TRAUKINYS pajuda. Vagono tarpdury, kovodami su griežta palydove, spiečiasi būrys jaunuolių. Jie mojuoja rankomis, blogai kirčiuodami, bet linksmai šypsodamiesi, šaukia: „Labai ačiū!”, „Tegyvuoja Lietuvos jaunimas”, „Tegyvuoja tautų draugystė”. Be abejo, draugai ukrainiečiai norėtų pasakyti ir daugiau ką lietuviškai, bet negi per savaitę viską išmoksi! Taip, savaitė — trumpas laikas, bet jeigu žmogus geras, jeigu žmogus nuoširdus — jį netrunki pamėgti, pamilti. Ir tikrai, tiems, kurie svečius lydėjo visą kelionę, buvo gaila su jais skirtis. Ir tik tai, kad žinai, jog mūsų Sąjungos tautų neskiria jokios sienos, jokie barjerai, kad mūsų tautų draugystei kelias yra labai platus, kad su gerais draugais galima bet kada vėl susitikti, — atsisveikinimo minutės šešėlį greitai nuveja. Nejunti, kaip ištiesi ranką ir linksmai šauki: „Iki pasimatymo, draugai ukrainiečiai, iki pasimatymo”. Mūsų respublikoje, LLKJS CK pakviesti, visą savaitę viešėjo Tarybų Ukrainos jaunimo atstovai. Jie lankėsi Vilniuje, Kaune, Šiauliuose, daug ką įdomaus ir jaudinančio papasakojo apie Tarybų Ukrainą. Tarybų Lietuvos jaunimas sužinojo daug įdomaus ir pamokančio. Ukrainos komjaunimas deda visas pastangas dar labiau sustiprinti ekonominę respublikos galią, papuošti ją naujomis šachtomis, naujomis alėjomis ir sodais. Neseniai Ukrainos LKJS CK Plenumas priėmė nutarimą papuošti respublikos miestus ir kaimus sodais. Komjaunuoliai, jaunimas į tai karštai atsiliepė, ir jau dabar kiekvienos įmonės, kolūkio, mokyklos jaunimas, moksleiviai konkrečiai planuoja, kokias alėjas, parkus, sodus užveisti. Su ypatingu pakilimu Ukrainos jaunimas vyksta į naujai statomas 35 anglies šachtas. Jos turės per metus duoti 6 milijonus t anglies. Tai daugiau negu pagamina visa Austrijos anglies pramonė. Šiuo metu į šachtų statybas išvyko jau 12.000 jaunuolių. Kauno studentai, Šiaulių darbininkai, „Raudonosios vėliavos” kolūkio kolūkiečiai su pasigėrėjimu klausėsi puikių ukrainiečių liaudies dainų, kurias susitikimų metu atliko Liubovj Knorozok, Kijevo Čaikovskio vardo konservartorijos studentė. Gal ne vienas pagalvojo, kad jos, kaip dainininkės, kelias paprastas: muzikos mokykla, konservatorija… Ne, Liuba, kaip draugai ją vadina, perėjo jau didelį, sudėtingą kelio gabalą. Ji — paprasto darbininko duktė, mėgo dainą nuo mažens. Liuba aktyviai dalyvavo geležinkelininkų klubo saviveikliniame darbe, dažnai pasirodydavo įvairių apžiūrų metu. Jos gabumai buvo pastebėti, ji buvo pasiųsta į konservatoriją. Liuba savo draugų, artimųjų lūkesčių neapvils. Ji, nežiūrint, kad jau yra dviejų vaikų motina, atkakliai gilinasi į muzikos paslaptis ir nori savo gražiu, plataus diapazono sopranu dar labiau išgarsinti nuostabiąsias ukrainiečių dainas, nori, kad jaunimas ir senimas dar labiau jas pamėgtų… Jaunas ir nepaprastai sąmojingas Dimka Kolesnikovas. Jis — Charkovo elektromechaninio fabriko šaltkalvis-novatorius. Dmitrijus labai patenkintas savo darbu, nė kiek nesigaili, kad į fabriką atėjo baigęs vidurinę mokyklą. Ir kam gailėtis, jei fabriko jaunimas nuoširdus, darbštus, jeigu įmonės produkcija giriama ne tik mūsų šaly, bet ir tolimojoje Indijoje… „Raudonosios vėliavos” kolūkyje dėmesio centre buvo apvalaus, sveiko veido mergina. Tai Rovno srities Stalino vardo kolūkio linų auginimo grandies grandininkė — pirmūnė Vera Kukla. Linai jos kolūkiui pernai davė net 3,5 milijono rublių, ir nemaža „kaltė” čia tenka pačiai Verai. Jaunas ukrainiečių rašytojas Vitalijus Logvinenko sykį pajuokavo jį apsupusių jaunuolių būriui: — Jūsų respublika maža, bet kokie įvairūs miestai, koks buvo įvairus sutikimas: Vilnius mus sutiko mėlynu pavasario dangumi ir šimtamečiais bokštais, Kaunas — savo festivaline jaunyste, Šiauliai — didelėmis statybomis, „Raudonosios vėliavos” kolūkis — gintaro spalvos alučiu ir puikiais saviveiklininkais. O vis tik vienas bruožas buvo jaučiamas visur — tai lietuviškas nuoširdumas, draugiškumas. Mes tvirtai įsitikinome, kad lietuviai — ukrainiečių draugai. Taip, ukrainiečių ir lietuvių draugystė, nors mus ir skiria plati Baltarusių žemė, jau seniai sutvirtinta krauju, ji stiprinama dabar taikiu darbu, stiprinama dainomis, — lietuviškos melodijos skamba plačiose Ukrainos stepėse, ukrainietiškos — lietuviškuose kloniuose ir beržynų gojuose. Kada svečiai atvyko į Vilnių, jie pirmiausia pamatė I. D. Černiachovskio paminklą. Šis ukrainiečių žemės sūnus, kilęs iš gražios Umanės, lietuvių tautoje minimas su pagarba. Juk jis vadovavo Baltarusijos III frontui, jo kariuomenė išvadavo Lietuvos žemę iš vokiškųjų grobikų. Kada Ukrainos pasiuntiniai nuvyko aplankyti Šiaulių „Elnio” odos ir avalynės kombinatą, ir čia buvo maloniai nustebinti. Kombinato direktorius drg. Pirmaitis papasakojo, kad elniečiai palaiko glaudžius kūrybinius ryšius su Kijevo IV avalynės fabriku. Šio fabriko pavyzdžiu kombinate įrengtas ir rantinės avalynės cechas, vienas geriausių visame kombinate. „Elnio” kombinato inžinieriai, konstruktoriai dažnai nuvyksta pas kijeviečius, parsiveža nemaža naujų sumanymų, pasiūlymų. Šie pavyzdžiai ne vienetai. Jų yra šimtai ir tūkstančiai. Ukrainiečiai atsiunčia mūsų laukams puikius traktorius, aprūpina mus įvairiomis pramonės prekėmis — Lietuvos jaunimas su entuziazmu nuvyko į Tarybų Ukrainą kasti naujų šachtų, statyti naujų magistralių… Svečiai buvo atvykę ne tik papasakoti apie Tarybų Ukrainą. Jie gyvai domėjosi, ką pasiekė jauna Tarybų Lietuva savo pramonės, žemės ūkio išsivystymu, savo kultūra, menu. Ir, tenka kukliai prisipažinti, išgirdome nemaža gerų atsiliepimų. Patiko svečiams ir „Raudonosios vėliavos” kolūkis. Jo pirmininkas drg. Gerdaitis ukrainiečių jaunimo atstovams papasakojo, kokiomis sudėtingomis sąlygomis jis kūrėsi, kaip palaipsniui išaugo iki milijonieriaus. Delegatams gerą įspūdį paliko turtingos kolūkio mechaninės dirbtuvės, gerai įrengtos ir tvarkingai prižiūrimos kiaulių bei galvijų fermos. Svečias iš Ukrainos Vera Kukla turėjo ir priekaištų kolūkiui: linas, taip jos pamilta ir pelninga kultūra, čia dar ignoruojamas. Kolūkiečiai tai suprato ir patys, ir, jeigu linų auginimo grandininkė atvyktų pas raudonvėliaviečius po metų, — tikriausiai nebeturėtų ką barti. Vitalijus Logvinenko papasakojo, kad Tarybų Ukrainoje plačiai žino ir gerbia lietuvių klasikus Žemaitę, P. Cvirką, S. Nėrį, ukrainiečių poetai verčia K. Donelaičio, A. Baranausko raštus, V. Reimerio poemas vaikams. Taip plačiai susipažinti su lietuvių liaudies meno pasiekimais ukrainiečiai neturi galimybės, todėl delegacijos nariai ypač domėjosi, kaip išvystyta mūsų meno saviveikla, taikomoji dailė, kaip organizuojamas jaunimo poilsis. Būsimoji pedagogė, Lvovo I. Franko v. universiteto studentė Marija Sysak, pasakodama apie savo gimtąjį miestą, kuriame yra 12 aukštųjų mokyklų ir 30 tūkstančių studentų, pasakė, kad visi studentai trokšta mokslo, nori tapti gerais specialistais, nori matyti savo šalį taikią, brolišką. „Todėl, — toliau kalbėjo Sysak, — mums reikia daugiau tokių susitikimų, daugiau rankų paspaudimų. Atvykite, draugai, į gražųjį Lvovą, atvykite į derlingąją Ukrainą”. Kada svečius išlydėjo „Raudonosios vėliavos” kolūkio kolūkiečiai, jie uždainavo savos kūrybos dainą: Atvažiuokit į Meškuičius Pažiūrėti mūs darbų. Alučiu Jus pavaišinsim Ir balčiausiu pyragu! Brolių ukrainiečių viešėjimas Tarybų Lietuvoje dar labiau sustiprino mūsų šauniąją tautų draugystę.


Kaip praneša laikraštis „Bangkok Post”, artimiausiu metu Jungtinės Valstybės perduos Tailandui 26 reaktyvinius naikintuvus. 13 lėktuvų jau atgabenta į Tailandą ir šiomis dienomis bus perduoti Tailando KOP atstovams.


(Mūsų Paryžiaus korespondento). Prancūzijos parlamentas savo darbą pradėjo išrinkdamas socialistą Bonisson savo pirmininku. Ilgai buvo manyta, kad centras daugiau orientuosis į dešinę negu į kairę, tačiau pirmininko išrinkimas parodė, kad centras yra pasukes kairėn. Franklin Bonillon, radikalas socialistas, išėjęs iš partijos ir smarkiai proteguojąs „,tautinę vienybę“, gavo toli gražu nepakankamą balsų skaičių. Dvi grupės – Marnio ir Maginoto buvo nugalėtos kairiųjų su Bonisson priešaky. Pirmininko rinkimas jau bent kiek charakterizuoja naujo parlamento dvasią. Socialistai net pavedė kompaniją, kad su radikalais socialistais ir nepriklausomais radikalais būtų sudaryta kairioji vyriausybė, t. y. kad būtų einama prie vadinamo kairiųjų kartelio atnaujinimo su aktyviu socialistų dalyvavimu vyriausybėje. Štai kodėl prancūzų parlamente viešpatauja šioks toks sąmyšis, tačiau visi supranta, kad be plačios koalicijos įvedamos tokios stiprios rankos kaip Poincaré, Prancūzija negali būti valdoma. Jeigu kartais galėtų ištikti krizė, tai klausimas ir būtų, į kur turi daugiau lygiuotis koalicija: ar dabartine prasme ar pasukti griežtai į sacialistus. Padėtis gerokai komplikuojasi ir dėl to, kad Prancūzijos parlamente yra daugybė smulkių grupių, kurių skaičius po rinkimų dar padidėjo. Prancūzai su pavydu žiūri į Angliją, kur situacija yra taip paprasta, turint parlamente tiktai tris partijas. Prancūzų parlamente nebent socialistai (100) ir komunistai (12) turi disciplinuotas partijas. Pradedant radikalais prasideda Babelio bokštas. Grupė respublikonų socialistų ir prancūzų socialistų (13) ir grupė respublikonų socialistų (18) sunku viena nuo antros atskirti, nebent kad pirmoji dar turi uodegą „socialistų“. Respublikonų socialistų tarpe yra toki vyrai kaip: Briandas ir Painlevé. Yra ir kitų atstovų, kurie yra tarp radikalų ir socialistų ir vis dar dvejoja, prie kurių prisidėti (Guernut,  Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas Malingre). Radikalai socialistai (125) niekada stipriai nebuvo ,,sunitavoti“. Vieni traukia į socialistus, kiti į liberalus Poincaré tipo. Tai labai aiškiai buvo matyt iš jų elgesio, balsuojant socialistų atstovo Uhry pasiūlymą paleisti iš kalėjimo sesijų laikotarpiui nuteistus komunistus atstovus. Iš 125 radikal-socialistų 27 balsavo už paleidimą, 35 prieš ir 6- susilaikė, dviejų atstovų nebūta posėdy. Patys lyderiai Daladier ir Malog balsavo prieš vyriausybę. Pereitam parlamente irgi įvykdavo dažnas balsų pasidalinimas. Toliau eina vadinamieji kairieji radikalai (53), kurie sudaro centrą. Jie 1924 - 1926 statydavo ir versdavo Herriot, Painlevé ir Briando ministerių kabinetus. Tą patį jie gali daryti ir šiandien, bet niekas taip ir nežino, ar jie yra „mėsa ar žuvis“. Perėję iš kairiųjų radikalų Rubikoną, randam visą eilę dešinesnių grupių, kurios beveik visos turi kairiųjų vardus. Štai kairieji unijonistai (Franklin Bonisson grupė iš 18 atstovų), kairieji respublikonai (64), kurių tarpe yra Leygues, Tardien, Piétri, demokratinio socialio veikimo grupė (29), liaudies demokratai (19) ir galop respublikonų demokratinė unija (102 atstovai) Marino. Lieka dar neįsirašusieji į jokią grupę (36), jų tarpe du socialistai komunistai. Pažiūrėjęs į parlamento sudėtį matai, kaip labai jis yra susiskaldęs. Pereitam parlamente būta tiktai 8 grupių, o dabar yra net vienuolika. Tai bene bus ne sąrašų pasėka, o rinkimų apskritimis, kurie dar labiau susmulkino Prancūzijos parlamentą, o kiekviena iš grupių turi prisisegus kairiųjų vardo etiketą. Visa tai sunkina parlamento darbą ir parlamento paties darbo technika nėra lengva. Todėl yra visai suprantame, kodėl Poincaré taip brangina dabartinės vyriausybės sąstatą ir bijosi visokių modifikacijų, nes žino, kad jo kitas sudarymas būtų nelengvas.


