija vakar pranešė, kad Viduržemio jūroje dislokuotas 6-asis Amerikos laivynas išplaukė iš Neapolio „manevrams“. Oficialiame ministerijos pareiškime dėl 6-ojo laivyno perkėlimo nurodoma, kad „tai — eiliniai manevrai, kurie atliekami pagal prieš keletą mėnesių paruoštus planus“. Vis dėlto, nurodo korespondentas, Vašingtone spėjama, kad Amerikos laivų išplaukimas į jūrą yra susijęs su Egipto nutarimu nacionalizuoti Sueco kanalą.


„Lietuvos Žinios“ trečiadienio numery vėl užtraukė senąją dainą apie ,,bado šmėklą“ Lietuvoje. Latvijoj in kitur, esą, nukentėjusiais nuo potvynių ir lietingo oro ūkininkais valdžia rūpinantis, duodanti paskolų, o pas mus girdi, „oficiozai paskelbė, kad nukentėjusiems nuo liūčių yra paskirta keliolika tūkstančių litų“. Bet ar tuo lašu esą galima pasitenkinti? Ar pas mus rūpinamasi bent kiek nukentėjusiųjų reikalais? Ir pačios „L. Žinios“ prisipažįsta: mes to nežinome... Visa „Lietuvos Žinių“ skribų tragedija ir yra ta, kad jie rašo apie tai, ko jie nežino. Tam pat laikraščio numery, kronikos skyriuj įdėta žinia: „Kiek ūkininkai gavo pašalpų“. Iš žinios matyti, kad žemės bankas nukentėjusiems nuo pavasario liūčių ūkininkams yra išdavęs paskolų linų ir mišinio sėkloms įsigyti 1.627.763 litus, o rudens sėjai vien Šiaulių apskr. - 85.000. Toliau tos pačios „Lietuvos Žinios“ patiekia taisykles, kaip ūkininkai gali gauti paskolų ir toliau. Kaip suderinti to paties laikraščio vedamasis straipsnis su ten pat spausdinamomis žiniomis? Ar dviejų milionų litų išdavimas nukentėjusiems ūkininkams yra nesirūpinimas? Po to ,,Lietuvos Žinių“ vedamojo autorius patetingai dar gali pareikšti: Mes to nežinome…


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino laiškas Jungtinių Amerikos Valstybių Prezidentui Duaitui D. Eizenhaueriui

Birželio 7 d. TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstybėse G. N. Zarubinas aplankė Valstybės Sekretorių Dž.F. Dalesą ir įteikė jam TSR Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino Laišką Jungtinių Amerikos Valstybių Prezidentui Dualtui D. Eizenhaueriui. Žemiau spausdinamas nurodyto Laiško tekstas: „Maskva, Kremlius. 1956 metų birželio 6 d. Gerbiamasis ponas Prezidente, Aš manau, kad Jūs sutiksite su manimi, jog dabartiniu metu nusiginklavimo problema tebėra viena iš svarbiausių ir skubiausių tarptautinių problemų. Pasibaigus antrajam pasauliniam karui, kuris atnešė žmonijai nesuskaičiuojamas aukas ir milžiniškus materialinius nuostolius, mes visi buvome kupini pasiryžimo padaryti visa, kas galima, kad neleistume kilti trečiajam pasauliniam karui. Kaip tik šiuo tikslu, pasibaigus antrajam pasauliniam karui, valstybės pradėjo derybas dėl apsiginklavimo sumažinimo ir atominio ginklo uždraudimo. Deja, šios derybos iki šiol nedavė teigiamų rezultatų. Aš manau, Jūs taip pat esate tos nuomonės, kad, pasirodžius naujoms masinio naikinimo ginklo rūšims, tokioms, kaip atominis ir vandenilinis ginklas, reikalas išspręsti nusiginklavimo problemą darosi ypatingai būtinas. Man nėra reikalo dabar kalbėti apie tai smulkiau Jums, įžymiam kariniam veikėjui, buvusiam taip arti praėjusio karo įvykių. Jūs atsimenate, ponas Prezidente, kad keturių valstybių Vyriausybių Vadovų pasitarime Ženevoje, apie kurį mes išlaikėme šilčiausius atsiminimus, visi dalyviai, jų tarpe ir Jūs, Jungtinių Valstybių Vyriausybės ir liaudies vardu, išreiškė bendrą norą pašalinti karo grėsmę ir sumažinti ginklavimosi naštą. Tarybinė Vyriausybė skyrė ypatingą dėmesį apsvarstymui klausimo, kuriuo būdu būtų galima išeiti iš aklavietės, kurioj dabar yra derybos dėl nusiginklavimo. Faktai rodo, kad derybos nusiginklavimo klausimu SNO Pakomitetyje nedavė teigiamų rezultatų. Pastaruoju metu šios derybos labiausiai