Pradėtas svarstyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. ,,Helvetiano“ pranešimu, gruodžio 12 d. priešpiet įvykusiam Tautų Sąjungos tarybos posėdy buvo pradėtas svartyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. Posėdžių salėj susirinko labai daug publikos. Prie posėdžių stalo užėmė vietą Lietuvos ministeris pirmininkas prof. Voldemaras. Tautų Sąjungos tarybos referentas Quinones de Leon paskaitė pranešimą, kurio pradžioj buvo paminėti ankstyvesni buvusio referento olandų užsienių reikalų ministerio Beelaerto van Blocklando pranešimai. Toliau buvo nurodyta į lapkričio mėn. Karaliaučiuj įvykusią lietuvių lenkų konferenciją. Trumpas esminis pranešimas išskiria šališkumą bet kuria prasme ir gale prašo abi puses patiekti Tautų Sąjungos tarybai papildomus pranešimus apie kalbamos konferencijos rezultatus. Po pranešimo sesijos pirmininkas Briandas suteikė žodį prof. Voldemarui. Plačiuos išvadžiojimuos prof. Voldemaras išdėstė žinomą Lietuvos nusistatymą vėl paminėdamas Želigovskio smurtą prieš Vilnių ir po to perėjo prie Quinones de Leon pranešimo. ,,Eltos“ specialinio korespondento pranešimu, vakar T. S-gos taryba po trumpo Quinones de Leon raporto, kuris mini lenkų patiektus dokumentus apie nepasirašymą paskutinio protokolo, prof Voldemaras, padėkojęs reporteriui ir prisiminęs Quinones de Leon rolę Želigovskio byloj, kiek apsistojo ties formalinės derybų pusės protokolo trūkumais. Be to padarė istorinę bylos apžvalgą ir šaukės teisingumo, nurodydamas į nebuvimą pas lenkus per derybas geros valios ir tinkamos dvasios. Lenkai laiko, apturėję atlaidus už tarptautinio ramaus gyvenimo drumstimą ir kad gali po priedanga derybų ruošti Lietuvai sląstus. Problemos raktas Varšuvoj, kur vis dar nepamiršta 1772 metų sienų ir nevykusiai naudojama rusų komisarų dekretai dėl ryšių panaikinimo ir teritorijų padalinimo aktų, pamirštant apsisprendimo teisę. Lenkai reikalauja dargi atlyginimo už Želigovskio žygius. Dabarties sąlygomis negalima byla galutinai išspręsti. Karaliaučiaus derybos lietė „res negociandi“, kuriuos davė apčiuopiamų rezultatų vietinių interesų ir bendros taikos atžvilgiu. Teisiniu atžvilgiu reikšmingas administratyvinės linijos nustatymas. Lenkai siekė į susisiekimo ir prekybos problemas įvelti politiką ir dabartinį status beati possedentes paversti galutiniu. Lietuva laikėsi Berno konvencijos dispozicijų ir statė klausimą taip, kad jos teisės į okupuotą teritoriją nebūtų įžeistos. Toliau prof. Voldemaras nurodė, kad taryba atlikusi didelį uždavinį taikai palaikyti. Derybos irgi davė teigiamų vaisių. Jos ir nenutrauktos ir bus vyriausybių tęsiamos. Zaleskis savo replikoj teisinosi, kad lenkai nereikalavę už želigovskiadą pinigų ir 1772 metų sienų reikalauja kai kurios partijos, o ne vyriausybė. Lenkija neteikianti reikšmės vietinio trafiko konvencijai ir Zaleskis prašė tarybą imtis priemonių prieš Lietuvą dėl vykdymo gruodžio 10 d. rezoliucijos. Šis Zaleskio prašymas daugely atstovų sukėlė šypsenas. Prof. Voldemaras atitaisė Zaleskio pareiškime padarytas paklaidas ir išrodė už ką tikrumoj lenkai reikalavo 7.000.000 dolerių. T. S. taryba pavedė Quinones de Leon paruošti raportą. Posėdis tęsėsi 4 val. Nuotaika gera.


PRANCŪZIJA BOIKOTUOJA 3 DERYBAS ŽENEVOJE

PARYŽIUS III. 6. (TASS-ELTA). Prancūzijos vyriausybė nutarė nesiųsti savo atstovo į 18-kos valstybių nusiginklavimo komitetą, kuris susirinks kovo 14 d. Ženevoje. Apie tai praneša agentūra Frans pres, remdamasi oficialių sluoksnių pareiškimu.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

SOFIJA SALAGUBAITĖ Rokiškio rajono ligoninės direktorius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas

Tarptautinę moters dieną - kovo 8-ąją Tarybų šalies moterys švenčia ypatingomis dienomis, kada visa tarybinė liaudis su nauju pakilimu ėmėsi vykdyti didingą VI penkmečio programą, priimtą Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavime. Aš dažnai galvoju apie savo kolektyvą – Rokiškio rajono ligoninės darbuotojus. Devynios dešimtosios jų yra moterys. Jau keturiasdešimt dvejus metus 11goninėje dirba medicinos sesuo Barbora Braziulytė. Ji visą savo širdį, visą gyvenimą yra atidavusi ligoninei. Kada Didžiojo Tėvynės karo audros grįžo į vakarus, Braziulytė, likusi viena ligoninėje, saugojo jos turtą. Pasklidus gandams, jog ligoninę užminavo, ji pareiškė: „Čia mano namai, ir aš niekur neisiu“. Dabar ši septynių dešimčių amžiaus senutė, nepaisydama metų naštos, kaip tikra motina slaugo ligonius. Jauna vaikų gydytoja Gražina Žvyrėnaitė ligoninėje dirba tik aštuonerius metus. Tačiau ją gerbia ne tik ligoninės personalas, bet ir visi Rokiškio vaikai. Jeigu kuris nors vaikas dar kartais bijo gydytojų, tai tik ne Gražinos Žvyrėnaitės. Galima paminėti medicinos seseris komjaunuoles Laužadytę, Varnaitę ir kitas. Joms padedant visada ramia širdimi galima ryžtis atlikti pačias sunkiausias operacijas, pačius sunkiausius darbus. Mes, Rokiškio rajono ligoninės moterys, tarybinei liaudžiai, Tėvynei atiduosime viską, ką tik galėsime. Juk Tarybų šalyje pirmą kartą pasaulyje buvo kitaip pažiūrėta į moterį. Tuoj po Spalio socialistinės revoliucijos moteris gavo lygias teises su vyrais; jos kūrybinei iniciatyvai atsivėrė platūs keliai, ji tapo savo likimo ir savo Tėvynės šeimininke. Mūsų šalyje veikia rašyti ir nerašyti įstatymai, suteikią daug pirmenybių moteriai-motinai, aprūpiną ją darbu; tie patys įstatymai rūpinasi ir moters sveikata, jos poilsiu. Tarybų žemėje yra daug įvairių įstaigų, kurios palengvina motinoms auklėti jaunąją kartą. Socializmo šaly moterys aktyviai dalyvauja visuomeninėje-politinėje veikloje. Socialistinė santvarka sudarė sąlygas visapusiškai pasireikšti moters gabumams ir talentui. Ir sunkiausiais šalies industrializavimo bei kolūkinės santvarkos kūrimo metais, ir rūsčiomis Didžiojo Tėvynės karo dienomis tarybinė moteris parodė didžiulį pasiaukojimą ir sugebėjimą atiduoti visas jėgas tam, kas jai šventa, brangu. Tarybinės moterys drąsiai stojo prie staklių, keliavo į tolimas Sibiro taigas ieškoti vis naujų žemių turtų. Joms nusilenkė ir jūrų platybės, ir oro erdvės, ir gilios šachtos. Jų prižiūrimas augo mėlynažiedis linas, brendo sultingi vaisiai. Šimtai jaunųjų patriočių išvyko į Kazachstano stepes auginti šaliai javų, kovoti dėl materialinių gėrybių pertekliaus. Atstatyti šalies miestai, gėlėmis apsodinti karių, kovojusių už tautų laisvę, kapai kalbėte kalba, kad nereikia žmonijai karų, kad reikia susivienyti ir visomis jėgomis kovoti prieš saujelę imperialistų, kurie iš žmonių nelaimių kraunasi sau turtus. Tarybų šalies moterys metė rūstų iššūkį karo kurstytojams. Jas karštai parėmė Lenkijos, Čekoslovakijos, Vengrijos, Kinijos ir kitų liaudies demokratijos šalių, viso pasaulio moterys. Taika reikalinga ir tolimosios Amerikos šachtininko žmonai, ir Prancūzijos dokininko dukrai, ir motinai iš Anglijos, kurios sūnus šiandien išvežtas į tolimas Azijos šalis ir priverstas ginti kolonizatorių interesus. Tačiau užsienio šalių moterys supranta, kad taika pati neateis, kad ją reikia iškovoti. Italijos moterys ruošia masines demonstracijas, pateikia vyriausybei reikalavimus. Ir kurgi nepateiks, jeigu Po upės slėnyje, derlingiausiame visoje Italijoje, viešpatauja skurdas, valstiečiai gyvena lūšnose, neturi ligoninių, kultūrinių įstaigų, mokyklų, jeigu dar vis skiriama daug lėšų ginklavimosi reikalams. Priešingybė kapitalistinio pasaulio tikrovei yra tarybinės liaudies gyvenimas. Jis kasdien vis gerėja, TSKP XX suvažiavimo direktyvose sakoma, kad per penkmetį realusis darbininkų ir tarnautojų uždarbis bus padidintas 30 proc. Perėjimas prie 7 val. darbo dienos taip pat daug ką žada: atsiras daugiau laiko rūpintis šeima, ruošti kultūrines pramogas, savarankiškai mokytis. Žymiai išplėtus ir pagerinus visuomeninį maitinimą, nuo mūsų, moterų, taip pat atkris daug triūso. Be abejo, negalime pamiršti ir to, kad suvažiavimas numatė padidinti plataus vartojimo reikmenų gamybą. Tai reiškia, kad parduotuvėse bus daugiau prekių, kad gyventi bus geriau. Ypač mus, moteris, džiugina tai, kad ir toliau skiriamas vis didesnis dėmesys jaunosios kartos auklėjimui. Maža to, kad partija numatė šiame penkmety panaikinti mokestį už mokslą vidurinėse ir aukštosiose mokyklose, ji numatė įvesti ir privalomą vidurinį apmokymą. Didžiulę reikšmę turi iškeltas klausimas dėl mokyklų – internatų organizavimo. Tarybinė švietimo sistema vis labiau padeda tėvams auklėti vaikus. Visos šios priemonės skatina tarybinę liaudį naujiems darbo žygiams. Ir mūsų respublikos moterys, minėdamos Tarptautinę moters dieną, yra pasiryžusios dar atkaklesniu darbu atsidėkoti partijai ir Tarybinei vyriausybei už begalinį rūpinimąsi jų buitimi, už suteiktas didžiąsias teises.


P. Resp. Prezidento laiškas Šventajam Tėvui

Įteikdamas Šventajam Tėvui jo kunigavimo jubiliejaus proga puikiai aptaisytą knygą Daukšos „Postilla”, Lietuvos atstovas prie Švento Sosto dr. Šaulys, be to, įteikė J. E. Respublikos Prezidento p. A. Smetonos šitokio turinio laišką: „Šventasis Tėve. Turiu garbės ir džiaugsmo savo ir lietuvių tautos vardu karščiausiai sveikinti Jūsų šventybę Tamstos 50-ties metų kunigavimo proga. Šią laiminga proga tebūna man leista, Šventasis Tėve, palinkėti, kad Visagalis ir Geraširdis Dievas suteiktų ilgus metus Jūsų šventybei, vertingam Švento Petro Sosto įpėdiniui, jėgų ir sveikatos, kurios tikrai prisidės prie Katalikų Bažnyčios gerovės ir tikinčiųjų džiaugsmo didinimo. Šios didelės iškilmės atminimui, aš turiu garbės prašyti Jūsų šventybę teiktis priimti iš mano nepaprasto pasiuntinio ir įgalioto ministerio p. dr. Šaulio rankų lietuviškos istoriškos knygos Daukšos „Postille Catholicka” egzempliorių, kaipo kuklų mano nuoširdaus draugingumo ir atsidavusios pagarbos jausmų pareiškimą. Aš pakartoju Jūsų Šventybei pareiškimus savo aukščiausios pagarbos, su kuria aš, kaipo ištikimas katalikų bažnyčios sūnus, prašau Jūsų palaiminimo.” Prie Daukšos knygos — kuri yra vienas iš likusių labai retų egzempliorių, užrašyta šitokia dedikacija: „Jo šventenybę Popiežių Pijų XI Jo kunigavimo jubiliejaus proga sveikindamas savo ir lietuvių tautos vardu ir norėdamas pagerbti šių iškilmingųjų sukaktuvių minėjimą, esu paskyręs Jo šventenybei vieną pirmųjų knygų Lietuvos sostinėje Vilniuje lietuvių kalba išleistų, vadinamą „Daukšos Postilla”, daug nulėmusią katalikų tikėjimui Lietuvoje, stiprinant jį XVI amžiuje, ir prašau Jo Šventenybę priimti šią knygą mano nuoširdaus draugiškumo ir sūniško atsidėjimo ženklan. Pasirašyta Kaune, 1930 — Vytauto Didžiojo — metais, kovo mėnesio 3 dieną. (pasirašė) A. Smetona Lietuvos Respublikos Prezidentas. Latvių laikraštis įspėja dėl artėjimo su lenkais „Pedeja Bridi” vėl įdėjo vedamąjį, kuriame įspėja Latviją nuo pasidavimo lenkų įtakai. Laikraštis kartu ragina kreipti dėmesio į Lietuvos Lenkijos santykius, pareikšdamas, kad lietuviai yra brolių tauta, su kuria latviai lengviausiai galėtų pasiekti susitarimą, bet, deja, taip nesą. Jei Latviją aplinkybės verčiančios laikytis neutraliteto, tai tas nereiškia, kad ji turėtų jį peržengti lenkų naudai ir lietuvių nenaudai. Laikraštis čia primena lenkų latvių vienybės vakarą, kuriame dalyvavo prezidentas ir premjeras, ir klausia, ar nevertėtų prezidentui Kviesiui, kuris pernai viešėjo Varšuvoj, atsilankyti šiemet Kaune. Tai būtų greičiau neutralumo išlaikymas, negu jo laužymas.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Turkmėnija nutraukė gamtinių dujų tiekimą Ukrainai. Nesutarta, dėl jų kainų, maisto ir kitokių prekių tiekimo Turkmėnijai.


Indijos veikėjas apie kelionę i Tarybų Sąjungą ir liaudies demokratijos šalis

DELIS, rugsėjo 11 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Hindustan Taims“ išspausdino Govindo Sahajaus, dalyvavusio Maskvoje įvyksiančio tarptautinio jaunimo festivalio parengimo komiteto darbe, pasisakymus apie kelionę į Tarybų Sąjungą ir liaudies demokratijos šalis. Didelį įspūdį Sahajui padarė jaunimo auklėjimo socialistinio bendrojo gyvenimo dvasia organizavimas. Tose šalyse, pasakė Govindas Sahajus, jaunimui niekad netenka susidurti su nedarbu ir vilčių žuvimu. Sahajus, be kita ko, pabrėžė, kad jis visur matė, jog labai gerbiama Indija ir ministras pirmininkas Neru.