Ir Vokietijoj parlamentarizmas gyvena aštrų krizį

Žymūs valstybės vyrai smarkiai kritikuoja parlamentarizma Jau nuo seniai konservatyvesniuose Vokietijos sluogsniuose keliami balsai prieš parlamentarinės sistemos trūkumus. Čia nekartą buvo pareikšta mintis, kad parlamentarinė tvarka netik nepadeda, bet, priešingai, dargi trukdo valstybės reikalų sprendimą. Nepasitenkinimo reichstagu balsai dar sustiprėjo po to, kai prieš kelias dienas išstojo iš reichstago frakcijos ir atsisakė nuo savo mandato reichstage demokratų partijos atstovas Heidelbergo universiteto profesorius Hellpachs. Demokratų partijos nariu jis pasiliks ir toliau, nors atsisakė nuo visų jo ligšiol eitu toj partijoj pareigų. Savo atsistatydinimą Hellpachas paaiškino nepasitenkinimu reichstago tvarka, kuri trukdo svarbiausių darbų progresą, neleisdama išspręsti tokių svarbių klausimų, kaip valstybės reforma, rinkimų reforma ir partijų struktūros reforma. Todėl jis laiko savo dalyvavimą reichstago darbuose nenaudingu ir mano, kad nebūdamas reichstage ir nesuvaržytas įvairių partijos uždėtų jam pareigų galėsiąs skleisti savo idėjas tose svarbiose srityse… Sąryšy su Hellpacho išstojimu iš reichstago, kitas reichstago narys buvęs Badeno valstybės prezidentas Hummelis „Vossische Zeitung” skiltyse patiekė plačią reichstago kritiką. Savo straipsnį Hummelis pradeda konstatuodamas, kad net ir didžiausiam parlamentarizmo draugui reichstagas per paskutinių dešimties metų veikimą suteikė daug medžiagos kritikai. Todėl, esą, neišvengta, kad parlamentų, o ypatingai reichstago, prestižas tautoj žymiai sumažėjo. Reichstagas iš savo pusės nėra padaręs nieko, kad ta nuomonę apie save pataisyti. Todėl, esą, suprantama, kad tas nepasitenkinimas vis didėdamas išaugo į judėjimą prieš parlamentarizmą išviso. Todėl parlamentarizmo draugai neturėtų užmerkti akis prieš didelės tautos dalies parlamentarinės tvarkos neigimą ir stengtis ištaisyti klaidas, kurios privedė prie nesusipratimų tiek atskirų atstovų, tiek frakcijų ir pagaliau viso reichstago padėty ir veikime. Tie nesusipratimai būtinai reikalauja gydymo. Nusiskundimai politika vis dažniau suvedami prie nusiskundimų pačiu reichstagu. Susidomėjimas parlamentarinėmis diskusijomis, stenogramų pranešimais vis mažėja , nes čia asmuo visai yra paskendęs kolektyve. Vieną svarbiausių parlamentarinės tvarkos ydų Hummelis mato tame, kad kiekvienas atstovas savo veikimą turi žymiai apriboti frakcijų ar šiaip atskirų grupių naudai. Iš kitos pusės, reichstagas teikia labai mažai dėmesio atskiriems atstovams, pav., paties atstovo pasiteisinimo dėl jo praleisto posėdžio priežasties nepakanka. Jis turi pristatyti gydytojo liudijimą, jei nori gauti dienpinigius. Reiškia, gydytojas turi daugiau pasitikėjimo, negu reichstago atstovas. Norėdami atitaisyti šią klaidą atstovai patys turėtų save pastatyti kitokioj pozicijoj ir reikalauti, kad ta prasme juos paremtų jų rinkikai, kurie stato savo atstovams reichstage kartais visai asmeniškų reikalavimų. Todėl kartais atstovai, kurie užima įtakingas vietas, stengiasi išnaudoti savo įtaką tam tikroj krypty. Tas nesutinka su parlamentarizmo principu ir stato atstovą priklausomoj padėty nuo valdžios įstaigų, kas negali sutapti su tiesioginiais atstovo uždaviniais. Atskiriems klausimams apsvarstyti reichstagas skiria specialias komisijas, kurių veikimą trukdo faktas, kad jose paprastai bendradarbiauja atitinkami specialistai, t. y. suinteresuoti asmenys. Komisijų darbą kliudo taip pat ir tas, kad jų pirmininkais mechaniškai tampa stipresnių frakcijų nariai. Toliau Hummelis, prikiša reichstagui, kad jo atstovai dažnai yra skiriami įvairių valdžios ir privatinių akcinių bendrovių kontrolieriais. Tuo būdu yra supainiojamas vyriausybės ir reichstago atstovų atsakomingumas, kas yra nepageidaujamas reiškinys. Be visko, kas minėta, p. Hummelis savo ilgoj kritikoj iškelia visą eilę specialiai reichstago ligų, berods, charakteringų visiems parlamentams, ir savo straipsnį baigia pasigailėjimu, kad jo draugas Hellpachas prieš atsisakydamas nuo mandato nieko jam apie tai nepranešė. Priešingai, p. Hummelis būtų prašęs Hellpachą dar kurį laiką pasilikti reichstago atstovu, kad nesumažėtų tas nedidelis būrelis, nenorinčių bristi į tą bendrą košę.


Neatsiranda nė vieno oratoriaus, kurs norėtų debatuoti dėl Tautų Sąjungos tarybos pranešimo apie pereitų metų Tautų Sąjungos darbus. Kadangi nereikalavo žodžio bendroms diskusijoms, tai jos atidėtos iki trečiadienio priešpiet. „Daily Telegraph“ korespandentas rašo, kad Tautų Sąjungos delegatų atsisakymas nuo dalyvavimo debatuos dėl Tautų Sajungos veikimo sukėlė Tautų Sąjungos kuluaruos didelio nusistebėjimo. Laikraštis priduria, kad toks įvykis reikia laikyti „savotišku fiasko“. (Elta).


V.Disnėjaus studija ateinančiais metais ketina sukurti mažiausiai 30 filmų, t.y. trečdaliu daugiau nei šiemet. „Mes galime padaryti daugiau, o žiūrovų apetitas auga”, - teigia studijos vadovai. Rugsėjo 30 dieną pasibaigus finansiniams metams, Disnėjaus studija pranešė gavusi 508,2 milijono dolerių pajamų, beveik 60 procentų daugiau nei praėjusiais metais.


Likviduoti įtempimą ir konfliktus visuose pasaulio rajonuose

Viena iš pagrindinių Tarybų Sąjungos veiklos krypčių užsienio politikoje buvo ir tebėra visokeriopa parama tautoms, kovojančioms šventą kovą už savo laisvę, už tvirtą nacionalinę nepriklausomybę. Su Tarybų Sąjungos ir visos socializmo stovyklos parama nacionalinio išsivadavimo judėjimas pasiekia pasaulinius-istorinius laimėjimus. Kyla naujoji Azija, kur irsta paskutinės buvusių kolonijinių imperijų griuvenos. Toliau pergalingai žengia nacionalinio išsivadavimo judėjimas Afrikoje. Lotynų Amerika, dar neseniai nedaloma užsienio monopolijų tėvonija, įžengė į naują savo istorijos etapą – kovos dėl tikros nacionalinės nepriklausomybės etapą. Naujų jėgų įkvėpė Azijos, Afrikos, Lotynų Amerikos tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimui Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, kurią Tarybų Sąjungos iniciatyva priėmė Suvienytųjų Nacijų Organizacija. Tačiau kolonizatoriai nepadėjo ginklo. Jie mėgina, kišdamiesi į suvereninių valstybių vidaus reikalus, neretai jėga, pakirsti jų nepriklausomybę ir suverenias teises ir trukdyti revoliucinį tautų išsivadavimo judėjimą. Kišdamiesi į tautų išsivadavimo kovą, imperialistai-kolonizatoriai sudarė daugelyje pasaulio vietų įtempimo, konfliktų ir karinių susirėmimų židinius. Pažiūrėkite, kas vyksta Jemene. Jemeniečių tauta amžiais kentė priespaudą, išnaudojimą, beteisiškumą. Ir štai pagaliau šalyje įvykdyta revoliucija. Liaudis skinasi pro viduramžių tankmes kelią į naują gyvenimą, tarsi daigas dykumoje, gavęs lašą drėgmės, prasikala iš po žemės. Ir tuojau pat prieš ją susibūrė jungtinės imperializmo ir reakcijos jėgos. Kas gi pakėlė ginklą prieš Jemeno revoliuciją, prieš pažangą? Saudo Arabija ir Jordanija. Žinoma, Saudo Arabijos ir Jordanijos valdovai, kurie patys, galima sakyti, kabo ant plauko, neišdrįstų siųsti kariuomenę prieš Jemeno respubliką, jeigu jų neskatintų galingesnės šalys. Kas gi padeda Saudo Arabijai ir Jordanijai, kas ir kuriam tikslui duoda joms ginklų? Arabų Rytų tautos gerai žino, kad kaip tik Anglija ir JAV, kurios vadina save „laisvosiomis šalimis“, įduoda ginklą Saudo Arabijai ir Jordanijai, kad arabas šaudytų į arabą. Štai ir išeina, kad vadinamasis „laisvasis pasaulis“ padeda Saudo Arabijai, kurioje visai neseniai oficialiai buvo, o faktiškai ir dabar yra vergovė. Ir šiai šaliai duodamas ginklas, kad ji neštų „laisvę Jemenui“. Lengva įsivaizduoti, kokią „laisvę“ neša Saudo Arabija Jemenui, ir kokios tos „laisvosios šalys“, kurios jai čia padeda! Tarybų Sąjungos vyriausybė smerkia imperialistų kėslus prieš Jemeno Arabų Respubliką ir pareiškia, kad ji labai gerbia ir remia teisingus nacionalinius jemeniečių tautos lūkesčius. Ne tik Jemene, bet ir kituose žemės rutulio rajonuose imperialistai mėgina pasmaugti nacionalinio išsivadavimo judėjimą. Pakanka priminti Kongo, Angolos, Pietų Vietnamo, Pietų Korėjos įvykius, o dabar kilo sukilimas Brunėjaus protektorate Borneo saloje ir angliškieji kolonizatoriai skuba jį numalšinti. Mes manome, kad norint ir esant gerai valiai, visada galima taikiai ir teisingai išspręsti ginčijamus, konfliktinius klausimus tarp valstybių. Tik reikia, kad taikiai sureguliuoti konfliktus norėtų ne viena šalis, o visos suinteresuotos valstybės, taip, kaip visos valstybės parodė gerą valią, sureguliuodamos krizę Laose. Draugai deputatai! Nagrinėjant dabartinę tarptautinę padėti, negalima nepaminėti liūdnų įvykių, kurie kilo Indijos–Kinijos pasienio rajone. Kaip žinoma, ten pasienio konfliktas prasidėjo ne prieš savaitę, ne prieš mėnesį, o dar 1959 metais. Šis konfliktas paskutiniu laiku paaštrėjo ir virto kariniais susirėmimais, kurių metu žuvo tūkstančiai žmonių vienoje ir kitoje pusėje. Tarybų Sąjungos pozicija Indijos–Kinijos pasienio konflikto atžvilgiu buvo dar 1959 metais išdėstyta žinomame TASS-o pareiškime. Šiame dokumente buvo pareikšta viltis, jog Kinijos Liaudies Respublikos Vyriausybė ir Indijos vyriausybė neleis, kad jų pasienio incidentas išeitų į naudą toms jėgoms, kurios nenori, kad sumažėtų tarptautinis įtempimas, ir jog abi vyriausybės sureguliuos kilusį nesusipratimą, atsižvelgdamos į savitarpio interesus, Kinijos ir Indijos tautų tradicinės draugystės dvasia. Tarybų Sąjunga labai apgailestavo, kad kilo incidentas. Mes nuoširdžiai tikėjomės, kad abiejų šalių vyriausybės greit ras būdą kilusiam ginčui taikiai išspręst


Lenkų užsienių reikalų ministeris Zaleskis į prof. Voldemaro žodį atsakė tokia kalba: „Pone Pirmininke, Ponai Delegatai, Visų pirma aš turiu pareikšti padėką vokiečių vyriausybei, kuri teikėsi suteikti mums svetingumą šiam senam Karaliaučiaus mieste, taip pat padėkoti Ponui Rytų Prūsijos Viceprezidentui už jo suruoštą mums puikų priėmimą. Toliau aš leidžiu sau pareikšti savo gilų džiaugsmą, matydamas susirinkusias apie šį stalą Lietuvos vyriausybės ir Lenkijos vyriausybės delegacijas. Mes atvykom čia, kad, einant Tautų Sąjungos tarybos rekomendacija, kuo greičiausiai prieitume prie užmezgimo santykių, kurie galėtų patikrinti tarp abiejų kaimyninių valstybių „gerą sutarimą… nuo kurio pareina taika“. Aš tikiuosi, kad ta gero susitarimo dvasia vadovaus šiandien mūsų pradedamiems darbams; aš taip pat visai neabejoju, kad ši dvasia, paremta tvirta abiejų pusių valia prieit kiek galint greičiau prie rezultatų, atatinkančių abiejų kraštų opiems interesams, leis mums išvengti ar nugalėti sunkumus, kurie yra visuomet galimi derybų metu. Viešoji nuomonė, ne tik mūsų kraštų, bet viso pasaulio, kuriai rūpi matyti universalinės taikos bazių kontroliavimasis ir stiprėjimas, su atydžia, pasakyčiau su nekantrumu seks mūsų debatus ir diskusijas. Aš tvirtai tikiu, kad jos viltis nebus užvilta. Todėl neatidėliodami imkimės darbo, leiskim veikti ekspertų komisijoms įvairiais technikos pobūdžio klausimais, kurių išsprendimas yra reikalingas tiesioginiams santykiams tarp abiejų tautų nustatyti ir būkim įsitikinę, kad trumpu laiku mūsų bendros pastangos atneš vaisių, kurie bus tinkamai įvertinti visų nuoširdžių taikos draugų“. P. Zaleskiui baigus kalbėti, buvo paskelbta darbų dienotvarkė. Posėdžiai bus vedami prancūzų kalba. Jie bus uždari, spaudos atstovams nebeprieinami. Šiuo viešasis atidarymo posėdis baigtas.