susikomplikavo. Faktiškai Nusiginklavimo pakomitečio veikla stabdo žengimą pirmyn šioje srityje. Tokiomis sąlygomis sunku tikėtis, kad derybos Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje artimiausiu laiku gali duoti konkrečius rezultatus nusiginklavimo srityje. Kaip tik atsižvelgdama į šią aplinkybę. Tarybinė Vyriausybė ir nutarė naujai pažiūrėti į nusiginklavimo problemos sprendimą. Mes norėtume, kad šis Tarybinės Vyriausybės siekimas būtų teisingai suprastas. Mes giliai įsitikinome, kad šiuo metu, kai tarptautinis įtempimas yra šiek tiek sumažėjęs ir „Šaltasis karas“ grimsta į praeitį, susidarė palankesnės sąlygos ginklavimosi varžyboms nutraukti ir nusiginklavimo priemonėms įgyvendinti. Šiomis sąlygomis mes manome, kad ateityje, iki bus pasiektas tarptautinis susitarimas dėl nusiginklavimo problemos, valstybių pastangos turi būti nukreiptos į tai, kad kiekviena valstybė vykdytų konkrečias priemones apsiginklavimui sumažinti, kurias būtų galima įgyvendinti, nelaukiant, kol bus sudarytas tarptautinis susitarimas dėl nusiginklavimo. Tų priemonių įgyvendinimas, be abejo, padėtų toliau mažinti tarptautinį įtempimą, stiprinti valstybių savitarpio pasitikėjimą, o tai, savo ruožtu, sudarytų palankesnes sąlygas visaapimančiai nusiginklavimo programai įgyvendinti. Aš tikiuosi, ponas Prezidente, Jūs sutiksite, kad lemiamą reikšmę šiuo atžvilgiu turėtų didžiųjų valstybių iniciatyva, tame tarpe Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstybių, turinčių didžiausias ginkluotąsias pajėgas ir materialinius resursus. Vadovaudamasi pilnais taikos tarp tautų stiprinimo tikslais, Tarybinė Vyriausybė priėmė nutarimą imtis iniciatyvos ir įvykdyti, nelaukiant susitarimo dėl nusiginklavimo, stambų Tarybų Sąjungos ginkluotųjų pajėgų sumažinimą 1.200.000 žmonių virš įvykdyto 1955 metais ginkluotųjų pajėgų sumažinimo 640.000 žmonių. Atitinkamai bus sumažinti TSRS ginkluotųjų pajėgų apginklavimas bei kovinė technika, o taip pat Tarybų Sąjungos išlaidos kariniams reikalams pagal TSRS valstybinį biudžetą. Pagal šį nutarimą išformuojamos 63 divizijos ir atskiros brigados, tame tarpe esančios Vokietijos Demokratinės Respublikos teritorijoje 3 aviacijos divizijos ir kitos kovinės dalys - daugiau kaip 30.000 žmonių. Mes, žinoma, suprantame, kad išvedant nurodyto skaičiaus tarybinę kariuomenę iš Vokietijos neišsprendžiamas klausimas visiškai. Ši Tarybinės Vyriausybės priemonė tėra tik pirmas žingsnis. Tačiau mes vadovaujamės tuo, kad jeigu JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės, turinčios kariuomenę Vokietijos teritorijoje, savo ruožtu taip pat imsis priemonių savo ginkluotosioms pajėgoms Vokietijoje sumažinti, tai, be abejo, paruoštų dirvą ryžtingesniems žingsniams šiuo klausimu. Mes čia turime galvoje, kad tokios keturių valstybių vyriausybių priemonės po to galėtų atvesti į susitarimą dėl smarkaus užsienio ginkluotųjų pajėgų Vokietijoje skaičiaus sumažinimo arba dėl užsienio ginkluotųjų pajėgų išvedimo iš Vokietijos teritorijos. Mano kolegos ir aš reiškiame viltį, kad Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybė ir Jūs asmeniškai, ponas Prezidente, kuo atidžiausiai apsvarstysite pridedamą Tarybinės Vyriausybės gegužės 14 dienos Pareiškimą nusiginklavimo klausimu ir, savo ruožtu, įnešite prideramą indėlį į ginklavimosi varžybų nutraukimą, į tolesnį tarptautinio įtempimo mažinimą ir visuotinės taikos stiprinimą. Atitinkamus mūsų valstybių žingsnius, be abejo, paremtų ir kitos šalys, o tai duotų pradžią praktiškam nurodytos visaapimančios nusiginklavimo programos įgyvendinimui. Su nuoširdžia pagarba N. BULGANINAS Jo prakilnybei DUAITUI D. EIZENHAUERIUI Jungtinių Amerikos Valstybių Prezidentui, Vašingtonas“.