Ukrainos premjeras V.Fokinas vakar turėjo kreiptis į respublikos Aukščiausiąją Tarybą. Manoma, kad V.Fokinas pasiūlys planą ekonomikos reformoms paspartinti. Premjeras paskelbė ketinąs įvykdyti permainų ministrų kabinete, pasiūlydamas ministrų postus ne politikams, o specialistams.


Susirinkimo, įvykusio Kaune, dalyvių laiškas Filadelfijos gyventojams

Gerbiamieji Filadelfijos gyventojai! Jūsų mieste, 304 Cross st., Philadelphia 47, PA gyvena Impulevičius Antanas, Liudviko sūnus. Jis ten įsikūrė po antrojo pasaulinio karo, pabėgęs iš mūsų miesto. Iš Lietuvos jis paspruko, bijodamas bausmės už nusikaltimus, kuriuos padarė hitlerinės okupacijos metais. Mes norime nors trumpai papasakoti Jums apie šitą budelį. Nors Jūs, Filadelfijos gyventojai, buvote toli nuo baisiojo karo, nors Jums neteko patirti jo žiaurumų, – Jūs vis dėlto galite suprasti motinų ir tėvų skausmą, matant nekaltai žudomus vaikus, suprasti siaubą našlaičių akyse, kurios matė durtuvų smaigaliais į duobes varomus pačius artimiausius, pačius brangiausius žmones. Vokiškieji okupantai paskyrė A. Impulevičių Kaune suorganizuoto antrojo (vėliau dvyliktojo) baudžiamojo bataliono vadu. Prieš A. Impulevičiaus vadovaujamos žudikų gaujos piktadarybes nublanksta viduramžių inkvizitorių ir Atilos siaubūnų kruvinieji nusikaltimai. Nuo pirmųjų hitlerinės okupacijos dienų Lietuvoje parsidavęs hitlerininkams, A. Impulevičius pradėjo savo kruviną žmogžudžio ir sadisto karjerą. Jo gauja pavertė Kauno VII fortą klaikia kankinimų ir žudynių vieta. Forto požemiuose be maisto ir vandens ilgas savaites kankinosi seneliai, moterys, vaikai. Asmeniniu A. Impulevičiaus nurodymu žudikai mušdavo ir plėšdavo suimtuosius, prievartavo moteris, tyčiojosi iš senelių, o vėliau masiškai juos sušaudydavo. Aštuoni tūkstančiai nukankintų aukų – toks šiurpus A. Impulevičiaus ir jo vadovaujamų samdytų žmogžudžių siautėjimo septintame forte rezultatas. Panašūs nusikaltimai buvo vykdomi ketvirtame forte, Mickevičiaus slėnyje, Jonavos rajono Užusalių kaime ir kitose masinių žudynių vietose. A. Impulevičius ne tik vadovavo žudikams, bet pats dalyvaudavo žudynėse, pats nukreipdavo pistoletą į žilus senelius, beginkles moteris, kūdikius ir paauglius. Hitlerininkams prie širdies buvo toks kraujo ištroškęs budelis, ir jie suteikė jam dar platesnes galimybes pasireikšti sadisto ir budelio vaidmenyje. 1941 metų spalio mėn. jie pasiuntė A. Impulevičiaus žudikų batalioną į Baltarusijos TSR šaudyti taikių gyventojų. Fašistai žinojo, ką daro. Jie norėjo sukiršinti tautas vieną prieš kitą, o A. Impulevičiaus gauja, žvėriškai naikinusi žmones Kaune, buvo pasiryžusi viską padaryti, kad supiudytų kaimynines broliškas tautas. Tik saujelę Tėvynės išdavikų pavyko suburti už savo pečių A. Impulevičiui ir į jį panašiems. Jie, tarškėdami vokiškais ginklais, užplūdo Minsko gatves. Jie žudė ir rusą, ir lietuvį, ir baltarusį, ir lenką, ir žydą. Gavę hitlerininkų įsakymą: „Žudyti, kuo daugiau žudyti!”, A. Impulevičius ir jo sėbrai nekaltų žmonių lavonais nuklojo Minsko, Borisovo, Slucko, Dzeržinsko, Klecko, Nesvyžiaus, Rudensko ir daugelio kitų miestų bei miestelių apylinkes. Minske A. Impulevičiaus batalionas sušaudė apie 9 tūkstančius tarybinių karių – karo belaisvių, o areštuotųjų civilinių asmenų stovykloje nukankino 1.775 žmones. Ta pati gauja, betarpiškai A. Impulevičiui vadovaujant, Slucke nužudė apie penkis tūkstančius taikių gyventojų. Girtas bataliono vadas A. Impulevičius pats iš pistoleto pribaigdavo duobėse sužeistuosius. Žudiko A. Impulevičiaus kruvinų darbų sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Užtenka priminti, kad jo vadovaujama gauja per palyginti trumpą laiką nužudė apie 50 tūkstančių taikių gyventojų. Patys žudikai savo laikraštyje „Rytų savanoris“ pripažino, kad jiems „…net pats Neronas pavydėtų“. Nekaltas A. Impulevičiaus aukų kraujas, našlių ir našlaičių ašaros, begalinės kančios, kurias jis atnešė tūkstančiams žmonių, šaukte šaukia atpildo. O šis dvikojis žvėris, lietuvių tautos išgama, nevertas nešioti žmogaus vardą, ramiai sau gyvena Jūsų mieste, vaikščioja jo gatvėmis, susitinka su Jumis, valgo Jūsų krašte išaugintą duoną. Pabėgo į JAV nuo teisingo lietuvių tautos atpildo. Tūkstančių sušaudytųjų vardu, našlaičių, kuriems A. Impulevičiaus gauja atėmė tėvus ir motinas vardu, visų gyvųjų vardu mes kreipiamės į Jus, Filadelfijos miesto gyventojai! Žudikas ir budelis A. Impulevičius turi atsisėsti į kaltinamųjų suolą ir pagal visus įstatymus atsakyti už padarytas piktadarybes, už nekaltų žmonių ašaras, kraują, kančias ir mirtį. Padarykite visa, ką galite, kad šis hitlerininkų talkininkas pagal veikiančius tarptautinius susitarimus būtų perduotas Tarybų Sąjungos valdžios organams. Mes esame tvirtai įsitikinę, kad Jūs nepakęsite savo mieste, dorų ir darbščių filadelfiečių tarpe sadisto, kurio sąžinę slegia kraupi našta – 50 tūkstančių žmonių mirtis. Išspausdinkite šį mūsų, kauniečių, laišką visuose laikraščiuose – tegu kiekvienas filadelfietis žino šiurpią tiesą apie A. Impulevičiaus praeitį, jo ryšius su pikčiausiais žmonijos priešais – hitleriniais okupantais. Mes tikime Jūsų humaniškumu, Jūsų sąžine ir gera valia. A. Impulevičiaus vieta – ne dorų filadelfiečių tarpe, bet kaltinamųjų suole. Mes tikime, kad dori lietuviais emigrantai, gyvenantieji Filadelfijoje, irgi padarys viską, kad kruvinas budelis A. Impulevičius gautų tai, ką nusipelnė, uoliai tarnaudamas Hitleriui. Šiandien mes, Kauno miesto darbo žmonių atstovai, susirinkę išreikšti savo protesto prieš tai, jog užsienyje nebaudžiami gyvena taikių tarybinių žmonių žudikai, kreipiamės į Jus šiuo savo laišku. Jūs gerai suprantate, kokių jausmų skatinami mes vėl prisiminėme šiurpią praeitį, vėl išjudinome ir taip skaudžias žaizdas savo širdys


Svajonės apie Maskvos, Kijevo ir Varšuvos trikampį

Rusija paskelbė, kad užsienio politikos srityje pirmenybę teikia santykiams su artimiausiomis kaimynėmis. Tačiau kaimynės to, gal tik išskyrus Latviją, dar nepajuto. Maskvos politikai (nepatekę į valdžią) neretai teigia, kad Rusijos politikai trūksta svarbiausio dalyko: nematoma visa panorama. Priežastis - nenoras atsižvelgti į NVS šalių regioninius ir subregioninius svyravimus. Maskvos politikai mano, kad jie atsiranda kaip atsakas į NVS neveiksmingumą. (Galimas ir kitas paaiškinimas: tai atsakas į Maskvos siekius nuolat ir visur vaidinti svarbiausią vaidmenį.) Pavyzdžiui, į Turkijos veiksnį Užkaukazėje arba Kinijos ir Afganistano Vidurinėje Azijoje Rusijos valdantieji politikai vis dėlto atsižvelgia, o Vidurinės Europos veiksnį paprastai ignoruoja. Tačiau būtent jis ir visų pirma aktyvi Lenkijos politika turės didelę įtaką Rusijos santykiams su Baltarusija, Moldova ir (tai svarbiausia Rusijai) Ukraina. Ukrainos reikšmė Rusijai didžiulė. Tai ne šiaip sau viena iš svarbiausių NVS šalių. Ukraina - slavų valstybė, todėl jos atitolimą, teisinga tai ar ne, daugelis Rusijoje vertina kaip pralaimėjimą. Ukrainos ekonomikos potencialas didžiulis. Geopolitinė padėtis, ypač priėjimas prie Juodosios jūros, daugelį verčia draugauti su šia šalimi. Ir Ukraina, suvokdama savo vertę (o gal nesugebėdama išsirinkti), vis dar dairosi į visas puses. Kijevas aktyviai ir, reikia pripažinti, gana kvalifikuotai naudojasi savo svarbiausiu koziriu - nepriklausomybe. Dabar apie Ukrainą galima kalbėti ir kaip apie šalį, išgyvenančią didžiulę ekonomikos krizę, ir kaip apie turinčią didžiulių politinių perspektyvų. Ukraina (tai buvo akivaizdu jau 1995 m.) pasidarė Rusijos ir JAV varžybų objektu. Kaip teigia “Izvestijos”, pradžioje amerikiečių politologai, o vėliau ir politikai atvirai pareiškė nesutinką, kad Ukraina būtų atiduota Rusijai, įeitų į jos naująją įtakos sritį. Ukraina buvo paskelbta Rusijos testu: ar ši išlaikė savo imperines ambicijas, ar nusiramino. Į Ukrainos nepriklausomybę pradėta žiūrėti kaip į Europos saugumo sistemos kertinį akmenį. Šis JAV pozicijos pasikeitimas sutapo su galutiniu sprendimu plėsti NATO į Rytus. Iki 1997 m. vasaros padėtis visiškai paaiškėjo. Liepos mėnesį Madride Lenkija, Čekija ir Vengrija buvo oficialiai pakviestos tapti NATO narėmis, o su Ukraina NATO pasirašė chartiją. Nuo tos akimirkos Ukrainos svarbiausiu “Vakarų kurortu” tapo Lenkija. Atsitiko tai, ko Lenkija vengė šešerius metus. Juk jau pirmoji nekomunistinė Tadeušo Mazoveckio vyriausybė buvo paskelbusi “dviejų lygių Rytų politiką”, t.y. vienokie santykiai turėjo būti plėtojami su Maskva, kitokie - su Kijevu ir Minsku. Kitas dalykas, kad įgyvendinti šios strategijos Varšuva nesiryžo, daugiausia todėl, kad Vakarų valstybės Maskvos orumą ir savimeilę gerbė labiau nei savo. Madride baigėsi trumpas ir savotiškai unikalus tarptautinių santykių sentimentalizmo laikotarpis. Dabar svarbiausi tapo realūs interesai, ir Vakarų, ir Lenkijos. Kai kas Rusijoje mano, kad Maskva nenori kreipti į juos dėmesio. Svarbiausias, visiškai natūralus ir teisėtas Lenkijos interesas Rytuose - sudaryti privilegijuotos kaimynystės zoną. Tai minimali programa. Tačiau Lenkija jaustųsi ypač gerai, jeigu į Rytus pasistūmėtų Europos institucijų - ir Europos Sąjungos, ir NATO - sienos. Remti, pavyzdžiui, Lietuvos siekius tapti NATO nare visiškai atitinka Lenkijos interesus. Solidarumo rinkimų akcijos programoje (Solidarumas laimėjo rugsėjo mėnesį vykusius parlamento rinkimus) teigiama, kad Lenkijos ir Vakarų pasaulio interesus atitinka posovietinių valstybių nepriklausomybės stiprėjimas ir jų integravimasis į Europos struktūras. Dokumente griežtai pasakyta, kad “Rusijos ir Lenkijos nesutarimai kyla ne dėl Lenkijos narystės NATO ir Europos Sąjungoje, o dėl skirtingų interesų šalių, esančių tarp Rusijos ir Lenkijos, atžvilgiu”. Turimos omenyje Baltijos šalys, Baltarusija, Ukraina ir Moldova. Be to, dokumente sakoma, kad Lenkijos saugumo interesus atitinka ankstesnis NATO, kaip gynybos sistemos, statusas ir, priešingai, neatitinka planai paversti organizaciją kolektyvinio saugumo sistemos elementu. Pirmi naujo suartėjimo su Ukraina žingsniai buvo žengti jau prieš metus, 1997 m. gegužės mėnesį, kai prezidentai Aleksandras Kvasnievskis ir Leonidas Kučma Kijeve atsisakė visų istorinių pretenzijų ir pasirašė atitinkamą dokumentą. Paskui tą pačią dieną, kai Paryžiuje Rusija ir NATO pasirašė chartiją, Vilniuje susitiko Lenkijos, Ukrainos ir trijų Baltijos valstybių vadovai. Lapkričio pabaigoje Bukarešte Kučma ir Kvasnievskis įkūrė dar vieną trikampį, su Rumunija. Po trijų dienų Ukrainos prezidento svečiai buvo Lietuvos ir Latvijos prezidentai. Gruodžio 10 d. Kvasnievskis su oficialiu vizitu lankėsi Kišiniove ir pareiškė esąs pasirengęs dalyvauti sprendžiant Padnestres konfliktą. O visai neseniai Lenkijos, Ukrainos ir Lietuvos prezidentai susitiko vėl. Lenkijos prezidento Kvasnievskio nuomone, visų šių susitikimų ir susitarimų strateginė reikšmė ta, kad jie padeda stiprinti regiono nuo Baltijos iki Juodosios jūros saugumą ir stabilumą. To regiono kaimynės savo ruožtu mano, kad bendradarbiavimas su jas aplenkusia Lenkija palengvins jų žygį į Europą. Lenkija kaimynėms tapo didžiosios Europos dalimi. Prie europinės Rusijos sienos, atsiranda vis daugiau sąjungų, į kurias įeina buvusios SSRS respublikos ir kuriose nėra vietos Rusijai. Ši strategija vykdoma labai aktyviai ir atkakliai. Ir nors, teigia “Izvestijos”, apie kokią nors karinę grėsmę kalbėti, žinoma, negalima, yra kita, rimtesnė problema: Rusija išstumiama iš regiono. Pastaruoju metu pastebimas didesnis Vidurio ir Rytų Europos geostrateginis ir ekonominis aktyvumas. Tai paaiškinama siekiu įveikti komunizmo palikimą, t.y. skurdą, tapti tikrais europiečiais ir, o tai visiškai natūralu, galutinai atsikratyti Rytų kaimynės globos ir užsitikrinti savo saugumą bei nepriklausomybę. Maskvai gana sunku visa tai suprasti. Mėgindama išeiti iš “Rytų Europos aklavietės”, Rusija pradejo stiprinti ryšius su Vakarų Europos valstybėmis. Buvo pradėtas žaidimas, pavadintas “Didžioji europietiška Europa”. Jo esmė: sustiprinti Europos valstybių (ir atitinkamai susilpninti Jungtinių Amerikos Valstijų) įtaką NATO ir pamažu pertvarkyti ją, atgaivinti ESBO. Kartu suaktyvėjo santykiai su Ukraina. Siekdama suskaldyti Baltijos “frontą” Rusija pasirašė kelias sutartis su Lietuva. Tik su Lenkija, teigia “Izvestijos”, Rusija nebendradarbiauja (o gal atvirkščiai: to nelabai siekia Lenkija?), nors tai, kad Maskva neturi normalių santykių su buvusiomis Varšuvos pakto partnerėmis, buvo viena iš rimčiausių nemaloniausio Rusijai sprendimo plėsti NATO priežasčių. Rusija niekaip negali suvokti, kad jos artimiausios kaimynės turi patrauklių ir labai aktyvių partnerių Vidurio Europoje. O visi mėginimai “susidraugauti”, atrodo, yra nekalti, tačiau labai primena finliandizavimo politiką. Pavyzdžiui, po susitikimo su Suomijos prezidentu Marčiu Ahtisariu Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas pareiškė: “Jeigu visos Rytų ir Vidurio Europos šalys eitų tuo keliu kaip Suomija, jos eitų apsikabinusios su Rusija”. Rytų ir Vidurio Europos šalys nebenori patekti į Rusijos glėbį. Todėl Kremliaus svajonės apie naują Maskvos, Kijevo ir Varšuvos trikampį veikiausiai yra nerealios.