UŽSIENIO MONOPOLIJŲ ĮSIGALĖJIMO PADARINIAI

Kaip praneša laikraštis „Treid Nius”', pastaruoju metu dėl žaliavų stokos Bangkoke uždaryta 15 lentpiuvių iš 81, todėl atleista daugiau kaip 2 tūkstančiai darbininkų. Kitos 25 lentpiūvės dirba ne visu pajėgumu. Aiškindamas sunkios padėties Tailando miško apdirbimo pramonėje priežastis, laikraštis nurodo užsienio monopolijų įsigalėjimą: joms vyriausybė leido išvežti neapdirbtą Tailando tiką ir kitas miško medžiagas.


(Dėl tariamų žydų pogromų Lietuvoje) Buvo laikai, kada mes pasibaisėdami skaitydavome apie įvairius krikščionių persekiojimus kai kuriuose Azijos kraštuose. Mes piktindavomės, radę laikraščiuose aprašytas turkų surengtas krikščionių skerdynes. Blogą įspūdį mums sudarydavo spaudos paduotos žinios, kad vienoje ar kitoje plačios Rusijos vietoje sukurstyta minia sumušdavo žydus. Dar blogesnis susidaro įspūdis, kada tenka paskaityti apie žydų pogromus Lenkijoj. Bet mes niekada netikėjome, kad kada nors užsienių spaudoj galėtų būti žinių apie žydų pogromus Lietuvoje, nes mūsų kašte ne tik kad nėra atsitiko nė vieno žydų pogromo, - pas mus ir antisemitizmo visai nėra. Paskutiniuoju laiku užsieniuose uoliai skleidžiamos baisiausios žinios apie žydų persekiojimą Lietuvoje mums tegali būti vienas įrodymas, kaip kartais visai nebūti dalykai yra išpučiami, kaip tušti prasmanymai melo pagalba gali sudaryti apie bet kurį kraštą šlykščiausią vaizdą. Štai kokiais „perlais“ apie Lietuvą paskutiniuoju laiku maitinama užsienių spauda. Didžiausias Londono žydų laikraštis „Die Cajt“ 13-tą rugsėjo apie žydų persekiojimus Lietuvoje taip rašė: „Dabar iš Rygos pranešama, kad ir Šiauliuose buvo žydų pogromas. Išeinant žydams iš sinagogos, juos užpuolė minia ir brutališkai sumušė. Apie 28 asmens yra sužeisti, o 12 sunkiai sužeistų nuvežta ligoninėn. Po sumušimo chuliganai, daužydami langus, leidosi į žydų namus. Žydų gyventojai gyvena didžiausioje panikoje“. Tas pats laikraštis toliau rašo: „Per Berlyna pranešamos smulkmenos apie pogromą Ukmergėje. Pogromą suorganizavo Lietuvos fašistų organizacija „Geležinis Vilkas“. Per ištisą naktį mušė ir plėšė žydus. Pogromui vadovavo pulkininkas Grigaliūnas Glovackis. Nakties tamsumoje žydai buvo velkami iš savo namų ir mušami, neatsižvelgiant nei amžiaus, nei lyties. Sužeistųjų skaičius siekia 60 asmenų. Chuliganai pamaldų metu įsiveržė į sinagogą, išvijo besimeldžiančius žydus ir žibalu apipylę uždegė „torą“. Toliau pranešama, kad policija nė vieno pogromo dalyvio nesulaikiusi, nors jie visi yra žinomi“. Lenkiškuose laikraščiuose rašoma, kad Vilkaviškyj chuliganai išpešę rabino barzdą, išniekinę jo vienturtę dukterį ir atėmę iš jo 50.000 litų. Varšuvos radio vakar pranešė „žinią“, kad Linkinėnuose, Utenos apskrityj, palei demarkliniją užvakar buvo nužudyta 16 žydų gyventojų ir visa jų daugybė sužeista. Žiniomis apie žydų „pogromus“ Lietuvoje paskutinėmis dienomis marguluoja ne tik lenkiška ir žydiška užsienių spauda. Jų pasitaiko ir kitų tautų laikraščiuose. Pavyzdžiui, „Rygos Socialdeniokrats“ pasibaisėdamas aprašinėja „pogroma“ Vilkaviškyj. Ką dėl tokios per užsienio spaudą šlykščios kampanijos prieš Lietuvą galima pasakyti? Galima tik konstatuoti faktą, kad nei Ukmergėj, nei Šiauliuose, nei kituose Lietuvos miestuose ir miesteliuose jokio žydų pogromo nėra buvę. Tiesa, Vilkaviškyj ne per seniai trys pasigėrę chuliganai apdaužė kelioliką ramių piliečių, bet nuo jų kliuvo ne vieniems žydams, – nuo ju teko ir krikščionims. Tie trys chuliganai, deja, buvę valstybės ar savivaldybės tarnautojai, tuojau buvo suimti, išmesti iš tarnybos ir pasodinti kalėjiman, kur jų laukia pelnyta bausmė. Tai nebuvo pogromas, tai buvo tik vietinio chuliganizmo pasireiškimas. Nenukentėjo nei Vilkaviškio rabino barzda, nei jo vienturtė duktė, kuri jau dveji metai kaip ilsisi amžinatvėje, nenukentėjo nei jo pinigai. Dėl Linkmenų tenka pasakyti, kad rugsėjo 17 d. žydai turi savo gedulio dieną (Com - gedalija), kurią jie lanko savo kapus. Linkmenuose palei demarkliniją Lietuvos pusėj yra žydų kapai, į kuriuos minėtą dieną ateina daug žydų ir iš anapus demarklinijos. Bet paskutiniuoju laiku pasirodė, kad iš anapus atvyksta daug žydų iš visos Lenkijos, kurie kapų aplankymo reikalu prisidengę, nori susieiti su mūsų pusei gyvenančiais žydais toli gražu ne dėl tikybinių reikalų. Atsižvelgdama į tai mūsų administracija šiemet anos pusės žydų per demarkliniją neleido. Bet dėl tos priežasties neįvyko nė mažiausio incidento. Susirinkę žydai ramiausiai patys išsiskirstė. Žodžiu, nėra mažiausio pagrindo rašyti apie kažin kokius žydų persekiojimus Lietuvoje. Bet visgi rašoma. Tiesa, žinios paduodamos ne iš Kauno, bet iš Berlyno arba Rygos ir Varšuvos. Kaip galima rašyti apie žydų persekiojimus ir net pogromus Lietuvoje, jei net paprasto antisemitizmo čia sunku rasti? Mūsų liaudis, mūsų kaimiečiai per ištisus šimtmečius su žydais prekiauja, vieni prie kitų taip yra pripratę, kad vieni kitiems jokios neapykantos nerodo, nors kartais kai kur gali dėl pačios prekybos ir nesusipratimų kilti. Tikrieji Lietuvos inteligentai, kilę iš tų pačių kaimiečių, taip pat niekad neskelbė antisemitizmo idėjų. Priešingai, jie skelbė ir skelbia tikrą toleranciją, žydų neatstumia. Dar besiruošiant nepriklausomą Lietuvą atstatyti jau buvo pareikšta, kad lietuviai nemano tautinių mažumų skriausti. P. Antanas Smetona, būdamas Lietuvos Tarybos pirmininku, 1917 m. lapkričio mėn. 13 d. vokiečiu politikų susirinkime Berlyne kalbėdamas apie nepriklausomos Lietuvos atstatymą aiškiai yra pasakęs: „Lietuviai, kurie patys yra iškentėję daug persekiojimų ir priespaudos, nenori spausti tautinių mažumų, kurių naujojoj Lietuvoj bus, bet jie laiduoja jomis lygias teises; tai ypač svarbu yra žydams“. Su čia pacituotu mūsų Tautos Vado nusistatymu sutinka visi tikrieji Lietuvos inteligentai, išmintingieji politikai, ypač tautininkai. Lankydamas įvairias mūsų Respublikos vietas, p. Prezidentas niekur neišskyrė nei žydų, nei kitų Lietuvos kitataučių. Visur jis buvo iškilmingai sutiktas ir priimtas. Ir dabar mūsų valstybėje viešpatauja pilna tvarka yra piliečių apsaugos organai, kurie niekuomet neleis, kad vieni piliečiai būtų kurstomi prieš kitus, kad iš to kiltų nesusipratimai ir netvarka. Reikia neužmiršti, kad ir žydai yra žmonės su visomis žmogiškomis silpnybėmis. Jie patys kai kur į paprastas peštynes įsimaišo, ar net jas kartais išprovokuoja. Jei tokiose peštynėse kartais tenka nukentėti ir žydų tautybės piliečiams, tai tuo niekas negali stebėtis. Šiaipjau Lietuvoje visiems piliečiams yra laiduotos lygios teisės, kurias valstybė saugoja. Todėl visos užsieniuose skleidžiamos pramanytos žinios apie Lietuvą ir jos dabartinę tvarką yra tik sąmoningų mūsų tautos ir valstybės priešų darbas. Tik jiems vieniems yra naudinga Lietuvą be jokios kaltės pasaulio akyse pažeminti.


Neseniai prie Tauragės savivaldybės Sąjūdžio rajono taryba surengė piketą. Reikalavo atsistatydinti Tarybos pirmininką V. Venckų, rajono valdytoją V. Pečiulį ir žemės ūkio skyriaus vedėją S. Baciušką, kurio atsistatydinimo, beje, reikalauja ir Respublikos Vyriausybė. Ir ne pirmą kartą. Vyriausybė remia Tauragės sąjūdininkų reikalavimus. Tačiau rajono Tarybos deputatai atmetė tuos reikalavimus ir balsavo už tai, kad S. Baciuška toliau eitų savo pareigas. Tai sukėlė dar didesnį sąjūdininkų pyktį. Kaipgi taip? Kokie čia deputatai, kad nevykdo Sąjūdžio reikalavimų. Atšaukti! Ir nutarė Sąjūdžio rajono konferencijoje, kad kol neatsistatydins S. Baciuška, Sąjūdžio deputatai privalo sustabdyti savo įgaliojimus. Pirmasis tokį pareiškimą parašė ir įteikė rajono tarybos pirmininkui V. Venckui „Tauragiškių balso“ redaktorius deputatas T. Meiželis, buvęs LKP Tauragės RK biuro narys, tačiau niekada nebuvęs Sąjūdžio tarybos nariu. Rajono sesijoje deputatai nustebo, išgirdę šią naujieną - toks pareiškimas buvo vienintelis. Atsistatydinti nepanoro ne vienas sąjūdininkas. Kuo gi kaltinama rajono Taryba? Viskuo: ir žemės ūkio reformos žlugdymu, Vyriausybės nutarimų nevykdymu, kainų kėlimu, prekių trūkumu, sunkia pensininkų padėtimi ir t. t. Dėl žemės ūkio reformos esą kalčiausias žemės ūkio skyriaus vedėjas S. Baciuška. Ir ne todėl, kad jis kaip nors trukdo reformai, bet kad yra buvęs LKP Tauragės RK sekretoriumi ir dabar tebėra LDDP Tauragės Tarybos narys. Kai Žemės ūkio ministerijoje buvo tvirtinami ūkių laikinųjų administracijų vadovai, S. Baciuška, V. Venckus ir V. Pečiulis atkakliai gynė Adakavo kolūkio pirmininko A. Beišio kandidatūrą. Rajono sąjūdininkai pasitelkė į kovą prieš A. Beišį valstybės kontrolierius, Aukščiausiosios Tarybos deputatus, tačiau nieko nepešė. Tada Žemės ūkio ministerijoje jam buvo priminta, kad jis dar tebėra LDDP narys. Į tai A. Beišys atsakė: - Aš ne tam į partiją stojau, kad į pirmininko kėdę atsisėsčiau, ir niekada neišstosiu, kad joje likčiau. A. Beišys nebuvo patvirtintas laikinosios administracijos vadovu. Dabar siekiama susidoroti su S. Baciuška, V. Pečiuliu ir V. Venckumi. Rajono Tarybos pirmininku V. Venckus tapo tik dėl to, kad buvo aktyvus sąjūdininkas. Dabar jo sąjūdininkai nekenčia. O nekenčia dėl to, kad palaiko vadovus - buvusius komunistus. S. Baciušką ir A. Beišį galima apkaltinti, kad jie išdavė bolševikų principus - išstojo iš TSKP, nuėjo į LDDP. Gal dėl to dabar jų negali pakęsti likusieji bolševikai, kurie siekia vadovauti Tauragės politiniam gyvenimui. Rajono valdytojas V. Pečiulis sesijoje deputatams paaiškino, kad prieš porą dienų S. Baciuška parašė pareiškimą, prašydamas jį atleisti iš žemės ūkio skyriaus vedėjo pareigų. Deputatas V. Medelis paklausė, ar valdytojas jau yra numatęs kitą kandidatūrą į šias pareigas. V. Pečiulis paaiškino, kad dabar turbūt reikės ieškoti vadovo gatvėje. Kompetentingas ir protingas žmogus į šias pareigas neis. Nuo to dar labiau nukentės žemės ūkio reforma. Vėl reikės viską pradėti iš naujo. V. Pečiulis pažymėjo, kad toje minioje, kuri dabar piketuoja prie savivaldybės, yra keletas „juozukų“, kurie trukdo dirbti teisėtai išrinktai rajono valdžiai. Siekiama kuo labiau priešintis Tarybos ir valdybos veiksmams. Pavyzdžiui, niekaip negalima skirti sklypų miestui plėsti. Iki šiol nenuspręsta, kur rengti miesto sąvartyną, kur statyti kokį nors pastatą ar tiesti kelią. Kol tariamasi ir svarstoma, lyg ir sutariama. Kai užsakomas projektas ar pradedami kokie nors darbai, tuoj atsiranda prieštaraujančių. Vėl tenka pradėti viską iš naujo. Ir taip tęsiasi be galo, o rezultatų jokių. „Kam tai naudinga?“ - kaip mėgsta klausti Z. Vaišvila. Turbūt niekam. Tad ar ilgai tai tęsis?