Savo komentaruos dėl seimo rinkimų vaisių dauguma lenkų laikraščių konstatuoja, kad Pilsudskio vyriausybės blokas laimėjo sprendžiamą kovą ir kad seimas žymiai nusviro kairėn. Šis radikalizmas duoda progos ypač susirūpinti nacionalinių demokratų dešiniojo sparno organui ,,Gazeta Warszawska“. Laikraštis pabrėžia, kad visu frontu laimėjęs socialinis ir politinis radikalizmas. Atvirai šį radikalizmą reprezentuoją lenkų socialistų partija, „Vyzwolenie“ ir ūkininkų partija. Ši grupė turėsianti paramos taip pat pas kitas kairiąsias partijas. Laikraštis tvirtina, kad ir Pilsudskio vyriausybės blokas turįs radikalinių tendencijų. Kitas nacionalinių demokratų laikraštis „Gazeta Poranna“, kurs kelios dienos prieš rinkimus perėjo Pilsudskio pusėn, stengiasi analizuoti dešiniojo sparno sumušimo priežastis. Laikraštis nurodo, kad nacionalinių demokratų ir Vitoso partija buvusiam seime turėjo 233 vietas, iš kurių dabar joms beliko 70. Nuostoliai siekia 160 mandatų. Todėl tokio didelio mandatų skaičiaus netekimas reikią laikyti tokiu mirtinu smūgiu, koks parlamentarizmo istorijoj retai sutinkamas. Laikraščio nuomone, rinkimų rezultatai rodo, kad milžiniškoji tautos dauguma nori taikos, valstybės stabilizacijos ir stiprios vykdomosios valdžios. Liberalinis ,,Kurjer Poranny“ paskelbė nacionalinių demokratų steigėjo Poplawskio našlės laišką, kuriuo ji velionies idėjinius draugus kviečia ,,atsisakyti nuo siauros politikos ir valstybės gerovei prisišlieti prie Pilsudskio“. Šio laiško paskelbimas laikomas labai simptomatingu faktu, kuris verčiąs laukti naujų grupių ir asmenų atsiskyrimo nuo dešiniojo sparno ir prisidėjimo prie Pilsudskio. Vyriausybei artima „Epoka“ dėl rinkimų rezultatų sako, kad balsuodami už vyriausybės bloką, rinkikai balsavę už maršalą Pilsudskį. Ypač džiuginą vyriausybės bloko laimėjimai pietų ir rytų provincijose, kurių gyventojai taip pat pareiškė pasitikėjimą Pilsudskiui. Radikalinis ,,Glos Prawdy“ rašo, kad vyriausybės laimėjimas esąs Pilsudskio padaryto darbo vaisius. Dešiniojo sparno nacionalizmo sumušimas reikšmingu būdu supuoląs su tautinių mažumų irredentizmo žlugimu. Valstybiškoji mintis esą laimėjusi piliečių masėse be tautybių skirtumų E.