Atostogų metas, gražus oras sutraukė Ženevon daugybę svečių. Tačiau iš T. S. Tarybos posėdžių pirmas įspūdis labai tingus, nors jos darbus praplatintoj salėj seka daug didesnis skaičius apimišrės publikos ir jaunas suomis pirmininkas daug uolumo rodo. Be to, visų dėmesys yra nukreiptas į Asemblėjos posėdžius, tikraji politikos „jomarką“. Smulkūs klausimai. T. S. Taryba savo darbus pradėjo nuo smulkių dienotvarkės punktų: tarptautinio auklėjimo kinematografo instituto, opiumo, pinigų padirbimo. Svarbesnis yra Tautų Sąjungos pakto ir Monroe doktrinos sutaikymo klausimas. Vengrai vėl įnešė optantų klausimą. T. S. Taryba jau nebe šiandien svarsto, kokiu būdu kovoti su pinigų padirbėjais. Šį kartą ji išklausė ekspertų pareiškimą ir nutarė šaukti tuo reikalu tarptautinę konferenciją. Kiekvienos sesijos darbuose figūruoja ir opiumo prekybos klausimas. Tolimuos Rytuos opiumo vartojimas nemažta, jis nelegaliais keliais žymioj daly įvežamas iš Kinijos. Šį kartą lordas Cushendun pasiūlė sudaryti Tautų Sąjungos komisiją, kuri bus pasiųsta į vietą, kad ištirtų klausimą, pateiktų Tarybai praktiškus pasiūlymus. Tautų Sąjunga ir Monroe doktrina. Kokiu būdu sutaikinti Monroe doktriną ir Tautų Sąjungos paktą? Monroe doktrina yra deklaracija, kad vadinamas „Naujas Kontinentas“ (Amerika) yra visai neužinteresuota Europos klausimais, o antraip atvertus - visokia Europos intervencija nėra galima Panamerikos reikaluose. Tautų Sąjungos paktas (21 str.) yra pažymėjęs, kad Monroe doktrina neprieštarauja paktui. Bet kokiu būdu tada sutaikinti tas pareigas, kuriais ir Amerikos valstybėms, Tautų Sąjungos nariams, šį kartą (Pietų) uždeda pakto straipsniai? Kosta - Rikos respublika panorėjo gauti tuo klausimu aiškesnių davinių. Tautų Sąjungos Taryba į Monroe doktriną pažiūrėjo tik kaipo į vietinį susitarimą, siekianti taikos. Tokia doktrina yra sutaikoma su pačiu paktu. Bet paktas visiems Tautų Sąjungos nariams, suteikdamas lygių teisių, uždeda ir lygių pareigų. Vadinasi, Pietų Amerikos valstybės, konfliktui įvykus, dėl Monroe doktrinos negali „už jos pečių“ slapstytis, lygiai jos privalo gauti pagalbos iš Tautų Sąjungos. Panašus išaiškinimas vargu galės patikti Vašingtonui, nors ir nebuvo dar atsitikimo, kad Jungtinės Valstybės protestuotų prieš arbitražą ar šiaip kurį Tautų Sąjungos veiksmą. Pagaliau ir Tautų Sąjungos 20 str. sako, kad valstybės atsisako nuo tokių inter se sutarčių, kurios yra priešin


ELTA gavo Lietuvos ambasados Vašingtone pranešimą, kad lapkričio 30 d. Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Stasys Lozoraitis, paklaustas dėl eventualios kandidatūros ateinančiuose prezidento rinkimuose, „Laisvosios Europos” radijui paskelbė tokį pareiškimą: Lietuvoje prezidento rinkimuose ketinama iškelti visiškai naują asmenį, o man - pasiūlyti kandidatuoti. Šitokį pasiūlymą aš galėčiau priimti tiktai konstatavęs, kad tam pritaria politinės partijos bei visuomeniniai judėjimai. Be jų pritarimo mano kandidatūra, manau, neturėtų tos prasmės, kurią jai norėčiau suteikti, ir todėl nebūtų naudinga mūsų kraštui. Ji turėtų būti siūloma kaip išeitis iš labai sunkios ir visus jaudinančios politinės ir ekonominės padėties.


1994 metų pabaigoje Baltarusija taps nebranduoline valstybe. Tai laikraštyje „Minskaja pravda” pareiškė Baltarusijos AT nacionalinio saugumo, gynybos ir kovos su nusikalstamumu komisijos pirmininko pavaduotojas J.Popovas. Pagal susitarimą su Rusijos vadovybe per dvejus metus iš Baltarusijos planuojama išgabenti kovinę techniką ir 81 tarpžemyninę raketą. Tikimasi, kad iki 1994 metų gruodžio 30 d. respublika taps nebranduoline valstybe.


Kaip pranešė radijas „Svoboda”, prezidentas B.Jelcinas susitikime su Rusijos kariuomenės vadais pareiškė, kad derybose dėl strateginių branduolinių arsenalų sumažinimo JAV siekianti vienšališko pranašumo. Pasak B.Jelcino, Vašingtonas norįs, kad Rusija atsisakytų visų sausumoje dislokuotų strateginių branduolinių raketų su kasetinėmis galvutėmis, o JAV povandeniniuose laivuose dalis tokio ginklo liktų. B.Jelcino nuomone, šiuos nesutarimus pavyksią pašalinti tik jam susitikus su Dž.Bušu Vašington


Europarlamentas nutarė atidėti prekybos ir ekonominių Europos Bendrijos ir Baltijos valstybių ratifikavimą. Kaip BNS korespondentui pranešė Estijos atstovybė Briuselyje, toks sprendimas priimtas po to, kai Didžiosios Britanijos atstovas H. Titlis pristatė Europarlamento užsienio ekonominių ryšių komisijai pranešimą, kuriame Estija kaltinama nacionalinių mažumų teisių pažeidimais. Dabar bus svarstoma, ar ratifikuoti šias sutartis su kiekviena Baltijos šalimi atskirai.


Prezidentas Eizenhaueris ir viceprezidentas Niksonas atsisakė bet ką pasakyti dėl nesėkmingo „Avangardo” paleidimo. Agentūra Asošieited Pres praneša, kad karinės jūrų mokslinio tyrimo laboratorijos vadovas Vašingtone kapitonas Peteris Hornas pareiškė, kad jis negali pasakyti, kada „bus paleista kita raketa”.


Fronte baigėsi diena. Melsvas rūkas apgaubė žemę. Po sunkaus artilerijos dieninio apšaudymo žemė tarytum ilsėjosi. Aižus parako kvapas sklido ore, vietomis smilko į viršų dūmų stulpai: rūko nuo katiušų ugnies apsvilusios vielų užtvaros. Rytų pusėje pro budinčiųjų kareivių durtuvus ėmė kopti pablyškusio apvalaus mėnulio veidas; mėnuo kopė aukštyn ir tarytum žvalgėsi po šalį, ar kas jo nepasieks durtuvu. Mėnuo iškilo didingas. Jis paniekinamai apmetė žemę sidabro išblyškusia šviesa ir išdidus, kaip nakties valdovas, užviešpatavo viršum apkasų. Apkasuose kareiviai, užgulę kulkosvaidžius, budėjo. Įbedę žvilgsnius į tolį, jie žiūrėjo į melsvuosius mėnulio šviesa patvinusius laukus, išraizgytus spygliuotų vielų užtvaromis. Už tų vielų slypėjo priešas. Kartas nuo karto iš tenai pasigirsdavo šūvis. Kulka, atsimušdama nuo žemės, nukrisdavo čia pat prie budinčiųjų apkasuose raudonarmiečių. Kulkosvaidininkė Danutė Stanelienė parymusi ant sugruodėjusios žemės žiūrėjo, kaip kilo mėnulis viršum apkasų. Išblyškusioje šviesoje matė savo draugų veidus. Visų veidai susikaupę, atrodė rūstūs. Kiek jau laiko praėjo, kai ji tapo kulkosvaidininkė! Kiek jau pasikeitė jos kovos draugų! O ji vis budi prie kulkosvaidžio. Drauge su visais kareiviais eina nenuilstamai į priekį. Keitėsi vadai, žuvo jos draugai, o ji — liko. Prieš jos akis atsistojo ilgi žygiai per Baltarusijos žemę. Tada sodai žydėjo, ir bundanti žemė buvo pilna gyvybės: miškuose paukščiai giedojo, laukuose iš žemės kalėsi daigai, žaliavo rugiai… O jie, kariai, nešė priešui mirtį. Nuo Raudonosios Armijos smūgių vokiečiai traukėsi. Danutė prisimena, kaip žygiuodavo per tuščius Baltarusijos kaimus. Retai kur sutikdavo baltomis skepetaitėmis vilkinčias moteris. Pilnais džiaugsmo žvilgsniais jos sutikdavo išvaduotojus ir ilgai rymodavo ant vartų, išlydėdamos raudonarmiečius. Vėliau atėjo liepos mėnuo. Ji pasiekė Lietuvos žemę. Sodai jau buvo nužydėję. Laukai kvepėjo vasaros vėsuma, ir Danutės pasąmonėje atbudo vaikystės dienų pasakos. Kulkosvaidžio metalinis vamzdis sujudėjo ir iš jo pasipylė liepsnojantis ugnies liežuvis. Danutė atsipeikėjo iš savo prisiminimų. Mirties zonoje šmėstelėjo šešėlis ir bematant dingo, tarytum po žeme prasmegdamas. Vien aidas nuo šilo atsimušė, ir apkasuose ant sugruodėjusios žemės tarytum sudainavo. Mėnuo vis kopė į viršų. Jis buvo pačiame zenite ir jau linko dantytos miško sienos linkui, kai tyliai iš užnugario į apkasus slinko raudonarmiečiai. Jų metaliniai šalmai mėnulio šviesoje išrodė žalsvi. — Neša kažin kokį svarbų įsakymą, — pagalvojo Danutė. Kareiviai pasiekė apkasus ir juose dingo. Nepraėjo nei poros minučių, kai iš lūpų į lūpas atėjo žinia: — Klaipėda išvaduota!… Atvaduotas paskutinis Lietuvos miestas. Žinia ėjo nepaprastai greitai. Raudonarmiečiai perdavinėjo šią žinią, kaip didžiausią įsakymą, kuris teikė daug malonaus džiaugsmo. Danutė pajuto, kaip jos širdį užplūdo džiaugsmo banga. Nežinomo jausmo užburta. Danutė klausėsi savo širdies balso. Kažin kur, prie mėlynųjų Baltijos jūros bangų priėjo lietuviai raudonarmiečiai, jos kovos draugai. Savo krauju atvadavo paskutiniąją Lietuvos žemės pėdą. Prieš akis atsistojo lygumos. Išvargęs kraštas. Motina, parymusi ant slenksčio su ašara akyse. Baltos skarytės kampeliu ji šluosto nukritusias blakstienas, ir mažutis, įsikibęs skverną, klausia: — Mama, o kur tėtis? O jo tėvas, gal prie mėlynųjų vandenų parymęs ant šautuvo, mąsto apie gimtinę. Melodijomis atskrido himno garsai. Miestai pasipuošę raudonomis vėliavomis. Vėliavos išdidžiai plevėsuoja gatvėse. Jos pilnos žmonių, ir visi, šventadieniškai pasirėdę, neša transparentus viršum galvų. Pražygiuoja raudonarmiečių pulkai. Vaikai barsto jiems po kojų baltas gėlės. Paskui juos eina susikabinę parankėm minios žmonių ir gieda apie didžiąją draugystę ir didžiąją laisvę. Danutė Stanelienė ilgai dar mąstė. Paminta vokiečių bato Lietuva vėl kelsis iš pelenų, kaip žiedas į saulę. Nebus žemėje paniekintųjų. Jau vidurnaktis viršum apkasų užviešpatavo, kareiviai, glaudžiai susispaudę, trynė šalčio apimtas rankas. Ilgu be šūvio apkasuose. Bet kas ten? Žalioji raketa pakibo už žaliojo šilo. Viena. Antra. Trečioji. Raketos, kaip mirusios peteliškės, gesdamos krito žemėn… — Puolimas… — sušnabėdėjo Danutė. Širdis smarkiau ėmė plakti. Netrukus pasigirdo sunkiųjų pabūklų balsai. Patrankos svaidė liepsnojančius sviedinius į priešo pusę. Miškas, iki šiolei tylėjęs, prabilo, sugaudė viso fronto ruožu. Mėnuo artėjančios dienos brėkšmėje apsiblausė ir pasidarė drumzlinas, kaip lavono veidas. O visų rūšių sunkieji ginklai nerimo. Broliškoje žemėje jie saliutavo Lietuvos išvadavimą ir nešė priešui mirti. Kai raudonosios raketos vėl pakibo viršum apkasų, išėjo raudonarmiečiai. Jų šūkis buvo vienbalsis ir galingas. Danutė su kulkosvaidžiu buvo visų priekyje. Per sutraukytas spygliuotas vielas, per lavonus, ji pasiekė aukštumą, pastatė savo kulkosvaidį ir paleido į priekį ilgas ir ugningas serijas. Rytuose kilo saulė, kaip raudonoji vėliava ant dangaus. Apkasuose, kur buvo Danutė, paliko tuščia. Fronto linija pasistūmėjo į priekį.