Kaip lenkai galvoja apie Lietuvą; Krakovo „Czasʼo“ balsas

Neva rimtas Krokuvos laikraštis „Czas“ į savo paskutinį numerį įdėjo straipsnį, pavadintą „Lietuvos nusisavinimas“, kurį čia ištisai skelbiame, kaipo charakteringą pavyzdį lenkų galvojimo apie Lietuvą. Laikraštis rašo šitaip: „Prieš kurį laiką Kaune įvyko didelės iškilmės Vytauto mirties (?) 500 metų proga. Buvo eisenų, kuriose dalyvavo mokyklų jaunimas ir vyresnioji visuomenė, kariuomenės paradų, akademijų ir paskaitų, kuriose įvairiausiais būdais buvo gerbiami ir svarstomi Vytauto istoriniai ir politiniai nuopelnai. Buvo šaunamos patrankų salvos ir apskaičiuojama, kiek metų reikėtų, kad būtų galima apeiti Vytauto valstybę su juo portretu taip, kaip dabartinė Lietuva buvo apeita per 2 mėnesius. Buvo surengta lėktuvų paradų ir apgailėta, kad visa tai turėjo įvykti ne Vilniuj, bet „laikinoj“ sostinėj Kaune. Apie Lenkiją kalbėta tiktai, kaip apie dabartinį priešą, kuris užgrobė Vilnių, ir apie priešą prieš 500 metų, kuriam išdavikai pardavė Lietuvą po Vytauto mirties. Tiesa, nebuvo kalbėta apie tai, kad visą dabartinę Lietuvą Vytautas pats pavedė kryžiuočiams ir atgavo ją tik po lenkų laimėjimo (!) ties Tanenbergu, bet todėl buvo daug kalbėta apie Vytauto nuopelnus katalikybei (tiesa, jis krikštijosi du kartus, kuo mažai kuris monarchas katalikas galėtų pasigirti) ir pasižadėta Kauno gatvę, kuri prieina prie Tanenbergo gatvės, pavadinti vardu to naujo Tanenbergo, kuris grąžins Lietuvai Vilnių. Rolės jau tikrai paskirstytos. Kryžiuočiais bus ne vokiečiai, bet mes. Lietuviai padarys tą patį, ką padarė prieš 500 metų ties Tanenbergu, vadinas, pabėgs (!), o sumuš mus už juos, pav., bolševikai ir po laimėjimo atiduos Vilnių lietuviams, kaip tai mėgino padaryti 1920 metais ir kaip tai padarė prieš 500 metų lenkai, atgaudami Lietuvai Žemaičius. Už tai nebuvo kalbėta apie Jogailą (nebent kaip apie „išdaviką“), kažkaip užmiršus, kad, jei ne jis, tai tik panemunių gluosniai šiandien šlamėtų atminimas apie lietuvius, kaip apie jų giminaičius Prūsuose. Tačiau tiek tos dėl tų visų kombinacijų, pranašysčių ir iškilmių. Kiekvienai tautai valia suprasti savo praeitį ir jąa gerbti, kaip tinkamai; istorikai gūštels pečiais, o visuomenė, kuri leidžia save penėti istorinėmis klastomis, taip, kaip ir už kiekvieną klastą, anksčiau ar vėliau gerai užmokės. Tai, kas vyksta Lietuvoj, kaipo istorinis ar politinis reiškinys, nėra naujiena. Tautos, ypač silpnosios, mėgsta performuoti praeitį dienos reikalams. Sunku juokauti iš tų, kurie kadaise liepė lietuviams atvykti iš už marių, tiesiai iš senovės Italijos, jei šiandienykščia Turkija garsėja amžinai atmintinu ir šviežiu „moksliniu“ kažkokio išminčiaus atradimu, kuriuo „įrodyta“, kad turkai gyveno Mažojoj Azijoj jau senų senovėj, dar prieš graikus, kad, kas daugiau, keltai, kurie ten pasirodė, buvo kuo atentiškiausiai turkai ir kad Kemal Paša dabar atitaisė visus istorinius neteisingumus, iškraustęs graikus iš Mažosios Azijos. Tiesa, Solimanų laikais, kada turkai valdė nuo Persų įlankos iki Karpatų, per daug nesisielota tomis visomis skriaudomis, taip, kaip ir Vytautas turėjo visai kito kalibro rūpesčių, kaip prezidentas Smetona. Čia dalykai patys už save kalba. Todėl iš politinės kertės jie yra verti dėmesio tik vienu atžvilgiu, būtent, kaipo politiškai istorinio susilikvidavimo reiškinys, kuris nuo kurio laiko vis aiškiau užsibrėžia Lietuvoj. Pirmas praeities formavimo etapas savo politikos tikslams atrodė visai priešingas, kaip dabar, Lietuvoj. Viskas, kas davės užgrobiama Lietuvos naudai: visi rašytojai ir poetai, kurie gimė istorinėj Lietuvoj, buvo masiškai užaneksuoti lietuvių literatūrai, kuri iš karto atsistojo greta didžiųjų literatūrų. Mickevičius ir Kraševskis buvo skelbiami Europos opinijai, kaipo lietuvių literatūros chorifėjai, ir tas pats buvo padaryta su menu, politika ir kariais. Tiesą pasakius, sistema nebuvo nauja ir neoriginali; tokiu pat būdu revindikavo savo praeitį, pav., slovakai Vengrijoj, galų gale tuo keliu nepasiekdami jokių pozityvių rezultatų, išskyrus abejotinos vertės svetimų pripažinimą. Šiandien matome Lietuvoj visai skirtingą procesą šiais klausimais. „Apvaloma“ Lietuvos praeitis nuo visko, kas tik atsiduoda unija su Lenkija. Kruopščiai atkasinėjami smulkučiai spaudinėliai, pamokslai ir brošiūros ir, ekspedijuojant už tautinių atatvarų didžius rašytojus, užkrėstus lenkų kalba, iš tų trupinėlių sudaroma lietuvių literatūros istorija, kuri ta forma gali lengvai sutilpti dviejuose spaudos lankuose (!). Panašiai daroma su politine istorija: lietuviška yra pripažįstama tai, kas buvo arba dabar gali būti perdirbta į antilenkiška. Su lengva širdim Lietuva atsisakė nuo savo didžiausio istorinio pasigyrimo (!), nuo vienintelio argumento, kuris iš tiesų būtų galėjęs prabilti į Europą už istorinę Lietuvos didybę, tai yra, nuo Jogailaičių dinastijos. Šiandien Lietuvai neegzistuoja. Nei Jogaila, kraujo ir kaulo lietuvis, nei smarkiausias iš jogailaičių jos interesų Lenkiją, gynėjas Kazimieras Jogailaitis, neegzistuoja jai ir Zigmantas Augustas. Pasiliko tik Vytautas, po kurio lietuviai mato 400 metų išdavimo ir lenkų verguvės. Politinė ir kultūrinė Lietuvos praeitis susitraukė ir suelgetėjo, lietuviai perėjo iš vieno kraštutinumo į antrą nuo perdėto jos pūtimo į jos uždarymą siauroje vos sunkiančiosi upelyčio vagutėje. Galime tuo stebėtis, bet neturime pamato tuo nerimastauti. Tas procesas, jei jį nupurtysime nuo neapykantos ir apjakimo putų, galų gale išeis į mūsų naudą. Lietuvių atmestą palikimą juo mieliau priimame, kadangi prieš savo norą su juo palieka mums ir Vilnių(!!!). Mat, Lietuva turėjo pasirinkti 2 galimumus: vienas buvo atsistoti buvusios istorinės Didžiosios Lietuvos Kunigaikštijos plote ir siekti jame šalia lenkų ir gudų suvaidinti kuo didžiausią politinę ir kultūrinę rolę. Tačiau tam reikėjo Lietuvos lenkišką praeitį ir lenkišką kultūrą paimti, kaipo bendrą nuosavybę, neaneksuoti juos išimtinai sau, neišsižadėti ir šiaip sau atidaryti duris į lenkšką (!) Vilnių. Antras galimumas, tai užsidaryti etnografinėse atatvaruose ir pamėginti uždaryti juose ir Vilnių, kad jį būtų galima „sulenkinti“. Bandymas dėl Vilniaus nepasisekė (?), ir atatvarai buvo paversti tikra kiniečių siena. Paėmė viršų baimė (!), kad drauge su lenkišku lietuvišku bendrumu grįš Lenkijos kultūrinė persvara Lietuvoj(!), kad ankštesnė (!) lenkų kultūra nutautins (!) lietuvius, ir nutarta nuo jos iš pagrindų atsitverti. Atitinkamai tam ir formuojamas istorinis supratimas. Habeant ibi. Vilnius su didžia Jogailaičių praeitimi pasilieka prie Lenkijos (?), o lietuviai šiandien sau uždaro ne tik tą praeiti, bet taip pat ir Vilnių. Tad šiandien stebime nusisavinimo procesą Lietuvoj“.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Kaire įvyko rimtos riaušės. Studentai norėję nulinčiuoti kai kuriuos ministerius dėl jų negriežto pasipriešinimo britų reikalavimams. Daug studentų suimta.


NIUJORKAS, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Agentūra Junaited Pres, liesdama būsimąsias Japonijos ministro pirmininko Kisio derybas Jungtinėse Amerikos Valstybėse, remdamasi „autoritetingais sluoksniais” Vašingtone, praneša, kad prezidentas Eizenhaueris „dabar neketina suteikti Japonijai balso teisės valdant Okinavą ir kitas Riukių salas''. Kaip pareiškiama šiuose sluoksniuose, praneša agentūra, Japonijos ministras pirmininkas derybų su Eizenhaueriu ir kitais Amerikos pareigūnais metu įsitikina, kad JAV „nepakeitė savo ketinimo išlaikyti savo rankose visą valdžią šiai strateginių salų grandinei”.