SOCIALISTINĖS stovyklos šalių tautos, visos pažangiosios pasaulio jėgos labai patenkintos sutiko socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo Deklaraciją ir Taikos manifestą. Šie didžiulės tarptautinės reikšmės dokumentai atsakė į daugelį klausimų, jaudinančių visą žmoniją. Jie patvirtino, kad socialistinė stovykla yra vieninga monolitinė visuma, kad ją vienija tvirti ir nenutrūkstami draugystės ryšiai. „Didžiosios revoliucinės deklaracijos“, kaip pavadino šiuos dokumentus Kinijos laikraštis „Zenminžibao“, parodė, kad socializmo jėgos toliau telkiasi ir tapo labai svarbia tarptautinio darbininkų judėjimo ir jo marksistinio-lenininio avangardo vystymosi gaire. Pereitą savaitę Deklaracija ir Taikos manifestas buvo įvairiausių pasaulio visuomenės sluoksnių dėmesio centre. „Iš Maskvos nuskambėjo tarptautinės darbininkų klasės avangardo balsas, — rašė Čekoslovakijos laikraštis „Rude Pravo“, balsas, kuris visiems darbo žmonėms, visai žmonijai skelbia laimingesnės, teisingesnės, tobulesnės epochos perspektyvas… Istorinis Taikos manifestas apskriejo visą žemės rutulį palydovo greičiu, pripildydamas žmonių širdis vilčių ir daug kartų didindamas žmonių siekimą išsaugoti pasauliui taiką“. „Balsas iš Maskvos“ nuskambėjo po visą žemės rutulį. Tai pergalingo socializmo balsas, marksistinių-lenininių partijų balsas, kuriuo jos pareiškia, kad nenuilstamai saugos savo vienybę ir draugišką bendradarbiavimą, siekdamos toliau telkti socialistinių valstybių sandraugą, vystyti tarptautinį darbininkų judėjimą, stiprinti taiką ir socializmą. Tai balsas 33 milijonų komunistų, susibūrusių į partijas, kurios be paliovos auga ir stiprėja, nepaisant to, kad reakciniai isterikai pranašauja kažkokią „komunizmo krizę“. Socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijos užtikrintai veda naujo gyvenimo kūrimo keliu apie 1 milijardą žmonių, tai yra daugiau kaip trečdalį viso pasaulio gyventojų. Aukštai laiko tarptautinio proletarinio solidarumo vėliavą kapitalistinio pasaulio komunistų partijos. Kai kurios iš jų išaugo ir tapo masiškiausiomis savo šalių organizacijomis. Prancūzijos Komunistų partija dabar turi 430 tūkstančių narių. Italijos Komunistų partija, kuri 1939 metais vienijo tiktai 15 tūkstančių žmonių, dabar turi 1800 tūkstančių narių. Žymiai išaugo Indonezijos Komunistų partija, vienijanti daugiau kaip milijoną narių ir kandidatų ir gavusi neseniai įvykusiuose parlamento rinkimuose 8,5 milijono balsų. Kapitalistinių šalių komunistų partijos yra ištvermingas, politiniu atžvilgiu subrendęs darbininkų klasės avangardas. Jos sustiprėjo organizaciniu ir ideologiniu atžvilgiais ir išmoko kūrybiškai taikyti marksizmo-leninizmo teoriją, spręsdamos svarbiausius gyvenimo keliamus klausimus. Šiuolaikinis tarptautinis darbininkų judėjimas tampa vis įspūdingesne jėga. Į didžiąją armiją, kovojančią už taiką, už šviesią visos žmonijos ateitį įsiliejo kai kurių buvusių kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautos, atsikračiusios imperializmo pančių ir išsivadavusios iš užsieniečių pavergėjų. Žemės rutulio žemėlapyje atsirado 25 naujos valstybės. Kolonijiniam pasauliui dabar priklauso ne daugiau kaip 150 milijonų žmonių. Bet ir jie jau tiesia savo nugaras ir telkiasi apie nacionalinio išsivadavimo kovos vėliavas. „Taikos sargyboje, — rašo Lenkijos laikraštis „Tribuna Liudu“, — dabar budi socialistinės valstybės, Azijos ir Afrikos antiimperialistinės ir taikingos valstybės, kapitalistinių šalių darbininkų judėjimas su savo avangardu — komunistų partijomis, kolonijinių ir priklausomųjų šalių išsivadavimo judėjimas, masinis taikos gynimo judėjimas visose pasaulio šalyse. Vakarų šalių agresyviųjų sluoksnių karinio pranašumo apskaičiavimai jau tapo tam tikru masto beprasmiškais apskaičiavimais“. Jėgų savitarpio santykis pasaulio arenoje smarkiai pasikeitė socializmo naudai. Lenktyniaujant su kapitalizmu socializmo pozicijos nuolat stiprėja. Socializmas dabar daro vis didesnį poveikį pasaulio istorijai. Socialistinės stovyklos ekonominė galia be paliovos didėja. Pasaulio pramonės gamyboje jo dalis sudaro maždaug vieną trečdalį, kai tuo tarpu dar 1928 metais tuomet buvusios vienintelės socialistinės valstybės — Tarybų Sąjungos — dalis buvo ne didesnė kaip trys procentai. Per pastaruosius penkerius metus socialistinių šalių pramonė vystėsi penkis kartus greičiau už kapitalistinių valstybių pramonę. Tarybų Sąjunga pagal absoliutų savo pramonės produkcijos gamybos dydį jau seniai pralenkė Angliją, Prancūziją, Vakarų Vokietiją, ir Tarybų Sąjungai jau nebėra kažkas nepasiekiama, kaip tai galėjo kai kam atrodyti prieš 25—30 metų, Jungtinių Valstijų gamybos lygis. Jeigu Tarybų Sąjunga, — pažymi laikraštis „Zenminžibao“ — galėjo pralenkti Jungtines Amerikos Valstijas svarbiose mokslo ir technikos srityse, dar nepralenkusi Jungtinių Amerikos Valstijų pagal gamybą vidutiniškai vienam gyventojui, tai ateityje bendrosios tendencijos požiūriu Tarybų Sąjungos persvara nuolat vis labiau ir labiau stiprės“… Visa tai kelia Vakarų reakciniuose sluoksniuose, visų pirma Jungtinėse Amerikos Valstijose, smarkų pykčio ir neapykantos antplūdį. Būdami priversti pripažinti, kad puikūs Tarybų Sąjungos ekonomikos mokslo ir technikos laimėjimai, kaip išsireiškė laikraštis „Niujork Herald Tribiun“, pakirto tarptautinį tikėjimą Amerikos vadovavimu“, tie sluoksniai visaip mėgina atkurti tą labai abejotiną „tarptautinį tikėjimą“. Šiais tikslais reakcionieriai dabar su nauja jėga išplėtė melo ir šmeižto kampaniją, bergždžiai mėgindami iškraipyti Tarybų Sąjungos politinius, ekonominius ir mokslinius laimėjimus. Ypač stengiasi JAV viceprezidentas Niksonas, pavadinęs Taikos manifestą Tarybų Sąjungos „plačiu puolimu“ kapitalistinių šalių vyriausybėms „nuversti“. Sekdamas Niksono pavyzdžiu, šmeižikiška kalba prapliupo Italijos krikščionių demokratų partijos vadovas Fanfanis. Neliko nuošalyje nuo mėginimų iškraipyti Maskvos pasitarimų priimtų dokumentų reikšmę ir turinį taip pat Vakarų Vokietijos revanšistiniai laikraščiai ir Prancūzijos buržuaziniai laikraščiai. Bet šių nirštančių taikaus sambūvio priešininkų choras nedarnus. Pastarosiomis dienomis jame vis dažniau pradėjo skambėti gaidelės, kurios rodo, kad pripažįstama arba pusiau pripažįstama nepajudinama socialistinės stovyklos vienybė ir dideli nesutarimai, kilę imperialistų stovykloje Paryžiuje įvyksiančios Šiaurės Atlanto bloko tarybos sesijos išvakarėse. „Sunku įsivaizduoti, — rašo laikraštis „Niujork Taims“, — kaip NATO galės sėkmingai daryti naujas karines pastangas, nesustiprinusi savo politinės struktūros“. Bet „politinės struktūros stiprinimas jau viršija NATO vadeivų galimybes. Tame bloke dalyvaujančiųjų šalių vyriausybes vis labiau spaudžia tautos, protestuojančios prieš JAV agresyviųjų karinių sluoksnių „naujas karines pastangas“, prieš jų planus sudaryti NATO „vieningą armiją“, prieš Pentagono ketinimus apginkluoti Vakarų Europos armijas Amerikos raketomis ir įrengti Vakarų Europos placdarmuose Amerikos atominio ginklo sandėlius. Bet opozicija tiems „įsipareigojimams“ auga ne tik „mažesniųjų NATO narių“ tarpe. Toje pačioje Anglijoje naujieji JAV kariniai planai kelia didelį nerimą. Gruodžio mėnesį įvyksianti NATO tarybos sesija šaukiama imperialistinei klikai labai nepalankiomis aplinkybėmis. Buržuazinių partijų veikėjų tarpe jau yra nemažai žmonių, kurie reikalauja, kad subankrutavusi politika „iš jėgos pozicijos“ būtų pakeista susitarimų su Tarybų Sąjunga dėl svarbiausių tarptautinių problemų politika. Gyvenimas valingai rodo jiems, kad vienintelis teisingas tarptautinių santykių vystymo kelias gali būti tiktai taikaus sambūvio kelias. Užtikrinti kaip tik tokį tarptautinių įvykių vystymąsi — tai padaryti ir ragina komunistų ir darbininkų partijos, laikančios kovą už taiką savo pirmaeiliu uždaviniu.


Kaip praneša agentūra AP, JAV KOP paleido į orbitą iš Argveljo poligono raketą „Atlas Agena“, Žemės palydovą. Paleidimo tikslas nenurodomas.


Išeinąs Romoj italų istorijos ir politikos žurnalas, leidžiamas Rytų Europos instituto, „L’Europa Orientale“, kuri veda toki rimti mokslininkai, kaip valstybės patarėjas, Romos karališkojo universiteto istorijos profesorius dr. Amedeo Giannini ir Padovos universiteto slavų filologijos profesorius dr. Ettore lo Gatto, kovo - balandžio numery įdėjo Georgio Munzi straipsnį apie Lietuvą: „Lietuvos užginimas ir jos apogėjus“ (La nascita e l'apogeo della Lituania). Tai yra Lietuvos istorijos apžvalga nuo jos pradžios ligi Lietuvos valstybės apogėjaus t. y. ligi Vytauto Didžiojo mirties. Nors autorius ir nenurodo šaltinių, kuriais naudojosi rašydamas savo studiją, tačiau patiektos žinios yra visiškai bešališkos. Skaitydamas straipsnį aiškiai matai, kad autoriaus sugebėta atskirti pelai nuo grūdų ir mokėta nušviesti ta Lietuvos istorijos laikotarpį taip, kaip jis nušviečiamas mūsų istorijos knygose. Georgio Munzi kalba apie tą mūsų istorijos epochą daugiausia politiniu ir tikybiniu atžvilgiais. Jis nuosekliai pasakoja, kaip Lietuvos valstybė susidarė, kaip ji tvarkėsi ir stiprėjo ir kaip, pagaliau, Vytauto Didžiojo laikais pasiekė savo didžiausios galybės. „Vytauto asmenyje, rašo jis, Lietuva turėjo savo didžiausią valdovą ir jam viešpataujant ji pasiekė savo galybės apogėjų. Kilimo fazė buvo pabaigta, dabar prasidėjo puolimo laikotarpis, kuris pasibaigė Liublino unija (1569 m.)“. Taip pat trumpais, bet ryškiais bruožais Georgio Munzi kalba apie Lietuvos christianizaciją. Pirmiausia buvus apkrikštyta šiaurės Lietuva (Livonija), paskum — pietų ir galiausiai — centralinė. Į centralinę Lietuvą krikščionybė ėjusi dviems įvairiomis formomis: iš vakarų su lotynų apeigomis, iš rytų su graikų slavų. Krikščionybę iš vakarų Lietuvai nešę „lenkų misionieriai, kurie, rodės, labiau rūpinosi išplatinti savo kultūrą ir kalbą, kad tuo būdu geriau paruoštų dirvą galutinai „Unijai“, nekaip varyti gilų ir radikališką krikščioniško mokslo skleidimo darbą“. Jau iš tų keletos žodžių matyt, kad autorius teisingai suprato, kaip buvo platinamas krikščionybės mokslas Lietuvoje ir ko siekė lenkų misionieriai savo „misijomis“. Georgio Munzi kalba ramiai, šaltu griežtu stiliumi, žiūri į savo siužetą kaip mokslininkas sans parti pris, ir tatai, gal būt, skaitytoją labiau įtikina, kaip straipsnis, parašytas su per daug dideliu entuzijazmu. Ankstyvesniuose to paties žurnalo numeriuose buvo paskelbti dar du straipsniai: Giacomo Devoto „Lietuvių kalba“ (La lingua lituania) ir Aniedeo Giannini „Lietuvos konstitucijos revizija“ (La revisione della costituzione Lituania). Giacomo Devoto stebisi, kad lietuviai taip greit sutvarkė ir pritaikė moderniojo gyvenimo reikalavimams savo kalbą. Italijai reikėję Dantės sukurti literatūrinę kalbą, kurią pripažino visa šalis, Prancūzijos karaliams reikėję amžių kovos, kol Paryžiaus dialektas tapo visos valstybės kalba, o tuo tarpu lietuviai, be jokių kovų ir neturėdami didelių kalbos genijų, priėmę vieną tarmę, kuri taip nepaprastai greitai tarpstanti ir stiprėjanti. Amedeo Gionnini, smulkiai nurodęs kuo skiriasi naujoji konstitucija nuo 1922 m. konstitucijos ir išanalizavęs priežastis, atvedusias prie konstitucijos pakeitimo, daro išvadą, kad naujoji konstitucija turėsianti pažaboti pakrikusį seimo veikimą. Tokių rimtų studijų apie Lietuvą pasirodymas italų spaudoje mus tik gali džiuginti. Iš vienos pusės jos populiarina Lietuvos vardą užsieny, o kita vertus, jau tas pats faktas, kad kiti domisi tuo, kas dedasi pas mus, parodo, jog mes iš lengvėlio įeinam į intelektualinio, socijalinio ir politinio Europos gyvenimo orbitą. Praėjo tie laikai, kada apie Lietuvą niekas nieko nežinojo ir nenorėjo žinoti. Mes net nevaidinom nė statisto rolės bendrame Europos gyvenime, o dabar mes pasidarom aktyvus kolektyvo narys, kuris stiprėja ir žengia priekin — tatai mums pasako kiti.


JAV Komunistų partija persekiojama toliau

Toliau mėgindama nuslopinti ir likviduoti JAV Komunistų partiją, vakar federalinė vyriausybė iškėlė bylą teisme, reikalaudama, kad partija išmokėtų daugiau kaip pusę milijono dolerių kaip pajamų mokestį, jo procentus ir baudą už 1951 metus. Vyriausybė mėgina pagrįsti savo reikalavimą tuo, kad Jungtinių Valstijų Komunistų partija, esą, priklausanti „gaunančių pelną komercinių įmonių“ kategorijai. Prokuroras Danevėjus pareiškė, kad jeigu vyriausybė laimės šį teismo procesą, tai ji mėgins pasiekti, kad mokestis ir bauda būtų sumokėti už sekančius kelerius metus po 1951 metų.


Jeruzalė: nauji palestiniečių ir policijos susirėmimai

Vakar Jeruzalėje tęsėsi neramumai, kilę po to, kai čia trečiadienį tikriausiai žydų ekstremistas nužudė palestinietį šešių vaikų tėvą. Rytinėje Jeruzalės dalyje vėl vyko palestiniečių demonstrantų ir Izraelio policijos susirėmimai. Demonstrantai vieną policijos skyrių komerciniame kvartale apmėtė akmenimis. Atsakydami į tai, policininkai pradėjo šaudyti guminėmis kulkomis bei panaudojo ašarines dujas. Neramumai Jeruzalėje, pirmiausia Abu-Tor priemiestyje, kilo trečiadienį ir po 41 metų vyriškio laidotuvių tęsėsi iki vėlyvos nakties. Vakar rytą, palestiniečiams prie Ramalacho miesto akmenimis apmėčius automobilį, buvo sužeistas vienas izraelietis. Be to, palestiniečių demonstrantai Rytų Jeruzalėje prie Damasko vartų užpuolė Izraelio turistinį autobusą, kuris buvo šiek tiek apdaužytas, tačiau niekas, laimei, nenukentėjo. Izraelis patyrė pralaimėjimą JT Izraelis trečiadienį JT Generalinėje Asamblėjoje po kelias dienas trukusių debatų Artimųjų Rytų klausimu vėl patyrė skaudų pralaimėjimą. Balsuojant dėl Jeruzalės statuso, tik Izraelis buvo prieš rezoliucijos projektą, kurį parėmė 149 valstybės. Septynios šalys, tarp jų ir JAV, kuri paprastai balsuoja kartu su Izraeliu, susilaikė. Izraelio “įstatymų leidybos organai, jurisdikcija ir administracija” Jeruzalėje yra nelegalūs, sakoma rezoliucijoje. Balsuojant antruoju klausimu dėl Izraelio okupuotų Golano aukštumų, Izraelis rado tik vieną sąjungininką - Jungtines Valstijas, kurios taip pat balsavo prieš rezoliucijos tekstą. 97 valstybės balsavo už šią rezoliuciją, o 48 susilaikė. Pabaigoje balsavimu, kaip ir ne kartą anksčiau, buvo patvirtintos “neatimamos palestiniečių tautos teisės”. 110 valstybių buvo už rezoliuciją, Izraelis ir JAV - prieš, o 48 susilaikė. 156 valstybės buvo už specialios informacijos programos apie Palestinos problemas sukūrimą JT būstinėje. Izraelis ir JAV vėl balsavo prieš, o dvi šalys susilaikė. Reikalavimus taikiai išspręsti Palestinos problemą parėmė 154 valstybės. Kofiʼs Annanas turėtų susitikti su Libijos vadovu, tačiau diplomatai nėra tikri dėl šio susitikimo Libijai, kuri atsisako išduoti abu įtariamuosius, nuo 1992 m. yra įvestos griežtos JTO sankcijos, kuriomis, be kita ko, draudžiamas oro susisiekimas su šia Šiaurės Afrikos šalimi. Ketvirtadienį ir penktadienį su oficialiu vizitu Tunise viešėsiantis JTO generalinis sekretorius savaitgalį, prieš išskrisdamas sekmadienį į Abu Dabį, ketino praleisti prie Tuniso pietrytinės pakrantės esančioje turistų pamėgtoje Džerbos saloje. Diplomatai, tiesa, įspėja nebūti per daug įsitikinusiais dėl Annano susitikimo su Kadafiu: susitikimas įvyksiąs tik tuo atveju, jei JT vadovas bus tikras, kad Libijos lyderis sutiks išduoti abu įtariamuosius, kurie Olandijoje stotų prieš škotų teisėjus. JT Saugumo Tarybos sankcijų komitetas, kuriam vadovauja Slovenijos ambasadorius Danila Turkas, iki ketvirtadienio 16 val. Grinvičo laiku turi pareikšti galimus prieštaravimus dėl Annano prašymo, nors komiteto nariai sako, jog tokių prieštaravimų nebus. 1988 m. gruodį neva dviem Libijos slaptosios tarnybos agentams virš Škotijos Lokerbio vietovės susprogdinus JAV aviakompanijos “Pan Am” keleivinį lėktuvą, žuvo visi 259 lėktuvu skridę žmonės - daugelis jų buvo amerikiečiai - bei dar 11 žmonių ant žemės. Pagal su Libijos valdžia pasiektą susitarimą abu įtariamieji turėtų stoti prieš teismą Olandijoje. Diplomatai pabrėžia, kad Annanas šeštadienį savo lėktuvu nepargabens abiejų įtariamųjų. JT Saugumo Taryba tvirtina, jog sustabdys sankcijas Libijai, kai tik abu įtariamieji atvyks į teismą Olandijoje. Pagal 1992 m. įvestas ir kitais metais dar labiau sugriežtintas sankcijas uždraustas oro susisiekimas su Libija, įvestas ginklų embargas, užšaldytos kai kurios Libijos sąskaitos užsienio bankuose, uždrausta tiekti jai tam tikrą naftos pramonės įrangą. Netikėtos derybos dėl Šiaurės Airijos taikos Kaip pasakė Mallonas, Blairo vizitas buvęs labai vaisingas, per jį buvo susitarta, kad naujoje administracijoje bus 10 departamentų. Taip pat susitarta dėl vadinamųjų Šiaurės ir Pietų institucijų, kurioms priklausys Belfasto ir Dublino ministrai, skaičiaus. Šios institucijos koordinuos turizmą, prekybos ir verslo plėtrą, susisiekimą, Europos Sąjungos (ES) programas. Netikėtas Blairo vizitas sužadino viltis, kad bus pasiekta pažangos. Tačiau pradinis optimizmas išseko užsitęsus deryboms, o kai Didžiosios Britanijos premjeras išvyko nepaskelbęs jokio derybų komentaro, atrodė, kad nieko svarbaus taip ir neįvyko. Anot Olsterio junionistų partijos (UUP) pirmininko ir būsimo provincijos administracijos vadovo Davido Trimble’o, pažangos buvo pasiekta, bet nereikia tikėtis jokio “dramatiško” pareiškimo.


Rugsėjo 12 dieną antram skrydžiui pakilo JAV erdvėlaivis „Endeavour”. Jo ekipaže - Mei Džimison, pirmoji afrikietiškos kilmės astronautė. Mokslininkė, dirbanti medicinos ir inžinerijos srity, mokanti, be anglų, dar suachili, japonų ir rusų kalbas, į savo turtingą biografiją įsirašo ir kosminį puslapį. Trisdešimt penkerių metų astronautė AP korespondentui nuoširdžiai papasakojo, kad ji suvokia nebūtinai esanti pirmoji tarp spalvotųjų ar turinti ypatingą talentą, ypatingus troškimus, tarp jų - ir tapti astronaute, tiesiog NASA turėjo pasirinkti vienintelę moterį. Mei supranta didžiulę simbolinę savo skrydžio prasmę Amerikos ir viso pasaulio spalvotosioms moterims. Pasaulis turi pajusti, kad visų tautų ir rasių žmonės yra talentingi, tereikia leisti jų gabumams pasireikšti. Jos misija svarbi ne tik augančioms juodosioms mergaitėms, bet ir suaugusiems baltaveidžiams vyrams, nuo kurių sprendimo priklauso tų mergaičių likimas. NASA sąraše - 92 astronautai, penki jų - afrikiečių kilmės. Įskaitant ir Mei. Šeštasis - Ronaldas Mak Nairas - žuvo 1987 metais „Chalanger” katastrofoje. Mei Džimison mokėsi Stanfordo ir Kornelio universitetuose, abiejų įstaigų bakalaurė. Už sveikatos apsaugos tyrimus Kenijoje buvo apdovanota. Dirbo Tailando pabėgėlių stovyklose. 1983-1985 metais - Taikos korpuso tarnautoja Siera Leonės ir Liberijos regione. Buvo atsakinga už misijos ir diplomatų sveikatą. Sėkmė ją lydėjo Los Andželo medicinos centre. „Endeavour” skrydyje Mei atlieka mokslinius eksperimentus. Tyrinėja „kosminę ligą” sukeliančius reiškinius, kaulų ląstelių mažėjimą kosminėje aplinkoje. Laive yra keturios Pietų Afrikos varlės. Bus bandoma apsėklinti jų kurkulus, stebima, kaip vystysis buožgalviai. Erdvėlaivio tyrimų programą parengė JAV ir Japonijos mokslininkai. Įgula - 7 kosmonautai. Tarp jų yra ir daugiau pionierių. Pirmąkart į kosmosą pakilo sutuoktinių pora - Markas Li ir Džein Deivis. Mamoru Mokris - pirmasis amerikiečių laivu skriejantis japonų astronautas.


TOMSKAS. Tomsko Politechnikos institutas šiais metais duos šaliai daugiau kaip 500 kalnakasybos inžinierių. Visuose kalnakasybos fakultetuose pasibaigė praktika. Diplomantai dabar ruošia diplominius projektus. Diplomų temos skirtos anglies pramonės įmonėms, o žymi jų dalis ruošiama pagal šių įmonių užsakymus. Didelė diplomantų grupė diplominiam darbui pasirinko „Leninugolj“ ir „Molotovugolj“ trestų šachtų kompleksinio mechanizavimo temas, anglies telkinių kasybos hidrauliniu būdu klausimus. Didelę praktinę reikšmę turi studento Volkovo projektas, kuriame ruošiama kovos su požemio gaisrais sistema.


„TEGUL VĖLIAVA SU LENINO ATVAIZDU VEDA JUS Į NAUJAS KOMUNIZMO PERGALES!“ Draugo K. J. VOROŠILOVO kalba

VLKJS Centro Komiteto iškilmingajame Plenume, skirtame įteikti Lenino ordiną komjaunimui