Lakūnas Vladas Murmulaitis - danguje ir ant žemės

Vladas Murmulaitis 1934 metais baigė Karo aviacijos buba kurioje dėstė žymiausias tuometinės Lietuvos aviastruktorius pulkininkas Antanas Gustaitis, vėliau tapęs aviacijos viršininku ir turėjęs generolo laipsnį. Puskarininbis Murmulaitis buvo paskirtas į 2-ąją oro eskadrile, didokuota Kaune. Vėliau lakūnui buvo suteiktas leitenanto laipsnis. Tuo laikotarpiu Lietuvos karo lakūnai skraidė naikintuvais iš Italijos, Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos. O žvalgybiniai lengvieji bombonešiai buvo gen. A. Gustaičio sukonstruoti ANBO. Jo sukurtas ANBO-4 tuo metu pagarsėjo gera, modernia konstrukcija. 1934 m. birželį A. Gustaičio vadovaujama trijų minėtų lėktuvų grandis apskrido aplink Europą (11 tūkst. km), nutūpdama kai kurių valstybių sostinėse. Po S. Dariaus ir S. Girėno skrydžio Lietuvos vardas vėl buvo išgarsintas pasaulyje. V. Murmulaitis prisimena, kad didžiujų valstybių spauda daug rašė apie mažos Lietuvos laimėjimus aviacijos srityje. Galingiausi iš visų ANBO lėktuvų buvo ANBO-41, kuriuo daugiausia ir teko skraidyti V. Murmulaičiui. Vėliau A. Gustaitis sukūrė dar pranašesnį - ANBO-8, tačiau pradėti serijinės gamybos nespėjo. Eskadrilėje dar buvo vokiškų lėktuvų diukerių ir užsilikusių nuo Pirmojo pasaulinio karo rusiškų albatrosų, skirtų treniruotėms. Mokymui tiko lietuviški ANBO-5 bei ANBO-51. Pasak V. Murmulaičio, lietuviški lėktuvai turėjo puikią savybę - pakilti ir nutūpti jiems užtekdavo visai nedidelio ploto. Be to, ANBO-41 buvo toks galingas, kad galėdavo pakilti ir iš šlapios bei apaugusios krūmokšniais vietos. ”Uždarius žiklerius apie penkias minutes buvo švirkščiamas benzino mišinys. Ilgiau taip daryti nebuvo galima, nes labai įkaisdavo variklis, - pasakoja V. Murmulaitis. - Tuo metodu naudodavomės prireikus pakilti iš drėgnos vietos. O leisdavomės ”parašiutuodami”, išleidę lėktuvo sparnuose stabdžius. Tačiau darant šį manevrą reikėjo gerai pažinti savo lėktuvo jautrumą. Antraip galėjai patekti į vėjo sūkurį ir trenktis į žemę. ”ANBO-41 ore pasiekdavo apie 250 km/h greitį, o tūpdavo 50-60 km/h greičiu. Pavyzdžiui, čekoslovakiškų lėktuvų tūpimo kampas buvo labai mažas, todėl “prieiti” prie aerodromo reikėdavo iš toli dideliu greičiu. ANBO-41 pilotas turėjo du kulkosvaidžius, kurių kulkos būdavo sinchronizuotai praleidžiamos pro propelerio mentes, o žvalgas taip pat galėjo įsitaisyti porą kulkosvaidžių. Pasak V. Murmulaičio, daugiausia buvo naudojami belgiški 7,65 mm kalibro kulkosvaidžiai brauningai. Šūvių tankumas - apie 800 kulkų per min. Be to, šis lėktuvas galėjo skraidinti ir 16 aviacinių bombų po 12 kg (iki 200 kg bendro svorio), kurioms specialiai buvo sumontuoti automatiniai bombolaidžiai. Prie prancūziškų devotinių pritvirtinti taip pat prancūziški kulkosvaidžiai iššaudavo 1200 šūvių per minutę. Angliškuose gloster gladiatoriuose buvo sumontuoti keturi belgiški kulkosvaidžiai - tokie pat, kaip ir ANBO. ”Į oro taikinius šaudyti treniruodavomės virš Baltijos jūros, - pasakoja V. Murmulaitis. - Mums duodavo po 25 šovinius ir tris iš jų reikėdavo pataikyti į velkamą taikinį, vadinamąją rankovę. Jei tik nespėjai laiku atleisti mygtuko, visi 25 šoviniai išlekia. Kartą teko poligone mėtyti ir bombas stebint užsienio karo atašė.” V. Murmulaitis skraidė iki 1940 m. birželio 15-osios. Tą dieną aerodromą apsupo sovietų tankai. Eskadrilė pradėta išformuoti, lakūnai paleisti į atsargą, o visą inventorių perėmė rusų kariuomenė. Vėliau nemažai lakūnų buvo ištremti į Sibirą. “1940 metais dar buvo kažkokia sovietų aviacijos šventė, kurioje dalyvavo ir mūsų lakūnai, - prisimena V. Murmulaitis. - Tačiau ant mūsų lėktuvų šonų jau buvo išpieštos penkiakampės žvaigždės. Tą dieną skraidė ir mūsų lakūnas Jonas Dovydaitis (vėliau tapęs rašytoju), bet leidimas skraidyti buvo duotas toli gražu ne kiekvienam. Ore J. Dovydaitį vis tiek lydėjo du rusiški naikintuvai, matyt, nepasitikėjo… Rusai nemokėjo parodyti tokių figūrų ore kaip mūsų pilotai. Lietuvos lakūnų lygis buvo kur kas aukštesnis. Mūsų aviacijos mokymo metodika buvo grynai vakarietiška, o Vakarų aviacija tuo metu buvo gerokai pažangesnė nei rusų. Pats mačiau, kai jie atskrido į Kauno aerodromą ir po du tris ratus turėjo apsukti ore, kol pavykdavo nutūpti.” Lietuvą okupavus sovietams, ši kovos eskadrilė buvo priskirta prie 29-ojo rusų kariuomenės korpuso, dislokuoto Ukmergėje. Taigi kai kurie lietuviškos eskadrilės lakūnai ir technikai pateko į okupantų kariuomenę. Daugelis pasitraukė į Vokietiją, kur ir sulaukė karo pradžios. Atėjusiems rusams Lietuvos lakūnai turėjo perduoti ne tik lėktuvus, ginklus ar kitą techniką, bet ir skraidymo aprangą. Kai kurie lėktuvai(ANBO41, ANBO-51 ir angliški naikintuvai) buvo atiduoti tam pačiam 29-ajam korpusui. Šiaulių ar Panevėžio aerouostuose likę lėktuvai buvo išardyti ir išvežti traukiniais nežinoma kryptimi. Šiauliuose dislokuotą “Lithuanica-2”, priskirtą karo aviacijos kategorijai, rusai išvežė į poligoną kaip taikinį. “Pasipriešinti sovietų kariuomenei galėjome, jei būtų buvęs toks įsakymas, - pasakoja V. Murmulaitis. - Mes buvome drausmingi kariai ir savavališkai to daryti negalėjome. Generolas V. Vitkauskas pasirašė įsakymą rusus sutikti lojaliai. Man dar teko šio įsakymo nuorašą, nežinant jo turinio, skraidinti į Šiaulius ir Panevėžį. Tai buvo paskutinis mano skrydis. Kai prisiartinau, tankai jau supo mūsų aerodromą. A. Gustaitis įsakė pastatyti lėktuvą į angarą, ir aš po to išvažiavau namo. Ginklai visą laiką buvo mums po ranka, aerodrome. Iki ateinant rusams mechanikai bet kada galėjo juos užtaisyti. Gavę įsakymą, būtume smogę sovietams iš oro… Tačiau vadovybė neišdrįso to padaryti.” 1949 metais Vladas Murmulaitis buvo suimtas pagal 58 straipsnį ir išvežtas į Intą. Jis priklausė pogrindinei Kauno grupei, buvo jos ryšininkas, deja, saugumo agentai tai susekė. Iš Intos V. Murmulaitis grįžo 1955 m. gegužės mėnesį. “Tuo metu visa mano šeima gyveno Vilniuje, - tęsia pasakojimą V. Murmulaitis, - tačiau VRM man neleido ten būti. Tėvų namai buvo Kaune, Aleksote, todėl saugumiečiai man pasakė, kad ten važiuočiau ir gyvenčiau. Laimei, per draugus ir pažįstamus pavyko pasilikti Vilniuje. Vieną dieną mane iškvietė į milicijos valdybą ir davė raštelį, kad leista įsiregistruoti.” V. Murmulaitis prisimena įdomesnius skraidymo momentus: “Per Dubysą nutiestas aukštas ir gana ilgas tiltas. 1937 metais aš, galima sakyti, nusižengiau karinei drausmei - skridau ANBO-4 pro to tilto apačią. Tai nėra labai pavojinga, tereikia gerai apskaičiuoti. 1934 metais būdamas stažuotėje Šiauliuose, gelbėjausi parašiutu. Skridome dviese su tokiu Lapinsku. Jis pilotavo neprisirišęs. Kai patekome į terminį debesį, lėktuvą pradėjo purtyti oro bangos, o iš radiatoriaus tiško karštas vanduo, tad nieko kito nebeliko kaip tik iššokti. Turėjom itališkus parašiutus “Salvator”, tai jų firma pasidarė iš to reklamą, o man padovanojo auksinį parašiutėlį, tokį atminimo ženkliuką”. V. Murmulaitis - vienas iš nedaugelio karo lakūnų, kuris paskutiniais nepriklausomos Lietuvos metais buvo apdovanotas Lietuvos karo aviacijos garbės ženklu “Plieno sparnai”, kurį per kagebistų kratą jo žmona išgelbėjo suspaudusi delne. Už nuopelnus Lietuvos aviacijai 1993 m. veteranas buvo apdovanotas Dariaus ir Girėno medaliu. Šių metų birželio 25 dieną Vladas Murmulaitis švęs savo 85-ąją sukaktį. Jubiliatas - vienas paskutinių 2osios karo eskadrilės pilotų - apgailestavo dėl anuometinės valdžios sprendimo nesipriešinti pirmajai sovietų okupacijai. “Aukų būtų buvę kur kas mažiau, nei buvo okupantus įsileidus, o užsienis ir šiandien į mus kitaip žiūrėtų. Belieka tikėtis, kad ši istorija nepasikartos.”


Po dviejų dienų pertraukos 18-kos valstybių nusiginklavimo komitetas vėl susirinko Ženevos Nacijų rūmų tarybos salėje. Šios dienos posėdyje, kuriam pirmininkavo Etiopijos užsienio reikalų ministras K. Ifru, kalbėjo Bulgarijos ir Kanados atstovai. SNO Generalinės Asamblėjos rezoliucija, pareiškė Bulgarijos Liaudies Respublikos užsienio reikalų ministras K. Lukanovas, visoms vyriausybėms iškėlė aiškų uždavinį – nesigailėti pastangų ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Paprastas kelias tam pasiekti būtų sėsti už derybų stalo ir punktą po punkto paruošti nusiginklavimo sutarties projektą. Kaip tik taip žiūri į šį klausimą Tarybų Sąjungos vyriausybė, pasiūliusi mums visaapimančią ir aiškią sutartį dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomis. Bulgarijos Liaudies Respublika visiškai remia Tarybų Sąjungos projektą, laikydama jį teisingiausiu pagrindu tolesniam komiteto darbui. Baigdamas Bulgarijos užsienio reikalų ministras pabrėžė, kad komitetui pateiktas vienas vienintelis visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas. Realus, visus visuotinio ir visiško nusiginklavimo šalininkus patenkinąs projektas yra Tarybų Sąjungos vyriausybės projektas. Apsvarsčius šį projektą taip, kad jis taptų viso komiteto projektu, kuo greičiausiai būtų galima išspręsti komitetui pavestą uždavinį. Po to žodis buvo suteiktas Kanados užsienio reikalų ministrui G. Grinui, kuris iškėlė eilę pasiūlymų procedūriniais klausimais ir pareiškė viltį, kad komitetas pateisins jam parodytą didį pasitikėjimą. Po to, kai komiteto nariai priėmė, komiteto pirmininkų ir eilės delegacijų atstovų pasiūlymo nutarimą surengti antrojoje dienos pusėje neoficialius posėdžius siauresniame rate, pirmininkaujantis paskelbė, kad 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto ketvirtojo posėdžio dienotvarkė išsemta. Sekantis oficialus posėdis įvyks kovo 20 d.


TOKIO, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Amerikos kareiviai toliau siautėja Jungtinių Valstybių okupuotoje Okinavos saloje. Kaip praneša laikraštis „Mainici”, du Amerikos kareiviai šiomis dienomis prasiskverbė į Nachos miesto municipaliteto salę, kur vyko Okinavos salos liaudies demokratinės partijos surengtas mitingas ir ėmė svaidyti akmenis į tribūną, kur kalbėjo oratoriai. Šiuo išpuoliu pasipiktinę, mitingo dalyviai sučiupo Amerikos kareivius ir juos apmušė. Į incidentą įsikišo policija.


Trečiai Pabaltijo ekonominei konferencijai pasibaigus

Pasibaigusioji vakar mūsų laikinojoj sostinėj trečioji iš eilės Pabaltijo valstybių ekonominė konferencija yra svarbus įvykis. Estijos, Latvijos ir Lietuvos ūkių geriausi vadai ir kūrėjai buvo susirinkę, kad pasitartų, kaip šios trys šalys galėtų bendradarbiauti ūkio srity. Ūkiško bendradarbiavimo idėja tarp trijų konferencijoj dalyvavusių kraštų nėra naujas dalykas. Beveik nuo pat šių trijų valstybių įsikūrimo pas visas tris instinktyviai atsirado noras bendradarbiauti politikos ir ūkio srity. Šitas noras, kiek jis liečia ūkį, pasireiškė pirmiausia vadinamoj Pabaltijo klauzulėj. Visos trys šalys, susitardamos su kitomis dėl ūkio santykių, rezervavo sau teisę duoti kita kitai ypatingų privilegijų bei lengvatų. Taip pat buvo nemaža tartasi, ne maža daryta tyrimų ir bandymų, kaip geriau realizuoti šitą klauzulę ir išplėsti trijų šalių bendradarbiavimą ūkio srity. Ypač mūsų kaimynai latviai ir estai yra parodę nemaža iniciatyvos ir pastangų, kad sukurtų tarp savo šalių ūkių gyvus, glaudžius santykius. Juk buvo siekiama net visiško abiejų šalių ūkių susijungimo — muitų unijos. Deja, visų šitų, gan didelių, pastangų rezultatai tuo tarpu nėra dideli. Muitų unijos estams ir latviams įvykdyti nepavyko, o Lietuva iki šiolei neturi su šitais savo kaimynais net platesnių sutarčių. Ar galima būtų pasakyti, kad čia būtų stoka geros valios, noro šitą bendradarbiavimą trukdyti? Ne, šito pasakyti negalima. Mes nė kiek neabejodami tvirtinam, kad visur buvo kuo geriausi norai, visi ne veidmainiaudami darė ką galėjo, kad užsibrėžtą tikslą pasiektų. Bet ūkio gyvenimas yra viena opiausių viešojo gyvenimo sričių. Jis gyvena savo dėsniais ir tų dėsnių mažas užgavimas tuojau skaudžiai atsiliepia. Tik labai pamažu, per ilgą laiką, žmogus gali šiek tiek paveikti ir pakreipti šalies ūkio gyvenimą, ir tai ne visada. Jei sakoma, kad „natura non facit saltus“, tai dar labiau non facit saltus ūkis. Kiekvienos šalies vadovybė saugoja savo šalies reikalus, ypač ūkiškus, ir nori, kad jie prosperuotų. Ir negalima reikalauti, kad kas nors čia darytų kokias aukas. Jų juk niekas ir nereikalauja. Mūsų šalių ūkiškas susiartinimas ir bendradarbiavimas neturi niekam pakenkti. Negalima dėl to bendradarbiavimo iš ko nors reikalauti aukų. Labai teisingai pažymėjo latvių delegacijos vadas, kad visų ūkiškų klausimu centre stovi principas: do ut des. Mūsų ūkių susiartinimas ir bendradarbiavimas neprivalo niekam pakenkti ar reikalauti iš ko nors aukų, bet atvirkščiai: jis privalo visiems padėti, privalo būti progreso ir stiprėjimo, o ne regreso ir silpnėjimo veiksniu. Tad ir konferencijų bei pasitarimų tikslas: surasti tokių formulų, kurių realizavimas būtų visiems naudingas. Ar tokių formulų galima surasti? Žinoma, galima. Jau kalbant apriori du kaimynai visada gali vienas kitam daug padėti. Ir mes galim vieni kitiems padėti tokiu būdu, kad niekas nenukentės, o visiems bus nauda. Bet surasti tokių formulų nėra lengva. Kiekvienos šalies ūkis turi savo ypatiškumų, kurių paliesti negalima, nes skauda. Imkim kad ir esančias įvairias tarp valstybių ūkiškas sienas. Principe jos kenksmingos ir reikia siekti jų pašalinimo. Jos yra kenksmingos, nes jos varžo laisvą turtų pasikeitimą, o juk ūkio gyvenimo esmę ir sudaro turtų gamyba, pasikeitimas ir jų suvartojimas. Turtų laisvas cirkuliavimas gal yra net svarbiausia gyvenimo funkcija, nes jis teigiamai veikia ir gamybą ir suvartojimą. Bet, deja, tų sienų staiga pašalinti negalima. Staigus pašalinimas dažniausiai atneša tiek neigiamų reiškinių, kad tie reiškiniai nustelbia visą tą naudą, kurią duoda laisvas turtų cirkuliavimas. Geriausiai šitai pasirodė ūkio santykiuose tarp mūsų kaimynų estų ir latvių. Ten buvo karštas iš abiejų pusių noras kuo greičiausiai nugriauti visas sienas, nutraukti visus suvaržymus ir duoti visišką laisvę. Bet patyrimas tuoj uždėjo savo veto. Prisiėjo trauktis atgal ir tik pamažu atsargiai siekti užsibrėžtą tikslą. Laisvė iš esmės geras dalykas, bet ją prisieina taikinti palengva. Be to kiekviena laisvė turi savo ribas. Tačiau, jei tikslas yra aiškus, tai kelią prie jo vis galima surasti. Ūkiškojo trijų valstybių bendradarbiavimo nauda yra aiški. Tai mūsų tikslas. Pasitarimų ir konferencijų uždavinys surasti kelią prie to tikslo. Žinoma, tai nėra nei greitas nei lengvas darbas. Jis reikalauja laiko, pasiruošimo, gilių studijų. Tokių aukštai kvalifikuotų vyrų susivažiavimas kokį, mes turėjom garbės priimti dabar pas mus, gali daug padaryti šiam tikslui pasiekti. Tik toks kompetentingas gremiumas gali surasti ir bendradarbiavimo formulas ir nurodyti kelius, kuriais mes privalom eiti prie tų formalumų realizavimo. Tad lauksim jo darbų ir rezultatų.