Brangūs draugai! Šiandien įteiktas Lenino ordinas šauniai daugiamilljon! nei tarybinio jaunimo organizacijai – Lenino komjaunimui. Komjaunimui naujas apdovanojimas paskirtas už dldelius komjaunuolių ir viso tarybinio jaunimo nuopelnus socialistinėje statyboje, už tai, kad mūsų komjaunimas visada karštai atsiliepdavo į Komunistų partijos ir Tarybines vyriausybės raginimus, ir ypatingai už šaunų ir vaisingą darbą įsavinant dirvonus ir plėšinius. Už darbą dirvonuose daugeliui jaunųjų patriotų suteiktas Socialistinio Darbo Didvyrio vardas, dešimtys tūkstančių jaunuolių ir merginų drauge su savo vyresniaisiais draugais apdovanoti Tarybų Sąjungos ordinais ir medaliais, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Komunistų partijos Centro Komiteto, Ministrų Tarybos vardu ir pats asmeniškai nuoširdžiai sveikinu visus komjaunuolius ir komjaunuoles, visus Tarybų Sąjungos jaunuolius bei merginas ir visų pirma šaunius dirvonų nugalėtojus Visasąjunginės Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos apdovanojimo Lenino ordinu proga. (Audringi plojimai). Džiaugiuosi galįs dar kartą pasveikinti jūsų asmenyje visus jaunuosius draugus, apdovanotus už didvyrišką darbą dirvonuose. (Plojimai). Lenino komjaunimas nuo pat pirmų susikūrimo dienų augo ir grüdinosi Komunistų partijos vadovaujamas, kaip kovine revoliucinė jaunimo organizacija ir ištikimas, patikimas jos pagalbininkas. Daugiau kaip prieš trisdešimt šešeris metus, rūsčiais pilietinio karo ir tarybinės liaudies ginkluotos kovos prieš svetimšalius interventus metais, didysis Leninas nepaprastai aiškiai ir pilnai nubrėžė komjaunimo uždavinius. Komjaunimo III suvažiavime jis sake: „Komunistinė jaunimo sąjunga tik tada pateisina savo vardą, kad ji yra Komunistinės jaunosios kartos sąjunga, jeigu ji kiekvieną savo mokymosi, auklėjimosi, švietimosi žingsnį sieja su dalyvavimu bendroje visų darbo žmonių kovoje prieš išnaudotojus“. Didžiojo Lenino įkvėpti, Komunistų partijos vadovaujami, komjaunuoliai visada žengė pirmose kovotojų už socializmą gretose, narsiai įveikdami visus sunkumus, kurie iškildavo mūsų šaliai, pirmajai atvėrusiai žmonijai kelią į šviesią ateitį - komunizmą. Komjaunimo eilėse rüsčioje kovoje kūrėsi ir tapo tarybinio jaunimo tradicija didelis politinis aktyvumas, visuomeninė iniciatyva, kilnus pareigos Tėvynei jausmas. Mes, jūsų protėviai ir téval, atsimename, su kokiu pasirengimu ir pasiaukojimu darbo jaunimas atsiliepė į Komunistų partijos raginimą Didžiojo Spalio dienomis. Tarpe tų, kurie didvyriškai kovėsi prieš kontrrevoliucijos gaujas pilietinio karo metais, kurie neatsilikdavo nuo užgrüdintų kovotojų, nuo komunistų, buvo ir müsų darbininkų-valstiečių jaunimas. Aš prisimenu pirmuosius pilietinio karo mėnesius, kada gamyklose ir kaimuose, miestuose ir visur kürési koviniai darbininkų ir valstiečių būriai ir čia pat éjo į mūšį. Kiek čia buvo jaunuolių ir merginų, kaip didvyriškai ir narsiai jie kovėsi su baltaisiais banditais už Tarybų valdžią, už savo Tėvynės ateitį! Mūšių ir Tarybinės valdžios kūrimo ugnyje išaugo ir suvyriškėjo pirmoji komjaunuolių karta. Už didvyris kus žygdarbius komjaunimas tuomet buvo atžymėtas Raudonosios Veliavos ordinu – pirmuoju ordinu, papuošusiu kovinę Komunistinės Jaunimo Sąjungos vėliavą. O vėliau, kai atėjo laikas šautuvą ir granatą pakeisti į taikaus darbo įrankius, jaunimas žengė pirmose socializmo statytojų gretose. Kaip komjaunimo šlovės paminklai atsirado ir per amžius stovės tokios didelės pirmųjų müsų penkmečių statybos, kaip Magnitogorsko ir Kuznecko kombinatai, Dnieprogesas, Stalingrado traktorių gamykla, Komsomolskas prie Amuro ir daugelis kitų statybų. Atkaklaus darbo ir laimėjimų dėka komjaunimo veliavoje suspindo antrasis ordinas - Darbo Raudonosios Vėliavos ordinas. Šį taikų darbą, kaip žinoma, nutraukė plėšikiškas fašistų užpuolimas. Spalio iškovojimai, viskas, kuo mes gyvenome, kuo džiaugiamės ir kuo didžiavomės, atsidūrė pavojuje. Hitlerininkų gaujos užgrobė ir nusiaubė žymią mūsų šalies dalį, negailestingai naikino tarybinius žmones. Tévynei gresiančio pavergimo pavojaus metu visa tarybinė liaudis pakilo į žūtbūtinę kovą prieš sužvéréjusius grobikus. Visas pasaulis vėl išvydo mūsų liaudies, müsų nuostabaus jaunimo narsumą, ryžtingumą ir šaunumą. Karo metais didvyriškumas tapo iprasta elgesio norma. Mes atsimename ir branginame Zojos Kosmodemjanskajos, Olego Koševojaus, Aleksandro Matrosovo, Jurijaus Smirnovo ir daugelio kitų jaunųjų didvyrių vardus. Bet juk tokių bebaimių, narsių jaunųjų patriotų mūsų šalyje buvo tūkstančiai, dešimtys tūkstančių. Didvyriškos kovos deka tarybine liaudis, kaip žinoma, ne tik visiškai sutriuškino suįžūlėjusius Interventus, bet padėjo taip pat kitoms Europos tautoms išsigelbėti iš kruvino fašistinio jungo. Mūsų šaunaus komjaunimo žygdarbiai Didžiajame Tėvynės kare buvo pelnytai atžymėti aukšCiausiu Tarybų Sąjungos apdovanojimu – Lenino ordinu. Komjaunuoliai atsiliepė į šį apdovanojimą, kaip dera tikriems Komunistų partijos pagalbininkams. Jie aktyviai stojo į kovotojų statytojų gretas. Buvo iškilęs nepaprastai sunkus uždavinys - per trumpiausią laikotarpi vel atstatyti miestus, gamyklas, fabrikus, šachtas, namus. Drauge su visa liaudimi komjaunuoliai didvyriškai dirbo, prikeldami iš griuvėsių ir pelenų Stalingradą, Minską, Charkovą, Sevastopoli, Kurską, Oriolą, Rostovą ir daugelį kitų miestų ir kaimų, jie drąsiai leidosi į užtvindytas Donbaso šachtas, norėdami jas atstatyti ir duoti šaliai anglies. Karštai dirbdami, mokydamiesi, komjaunuoliai ir komjaunuolės pasitiko savo Sąjungos trisdešimtmetį, kada VLKJS buvo apdovanota antruoju Lenino ordinu. Draugai! Iš viso to, ką atliko müsų komjaunimas ir visas jaunimas, labai svarbus yra dirvonų ir plešinių įsavinimo žygdarbis. Čia salėje tikriausia yra draugų, kurie į dirvonus išvyko pirmieji. Daugeliui jų, tai mes gerai suprantame, nelengva buvo važiuoti į tolimus, negyvenamus stepių kraštus. Tačiau mūsų jaunimo patriotizmas, jo atsidavimas partijai ir komunizmo reikalui įkvėpė šimtus tūkstančių jaunuolių ir merginų savo noru važiuoti įsavinti dirvonų ir atlikti pareigą Tėvynei. Daugeliui jų teko mokytis arti ir sėti, mokytis suprasti, pajusti žemę, išmokti valdyti žemės ūkio mašinas. Jie augino javus ir tuo pat metu statė namus, kuriuose turėjo patys gyventi. Padedant jaunimui, buvo įveikti visi sunkumai, išdirbti milžiniški plotai – trisdešimt penki su puse milijono hektarų. Tai leido pernai surinkti ir paruošti mūsų šalyje grūdų daugiau, negu anksčiau buvo surenkama derlingiausiais metais. Vargu ar reikia įrodinėti partijos Centro Komiteto ir mūsų vyriausybės, nukreipusių dideles jėgas ir lėšas dirvonams įsavinti, nutarimų teisingumą ir tolregiškumą. Vykdydami šį uždavinį, mes darome didelį darbą, aprūpiname šalį javais. Mūsų šalyje yra didžiulės galimybės panaudoti jaunimo jėgas naujiems žygdarbiams. šiais metais pasėliai dirvonuose turi būti išplėsti dar 4-5 milijonais hektarų. Visame dirvonų ir plešinių plote reikės užauginti dar daugiau grūdų, negu pernai. Vakar ir šiandien savo sąskrydyje jūs smulkiai aptarėte šiuos klausimus ir priėmėte puikų kreipimąsi, kuriame numatėte priemones derliams toliau didinti. Karštai sveikindamas jūsų sąskrydžio nutarimą, iš visos širdies linkiu jums ir visiems jauniesiems dirvonininkams naujų įžymių laimėjimų jüsų kilniame darbe musų didžiosios Tėvynės labui. (Ilgai trunkantieji plojimai). Jūsų iškeltų uždavinių įvykdymas bus puiki komjaunimo dovana mūsų Tarybinei Tėvynei jos keturiasdešimties metų jubiliejaus proga. (Plojimai). Jums, draugai, be abejo, žinoma, kad neseniai įvykusi TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesija apsvarstė keletą svarbių klausimų, tame tarpe patvirtino liaudies ūkio vystymo planą šiems, 1957 metams. Jums žinomi taip pat Komunistų partijos Centro Komiteto gruodžio ir vasario Plenumų nutarimai. TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijos ir TSKP CK Plenumų nutarimai numato naują šalies visos ekonomikos pakėlimą, tolesnį mūsų didelio, sudetingo ir įvairiapusiško liaudies ūkio valdymo tobulinimą. Mums teks statyti daugiau, negu bet kuriame ankstesniame penkmetyje, statyti protingai, sutelkiant jėgas ir lėšas lemiamuose baruose. Jūsų draugai, savo noru išvažiavusieji statyti naujų gamyklų, elektrinių, geležinkelių šalies Rytuose ir Siaurėje, turi įnešti didelį indėlį į šeštojo penkmečio statybos planų įvykdymą. Mes neabejojame, kad jų pastangos bus apvainikuotos tokia pat pergale, kaip ir šaunus darbas dirvonuose. (Plojimai). Liaudies ūkio planuose numatoma žymiai padidinti anglies gavybą, ypač europinėje Sąjungos dalyje, Donbase. Štai kodėl tokią didelę reikšmę turi patriotinė iniciatyva Ukrainos komjaunuolių. kurie savo jėgomis stato daug naujų šachtų. Jūs žinote, draugai, kiek pastangų deda Tarybinė vyriausybė ir Komunistų partija, kad darbo žmonės kaip galima greičiau butų aprüpinti butais. Butų statybos planai dideja kasmet. Tačiau, kad būtų įvykdyti šie planai, reikia ne tik lėšų, medžiagų, bet ir darbščių, ryžtingų ir sumanių statybininkų. Galima tikėtis, kad komjaunimas sudarys savo būrius ir šiam svarbiam taikaus darbo barui, padės partijai ir liaudžiai išspręsti nurodytą svarbią problemą. (Plojimai). Kai kurie jaunuoliai dabar teisėtai skundžiasi ankštumu butuose ir bendrabučiuose. Tačiau sėdeti ir laukti - ne tarybinių žmonių paprotys. Pažvelkite, kaip i šį reikalą pasižiūrėjo gorkiečiai, kiek namų jau pastatė savo rankomis gamyklų ir fabrikų kolektyvai. Komjaunimas turėtų aktyviau paremti šią puikią iniciatyvą ir kuo plačiau ją paskleisti. Draugai! Pažymėdami didelius komjaunimo nuopelnus Tarybinei Tėvynei, mes negalime pamiršti taip pat uždavinių, susijusių su mūsų jaunimo auklėjimu tarybinio patriotizmo, proletarinio internacionalizmo ir tikro komunistinio sąmoningumo dvasia. „Buti Jaunimo sąjungos nariais, - sakė Leninas, - reiskla skirti savo darbą, savo jėgas bendrajam reikalui. Štai čia yra komunistinis auklėjimas. Tik tokiame darbe jaunuolis arba jaunuolė virsta tikru komunistu. Tik tuo atveju, jeigu jie šiuo darbu sugebės pasiekti praktinių laimėjimų, jie tampa komunistais“. (Plojimai). Štai didžiojo Lenino priesakas! (Plojimai). Ar vadovaujamės šiais išmintingais, šiais įkvepiančiais ir nepaprastai teisingais žodžiais, giliai ir puikiai nubrėžiančiais elgesį ir mūsų, senių, kurie moko jaunimą, ir paties jaunimo, kuris mokosi? Taip, mes vadovaujamės. Ar pasiekėme laimėjimų? Pasiekėme. Jūs, dirvonininkai, - jaunimo avangardas. Ir tokių, kaip Jūs, mūsų šalyje labai daug. Tačiau yra, jūs tai žinote, aš ne apie dabitas kalbu (pagyvėjimas salėje, juokas, plojimai), jie, vos nepasakiau, - tikras šlamštas (bendras juokas, plojimai). Ne, aš kalbu ir apie žmones, kurie nuo jūsų skiriasi tuo, kad jie bijo sunkumų, laviruoja. (Pagyvėjimas salėje). Visa tai, draugai, verčia mus truputį įtempti dėmesį. Ir nors tokių žmonių, mūsų laimei, maža, tačiau jų yra, ir mes turime pasakyti: jų neturi būti. (Ilgai trunkantieji plojimai). Ir toliau didysis Leninas pasake: „Mes norime Rusiją iš nuskurdusios ir neturtingos, šalies paversti turtinga šalimi. Ir reikia, kad Komunistinė jaunimo sąjunga savo švietimąsi, savo mokymąsi ir savo auklėjimąsi sujungtų su darbininkų ir valstiečių darbu, kad ji neužsidarytų savo mokyklose ir neapsiribotų vien skaitymu komunistinių knygų ir brošiurų. Tik dirbant kartu su darbininkais ir valstiečiais, galima tapti tikrais komunistais”. (Plojimai). Naujo žmogaus auklėjimas, formavimas - didelis ir sudetingas procesas. Jis prasideda Seimoje, tęsiasi mokykloje ir komjaunime. Mes turime daryti visa kantriai ir atkakliai skiepydami muvų jaunimui geriausius komu nistinės visuomenės žmogaus bruožus. Mums reikia nuolat aukléti jaunimą taip, kad jis būtų tikras didžiojo Lenino darbų, komunizmo reikalo tęsėjas. Komunistų partija, tarybine liaudis, suprantama, didžiuojasi, kad mūsų šalyje auga darbštus, nuostabus jaunimas. Tačiau dar pasitaiko jaunuolių, nemokančių branginti didžiu revoliucinių iškovojimų. Štai kodėl reikia suprasti, kokia buvo mūsų šalis anksčiau ir kokia ji tapo tarybiniu laikotarpiu, kaip gyveno bo žmonės seniau ir kaip jie gyvena dabar. Atsiminkite ir vertinkite savo vyresniųjų brolių ir tėvų darbą bei žygdarbius. Saugokite ir gausinkite didį lenininį palikimą! (Plojimai). Jis neįkainojamas, jis jūsų, jūs jo šeimininkai. (Audringi plojimai). Kaip jūs, brangūs draugai, tiksliau, visi mes drauge, didžiuotumėmės jūsų jaunumu, bet gyvenimas bėga, ateis laikas, kai jūs pradžioje būsite tėveliai (daugelis jūsų jau dabar tėveliai), o vėliau ir seneliai. O dar vėliau teks ir apsižvalgyti: ką aš palieku žemeje? Tai mes turime atsiminti, mes turime palikti visa geriausia, ką tik žmogus gali sukurti žemėje. Jūs drauge su savo vyresniaisiais broliais ir tėvais – naujo gyvenimo statytojai. Tuo reikia ne tik didžiuotis, bet tai reikia ir labai branginti, stiprinti ir toliau tobulinti mūsų santvarką, žengti į priekį kartu su visa mūsų tarybine liaudimi. (Plojimai). Šiais metais Tarybų Sąjungos tautos švęs Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtmetį. Prieš keturiasdešimt metų müsų Tėvynės darbininkai ir darbo valstiečiai, vadovaujami Komunistų partijos, priekyje su didžiuoju Leninu, pirmieji pasaulyje nuvertė kapitalistų ir dvarininkų valdžią ir įvedė savo liaudies valdžią. Keturiasdešimt metų mūsų šalies tautos sėkmingai atkerta nevienkartines pasaulinio imperializmo atakas, tapdamos kasmet vis stipresnėmis ir galingesnėmis. Dabar mes jau nebe vieni. Pasaulyje egzistuoja galinga socializmo ir demokratijos stovykla. Šioje salėje dalyvauja kaip brangūs svečiai jaunieji liaudies Kinijos pasiuntiniai, Cekoslovakijos, Bulgarijos, Rumunijos, Lenkijos, Vengrijos, Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos jaunimo delegacijos. (Plojimai). Daugelis dalyvaujančių draugų čekoslovakų, bulgarų, lenkų, vengrų ir rumunų čia sutiko savo senus pažįstamus ir bičiulius, su kuriais rudenį drauge kirto javus dirvonuose. (Plojimai). Leiskite man, draugai, nuoširdžiai pasveikinti brangius sve. čius 1š broliškų socialistinių šalių. (Ilgai trunkantieji plojimai). Liaudies demokratijos šalių jaunimo organizacijų atstovų dalyvavimas šioje salėje yra gyvas pasireiškimas proletarinio internacionalizmo idėjų, kurių dvasia müsų Komunistų partija ir broliškosios komunistų partijos auklėja jaunimą. (Plojimai). Ką šioms idėjoms gali priešpastatyti mūsų klasiniai prieša!? Nacionalinius kivirčus ir neapykantą, vienos rasės siundymą prieš kitą, silpnųjų engimą, kolonijų plėšimą. Ir tai savaime suprantama. Toks yra tikrasis kapitalizmo veidas. Štai kodėl jie stengiasi apšmeižti mūsų santvarką, apjuodinti naujus, tikrai broliškus santykius, kurie užsimezgė tarp socialistinės stovyklos tautų. Priešai labai norėtų išjudinti idėjines mūsų liaudies pozicijas, jos įsitikinimą pasirinkto kelio teisingumu, komunizmo triumfu. Tačiau šie mėginimai pasmerkti žlugti. Keturiasdešimtmetis patyrimas rodo, kad mūsų Tėvyne, statydama komunizmą, vykdydama Lenino priesakus, iš skurdžios, atsilikusios šalies virto pirmaujančia, galinga, nesutriuškinama valstybe. (Plojimai). Suprantama, mūsų laimėjimai kelia nerimą imperialistams, kurie norėtų sukurstyti karą prieš socializmo šalių tautas, o kol kas įvairiausiais sąmokslais ir provokacijomis trukdo mūsų taikią statybą. Mes turime budriai sekti visas priešo intrigas, turime ir ateityje atkakliai kovoti dėl taikos visame pasaulyje. (Plojimai). Tačiau tuo pačiu laiku mes turime būti, kaip visada, įsitikinę savo gynybiniu pajėgumu. Sausumos, jūrų ir oro pajėgų kariai, kurių gretose nemaža komjaunuolių, turi nepaliaujamai tobulinti savo kovinį meistriškumą ir kilnias politines-moralines savybes. Tarybų Sąjungos Ginkluotosios Pajėgos buvo, yra ir visada bus tikrosios visos didžiosios socialistinės valstybės saugotojos. (Plojimai). Tarybinė liaudis, mūsų jaunimas drąsial žengia keliu i komunizmą. Mūsų ryškus švyturys yra didis marksistinis-lenininis mokslas, kuris nurodo mūsų visuomenel teisingą kelią ir apginkluoja mus naujiems laimėjimams kovoje už didžius komunistinius idealus. Brangūs draugai! Tarybinės liaudies avangardas, organizatorius ir idėjinis vadovas yra Komunistų partija. Jos kolektyvinis protas ir valia vadovauja milijoname žmonių. Visa, ką mes turime, kuo didžiuojamės, kas sudaro müsų gyvenimo prasmę, mūsų pasiekta partijai vadovaujant. Šiame vadovavime, sąmoningame jaunimo auklėjime ir Komunistų partijos idėjų igyvendinime praktikoje - Lenino komjaunimo jėga. (Audringi plojimai). Dar kartą karštai sveikinu šaunų komjaunimą aukšto ir pelnyto apdovanojimo proga. (Plojimai). Tegu vėliava su Lenino atvaizdu, kurią jūs nešiojate ne tik prisisege prie krūtinių, bet ir savo širdyse, veda jus drauge su visa liaudimi į naujas komunizmo pergales! (Audringi plojimai). Tegyvuoja mūsų didžioji, mylimoji socialistinė Tėvynė! (Plojimai). Tegyvuoja mūsų šaunioji Komunistų partija - tarybinės liaudies vadovas ir auklėtojas! (Audringi plojimai). Tegyvuoja Visasąjunginė Lenino Komunistinė Jaunimo Sąjunga! (Ilgai trunkantieji plojimai). Tegyvuoja taika visame pasaulyje! (Audringi plojimai, visi atsistoja, girdėti šūksmai: „Komunistų partijai - šlovė, šlovė, šlovė!“”). Jaunųjų dirvonininkų balius Kremliuje Kovo 1 d. vakare Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose užsidegė šviesa, pasigirdo muzika. Georgijaus salėje, Granovitaja ir kitose salėse prasidėjo jaunųjų dirvonininkų balius. Linksma buvo ši šventė. Sąskrydyje naujakuriai papasakojo apie savo darbą, o dabar jie prikial Ilsejosi. Visur skambėjo jų gyvas juokas, pokštai, komjaunuoliškos dainos. Jaunuoliai ir merginos šoko, žaidė, dalyvavo įvairiuose konkursuose. Georgijaus salėje baliaus daiyviams buvo surengtas koncertas. Iki vėlyvos nakties linksminosi Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose jaunieji dirvonų nugalėtojai.


Kaip ėjo „sabotažas“ Dono anglių kasyklose.

Sovietų kaltinimai. Sovietų spauda vis dar plačiai rašo apie svetimšalių inžinierių sabotažą Dono anglių kasyklose. Sabotažo tikslas esąs buvęs sunaikinti kasyklas, kad kilus karui, sovietai negalėtų gaminti savo fabrikuose karo reikmenų. Visas sabotažas ėjęs tokiu būdu. Kaž koki paslaptingi agentai nuolat važinėję, pradedant nuo 1925 m., į Dono pramonės rajoną ir įkalbinėję svetimtaučius inžinierius, kurie ten dirbo kaipo specialistai, kad jie pamažu naikintų ir ardytų eksploatuojamas kasyklas. Agentai įtikinėję, kad vėliausiai po trejų metų prasidėsianti nauja vakarų Europos valstybių intervencija, ir kad lig to laiko kasyklos turi būti apgadintos, o vėliau susprogdintos. Techniškas svetimtaučių ir monarchistų personalas uoliai vykdęs duodamas instrukcijas, už tai gaudamas gerą atlyginimą. Specialistų sabotažas, Prancūzijos banko mėginimas pasisavinti nusiųstą Amerikon užmokėti už užsakymus Sovietu auksą, o taip pat didžiųjų valstybių spaudos tonas duoda progos sovietams kalbėti apie naują „buržuazinių“ valstybių bloką prieš SSSR. Tačiau ar yra kiek realaus pagrindo tuose sovietuų išvadžiojimuose – šiuo tarpu tikrai negalima pasakyti. Greičiausia, jie visiškai neturi pagrindo, kaip galima spręsti iš to, kad nusiginklavimo konferencijoj Ženevoj yra svarstomas sovietų nusiginklavimo projektas, kurį iš dalies rėmia Vokietija. Tas parodo, kad sovietų vokiečių santykiai, nežiūrint vokiečių inžinierių suėmimo Dono rajone, nėra tiek pablogėję, kad galėtų išardyti susidariusius tarp abiejų valstybių ryšius po Rapalo ir Berlyno sutarčių. O be Vokietijos dalyvavimo joks antisovietinis blokas, ne tik militarinis, bet ir ekonominis, negali susidaryti. Vokietija negali lengvai atsisakyti nuo bendravimo su Sovietų Rusija, nes palikusi vienų viena, santykiuose su vakarais, būtų persilpna savo reikalus ginti. Atrodo, kad Vokietijos pasirinktoji pusiausviros politika – balansuoti tarp rytų ir vakarų – nesiduodant iš tos pusiausviros išmušti, yra virtusi vienu iš svarbiausių vokiečių politikos principų. Todėl kad ir kažin kaip būtų įtempti santykiai su sovietais, Vokietija jų nenutrauks ir neis Anglijos pėdomis. Žinoma, galėtų būti ir atvirkščiai, jei Vokietija gautų už tą žygį atatinkamų kompensacijų iš vakarų. Bet dabartinėmis sąlygomis nei Prancūzija, nei Anglija tokių kompensacijų Vokietijai nėra linkusios duoti. Visa tai gerai supranta sovietai ir todėl savo spaudoj nesigaili šiurkščių epitetų nei prancūzams, nei vokiečiams. Tačiau tas spaudos šiurkštumas atrodo skirtas greičiau tik savo visuomenei nuraminti, tuo tarpu kai sabotažo faktas ir kilęs dėl jo konfliktas jau yra savo esmėj likviduoti.


KODĖL TRŪKSTA NORO MOKYTIS VALSTYBINĖS KALBOS?

Ilgai laukę 1989 m. sulaukėme dienos, kai lietuvių kalba pagaliau įgavo valstybinės kalbos statusą. Atrodo, to tik ir tereikėjo - kalbėsime, rašysime tik valstybine kalba. Entuziastingai ėmėme mokyti nemokančius lietuvių kalbos. Kone kiekvienoje didesnėje įmonėje, įstaigoje būrėsi lietuvių kalbos mokymo grupės. Deja, šiam atvejui niekaip nepritaikysi patarlės „Gera pradžia - pusė darbo”. Ilgainiui noras mokytis lietuvių kalbos išblėso. Kodėl? Daugeliui dar atrodė, kad sugrįš vakarykštė diena, ir vėl vartosime kitą kalbą „kaip tautų bendravimo priemone”. Kitiems pasidarė nuobodūs vadovėliai. Pagaliau kam mokytis, jei nėra aišku, kas ir kaip įvertins kalbos mokėjimą ar nemokėjimą priimdamas į darbą. Šiais mokslo metais organizuoti kitataučių mokymą, suburti grupes bent jau Švenčionių rajone buvo sudėtingiau. Atrodo, maža tikisi pesimistiškai nusiteikę ir mokytojai, ir besimokantys kalbos. Įstaigos, organizacijos, kurioje verkiant reikalingas kitakalbių mokymas, vadovas tiesiai šviesiai sako, kad tokio mokymo, koks buvo ankstesniais metais, tikrai nereikia. Pasakėlės, eilėraščiai, gražūs tekstai apie Lietuvos senovę, kultūrą padėjo pramokti kalbos, bet dabar būtinai reikėtų specialios literatūros kiekvienos srities darbuotojams. Pirmiausia tokia specifinė mokomoji medžiaga ypač reikalinga policininkams, geležinkelininkams. Praverstų ir medikams, ir prekybininkams. Jeigu turėtume tokių mokomųjų knygelių, kurias atsivertęs policininkas ar prekybininkas rastų tik savo profesijai būdingų ir reikalingų žodžių, pasakymų, pokalbių, tai ir noras mokytis kalbos būtų visai kitoks. Tik tada, kai žmogus pamatys, kad kalbos mokymasis jam padeda bendrauti, dirbti, tuomet parūps daugiau sužinoti ir apie to krašto, kuriame jis gyvena, kultūrą, istoriją. Mokytojai, mokę kitakalbius prieš trejetą metų, nelabai nori šio darbo imtis dabar. Ir ne todėl, kad jiems stigtų patriotiškumo. Dažnas iš jų nusivylęs kursų lankytojų pasyvumu. Kitas, jaučiąs didžiulę atsakomybę, pavargo pats kurdamas, rengdamas atitinkamą medžiagą pokalbiams ir pan. Šiemet nepavyko prikalbinti mokytojos L. Zitikienės mokyti lietuvių kalbos rajono policijos komisariato darbuotojų vien todėl, kad nėra būtent policininkams reikiamos mokomosios medžiagos. Mokytojai A. Streimikienei, mokančiai geležinkelininkus, teko nelengva dalia, nes nuolat jos prašoma pateikti jų darbo specifiką atitinkančių dalykų. Jei jau neįmanoma parengti ir išleisti specialių mokomųjų priemonių, tai gal Lietuvių kalbos mokymo centras, pasisėmęs patirties iš estų, parengtų bent mini žodynėlius įvairių sričių darbuotojam


Paleistas atostogų lenkų seimas ir senatas.

Radio žiniomis, pertraukta lenkų seimo ir senato sesija. Tai padaryta po to, kai senatas be jokių pataisų patvirtino seimo priimtą biudžeto įstatymą. Buvo manyta, kad senatas, kurio absoliutinę daugumą sudaro vyriausybės ir jai pritariančios partijos, pataisys ir pakeis kai kuriuos mažesnius įstatymo defektus, bet senatas to nepadarė. Dabar visi parlamentariniai darbai esą atidėti rudens sesijai. Tarp atidėtų darbų yra kelių tarptautinių sutarčių ratifikavimas. Ryšy su sesijos pertraukimu Varšuvoj eina įvairūs gandai. Tarp kita ko kalbama, kad priimto biudžeto įstatymo defektai esą toki menki, jog Pilsudskio nuomonė, neapsimokėję dėl jų kovoti su seimu. Jis savo prestižą ir jėgas taupąs svarbesniems reikalams. Kiti maną, kad Pilsudskis parlamento atostogų metu ramiai pakeisiąs konstituciją, praplėsdamas prezidento galią. Jei taip įvyktų, tai maršalas būtų vienintelis kandidatas į lenkų prezidentus. Varšuvoj jau kalbama, kad rudenį lenkų vyriausybėj įvyksiančios didelės pakaitos. Parlamentas būsiąs sušauktas sesijai arba rudenį arba žiemos pradžioj.


N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo pasikalbėjimas su Suomijos ministru pirmininku V. I. Sukselainenu

HELSINKIS, birželio 7 d. (TASS-o spec. koresp.-ELTA). Penktadienį, birželio 7 d., įvykusiame pasikalbėjime dalyvavo nuo Tarybų Sąjungos: TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Narys N. S. Chruščiovas, TSRS Užsienio reikalų ministras A. A. Gromyko, TSRS Kultūros ministras N. A. Michailovas, armijos generolas I. A. Serovas, TSRS Užsienio prekybos ministro pavaduotojas P. N. Kumykinas, armijos generolas M. S. Malininas, TSRS URM Kolegijos narys L. F. Iljičiovas, TSRS ambasadorius Suomijoje V. Z. Lebedevas, TSRS URM skyriaus vedėjas F. F. Moločkovas ir TSRS URM Skyriaus vedėjo pavaduotojas S. A. Afanasjevas. Nuo Suomijos pasikalbėjime dalyvavo: ministras pirmininkas V. I. Sukselainenas, ministrai N. Meinanderis, I. Virolainenas ir E. Kaitila, statssekretorius L. Tuominenas, Suomijos ambasadorius Tarybų Sąjungoje E. Vuoris, Suomijos URM skyrių vedėjai R. Enkelis, O. Kaila ir I. Vanamo, o taip pat Suomijos prekybos ir pramonės ministerijos skyriaus viršininkas G. Korchonenas. Pasikalbėjimas, prasidėjęs 10 valandą 30 minučių ir pasibaigęs 11 valandą 45 minutes, vyko draugiškai ir atvirai. Pasikalbėjimo metu susidarė galimybė naudingai pasikeisti nuomonėmis abi šalis dominančiais bendrais klausimais. Abi pusės konstatavo, kad kaimyniški santykiai tarp Suomijos ir Tarybų Sąjungos šiuo metu yra nepaprastai geri, ir yra visos prielaidos juos ir ateityje turėti tokius pat gerus, o to abi valstybės savo ruožtu nuoširdžiai siekia. Kad būtų smulkiau įvertinti kai kurie klausimai ir išnagrinėtos naujos veiklos formos, rasta tikslingu paskirti tris komisijas. Komisiją, svarstančią bendrus abiejų šalių santykius, sudaro – nuo Suomijos: užsienio reikalų ministras 1. Virolainenas, statssekretorius L. Tuominenas, Suomijos ambasadorius Tarybų Sąjungoje E. Vuoris ir Suomijos URM skyriaus vedėjas R. Enkelis; nuo Tarybų Sąjungos: TSRS užsienio reikalų ministras A. A. Gromyko, TSRS ambasadorius Suomijoje V. Z. Lebedevas, TSRS URM Kolegijos narys L. F. Iljičiovas ir TSRS URM skyriaus vedėjo pavaduotojas S. A. Afanasjevas. Kultūrinius klausimus buvo nutarta perduoti svarstyti Suomijos Užsienio reikalų ministrui I. Virolainenui ir TSRS Kultūros ministrui N. A. Michailovui kartu su atitinkamais ekspertais. Prekybos klausimus nagrinės nuo Suomijos statssekretorius Tuominenas ir Suomijos URM skyriaus vedėjas O. Kaila ir nuo Tarybų Sąjungos – užsienio prekybos ministro pavaduotojas P. N. Kumykinas ir TSRS prekybos atstovas Suomijoje A. G. Drozdovas. Pasikalbėjimo metu taip pat buvo svarstoma tarptautinė padėtis ir buvo nustatyta, kad abi valstybės kupinos vienodo noro padėti išsaugoti taiką ir taikias bendradarbiavimo formas pasaulyje ir kad Suomija siekia sutinkamai su principu, išreikštu Draugystės, bendradarbiavimo ir savitarpio pagalbos sutartyje, likti nuošalyje nuo prieštaravimų tarp didžiųjų valstybių interesų, o taip pat savo neutralia ir taikia užsienio politika padėti toliau vystyti taikos sąlygas, skyrium imant, Šiaurės Europoje.


Jungtinių Valstijų vyriausybė ir kongresas smogė dar vieną rimtą smūgi demokratinėms amerikiečių tautos teisėms. „Ultry” verčiamas ir teisingumo ministerijos remiamas, kongresas pritarė įstatymo projektui, kuriuo sustiprinamas ir be to drakoniškas Smito įstatymas represijų įstatymas, kurį JAV kongresas priėmė prieš 22 metus. Remiantis šiuo įstatymu, buvo nuteisti ir ilgai kalinami Judžinas Denis, Gesas Holas, Elizabet Gerli Flin, Benas Devis, Henris Vinstonas ir daug kitų žymių Amerikos komunistų. Tačiau reakcionieriams to buvo maža. Pagal dabar priimtus Smito įstatymo papildymus laikomi rimtu nusikaltimu naujų narių įtraukimas į Komunistų partiją ir Komunistų partijos kuopelių organizavimas. Buržuazinė JAV spauda nuslėpė nuo Amerikos visuomenės šį valdančiųjų JAV sluoksnių žingsnį. Tai buvo sužinota tik šiandien, kai prezidentas Kenedis pasirašė kongrese įstatymo projektą ir tuo ji padarė „laisvosios Amerikos” įstatymu.


Tarptautinės moterų tarybos 8-as penkmetinis kongresas Vienoje

Tarptautinė moterų taryba įkurta Jungtinėse Valstybėse 1888 metais. Ji jungia viso pasaulio moteris — įvairių tautų, valstybių, įvairių tikybų ir politinių įsitikinimų. Nėra pasaulyje kitos, lygiai senos ir didelės moterų organizacijos, apimančios tiek įvairių gyvenimo sričių, buriančios 40.000.000 įvairių tautų moterų. Kitos Pabaltijo valstybės įstojo daug anksčiau už Lietuvą; Suomija — 21 nr. — 1911 m., Estija — 27 nr. — 1921 m., Latvija — 31 nr. 1922 m.; Švedija, Danija ir Olandija tapo nariais daug anksčiau, būtent 1898 m. ir 1899 m. 4, 6 ir 7 nr: Pabrėžtinas faktas, kad Rusijos moterys nėra prisidėjusios. Gegužės mėn. 26 dieną prasidėjo 8-as penkmetinis t. m. t. kongresas, visuotinis susirinkimas, kurs baigsis birželio 7 d. Kongresas eis puikiuose Hofburgo rūmuose. Daug žymių moterų viso pasaulio jau pareiškė norą dalyvauti šitame kongrese, į kurį siųs savo oficijalius atstovus Tautų Sąjunga ir tarptautinis darbo institutas, dalyvaus įvairių parlamentų ir savivaldybių narių, žymių mokslininkų, literatų, žurnalistų. Į kongresą vyksta daug amerikiečių, t. m. t. narių; jos susiskirsčiusios grupėmis, atitinkant t. m. t. komisijų uždavinius, ir vadovaujamos parinktu darbo srities specijalisčių, istorikių, geografių, higijenisčių; kiekviena grupė tirs savo dalyką ir Austrijoje, kur bus kongresas, ir kituose Europos kraštuose, kurių amerikietės nemaža žada aplankyti. Jas visur, visose valstybėse sutiks ir duos pagalbos ir pastogę tautinės moterų tarybos. Teisėtumas ir lojalumas abiejų lyčių žmonių įvairių rasių ir luomų atžvilgiu — kelias, kuriuo eina t. m. t. daro t. m. t. kongresų ir konferencijų dalyvių bendradarbiavimą malonų ir sėkmingą. Į šį t. m. tarybos kongresą Vienoje Lietuvos moterų tarybos delegacijos sudėtis yra ši: p.p. O. Mašiotienė, A. Šalčiuvienė, E. Gimbutienė ir B. Vileišytė.


RUGPIŪČIO 30 d., praėjus savaitei po to, kai pasibaigė Londono konferencija Sueco klausimu, Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministerija paskelbė, kad Anglija leido nusiųsti į Kiprą prancūzų kariuomenės kontingentą. Reuterio agentūros pranešime šiuo reikalu tyčia pabrėžiama, kad šios priemonės imtasi „dėl įvykių Egipte ir Sueco kanalo zonoje“ ir kad tas faktas, kad neseniai į Viduržemio jūrą nusiųsta anglų kariuomenė ir karo laivai, kaip „davė aiškiai suprasti“ Anglijos vyriausybė, taip pat yra „atsargumo priemonė“. Tokie grasinimai nėra nauji. Jie, žinoma, neįbaugins Egipto, ginančio savo pagrįstas teises valdyti Sueco kanalą. Tai pripažįsta net Anglijos laikraštis „Mančester Gardian“. „Vyriausybė, - rašo jis, – išima kardą iš makšties. Ji net žvangina ginklais, bet pasigirsta nestiprus žvangėjimas. Prancūzų kontingentų nusiuntimas į Kiprą nieko ypatingai neišgąsdins Arabų šalyse“. Vis dėlto tokio pobūdžio faktai, jų tarpe Vakarų valstybių tolesni mėginimai sutrikdyti laivybą Sueco kanalu ir panaudoti tai pretekstu spaudimui padaryti Egiptui, negali nepatraukti pasaulio visuomenės dėmesio. Faktai rodo, kad Viduržemio jūros rajone padėtis pavojingai įtempta, nors Londono konferencijoje, nepaisant labai tendencingo jos dalyvių parinkimo, aiškiai pasireiškė daugelio šalių siekimas sureguliuoti Sueco problemą tiktai taikiu būdu. Tokį būdą tvirtai ir ryžtingai gynė Tarybų Sąjungos, Indijos, Indonezijos, Ceilono delegacijos. Bet ne tik jos. Žymi dalis net tu konferencijos dalyvių, kurie pasisakė už „Daleso planą“, pabrėžė, kad nori taikiai sureguliuoti Sueco kanalo klausimą, ir nepritarė diktato ir smurto metodams. Ši aplinkybė negalėjo nepadaryti įtakos metodams tos veiklos, kurią vykdo skaldytojų „penkių komitetas“, sudarytas už Londono konferencijos rėmų. Yra žinoma, kad pačioje konferencijoje mėginimas paskelbti „Daleso plano“ šalininkų valią esant visos konferencijos valia skandalingai sužlugo. Dabar to plano šalininkai priversti veikti, aplenkdami vienintelį konferencijos nutarimą – pateikti Egiptui pilną ataskaitą apie jos darbą, t. y. visus konferencijoje išreikštus požiūrius, pasiūlymus ir planus. Skelbdamas „Daleso planą“ esant 18 valstybių planu, „penkių komitetas“ negali neatsižvelgti į tai, kad iš tikrųjų tas planas tokios paramos negauna ir kad viso pasaulio taikingoji visuomenė pasipiktinusi sutinka bet kuriuos mėginimus primesti Egiptui kokį nors nutarimą, siaurinantį jo suverenines teises. Todėl „penkių komitetas“ ir jį remiančios Vakarų valstybės priversti žaisti dvigubą žaidimą. Iš vienos pusės jie pareiškia, kad „penkių komiteto“ uždavinys visiškai taikingas ir lojalus Egipto atžvilgiu: susitikti su prezidentu Naseru, perduoti jam ir išaiškinti Amerikos planą. Iš kitos pusės nauja jėga plečiama šantažo, grasinimų ir spaudimo Egiptui kampanija, kad jam būtų duota suprasti, jog jeigu jis nepriims kolonizatorių „Daleso plano“ reikalavimų, t. y. neatiduos vėl Sueco kanalo į užsieniečių rankas, tai Vakarų valstybės paleis į darbą ginkluotąsias pajėgas. Įvykiai po Londono konferencijos patvirtino, kad TSRS delegacijos vadovo D. T. Šepilovo įspėjimas spaudos konferencijoje yra pagrįstas ir laiku padarytas. Būtų neteisinga nepakankamai vertinti rimtą padėtį, kuri gali susidaryti, padidėjus aktyvumui tų Anglijos, Prancūzijos ir Jungtinių valstybių sluoksnių, kurie yra Sueco klausimo sprendimo iš jėgos pozicijos šalininkai. Yra žinoma, kad prezidentas Naseras sutiko susitikti su „penkių komiteto nariais“. Tas susitikimas įvyks rugsėjo 3 d. Kaire. Dabar kai kurie Vakarų spaudos organai mėgina pavaizduoti reikalą taip, tarytum Nasero susitikimas priimti „komiteto“ narius reikštų, kad Egiptas priima „Daleso planą“ derybų pagrindu. Tačiau nesunku įsitikinti, kad tokie teigimai visiškai nepagrįsti. Jau pačiame atsakyme į „komiteto“ pasiūlymą susitikti Naseras aiškiai įspėjo, kad sutikimas nebūtų taip aiškinamas. Visa Egipto spauda vieningai pabrėžia, kad, sutikęs susitikti su „penkių komitetu“, Egiptas neprisiėmė jokių įsipareigojimų priimti arba svarstyti „Daleso planą“, nes jis prieštarauja pagrindiniams Egipto nacionaliniams interesams Sueco klausimu. Sirijos radijo komentatorius išreiškė nuomonę kad prezidento Nasero sutikimas susitikti su „penkių komitetu“ tam tikru mastu apvylė trijų Vakarų valstybių diplomatus. Jie, pasak komentatoriaus, tikėjosi panaudoti Egipto atsisakymą susitikti pretekstu griebtis jėgos. „Penkių komiteto“ veiklos tikslas yra pavaizduoti reikalą taip, tarytum „Daleso planas“ rodo vienintelį būdą Sueco problemai išspręsti. Tačiau Londono konferencijoje vykusios diskusijos metu tas planas visiškai buvo demaskuotas kaip kolonizatorių planas. Be to, jis paženklintas Amerikos ekspansija: jeigu anksčiau tarptautinėje Sueco kanalo kompanijoje vyravo Anglijos ir Prancūzijos kapitalas, tai naujojoje tarptautinėje valdyboje, kurią numato „Daleso planas“ svarbiausiasis vaidmuo turi priklausyti Jungtinėms Valstybėms. Apie tokius Daleso apskaičiavimus atvirai davė suprasti šiomis dienomis Amerikos laikraštis „Deili Nius“, nurodęs, kad JAV siekia „imtis vadovauti didesnei daliai ekonominių reikalų Viduriniuosiuose Rytuose“. Ta proga patraukia dėmesį laikraščio „Niujork Taims“ pranešimas, kad „kai kuriuos Amerikos oficialiuosius sluoksnius nustebino skelbimas, kad Didžioji Britanija suteikė Prancūzijai teisę laikinai dislokuoti prancūzų kariuomenę Kipre“. Nesunku pamatyti, kad tas pranešimas rodo, jog trys Vakarų valstybės, suvienijusios savo pastangas mėginimams atimti iš Egipto jo pagrįstą teisę valdyti kanalą, jau dabar slaptai kovoja tarpusavyje už vyraujantį vaidmenį to kanalo reikaluose. „Daleso planas“ yra Amerikos planas ne tik todėl, kad jį pateikė Dalesas, bet ir todėl, kad galiausiai jo tikslas yra pakeisti Anglijos–Prancūzijos šeimininkavimą Sueco kanale Amerikos šeimininkavimu. Tuo tarpu, kai JAV, Anglija ir Prancūzija stiprina mėginimus primesti Egiptui „Daleso planą“, Tarybinė vyriausybė vėl ėmėsi žygių taikiai sureguliuoti Sueco problemą. Rugpiūčio 28 d. TSRS ambasadorius Egipte perdavė prezidentui Naserui Tarybinės vyriausybės pareiškimą, kuriame sakoma, kad „bet kuris Sueco klausimo sureguliavimas sutinkamai su SNO principais ir Įstatais turi remtis Egipto – kanalo visiško šeimininko, savininko ir valdytojo – suvereninių teisių gerbimu, garantuojant laivybos kanalu laisvę visais laikais ir visoms kanalu besinaudojančioms šalims“. Tas pareiškimas sukėlė nepasitenkinimą ir sąmyšį Amerikos projekto šalininkų stovykloje. „Menzis, – rašo laikraštis „Pari-Pres-Ertransižan“, - yra pasirengęs „penkių komiteto“ priešakyje išvykti, siekdamas susitikti su Naseru. Dalesas skelbiasi esąs optimistas. Kaip tik tą momentą, – susierzinęs priduria laikraštis, - pasirinko Maskva naujai bombai mesti“ primindama, kad Egiptas yra Sueco kanalo šeimininkas. Paryžiaus laikraštis, žinoma, siekia sudrumsti vandenį, iškraipyti padėtį. Jokios „naujos bombos“ Tarybinės vyriausybės pareiškime nėra. Jis tiktai vėl patvirtina Tarybų Sąjungos poziciją, užimtą nuo pat pirmos dienos, Egiptui nacionalizavus kanalą. Tos pozicijos esmę sudaro tai, kad svarstytinas ir spręstinas ne Sueco kanalo kompanijos nacionalizavimo klausimas, nes tai - Egipto vidaus reikalas, o laisvos laivybos kanalu užtikrinimo klausimas, nes kanalas turi svarbią reikšmę daugeliui valstybių, tame tarpe ir Tarybų Sąjungai. Tarybinė vyriausybė prisidėjo prie Indijos pasiūlymų todėl, kad juose numatytos priemonės, garantuojančios netrikdomą kanalo funkcionavimą ir visų šalių laivų naudojimąsi juo be kliūčių, nepažeidžiant Egipto suvereninių teisių. Dviejuose – Amerikos ir Indijos pateiktuose – Sueco klausimo sprendimo planuose, kaip vandens laše atsispindi dvi politikos: imperialistinė politika, nenorinti atsižvelgti į didžiulius istorinius pakitimus, įvykusius Azijoje ir Afrikoje, kurių tautos nenori kolonijinio engimo, ir politika, pripažįstanti ir remianti teisėtą tų tautų siekimą užtikrinti sau visišką nacionalinę nepriklausomybę. Tos dienos, kurios praėjo po Londono konferencijos, dar kartą parodė, kad tos liaudies masės simpatizuoja tiems, kurie ieško teisingo ir taikaus Sueco klausimo sureguliavimo,


LAISVĖS, DEMOKRATIJOS IR SANTARVĖS VARDAN!

Artėja birželio 14-oji. Esu įsitikinęs, kad visa Lietuva, visi mūsų partijos nariai vieningai pasakys TAIP svetimos kariuomenės išvedimui iš mūsų krašto. Birželio 14-oji - Gedulo ir Vilties diena. Atkurdami savo valstybę, įtvirtindami demokratiją, savarankiškai tvarkydamiesi savo žemėje, mes prisimename teroro ir genocido aukas, nulenkiame galvas prieš jas, tvirtai tikėdami savo ir mūsų vaikų ateitimi. Tetampa birželio 14-oji mums pilietinės brandos ir susitaikymo diena. Dar kartą kviečiu mūsų partijos narius bei rėmėjus, dirbančius referendumo komisijose, padaryti viską, kad Lietuvos piliečiai galėtų pareikšti savo valią, kad referendumas vyktų sklandžia