Agentūros Junaited pres interneišnl korespondentas iš Vandenbergo aviacijos bazės (Kalifornijos valstija) praneša, kad birželio 27 d. Jungtinės Valstijos paleido į poliarinę orbitą dar vieną slaptą palydovą. Karinės aviacijos pajėgos nenurodė palydovo tipo ir nepranešė, ar jis išėjo į orbitą.


„Hromados“ byla. Vilniaus kraštas ir rinkimai į lenkų seimą.

Rytų ,,kresams“ pernai teko būti dviejų didelių politinių pogromų arena.. Metų pabaigoj buvo padarytas naikinantis puolimas prieš lietuvių tautinį judėjimą, bet tai jau buvo gerai išbandytų metodų tęsinys. Tų pat metų pradžioj tiek pat žiauriu būdu buvo sunaikinta milžiniška gudų valstiečių organizacija ,,Hromada“. „Hromada“ susiorganizavo 1926 metais. Jos priešakin atsistojo gudų frakcijos seime nariai Taraškevičius, RakMidhajlovskis, Miotla, Vološinas ir Sobolevskis, metusių sodžiun tokius tautiškus ekonomiškus obalsius (kaip lenkų prispaudėjų neigimas, nemokėjimas mokesnių, tikroji žemės reforma ir t. t.), jog ten bematant susirado jiems naši dirva. Atrodė, užmiręs gudų sodžius subruzdo ir „hurtkai“ pradėjo augti, kaip grybai po lietaus. 1926 metų pabaigoj „Hromadoj“ jau buvo į 67.000 narių, iš jų dauguma Disnos, Naugardėlio, Molodečno, Slonimo Stolpcų ir Postavų apskrityse, o 1921 m. sausio m. vidury jų skaičius pasiekė iki 80.000. „Hromados“ laimėjimas lenkams davė ryškų pavyzdį, kad jų namelis pakraščiuose stovi ant vištos kojų, ir buvo nutarta „Hromada“ nusikratyti. Visi „Hromados“ judėjimo vadai buvo suimti ir pasodinti kalėjiman, o skyriai likviduoti. Kaipo kaltinimą „Hromadai“ pirmon galvon lenkai primetė ryšius su komunistiniu internacionalu, šnipinėjimą Sovietų naudai ir net ginkluoto sukilimo ruošimą. Prieš teismą po metų laikymo kalėjime stojo į 50 kaltinamųjų. Be to, į 600 liudininkų. Be jau minėtų seimo atstovų, kaltinamųjų tarpe yra tokių pavardžių, kaip žymus gudų visuomenės veikėjas, buv. gimnazijos direktorius Ostrovskis, toliau Luckevičius, dirbęs gudų tautinėj dirvoj apie 23 metus, bet paskutiniuoju laiku jokiam politiniam darbe nedalyvavęs. Kaip jis pats teisme pareiškė, į kaltinamąjį suolą pasodintas tik dėl to, kad jo kardas surištas su tautiniu gudų judėjimu. Kaltinami paprasti ūkininkai pareiškia, kad jie „Hromada“ žino, kaipo organizaciją, kovojančią už kultūrines ir tautines gudų teises. Visi kaltinamieji pabrėžia, kad ,,faktai, iš kurių sudarytas kaltinamasis aktas, yra grynas melas ir tardymo medžiagoj jų nėra. „Hromada“ ne buvo konspiratyviška, bet masinė organizacija, turėjusi tikslą atgaivinti gudų tautinį judėjimą Vakarų Europoj ir veikusi legaliai. Kaltinimo pusės parodymai dažnai prieštarauja. Pav., teisme paaiškėjo, kad vienas provokatorius Burinas policijai „nušviesdavo“ ,,Hromados“ veikimą dar 1925 metais, tuo tarpu kai „Hromada“ įsikūrė tik 1926 m. Taraškevičius per procesą klausia kaltinimo liudininką policijos komisarą Josinskį, iš kur jis žino kad ,,Hromadai“ vadovavusi komunistų partija. Šis pasiremia kažkokiais „informatoriais“, bet vardų jų nenurodo, nes neturįs „genialinės atminties“. Vienas kaltinamųjų ūkininkų į tai pareiškė, kad jis, kaipo prisiekęs posėdininkas, pasiruošęs patvirtinti, kad Jasinskis, grasindamas kalėjimu, reikalavo iš jo prisipažinti, kad komunistų partija ir „Hromada“ – vienas ir tas pats. ,,Plepiui“ teismo pirmininkas tuoj atėmė balsą. Bylos eiga nekelia jokių abejojimų, kad ji iškelta piktais politiniais tikslais ir tam pirmon galvon panaudota „Hromados“ orientacija į Minską. Lygiagreta su bylos nagrinėjimu persekiojimas vakarų Gudijoj nerimsta. „Hromados“ akcijos priedangoj pereitą savaitę suimta į 200 žmonių. Įdomūs daviniai lenkų seimo rinkimų vaisių Vilniaus krašte. Vilniaus, Lydos ir Švenčionių apygardose, pasirodo, iš apie 750.000 balsų, pilsudskininkai surinko tik 140.000, t. y. kiek daugiau, negu penktadalį. Nežiūrint to, Pilsudskis savo kandidatams parūpino iš tų apygardų net 8 mandatus iš bendro skaičiaus 18. Viena to priežasčių, tai masinis naikinimas tų sąrašų, kurie galėjo pilsudskininkus nuneigti. Nebalsavo Vilniaus krašte (be Gardino) 250.000 rinkikų. ,,Lietuviškas“ Cijūnėlio sąrašas, kaip praneša „Vilniaus Aidas“, surinko 678 balsus, kas sudaro 27 dalį mandato. Taigi, Vilniaus krašto lietuvių liaudis, kaip matyti, parodė daug tautinio susipratimo.


Vakar Krokuvoj įvyko lenkų kairiųjų ir centro opozicijos partijų kongresas

Kongresą atidarė seimo atstovas Rugas, atstovaująs „Wyzwolenie“ partijai. Kongrese dalyvavo apie 800 žmonių. Pirmininkas paskaitė daug sveikinimų telegramų, jų tarpe seimo pirmininko Dašynskio ir anglų žemųjų rūmų darbininkų grupės atstovų. Po kalbų kongresas priėmė rezoliuciją, kurioj reikalaujama, kad tuoj atsistatydintų dabartinė vyriausybė ir būtų likviduota Pilsudskio diktatūra. Turi būti seimui grąžintos visos teisės. Be to, reikalaujama, kad atsistatydintų ir prezidentas Moscickis. Toliau rezoliucijoj pabrėžiama, kad lenkų demokratija norinti būti taikinguose santykiuose su visais kaimynais. Tačiau bet kuris bandymas paliesti klausimą apie lenkų sienų pakeitimą turi būti atmestas. Tas bandymas gali atvesti tik prie to, kad sukels audrą Europoj. Po kongreso įvyko opozicijos partijų mitingas, kuriame dalyvavo 700 žmonių. Per mitingą komunistai keliose miesto vietose bandė sukelti neramumų, bet policija kiekvieną kartą juos sutrukdė. Vyriausybės blokas vakar Krokuvos vaivadijoj taip pat sušaukė kelis masinius mitingus. „Pato“ žiniomis, tuose mitinguose dalyvavo apie 30.000 žmonių. Priimta rezoliucija, kurioj smerkiamas opozicijos partijų kongresas Krokuvoj ir reiškiamas pasitikėjimas Moscickiui ir Pilsudskiui.


Respublikos gynybos pramonės ministras I. Antonovas pranešė, kad sudarytas 400 milijonų dolerių vertės kontraktas su JAV kompanija ITT dvylikos Ukrainos sričių telefono ryšiui modernizuoti. Kontraktas dėl kitų trylikos sričių įrangos turėtų būti pasirašytas su VFR kompanija „Siemens A.G.“.


Užvakar tarp didžiosios politikos įvykių triukšmo pasirašyta mūsų laikinoji prekybos sutartis su Sovietų Sąjunga. Ta sutartis yra trumpa. Ja abi pusės pasižada taikyti viena kitai esantį dabar labai madoj vadinamą didžiausio palankumo principą. Tas principas, kaip žinoma, yra toks: jei katra nors susitariančių pusių duoda kurių nors prekybos lengvatų kuriai nors kitai valstybei, tai tų pat lengvatų įgyja ir visos valstybės turinčios su jomis prekybos sutartis. Jei susitariančios pusės nori duoti kartais savo artimiausiems kaimynams dar didesnių lengvatų, negu didžiausio palankumo pricipu einant, tai jos sutartyse paprastai padaro rezervus. Ir šioj mūsų laikinojoj sutarty su Sovietais yra rezervų. Iš mūsų pusės padaryta tas rezervas, kad mes negalėsime taikinti Sovietų Sąjungai tų lengvatų, kurių galime duoti latviams ir estams, o Sovietų Sąjunga netaikins mums tų lengvatų, kurių jie duos ar davė latviams, estams ir suomiams. Greta to taip pat pasakyta, kad abi pusės netaikins viena kitai apskritai tų lengvatų, kuriuos duodama viena kitai kaimyninių valstybių vadinamame vietiniame susisekime arba vadinamose pasienio zonose (15 kilometrų). Tai reiškia, kad jei ateity mes sudarytume kokias nors ypatingas lengvatas su Vokietija ar Lenkija (ligi ko šiandien dar ne arti yra), tai tos lengvatos negalės būti Sovietų Sąjungai taikomos. Tokie rezervai yra būtini visose šių dienų prekybos sutartyse ir jie buvo neišvengiami šioje sutartyje, turinčioje tikslą ne tik plėsti mūsų valstybės prekybos santykius, bet taip pat apsaugoti ir mūsų prekybos ir pramonės interesus ir jų augimą. Ja abi pusės pasižada talkyti minimalinius muitų tarifus. Šita prekybos sutartis buvo daroma daugiau kaip 3 metus. Toks ilgas laikas ir lėtas darymas gali laiduoti, kad joje nėra nieko per daug skubotai ar neapgalvotai padaryto. Šitos sutarties sudarymas taip pat negalės neturėti teigiamų išdavinių mūsų krašto ūkiui. Mūsų kraštas ar šiaip kalbėsime ar taip, dar negalėjo per tokį, palyginti, neilgą savarankiško gyvenimo laiką ūmai nutraukti visų ir jų tarpe ūkiškų ryšių, kurie buvo tarp didžiulės plačios Rusijos ir mūsų krašto. Mes ligi šios dienos turime dirbtuvių, kurių mastas buvo pritaikytas didžiulei Rusijai ir kurių gaminius galima buvo gausingai Urale ir Sibire sutikti. Nėra priežasties dėl ko mes neduotume Sovietų Sąjungai galimumo pasinaudoti jų gaminiais, jei tik ta Sąjunga turi tam reikalo. Taip pat nėra priežasties dėl ko mes negalėtume pasinaudoti ir įvairiais naturaliniais Rusijos turtais, jei mums tas pasirodytų naudingiau, negu iš kitur. Šiandieninės Sovietų Sąjungos ūkio savybės dar nėra labai palankios plačiai išplėsti su jais prekybą ir pramonę, bet tas dar nereiškia, kad ateity net ir pasiliekant toms savybėms, jos negalės gerėti. Atvirkščiai, Rusija šiandien atrodo beveik vienintelė valstybė, kuri savo neapgyventų ir neišvystytų plotų, neuždaro kitų tautų darbo žmonėms apgyventi, tik dėl ypatingų, ilgai nusitęsusio namų karo, sąlygų dar negali jų plačiau taikinti. Taigi, mūsų negali neinteresuoti tos galimybės, kurių gali turėti ūkiškas susitarimas su Sovietų Sąjunga. Šita prekybos sutartis šiandieninėj mūsų ūkio ir politikos konsteliacijoj turi dar ir kitą įdomią pusę. Tai yra ta pusė, kuri labiausia siekia tos sutarties vykdymą praktikoje - būtent susisiekimas. Šitos sutarties sudarymas šiandien kelia visą mūsų susisiekimo klausimą su Sovietų Sąjunga iš naujo. Mus vargu bau begalės visada patenkinti toks aplinkinis susisiekimas su SSSR, per Latviją, kaip jis šiandien eina. Yra trumpesni ir praeity susidarę didžiakeliai, kurie šiandien dėl Lenkijos sudarytų rytų Europoj pavojingų taikai sąlygų, nėra naudojami. Tai Virbalio - Kauno - Vilniaus - Molodečnos - Minsko - Maskvos kelias, Liepojos - Vilniaus - Romnų kelias, ar jo variantas Klaipėdos - Telšiu - Šiaulių - Vilniaus - Romnų; Virbalio - Vilniaus - Daugpilio - Leningrado kelias ir visa eilė mažesnių geležinkelių ir sauskelių, o taip pat didelė Nemuno vandens arterija. Tų kelių išnaudojimas šiandien dėl nuolatinio lenkų militarinio gresimo mums ir kitiems kaimynams yra negalimas, bet šios sutarties sudarymas verste verčia pagalvoti, ar negalima būtų visoms šituo suinteresuotom pusėm rytų Europoj, bendromis jėgomis pašalinti tą iš lenkų pusės gręsiantį taikai pavojų ir tuos kelius atidaryti bendram ūkiškam naudojimui, sureguliavus tą naudojimą tam tikrais statutais ir sutartimi? Jau kai kurioj musų vakarų kaimynų spaudoj buvo kilę visai neseniai balsų, kad Vilniaus krašte reikalinga būtų įtaisyti bent laikinai tarptautinė geležinkelių direkcija, kol to krašto geležinkelius galėtų perimti teisėtasai jų šeimininkas. Mūsų broliai latviai kelia Liepojos uosto klausimą. Be abejojimo reikėtų atsižvelgti jų balso. Patys latviai pripažįsta, kad jie to uosto išlaikyti negali, kad tas uostas pareina nuo tarptautinio judėjimo ir t.t. Ak, tiesą pasakius, tas uostas nėra ir vienų latvių gyvenamas: vokiečiai, lietuviai, rusai ir lenkai sudaro įžymią to uostamiesčio gyventojų dalį, tad nėra jokios priežasties dėl kurios suinteresuotos pusės čia negalėtų sukurti ir tarptautinės administracijos. Vis tai klausimai, kurie sudarius šią sutarti, artėja sprendimui. Tas sprendimas turėtų įvykti kad ir netolimu laiku ir jame turėtų dalyvauti visos suinteresuotos pusės.


Sovietų Rusijos spauda kreipia didelio dėmesio į Vokietijos vyriausybės pasiūlymą pradėti abiejų valstybių ekonomines derybas. Jos savo laiku nutrūko po pagarsėjusios Doneco baseino bylos, kuri visoj Vokietijoj padarė slegiančio įspūdžio, nes byla buvo suprasta kaip nukreipta pries vokiečių dalyvavimą sovietų ekonominiam gyvenime. Tačiau švelnus sprendimas kaltinamiesiems Vokietijos piliečiams parodė, kad Sov. Rusija vertina Vokietijos draugingumą. Dabar pačios vokiečių vyriausybės iniciatyva netrukus bus atnaujintos abiejų valstybių ekonominės derybos, turinčios tikslo palengvinti ir praplėsti Vokietijos ir Sov. Rusijos ekonominius santykius. Atnaujinamos derybos turi ir didelės politinės reikšmės.


PARYŽIUS, rugsėjo 9 d. (TASS-ELTA). Laikraščio „Pari - Pres - Entransižan” pranešimų, rugsėjo 18 d. rajone tarp Islandijos ir Norvegijos prasidės kariniai jūrų manevrai, kuriuose dalyvaus šalių — Šiaurės Atlanto sąjungos dalyvių laivynai. Pasiremdamas NATO karinės vadovybės pareiškimu, „Pari-Pres-Entransižan” rašo, kad kartu su minėtais kariniais jūrų manevrais Norvegijoje, Danijoje, Prancūzijoje ir Vakarų Vokietijoje bus surengti sausumos ir kariniai oro manevrai, o Dardanelų sąsiaurio rajone — jūrų pratybos, kuriose dalyvaus laivai iš NATO karinių jūrų pajėgų Europos pietinėje zonoje.


Radio pranešimu iš Romos, pavojingai susirgo italų poetas Gabriele d'Annunzio. Mussolini įsakė karo lakūnui skrist į Gardoną, kur d'Annunzo gyvena, ir pranešinėti apie ligonio padėti. E.


PASIBAIGĖ K. PINO DERYBOS LONDONE LONDONAS, gruodžio 1 d. (TASS-ELTA).

Pasibaigus deryboms, kurias Prancūzijos užsienio reikalu ministras Pino vakar vedė Londone su Anglijos vyriausybės atstovais, buvo paskelbtas oficialus komunikatas. Komunikate sakoma, kad per derybas buvo svarstoma „padėtis Egipte“ ir kad „pasiekta visiška nuomonių Vienybė dėl tolesnių žygių, kurių turi būti imtasi“. Prieš išvykdamas į Paryžių, Pino padarė pareiškimą spaudos atstovams. Jis visų pirma paskubėjo paneigti gandus, kad Prancūzijos Vyriausybė rengiasi „besąlygiškai evakuoti Port‑Saida“. Iš Pino žodžiu buvo aišku, kad Prancūzijos ir Anglijos vyriausybės toliau sabotuoja ne kartą priimtus SNO Generalinės Asamblėjos nutarimus.


PARYŽIUS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Agentūros Frans Pres Madrido korespondento pranešimu, Ispanijoje suimtas ir uždarytas į kalėjimą kanonų teisės klausimų specialistas Torubianas Ripolis „už propagandą prieš režimą”. Korespondento žiniomis, per pastaruosius mėnesius Ispanijoje pagal analogiškus kaltinimus suimta ne mažiau kaip 50 žmonių.


Ispanija ir Brazilija kviečiamos T. Sąjungon.

Kovo 8 d. įvykusiam viešam Tautų Sąjungos tarybos posėdy pirmininkas Urrutia pranešė, kad taryba nusistačiusi pasiųsti Ispanijai ir Brazilijai draugiškus pakvietimus vėl aktingai bendradarbiauti T. S. darbuose.


Jugoslavijos laikraštis apie Tarybų Sąjungos užsienio prekybos politiką

BELGRADAS, birželio 7 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Privredni Pregled“ išspausdino straipsnį „Tarybų Sąjungos užsienio prekyba ir Jugoslavija“. Straipsnyje nurodoma, kad Tarybų Sąjungos ekonominis išsivystymas įgalino ją teikti žymią pagalbą industrializuojantis Rytų Europos šalims bei Kinijai ir suteikti joms 21 milijardo rublių sumos ilgalaikius kreditus. TSRS taip pat teikia pagalbą kai kurioms silpnai išsivysčiusioms šalims. Tik trims šalims — Jugoslavijai, Afganistanui ir Indijai — TSRS suteikė joms industrializuoti 600 milijonų dolerių sumos ilgalaikius kreditus. Tarybų Sąjungos pasirodymas kai kurių šalių rinkose susilpnino spaudimą iš Vakarų valstybių, kurios savo kainų politika naudodavo sunkumus, kurie šioms šalims kildavo realizuojant savo eksporto prekes. Bendra apyvartos apimtis tarp Tarybų Sąjungos ir ne Europos šalių padidėjo nuo 154 milijonu dolerių 1953 metais iki 195,3 milijono dolerių 1955 metais. Prekių apyvarta su Egiptu per tą laiką padidėjo nuo 13 iki 19,6 milijono dolerių, su Indija - nuo 7,7 iki 10,8 milijono dolerių, su Iranu - nuo 32,3 iki 48,9 milijono dolerių. Savo tarptautiniuose prekybos santykiuose Tarybų Sąjunga naudoja daugiausia tris formas: susitarimus dėl mokslinio ir techninio bendradarbiavimo, susitarimus dėl investicinių ir prekinių kreditų ir susitarimus dėl ilgalaikių kreditų. Jugoslavijos politinių santykių su Tarybų Sąjunga normalizavimas, toliau sakoma straipsnyje, greitai paveikė ir prekių apyvartos tarp jų apimtį. Tai visai suprantama, jeigu atsižvelgsime į pagrindinius principus, kuriais mūsų šalis grindžia tarptautinio bendradarbiavimo vystymą ekonominėje srityje: nesikišimą į partnerių vidaus reikalus, savitarpio naudos principą ir nebuvimą jokios politinės ar ekonominės diskriminacijos. Dėl viso to po prekių mainų nutraukimo laikotarpio jie vėl atgijo ir savo vystymosi tempais žymiai viršija Jugoslavijos prekių apyvartos su kitomis šalimis augimą. 1956 metų pirmajame ketvirtyje Jugoslavijos eksportas į Tarybų Sąjungą ir Rytų Europos šalis augo žymiai spartesniu tempu, negu per tą patį 1955 metų laikotarpį. Vidutiniškai bendras Jugoslavijos eksportas per 1956 metų pirmąjį ketvirtį padidėjo 32,5 procento, o eksportas į Tarybų Sąjungą ir Rytų Europos šalis - 240 procentų. Reikia atsižvelgti į tai, kad iš bendro eksporto į tas šalis 56,5 procento tenka Tarybų Sąjungai. Tarybų Sąjunga, kuri praeitais metais užėmė aštuntą vietą Jugoslavijos eksporte ir keturioliktą vietą importe, dabar užima ketvirtą vietą tiek eksportu, tiek ir importu. Tarybų Sąjungos aktyvumas tarptautinėse rinkose, sakoma straipsnio pabaigoje, sukėlė tam tikrą sąmyšį tose šalyse, kurios į užsienio prekybą žiūri monopolinio rinkos užgrobimo ir monopolinio prekių apyvartos sąlygų diktavimo požiūriu. Atsiradus naujam konkurentui, kuris paskutiniais metais kai kuriose rinkose pasiekė žymius laimėjimus, susidarė sąlygos sumažėti vienašališkai kai kurių šalių priklausomybei nuo tiekimo šaltinių ir realizavimo rinkų. Tuo būdu tos šalys pajėgė gauti žymios naudos iš tarptautinės prekių apyvartos. Ekonominis Tarybų Sąjungos vystymasis ir naujos jos užsienio politikos tendencijos rodo, kad kalbama ne apie kažkokį laikiną reiškinį, o apie naują pažiūrą į tarptautinius ekonominius santykius.


TSR Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. BULGANINO atsakymai į Kingsberio Smito klausimus

Amerikos telegramų agentūros „Interneišnl Nius Servis“ viceprezidentas ir generalinis valdytojas Kingsberis Smitas atsiuntė TSR Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkui N. A. Bulganinui telegramą, kurioje prašo atsakyti į eilę klausimų, susijusių su Sueco kanalo problema. Žemiau pateikiami N. A. Bulganino atsakymai į Kingsberio Smito klausimus. Klausimas: Ar TSRS Vyriausybė, siekdama pašalinti karo grėsmę Viduriniuosiuose Rytuose, yra pasirengusi nedelsdama dalyvauti valstybių vadovų lygio susitikime su Egipto, Indijos, Prancūzijos, Didžiosios Britanijos ir Jungtinių Valstybių vyriausybėmis? Atsakymas: Tarybinė Vyriausybė jau yra pasisakiusi už teisingą, taikų Sueco klausimo išsprendimą derybų būdu. Siekdama prisidėti prie šio klausimo tokio išsprendimo, Tarybinė vyriausybė yra pasirengusi dalyvauti Egipto, Indijos, Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, JAV ir TSRS vyriausybių vadovų pasitarime. Klausimas: Ar Jūs manote, kad minėtų valstybių vadovų konferencija galėtų surasti taikų Sueco klausimo sprendimą, kuris, iš vienos pusės, išsaugotų Egipto suverenumą, o, iš antros, užtikrintų plaukiojimo kanalu laisvę viso pasaulio laivams? Atsakymas: Be abejo, toks taikus Sueco klausimo išsprendimas galėtų būti rastas. Kaip yra žinoma, Egipto vyriausybė jau pareiškė, kad ji yra pasirengusi kartu su kitomis suinteresuotomis valstybėmis peržiūrėti 1888 metų Konstantinopolio konvenciją ir sudaryti susitarimą dėl laivybos kanalu laisvės. Šis Egipto pasiūlymas atveria kelią taikiam Sueco klausimo sureguliavimui. Savaime suprantama, kad atitinkamas susitarimas dėl laivybos kanalu laisvės galų gale turi būti pasiektas, apsvarsčius šį klausimą plačioje tarptautinėje konferencijoje, kurioje dalyvautų visos suinteresuotosios šalys. Klausimas: Jeigu nurodytų valstybių vadovai sugebėtų pasiekti susitarimą dėl Sueco kanalo problemos sureguliavimo, ar TSRS Vyriausybė būtų pasirengusi perduoti šį susitarimą Suvienytųjų Nacijų Organizacijai ratifikuoti? Atsakymas: Tarybinė vyriausybė neprieštarautų šio susitarimo perdavimui Suvienytųjų Nacijų Organizacijai. Klausimas: Kaip greitai TSRS Vyriausybė būtų pasirengusi dalyvauti tokiame susitikime ir kur, Jūsų nuomone, būtų patogu jį surengti? Atsakymas: TSRS vyriausybė yra pasirengusi dalyvauti tokiame susitikime bet kuriuo jos dalyviams patogiu metu ir bet kurioje priimtinoje vietoje, jeigu visi kiti minėti dalyviai sutiks dalyvauti nurodytame susitikime. Tokia vieta galėtų būti, pavyzdžiui, Ženeva, suprantama, jeigu Šveicarijos vyriausybė žiūri į tai teigiamai.


Pirmuosius mokslo metus pradėjo Ragainės lietuviška pradžios mokykla. Ji įkurta Nemano (taip dabar vadinama Ragainė) vidurinėje mokykloje. Pirmoje, antroje ir trečioje klasėse - dešimt moksleivių. Juos moko iš Vilniaus persikėlusi mokytoja Aldona Simanavičiūtė. Tikimasi, kad ši mokykla plėsis, nes Ragainėje nemažai lietuviškų šeimų. Tai - jau antroji lietuviška mokykla Kaliningrado srityje. Pirmoji nuo 1962 metų veikia Eitkūnuose (Nesterovo rajono Černyševskoje gyvenvietė).


Baltijos šalys turi įveikti maratono distanciją

JAV administracija stengiasi padėti Latvijai, Lietuvai ir Estijai integruotis į transatlantines institucijas, taip pat į NATO, bet jos, kad pasiektų šį tikslą, dar turės įveikti maratono distanciją. Tai trečiadienį per Kongreso posėdį, skirtą Amerikos politikai trijų Baltijos šalių atžvilgiu, pareiškė JAV valstybės sekretorės padėjėjas Europos ir Kanados reikalams Marcas Grossmanas. Pasak pareigūno, Amerikos administracija “suvokia Baltijos šalių problemos svarbą ir delikatumą, ypač dabar, kai vyksta debatai dėl NATO plėtros”. Todėl JAV užsibrėžė tikslą “taip organizuoti NATO plėtimo procesą, kad saugesnės taptų ne tik tos šalys, kurios jau pakviestos stoti į sąjungą, bet ir tos, kurios gali įstoti į ją vėliau arba gali nuspręsti nestoti niekada”. M.Grossmanas pavadino Baltijos šalių pastangas siekti narystės Šiaurės Atlanto aljanse “visiškai pagrįstomis” ir pabrėžė, kad jos turi turėti tokias pat teises, kaip ir kitos valstybės. Anot jo, sausio mėnesį JAV, Latvijos, Lietuvos ir Estijos prezidentų pasirašyta Partnerystės chartija” aiškiai leidžia suprasti, kad Baltijos šalys nebus eliminuojamos ar diskrimuojamos dėl savo geografinės padėties, istorijos ar neteisingos praeities”. Kaip pabrėžė valstybės sekretorės padėjėjas, prieš įstodamos į NATO, Baltijos šalys turės įveikti “maratono, o ne sprinto distanciją”. Bet JAV ketina “padėti joms tam pasirengti ir linki vieną dieną sėkmingai pasiekti finišą”. Kalbėdamas apie Rusijos ir Baltijos šalių santykius M.Grossmanas pripažino, jog administracija laiko šią problemą viena iš kebliausių regione. Pareigūnas pareiškė, jog JAV sieks, kad Rusija ir trys Baltijos valstybės įveiktų abipusį nepasitikėjimą bei įtarumą, plėtotų savitarpiškai naudingus politinius, prekybinius ir ekonominius ryšius. Jungtinių Valstijų Šiaurės Europos iniciatyva sieks įtikinti Rusiją nelaikyti Baltijos šalių savo įtakos zona. “Mes manome, kad bendradarbiavimo su Rusija plėtojimas šiame regione naudingas ir produktyvus, suprantama, jeigu gerbiamas visų valstybių - ir didelių, ir mažų - suverenitetas ir nepriklausomybė”, - pabrėžė Amerikos diplomatas. BNS, ELTA


Vakar išvyko Ženevon į 50-tą T. S-gos tarybos posėdį ministeris pirmi.ninkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Ne pirmą kartą važiuoja į Lemano ežero gražųjį miestą Lietuvos atstovai, ne pirmą kartą ten vyksta ir prof. Voldemaras. Kiekvieną metu dalį, kai tik renkasi savo sostinėj Tautų Sąjunga - plenumas ar taryba - mūsų, lietuvių, akys nuolat ten krypsta, nes ten visada, tiesiogine ar netiesiogine forma, yra liečiami Lietuvos reikalai. Nenorėdami būti nenuoširdūs, nors gal tas kai kam gali atrodyti šiurkštoka, turim pasakyti, kad per devynerius metus, per kuriuos vedėm bylą su lenkais aukštai Ženevos institucijai tarpininkaujant, ne tik mes, kaipo tiesiog suinteresuoti, bet ir visi tikrieji tos institucijos gerbėjai ir šalininkai nebuvo jos darbu lietuvių lenkų byloj patenkinti. Šis nepasitenkinimas laikui bėgant virto tam tikros rūšies nepasitikėjimu T. S-ga visiems tiems, kas, kaipo silpnesnis, turėjo stoti ar kaltintoju ar atsakovu prieš stipresnįjį ar niurioj Reformacijos salėj ar stikliniam tarybos posėdžiu ruime. Gražūs Vilsono obalsiai, kuriais turėjo remtis T. S-ga savo darbe, dėl vyraujančios tarpvalstybiniuose santykiuose fizinės galybės, gyvenime virto tiktai gražia, bet nereališka, svajone. Tačiau būtų neteisinga manyti, kad T. S-ga, kartą paslydusi, nerodytų pastangų vėl įstoti į tikrąji kelią. Toji viltis, kad T. S-ga ateity vis delto sustiprins savo moralinius pagrindus, yra tiek stipri ir gyva pas visus, kad šiandien negalima būtų išbraukti T. S-gos iš gyvenimo be didžiausios skriaudos ir pavojaus tarptautiniams santykiams. Todėl mes matom, kad pastaraisiais metais įŽenevos posėdžius nuolat vyksta patys valstybių politikos vedėjai. Tai rodo, kad pasimatymams Lemano pakrantėse politikos vyrai duoda didelės reikšmės. Pradedant nuo pereitų metų pabaigosmes, T. S-gai tarpininkaujant, įėjom į naują laikotarpį santykiuose su lenkais, būtent, pradėjom tiesiogines derybas. Tos derybos eina įvairiose vietose, bet dėl laiko trumpumo, žinoma, jokių konkrečių rezultatų dar nedavė. Bet jomis daug kas domisi, ir todėl į šį, 50-tą T. S-gos tarybos, posėdį lietuvių lenkų santykių klausimas yra įrašytas taip sakant jau iš tradicijos, informacijos tikslais. Be šio informacinio pobūdžio klausimo, tarybos darbų tvarkoj yra ir uždarytų lietuvių mokyklų okupuotam Vilniaus krašte klausimas. Jis ištirti pereitų metų gruodžio mėn. buvo pavestas specialinei komisijai, kuri dabar pristatys tarybai savo tyrinėjimus. Ar būsimas šiuo reikalu sprendimas patenkins Lietuvą - tuo tarpu nežinia. Bet lenkai, matyt, ruošiasi savo neleistiną žygį - mokyklų uždarymą - kaip nors užtušuoti, nes kai kurios mokyklos, pasak pirmesnių pranešimų iš Varšuvos, jau esą atidarytos. Be to, p. Zaleskis vienam spaudos atstovui yra pareiškęs, kad tą klausimą lenkų vyriausybė laikanti baigtu, kadangi mokyklų uždarymas esąs atšauktas. P. Zaleskis išvyko Ženevon komisijų deryboms su Lietuva pirmininkų lydimas. Iš to tenka spręsti, kad ten yra numatomai pasitarimai dėl tolimesnės derybų eigos. Kiek matyt iš sustiprintos propagandos, kurią varo dabartiniu metu užsienių spaudoj lenkai, jie turi tikslo sukelti T. S-gos sferose įspūdžio, kad jei ligšiol nepavykę prieiti su Lietuva prie susitarimo, tai kalti esą tiktai lietuviai, kurie užsispyrę nenori santykių su ,,taikingaja Lenkija“. Ir pačios lenku spaudos tonas Lietuvos atžvilgiu paskutinėmis dienomis yra įgavęs pobūdžio, kurs vargu yra suderinamas su gerų kaimyniškų santykių pageidavimu. Lenkija, kiek iš viso galima spręsti, yra suinteresuota derybas delsti ir kiek galima ilgiau jas nutęsti dėl grynai agitacinių apskaičiavimų. Lenkams rūpi sulaukti tokios valandos, kada jie galėtų statyti ultimatyvinio pobūdžio reikalavimus Lietuvai, T. S-gai nesipriešinant. Šis momentas derybose su Lenkija mums reikia nuolat turėti akyse, kad apsisaugotume nuo netikėtumų. Todėl į kiekvieną susirinkimą Ženevoi, kol lenkai sėdi T. S-gos taryboj, mums tenka žiūrėti su ypatingu susidomėjimu ir atsargumu.


TPJ Vilniaus m. valdyba, nariai: J. Ališauskas, V. Matukonienė, A Purlytė, A. Samsonas

TAUTOS PAŽANGOS JUDĖJIMO (TPJ) NARIAMS IR RĖMĖJAMS, VISIEMS, KAM ARTIMOS TPJ IDĖJOS

TPJ Vilniaus m. skyriaus nariai, apsvarstę rinkimų į Lietuvos Seimą rezultatus ir matydami politinės raidos Lietuvoje tendencijas, nutarė kreiptis į TPJ steigėjų tarybą, kitus TPJ skyrius, judėjimo narius ir remėjus, siūlydami įkurti Tautos Pažangos partiją. Norinčius prisidėti prie partijos kūrimo kviečiame skambinti darbo valandomis telefonu Vilniuje 45-8527 arba rašyti a/d 732, 2038 Vilnius.


Kaip įsivaizduoja prancūzai vokiečių politiką rytuose. „Lietuvos Aide“ esame rašę, kad vokiečiai kai kuriais sumetimais yra suinteresuoti, kad tarp Lenkijos ir Lietuvos įvyktų nuolatiniai „normalūs santykiai“. Vokiečiai yra suinteresuoti, kad Lietuva su Lenkija susitartų, nes po tokios „taikos“ vokiečiai drąsiau galės statyti Dancigo revendikacijų klausimą, nurodydami ir Klaipėdą, kuri, esant tarp Lietuvos ir Lenkijos normaliams santykiams, galėsianti vokiečių išmanymu pilnai lenkų interesus patenkinti. Mes dar nesam pamiršę Paneuropos judėjimo vedėjo p. Condenhove - Kalergi plano atiduoti Dancigą vokiečiams, o Lietuvą sufederuoti su lenkais ir kad tas sumanymas turėjo daugiau pasisekimo pas vokiečius nei pas pačius lenkus. Lenkai gi, pradėje savo „pacifizmo kompaniją“, daugiausia dėmesio ir kreipia „kolaboracijai su Vokietija“. Paskutiniai p. Zaleskio pareiškimai yra ypač charakteringi šiuo atžvilgiu. P. Zaleskis urbi et orbi paskelbė, kad jo politikos bene bus svarbiausias uždavinys „bendradarbiavimo su Vokietija bazės praplėtimas“, o P. Bernhardt ir Vossische Zeitung smarkiai pritarė p. Zaleskio vedamai politikai. Jis rado, kad p. Zaleskis veda politiką „tikroj konsiliacijos dvasioj“. Tačiau nereikia pamiršti, kad vokiečiai nėra davę lenkams Locarno sutarty tų garantijų, kurias yra pripažinę prancūzams. Yra aišku, kad Vokietija niekada nepripažinis tos situacijos, kurią yra sudaręs Dancigo koridorius. P. Georges Blun yra išleides knygą „L'Allemagne mise à nu“ (Vokietija savo nuogume), iš kurios sužinome nemaža įdomių dalykų. Gabus publicistas D. Blu yra išuostęs tai, kas ir daugeliui diplomatų ne visuomet pavyksta. Savo minėtoj knygoj autorius mini, kad lenkų ir vokiečių santarvei mažiau sudaro Aukštosios Silezijos klausimas, kadangi einama prie to, kad sudarytų vieną ekonominį vienetą iš vokiškos ir lenkiškos Silezijos. Toj krypty vedamos derybos. Kitas reikalas su Dancigu. „Niekada mums neteko konstatuoti, kad vokiečių opinija pasidalintų ar pamainytų nuomonę dėl Dancigo ir jo koridoriaus“, - sako autorius. Tas klausimas laukia Tautų Sąjungos arbitražo, tačiau Tautų Sąjunga jo nepajėgsianti išspęsti. Jeigu Tautų Sąjunga insis tos problemos, tai iš anksto galima esą ruoštis į Tautų Sąjungos pakasynas. Ant Tautų Sąjungos mirties paminklo būsiąs iškaltas toks epitafas: „Čia ilsis Tautų Sąjunga, pakirsta savo jaunose dienose dėl vokiečių lenkų problemos!“ Vilniaus klausimas dar tokių laidotuvių Tautų Sąjungai nesuruošė, nors ir sudarė labai didelį smūgį. Žinoma, Tautų Sąjunga turėjusi tiek karčių pamokų iš lenkų lietuvių ginčo ir, mūsų išmanymu, stengsis nusikratyti Dancigo klausimo arba imsis jo dideliu atsargumu. Tai supranta labai puikiai ir vokiečiai. Pas juos yra tendencija tiesioginiai susitarti. Bet kaip? Čia p. Georges Blun paduoda mums, lietuviams, didelės reikšmės reveliacijas, į kurias permaža kreipiama reikalingo dėmesio. Vokiečiai, girdi, siūlą lenkams padaryti iš Dancigo laisvą uostą ir suteikti visus palankumus tranzitui, bet Dancigo teritorija ir miestas turėtų priklausyti vokiečiams. Be to, jie yra pasiruošę nieko nedaryti, kas galėtų kenkti paskesnei Lenkijos ir Lietuvos reunijai į vieną valstybę, tuo atvėju lenkai užvaldytų dideli uostą, „Klaipėdą“… „Tas uostas, sako autorius, galėtų būti modernizuotas, o vokiečiai neatsisakys suteikti finansinių kompensacijų tam reikalui“. Autoriaus nuomone, tiktai panašus Grenzregulierung ir interesuojąs vokiečius. „Berlynui mažai rūpi, - sako D. Blun, - kad lenkai nuo Ukrainos pusės ar kitos buvusios rusų provincijos yra absorbavę teritorijas, kurios nėra grynai lenkiškos“. Vienu žodžiu, autorius mano, kad Dancigo koridorius esąs rytų Europos raktas. Dėl panašių reveliacijų reiktų susimąstyti: atsarga niekur gėdos nedaro, o politikoj ypatingai.


Agenturos Asošieited pres pranešimu iš Kanaveralo iškyšulio, vakar antrą kartą per mėnesį nesėkmingai buvo paleista labiausiai patobulinta balistinė raketa „Polaris A-3“. Karinės aviacijos pajėgos paskelbė, kad dėl antrosios pakopos sutrikimų raketa nukrito žymiai arčiau, negu buvo numatyt


Likviduotas italų pietuslavų konfliktas.

„Giornale d'Italia“ praneša, kad italų vyriausybė yra patenkinta pietųslavu atsakymu į italų notą ir laiko konfliktą baigtu. Radio pranešimu, Pietųslavijos politiniuos sluoksniuos esama įsitikinimo, kad Italija atsakysianti Pietųslavijai į jos notą tokioj pat nuoširdumo dvasioj.


Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą... Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį... į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus. Kaip lenkai eina prie santykių su Lietuva. Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą... Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį... į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus.