„Berliner Tageblatt“ įdėjo savo Varšuvos korespondento straipsnį antrašte: „Pilsudskis tarp Prancūzijos ir Italijos“. Korespondentas rašo, kad Lenkija veda aktyvią užsienių politiką. Jos sąjunga su Rumunija esanti sustiprinta keliais naujais mazgais. Apie egzistuojančius militarin. ryšius su I Latvija, pasak laikraščio, prasitaręs kiek neatsargiame interview, gerai žinomas Latvijos generolas Radzinš. Jo interview prasmę mažai tepakeitė jo vėlesnis pareiškimas, kad tie žodžiai nebuvę skirti viešumai. Apie mėginimus užmegzti militarinius ryšius su Suomija liudija, pasak laikraščio, neseniai įvykęs suomių generalinio štabo viršininko vizitas Varšuvoj. Be to, lenkų viltį, kad Pabaltijo bloko sudarymas eina geru keliu, pateisina iškilmingas estų valstybės galvos vizitas pas lenkų valstybės prezidentą. Toliau laikraštis pastebi, kad Lenkija taip pat stengiasi sutaikinti vengrus ir rumunus. Tvirtinimai, kad Lenkija norinti išardyti Mažąją Santarvę, esą perdėti, tačiau Čekoslovakijos pastangos sustiprinti savo sienas su lenkais, sukelia Lenkijoj nepasitikėjimo. Pilsudskis pradėjęs savo veikimą, pašalindamas iš lenkų kariuomenės prancūzus instruktorius. Šita politika Prancūzijos atžvilgiu, nežiūrint Zaleskio tarpininkavimo mėginimų Paryžiuj prieš Grandi vizitą, dabar tęsiama. Tas jau pasireiškė lenkų rezervuose Briando memorandumo atžvilgiu. Laikraštis pastebi, kad Lenkijos pastangos sudaryti grupę valstybių nuo Helsinkio iki Romos sudaro puikią idėją, tačiau jos įgyvendymui reikia daug pinigų. Greta šito puikaus užsienių politikos fejerverko, negalima nematyti didelės lenkų ūkio krizės, kuri vis aiškiau gresia privesti prie vidaus tikslams atsiekti, nereikia nė politinio politikos krizės. Todėl Prancūzjai, jos aktyvumo. Pilnai pakanką jos finansinio pasyvumo, — baigia laikraštis.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

TSRS užsienio reikalų ministro A. A. GROMYKO pareiškimas

Draugai deputatai! TSRS Ministrų Taryba pavedė man atsakyti į grupės deputatų užklausimą apie nusiginklavimo problemos svarstymo tarp valstybių rezultatus ir apie galimybes susitarti šiuo klausimu. Tarybų Sąjungos vyriausybė rimtai susirūpinusi, kad, nepaisant visų pastangų Tarybų Sąjungos ir kitų taikingųjų valstybių, siekiančių nutraukti ginklavimosi varžybas ir pašalinti naujo karo grėsmę, nusiginklavimo problema praktikoje nėra sprendžiama. Jūs žinote, kad dešimt metų vykusios derybos SNO organuose nusiginklavimo klausimais nepadėjo susitarti ir šiuo metu nutrauktos. Tokios reikalų padėties priežastis yra ta, kad mūsų svarbiausieji partneriai nusiginklavimo derybose — JAV, Anglija, o taip pat su jomis išvien veikianti Prancūzija nenori, kaip rodo faktai, susisieti bet kuriais įsipareigojimais, liečiančiais apsiginklavimo apribojimą ir kliūčių nustatymą branduoliniam ginklui kaupti bei tobulinti. Pažvelkime į faktus. Tuo metu, kai SNO Nusiginklavimo komisijoje ir Pakomitetyje, o periodiškai ir Generalinės Asamblėjos sesijose tęsėsi bergždžios diskusijos nusiginklavimo klausimais, JAV ir Anglijos, o taip pat Prancūzijos vyriausybės praktiškai veikė visiškai priešinga nusiginklavimo uždaviniams kryptimi. Prie derybų stalo JAV ir Anglija apsimeta ieškančios susitarimo nusiginklavimo klausimais, kai tuo tarpu iš tikrųjų šios valstybės iš visų jėgų paspartintai ginkluojasi ir reikalauja, kad jų partneriai Šiaurės Atlanto bloke perduotų NATO karinės vadovybės žiniai vis naujas ir naujas divizijas bei didintų ir be to didžiules išlaidas ginklavimuisi. Jungtinės Amerikos Valstijos, Anglijos ir kai kurių kitų šalių — NATO karinio bloko dalyvių remiamos, visaip skubina apginkluoti Vakarų Vokietiją, kad galėtų pajungti NATO kariniams planams jos ekonominius ir žmonių išteklius. Tarybinė vyriausybė, vadovaudamasi lenininiais Tarybų valstybės užsienio politikos principais, Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje iškėlė nemaža pasiūlymų, kuriais siekiama perkelti nusiginklavimą į praktines vėžes. Jūs žinote, kad ji siūlė visiškai uždrausti atominį ir vandenilinį ginklą, išimti jį iš valstybių apsiginklavimo, nutraukti šio ginklo gamybą ir sunaikinti jo atsargas. Tarybų Sąjungos pasiūlymuose taip pat numatoma iš esmės sumažinti ginkluotųjų pajėgų skaičių, apsiginklavimą ir karinius biudžetus. Tarybinė vyriausybė atidžiai išnagrinėjo Vakarų valstybių pasiūlymus, norėdama surasti sąlyčio tašką, išskirti tai, kas priimtina tiek joms, tiek ir mums. Daugeliu atvejų Tarybų Sąjunga priimdavo Vakarų valstybių pasiūlymus. Pavyzdžiui, taip buvo svarstant klausimą dėl didžiųjų valstybių ginkluotųjų pajėgų skaičiaus kraštutinių lygių nustatymo. Bet visa tai nieko nedavė. Tereikėjo Tarybų Sąjungai sutikti su Vakarų valstybių pasiūlymais, ir tuojau pat buvo daromos naujos kliūtys, nes JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės traukėsi atgal, atsisakydamos savo pačių pasiūlymų, kuriuos priimti jos dar vakar primygtinai reikalavo. JAV ir Anglija, kaip ir anksčiau, vengia svarstyti nusiginklavimo problemą, siedamos atitinkamą susitarimą su visa eile išgalvotų ir neįvykdomų sąlygų, o tai ypač liečia nusiginklavimo kontrolės priemones. O tokie klausimai, kaip atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimas ir jo išėmimas iš apsiginklavimo, karinių išlaidų ir karinių biudžetų mažinimas, karinių bazių likvidavimas svetimose teritorijose, užsienio kariuomenės išvedimas atitinkamai iš šalių – NATO ir Varšuvos sutarties dalyvių, aplamai apeinami Vakarų valstybių pasiūlymuose. Jau vien tai rodo, kad šių valstybių vyriausybės toli gražu neketina prisidėti prie nusiginklavimo derybų sėkmės. Be to, susitarimą dėl ginkluotųjų pajėgų sumažinimo jos dirbtinai sąlygoja dar ir tuo, kad būtų išspręstos politinės problemos, neturinčios nieko bendro su nusiginklavimu, kaip, pavyzdžiui, Vokietijos problema. Net prie tokio palyginti paprasto klausimo, kaip atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas, jos pripina kitus žymiai sudėtingesnius nusiginklavimo klausimus, kuriais susitarti kol kas nėra galimybės dėl tų pačių Vakarų valstybių pozicijos. Reikia pasakyti, kad ir aplinka, kurioje pastaraisiais metais vyko nusiginklavimo derybos, buvo visiškai nenormali. SNO komisijos pakomitetyje, kur pastaruosius trejus metus daugiausia vyko šios derybos, Tarybų Sąjungai prieštaravo keturi Šiaurės Atlanto bloko dalyviai — JAV, Anglija, Prancūzija ir Kanada, kurios blokavo visus pasiūlymus, neatitinkančius šio karinio bloko politikos. Dėl to Pakomitetis negalėjo žengti nė vieno žingsnio į priekį, ruošdamas nusiginklavimo susitarimą, ir tapo priedanga Vakarų valstybių vykdomoms ginklavimosi varžyboms pridengti. Suprantama, Tarybinė vyriausybė negali nepadaryti tam tikros išvados iš susidariusios padėties, kai JAV, Anglijos vyriausybės ir kai kurie jų sąjungininkai NATO organizacijoje naudoja SNO nusiginklavimo organus tam, kad neleistų susitarti, mėgindami kartu sudaryti įspūdį, jog derybose, esą, pasiekta pažanga ir jog susitarimas nusiginklavimo klausimais esąs beveik pasiektas. Paskutinėje SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje Tarybinė vyriausybė pateikė pasiūlymą sudaryti Nusiginklavimo komisiją, į kurią įeitų visos valstybės — SNO nariai. Įsteigus tokią komisiją, visos šios valstybės, tiek didelės, tiek ir mažos, galėtų tiesiogiai svarstyti problemą, kuri jaudina visas tautas. Žinoma, tai savaime neišsprendžia klausimo, bet tokia derybų tvarka padarytų galą slaptam svarstymui už uždarų durų, padėtų tautoms kontroliuoti nusiginklavimo derybas. Argi gali prieštarauti tokiam pasiūlymui tas, kuris tikrai skaitosi su tautų reikalavimais nusiginkluoti, kuris ieško išeities iš aklavietės, į kurią pateko derybos? Ne, negali. Tuo tarpu šiam pasiūlymui kategoriškai prieštarauja Vakarų valstybės, ypač JAV. Generalinės Asamblėjos sesijoje buvo pateiktas ir kitas pasiūlymas, su kuriuo sutiko Tarybinė vyriausybė. Reikalas liečia Albanijos pasiūlymą, kurį parėmė daugelis kitų valstybių ir kuriuo numatoma sudaryti šiek tiek siauresnę Nusiginklavimo komisiją, kur bent pusę dalyvių sudarytų socialistinės valstybės ir šalys, vykdančios neutralią politiką. Atrodytų, šis pasiūlymas turi būti priimtinas visiems, nes platesnis taikingą politiką vykdančių valstybių dalyvavimas prisidėtų prie nusiginklavimo derybų sėkmės. Tačiau Vakarų valstybės prieštaravo ir šiam pasiūlymui, siekdamos išlaikyti savo karinių grupuočių dalyvių įsigalėjimą SNO nusiginklavimo organuose. Kaip ir anksčiau, JAV neatsisakė grubaus spaudimo nuo jų priklausomoms valstybėms, siekdamos neleisti sudaryti organo, kuriame būtų galima vesti produktyvias derybas. Nors JAV ir buvo priverstos sutikti, kad šiek tiek būtų išplėsta dabartinė Komisija, tačiau tai buvo padaryta taip, kad ir jos naujoje sudėtyje JAV bei jų sąjungininkai kariniuose blokuose kaip ir anksčiau tebeturi didžiąją dauguma balsų: iš 25 šios komisijos dalyvių 16 yra valstybės, įeinančios į Vakarų valstybių karines grupuotes. Kuo kitu, jei ne pasikėsinimu į pačią nusiginklavimo susitarimo idėją, jei ne mėginimu palaidoti šią idėją, galima paaiškinti tą faktą, kad JAV ir Anglijos vyriausybės pratempė Generalinėje Asamblėjoje rezoliuciją, kuria mėginama iš anksto nulemti, kad toliau nusiginklavimo klausimai turi būti svarstomi jų nustatytose ribose, jų sąlygomis. Tokie manevrai niekuomet neleido ir neleis pasiekti sėkmę, o rezoliucijos, kuriose reiškiamas siekimas diktuoti Tarybų Sąjungai ir kitoms taikingoms valstybėms joms nepriimtinas sąlygas, yra pasmerktos žlugti dar negimusios. Dėl visų šių aplinkybių Tarybų Sąjunga buvo priversta pareikšti, kad ji negali dalyvauti komisijos darbe, nes šios komisijos paskirtis faktiškai yra ir toliau kliudyti nusiginklavimui, apgaudinėti tautas. JAV ir Anglijos vyriausybės nuolat siekia išsikovoti karinį pranašumą, darydamos žalą Tarybų Sąjungos saugumo interesams, naudodamos šiam tikslui visiems žinomą Tarybų Sąjungos suinteresuotumą nusiginkluoti, stiprinti taiką. Be to, argi JAV vyriausybė neatskleidė savo nenoro dalykiškai svarstyti nusiginklavimo problemą ir tuo, kad ji visaip kliudo Liaudies Kinijai lygiai su kitomis didžiosiomis valstybėmis svarstyti nusiginklavimo klausimus. JAV vyriausybė stato save į absurdišką padėtį: Vakarų valstybių pasiūlymai, numatantieji nusiginklavimo priemones, pagal šių valstybių koncepciją turi liesti taip pat ir Kinijos Liaudies Respubliką, o tuo pačiu metu JAV vyriausybė tebesielgia taip, tartum Didžiosios Kinijos valstybės nebūtų pasaulyje. Todėl nenuostabu, kad vis daugiau ir daugiau amerikiečių pradeda nurodinėti tokios JAV policijos Kinijos atžvilgiu absurdiškumą. JAV ir Anglija ilgą laiką savo planus grindė tuo, kad jos esančios pranašesnės atominio apsiginklavimo atžvilgiu. Todėl jos teigė — kam nusiginkluoti, jeigu persvara JAV ir Anglijos pusėje. Bet gyvenimas parodė, kad tokie planai yra be pagrindo. Nieko neliko iš iliuzijų, kurios beveik visą pokario laikotarpį buvo užhipnotizavusios šių šalių valstybių veikėjus. Šios iliuzijos išsisklaidė po pastarųjų didžių Tarybų Sąjungos laimėjimų mokslo ir technikos srityje. Bet ar iš to ko nors naudingo pasimokė minėtų valstybių vadovaujantieji sluoksniai? Deja, kol kas dar nepasimokė. Tie, kurie nulemia Amerikos, o ir Anglijos užsienio politiką, dabar samprotauja taip, jeigu Tarybų Sąjunga pralenkė JAV ir Angliją, vystydama mokslą ir techniką, tai pirmiausia reikia pavyti Tarybų Sąjungą ir dar labiau išvystyti ginklavimosi varžybas, ypač atominio ir vandenilinio ginklo bei raketų gamybos srityje. Suprantama, tokia padėtis gali patenkinti tik stambias kapitalistines monopolijas, gaunančias vis daugiau pelno iš ginklų gamybos, bet ji prieštarauja gyvybiniams tautų interesams. Ginklavimosi varžybos niekuomet nebuvo tokios pavojingos, kaip šiuo metu, kai naujausių ginklo rūšių griaunamoji jėga niekaip negali būti palyginta su ginklu, naudotu net antrajame pasauliniame kare. O juk karinė technika, kurią varo į priekį ginklavimosi varžybos, nestovi vietoje. Vakarų šalių atsakingieji valstybių veikėjai seniai turėtų suprasti, kad nusiginklavimas – tai ne diplomatinio derėjimosi objektas, o aktualiausias dabarties uždavinys, kurį neatidėliojant išspręsti vis atkakliau reikalauja tautos. Ir jokiu žaidimu balsais Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje, jokiais raginimais toliau tęsti „šaltąjį karą” negalima užgožti šio reikalavimo, išimti jį iš darbotvarkės. Socialistinių šalių susitelkimas, vis labiau stiprėjantis visų taikos interesus ginančių valstybių savitarpio supratimas ir bendradarbiavimas šiandien yra toks veiksnys, su kuriuo priversti skaitytis ir labiausiai užkietėję ginklavimosi varžybų šalininkai. Šiandien pasaulyje padėtis ne ta, kokia buvo net prieš kelis mėnesius. Tarybiniai Žemės palydovai pagerino politinį klimatą mūsų planetoje, jie dirba savo didelį darbą taikos labui ir ne paskutinėje eilėje nusiginklavimo labui. Pastarosios Šiaurės Atlanto bloko Tarybos sesijos organizatoriai nemaža pasistengė, mėgindami paversti ją valstybių — NATO dalyvių susitelkimo apie karinių pasirengimų ir ginklavimosi varžybų politiką manifestacija. Tačiau NATO sesija parodė, kad šiems planams nebuvo lemta išsipildyti. Daug ką rodo jau tas faktas, kad jos dalyviams teko laužyti Vašingtone ir Londone paruoštą darbotvarkę ir pateikti svarstyti klausimus, labai tolimus tiems tikslams, kuriems tarnauja šis karinis blokas. Pakanka pasakyti, kad NATO sesijos dalyviai buvo priversti svarstyti klausimus, susijusius su nusiginklavimo derybomis, o taip pat svarstyti Tarybinės vyriausybės pasiūlymus, iškeltus TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino neseniai nusiųstuose laiškuose NATO šalių vyriausybių vadovams ir notose visoms šalims SNO nariams. Kaip liudija užsienio spauda, Tarybų Sąjunga lyg ir nematomai dalyvavo NATO sesijoje, veikdama visą jos eigą. Norvegijos, Danijos, Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir kai kurių kitų šalių atstovai pasisakė už tai, kad būtų kruopščiai išnagrinėti šie Tarybų Sąjungos pasiūlymai. Štai kaip apibūdino padėtį sesijoje Amerikos laikraštis „Vašington Post end Taims Herald”: „Tai, kas dabar vyksta Paryžiuje, yra tolygu dar neregėto masto sukilimui prieš Daleso įprotį atmesti Tarybų Sąjungos pasiūlymus tik todėl, kad juos pateikia Tarybų Sąjunga”. Su rimtu pasipriešinimu susidūrė planai sudaryti Europos šalių teritorijoje Amerikos bazių tinklą raketoms leisti ir branduolinių užtaisų sandėlius šioms raketoms. Norvegijos ministras pirmininkas Gerhardsenas pareiškė, kad Norvegija nesirengia leisti statyti savo teritorijoje atominio ginklo sandėlius arba įtaisus vidutinio veikimo spindulio raketoms leisti. Ta pačia dvasia pareiškimą Danijos vardu padarė ministras pirmininkas Hansenas. Tarybinė vyriausybė reikiamai supranta tą blaivų padėties įvertinimą, kurį parodė minėtų Skandinavijos šalių vadovaujantieji veikėjai. Didelis Vakarų Vokietijos gyventojų nerimas dėl Amerikos planų paversti šalį atominio ir vandenilinio ginklo kaupimo vieta tam tikru mastu atsispindėjo ir VFR vyriausybės pozicijoje NATO sesijoje. Federaliniam kancleriui Adenaueriui teko pasisakyti ta prasme, kad Vakarų Vokietija neskubės spręsti klausimo dėl Amerikos bazių raketoms leisti dislokavimo jos teritorijoje. Tačiau VFR vyriausybės pareiškimo Amerikos raketinių bazių klausimu, kurį būtų galima įvertinti kaip poslinkį protingiau atsižvelgti į Vakarų Vokietijos interesus, negalima suderinti su atkakliais Adenauerio reikalavimais suteikti visas ginklų rūšis Vakarų Vokietijos bundesverui ir dalyvauti Vakarų Vokietijai tyrimo darbuose gaminant šiuolaikinį ginklą, įskaitant raketas. Negalima nesiskaityti su tuo, kad atominis ginklas, patekęs į rankas tų Vakarų Vokietijos jėgų, kurios, nieko nepasimokiusios iš praėjusių karų patyrimo, tik laukia tinkamo momento vėl pamėginti įstumti šalį į karo kelią, galėtų turėti labai rimtų padarinių. Tai rodo, kad ir tas faktas, jog jau šiandien kai kurie žymūs Vakarų Vokietijos veikėjai nesivaržo pareikšti, kad jie nesutinka su dabartinėmis atskirų Europos valstybių sienomis. Ir argi toks žingsnis, kaip Vakarų Vokietijos armijos apginklavimas atominiu ginklu, nesukeltų pavojingų atominio ginklavimosi varžybų tarp Europos valstybių? Vis dėlto visas įvykių vystymasis ir tam tikru mastu paskutinės NATO sesijos rezultatai rodo, kad tarptautiniuose santykiuose vis stipriau pasireiškia tendencijos užtikrinti sąlygas valstybių taikiam sambūviui ir sustabdyti ginklavimosi varžybas. Džiugu matyti, kokį platų teigiamą atgarsį ir supratimą visur, ir šalių — NATO dalyvių plačiųjų visuomenės sluoksnių tarpe, sukėlė neseniai paskelbti Tarybų Sąjungos vyriausybės kreipimaisi į 83 valstybių vyriausybes ir jos pareikšti pasiūlymai, kokiais būdais stiprinti taiką. Argi tai vėl aiškiai nerodo, kad Tarybų valstybės užsienio politika, kurią nustato Komunistų partija, jos Centro Komitetas, atitinka žmonijos didžiosios daugumos lūkesčius! (Plojimai). Ją remia milijonų milijonai žmonių, kurie dar vakar buvo karinės propagandos nelaisvėje. Daugelis milijonų žmonių tiek Rytuose, tiek ir Vakaruose su viltimi ir įsitikinimu žiūri į Tarybų Sąjungą, kuri nuosekliai ir ryžtingai gina didįjį taikos tarp tautų reikalą. Ką tik paskelbtame NATO tarybos sesijos dalyvių komunikate yra pareiškimas, kad jie pasirengę dalyvauti Užsienio reikalų ministrų pasitarime nusiginklavimo klausimais. Nesunku matyti, kad šio pareiškimo įtraukimas į komunikatą yra išdava tos keblios padėties, kurioje atsidūrė ginklavimosi varžybų ir „šaltojo karo” įkvėpėjai. JAV valstybės sekretoriui, o šiame pareiškime lengva atpažinti jo braižą, prireikė suteikti iš pažiūros raminančią gaidelę, o iš tikrųjų suklaidinti tautas, kurios tikrai nori, kad būtų nutrauktos ginklavimosi varžybos ir šaltasis karas”. Juk gerai žinoma, kad nepraėjo ir mėnuo nuo to laiko, kai Jungtinėms Valstijoms grubiai spaudžiant Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje buvo priimta rezoliucija, pritarianti Vakarų Valstybių pozicijai nusiginklavimo klausimu, tai yra pozicijai, kuria visiškai nesiekiama nusiginklavimo ir kuri atvedė į aklavietę derybas šiuo klausimu. Dabar mums faktiškai siūloma vėl sėsti prie vieno stalo su tais pačiais NATO dalyviais, su kuriais mes iki šiol kantriai vedėme derybas, ir vėl pradėti nevaisingas diskusijas, kurios nė per žingsnį nepriartina nusiginklavimo. Čia aiškiai matyti siekimas sušaukti pasitarimą iš tikrųjų tam, kad būtų galima iškelti savo sąlygas, savo platformą deryboms. O kadangi Tarybų Sąjunga šių sąlygų negali priimti, nes jos jokiu būdu neveda į nusiginklavimą, tai nesunku įspėti, kokia susidarytų padėtis pasitarime. Vakarų valstybės tučtuojau apkaltintų Tarybų Sąjungą nenuolaidumu, apkaltintų, kad Tarybų Sąjunga žlugdo susitarimą ir tuo būdu suklaidintų viešąją nuomonę. Spręskite patys, ar galima tokiomis sąlygomis laukti naudingų rezultatų iš tokios sudėties užsienio reikalų ministrų susitikimo šiuo klausimu? Tarybų Sąjunga, kaip ir anksčiau, nuoširdžiai siekia prisidėti, kad būtų sudarytas susitarimas nusiginklavimo klausimais, nutrauktas „Šaltasis karas”. Daugelį metų Tarybinė vyriausybė stengėsi susitarti su Vakarų valstybėmis. Bet iš to nieko neišėjo dėl šių valstybių vadovaujančių sluoksnių nenoro sudaryti susitarimą. Vadinasi, reikalo esmė ne ta, kad anksčiau derybos buvo vedamos ne ministrų lygio, o dabar siūloma sušaukti ministrų pasitarimą, o ta, kad Vakarų valstybės atsisakytų jų vykdomo pavojingo karinių pasiruošimų, dar didesnio „Šaltojo karo” kurstymo bei ginklavimosi varžybų stiprinimo kurso ir pradėtų sąžiningas derybas, už kurias buvo ir yra Tarybų Sąjungos vyriausybė. (Plojimai). Draugai deputatai. Išanalizavusi ilgus metus vykusias derybas nusiginklavimo klausimu, o taip pat pusių pozicijas bei pasiūlymus, Tarybinė vyriausybė priėjo išvadą, kad esant susidariusiai tarptautinei padėčiai, kuriai būdingas valstybių santykių įtempimas, realus kelias nusiginklavimo problemai išspręsti yra — atkurti ir stiprinti valstybių pasitikėjimą viena kita. Reikia rasti bendrus išeities taškus, ir ten, kur leidžia dabartinė padėtis, žengti nors pirmąjį žingsnį nusiginklavimo linkme. Jei Vakarų valstybės dabar nėra pasirengusios sudaryti susitarimą su mumis dėl bendrų nusiginklavimo priemonių, tai kas kliudo susitarti dėl moralinio pobūdžio savitarpio įsipareigojimų arba dėl atskirų tokių priemonių, kurios padėtų atkurti valstybių pasitikėjimą ir išvalytų dirvą visai nusiginklavimo problemai išspręsti. Tarybų Sąjungos vyriausybės nuomone, šiuo metu yra galimybė žengti tokius konkrečius žingsnius. Atitinkamus pasiūlymus Tarybinė vyriausybė išdėstė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko draugo N. A. Bulganino laiškuose ir TSRS Vyriausybės notose valstybių — Suvienytųjų Nacijų Organizacijų narių vyriausybėms. Trumpai priminsiu šiuos pasiūlymus. Tarybų Sąjungos vyriausybė pareiškė, kad yra pasirengusi nutraukti nuo 1958 metų sausio 1 d. visus atominio ir vandenilinio ginklo bandymus, jeigu tokį įsipareigojimą prisiims JAV ir Anglijos vyriausybės. Atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimas kiekvienoje šalyje, kuri jį turi, paliktų padėtį šių ginklo rūšių atžvilgiu tokia, kokia ji bus 1958 metų sausio 1 d. Kaip matote, Tarybų Sąjunga, kuri neruošia karo ir nesudarinėja planų užpulti bet kurią valstybę, yra pasirengusi atsisakyti toliau tobulinti šias ginklo rūšis. Kodėl gi tokiu atveju JAV ir Anglijos vyriausybės, kurios pareiškia, kad jos taip pat nesirengia nieko užpulti, nenori kartu su Tarybų Sąjunga atsisakyti toliau tobulinti šį ginklą? Toliau Tarybų Sąjunga siūlo JAV ir Anglijai bendrai atsisakyti naudoti atominį ir vandenilinį ginklą. Šis pasiūlymas lengvai įgyvendinamas, nes jis nereikalauja nei įvesti sudėtingą tarptautinę kontrolę jo vykdymui, nei bet kurių materialinių išlaidų, o jo didžiulės reikšmės taikai nereikia įrodinėti. Tarybų Sąjunga ir kitos šalys — Varšuvos sutarties dalyvės jau seniai siūlo valstybėms — Šiaurės Atlanto sąjungos nariams sudaryti nepuolimo sutartį. Šiuo metu nuo JAV, Anglijos, Prancūzijos, VFR ir kitų valstybių – NATO dalyvių vyriausybių priklauso šio klausimo sprendimas, kuris daug kuo padėtų sumažinti tarptautinį įtempimą ir stiprinti Europos saugumą. Kartais tokio pasiūlymo priešininkai nurodinėja, kad tariamai, pati nepuolimo sutarčių idėja nepasiteisino. Čia remiamasi, kad tokias sutartis pažeidė hitlerinė Vokietija. Tokių argumentų nepagrįstumas aiškus. Kas gali neigti, kad hitlerinės Vokietijos nepuolimo sutarčių su kitomis valstybėmis pažeidimas pastatė ją prieš visą pasaulį kaip agresorių, kuris klastingai sulaužė savo tarptautinius įsipareigojimus. Argi tai nepadėjo tarptautiniu-politiniu atžvilgiu izoliuoti hitlerinę Vokietiją ir sutelkti antihitlerinės koalicijos jėgas? Susikompromitavo ne nepuolimo sutarčių idėja, o šių sutarčių pažeidėjai. Ta proga galima iškelti klausimą, — ar ne todėl kai kam atrodo netinkama nepuolimo sutarčių idėja, kad ji ir mūsų laikais yra rimta kliūtis tiems, kurie puoselėja agresijos planus? Rimto dėmesio susilaukia pasiūlymas sudaryti Europoje zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, nes yra visiškai realių prielaidų jam praktiškai įgyvendinti. Yra žinoma, kad Lenkijos vyriausybės iniciatyva, kurią parėmė Čekoslovakija ir VDR, buvo iškeltas pasiūlymas, kad šių valstybių teritorijos įeitų į zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, jei Vakarų Vokietijos vyriausybė savo ruožtu taip pat atsisakys dislokuoti Vakarų Vokietijos teritorijoje užsieninį branduolinį ginklą ir neorganizuos savos tokio ginklo gamybos. Lenkijos, VDR ir Čekoslovakijos vyriausybės davė sutikimą įjungti savo šalių teritorijas į tokią zoną. Dabar žodis priklauso ketvirtajai šios zonos valstybei — Vokietijos Federatyvinei Respublikai. Kai dėl Tarybinės vyriausybės, tai ji visiškai remia Lenkijos, Čekoslovakijos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybių pasiūlymą sudaryti Europoje zoną, laisvą nuo atominio ir vandenilinio ginklo, ir yra pasiruošusi savo ruožtu pradėti atitinkamas derybas su JAV ir Anglijos vyriausybėmis. Tokios zonos, kurioje gyventų daugiau kaip 100 milijonų žmonių, sudarymas Europos centre žymiu mastu pakeistų padėtį Europoje. Tarybų Sąjungos nuomone, valstybės turėtų įsipareigoti nutraukti karo propagandą, kuri diena iš dienos kai kuriose Vakarų šalyse varoma per spaudą, radiją, kiną, televiziją ir kitomis priemonėmis. Karo propaganda — tai nusikaltimas pasauliui, kad ir kokiais apgaulingais argumentais apie vadinamąją žodžio laisvę” ji besidangstytų. Argi didelis skirtumas yra tarp tų žmonių, kurie dabar ragina numesti atomines ir vandenilines bombas ant šalių, kurių vidinė santvarka jiems nepatinka, ir tų hitlerininkų, kurie prieš 11 metų sėdėjo kaltinamųjų suole prieš Tarptautinį Tribunolą ir kurie pradėjo tokiais pat raginimais? Čia skirtumas nedidelis. Dėl to, kad negalima palikti nusiginklavimo dabartinėje aklavietėje, Tarybinė vyriausybė siūlo, kad artimiausiu metu būtų sušaukta SNO Generalinės Asamblėjos specialioji sesija arba Tarptautinė konferencija nusiginklavimo klausimais. Kuo greičiausiai teigiamai išspręsti šias aktualias problemas, be abejonės, galėtų padėti kapitalistinių ir socialistinių valstybių atstovų aukšto lygio pasitarimas, ką Tarybinė vyriausybė yra pareiškusi anksčiau. Tolesnių ginklavimosi varžybų kurso šalininkai dažnai remiasi tuo, kad dabar, kai Tarybų Sąjunga turi pranašumą naujausių ginklo rūšių srityje, daugelis valstybių, pirmiausia neutraliosios valstybės, galėtų atsisakymą tokio kurso vertinti kaip Vakarų valstybių, ypač JAV silpnumo pripažinimą. Jie teigia, kad atsisakymas minėto kurso gali atsiliepti JAV ir viso Šiaurės Atlanto bloko autoritetui bei prestižui. JAV ir kai kurių jų partnerių NATO bloke autoritetą ir prestižą mažina kaip tik dabartinis jų politikos kursas, ir juo toliau, tuo daugiau tai pasireikš. Geriausiai apie tai gali papasakoti patys amerikiečiai. Mes įsitikinę tuo, kad politikos „iš jėgos pozicijos”, politikos laikyti pasaulį „prie karo ribos” pakeitimas kita politika, kuria būtų siekiama nutraukti ginklavimosi varžybas, mažinti tarptautinį įtempimą ir vystyti valstybių bendradarbiavimą, pirmiausia prekyboje, atvirkščiai, žymiai padidintų tiek JAV, tiek ir kitų valstybių, kurios seka Amerikos politiką, autoritetą ir prestižą. Tarybų Sąjunga, kaip ir kitos socialistinės valstybės daro ir darys visa, kas nuo jos priklauso, kad būtų sustiprinta taika ir visokeriopai išvystyta tautų draugystė bei bendradarbiavimas ir kaip anksčiau labai atkakliai, nuoširdžiai ir kantriai sieks susitarimo, kad būtų padarytas galas ginklavimosi varžyboms, kad žmonija būtų išvaduota iš naikinamo atominio karo grėsmės. Vykdydama tokią politiką, mūsų šalis remiasi monolitine mūsų liaudies vienybe, didėjančia savo ekonomikos galia, visos socialistinės stovyklos susitelkimu, kasdien stiprėjančiomis taikos jėgomis visame pasaulyje. (Audringi plojimai).


Rytoj atvyksta lenkų delegacija tęsti nutrauktų gegužės mėnesį derybų dėl saugumo ir Želigovskio smurto Lietuvai padarytų nuostolių atlyginimo. Poryt mūsų delegacija išvyksta Varšuvon, kur bus tęsiamos derybos ekonominiais klausimais. Kol kas tiktai juridinė ir pasienio susisiekimo komisija Berlyne pasiekė pozityvių rezultatų; tur būt dėl to, kad pavesti jos kompetencijai klausimai visoj ginčo problemoj vaidina palyginti nesvarbų vaidmenį. Visus interesuoja klausimas, kaipgi bus su kitomis komisijomis: ar jos prieis prie kokio susitarimo, ar neprieis? Į šitą klausimą galėtų atsakyti tiktai lenkai, nes tik nuo jų taktikos ir nusistatymo pareis derybų tolesni rezultatai. Lietuva, eidama pereitų metų gruodžio mėn. T. S. Tarybos pareikšta rezoliucija, darė ir daro visas pastangas, surasti tokį modus vivendi su Lenkija, kuris patikrintų taiką. Lietuva padarė visus galimus kompromisus. Ji ryžosi laikinai atidėti pamatinius ginčo klausimus, sutikdama svarstyti antraeilius dalykus, kad tik nestatytų taikos pavojun. Bet tas nieko negelbėjo. Vis tiek susitarimo ligšiol pasiekti nebuvo galima. O nebuvo galima dėl to, kad lenkams svarbu ne susitarimas, ne taika, o visai kas kita: priversti Lietuvą išsižadėti Vilniaus ir pasiduoti visiškai lenkų kaip politiškai taip ir ekonomiškai hegemonijai. Saugumo savo projektus Lenkija formuloja taip, kad Lietuva būtinai pripažintų dabartinę demarkacijos (jau administracijos) liniją - siena, ir smurtu pagrobtą Vilniją - lenkų teritorija. Ekonominiai bei susisiekimo sumanymai aiškiai siekia to paties tikslo. Žinoma, Lietuva tokių projektų priimti negali. Atvirkščiai, Lietuvos vyriausybė rado reikalinga net konstitucijoj pažymėti, kur yra Lietuvos sostinė, kad niekam šiuo klausimu nebūtų jokios abejonės. Tad aišku, kad, jei Lenkija ir toliau nepakeis savo derybų tikslo ir taktikos, tai sunku laukti ir iš tolesnių derybų kokių pozityvių rezultatų. Bet, gal Lenkija iš tikro pakeis savo ligšiolinius siekinius ir, gruodžio rezoliucijos mintin, sieks tiktai konfliktų pašalinimo ir taikos? Labai norėtume persiimti tokiu optimizmu, bet deja, jam nėra pamato. Tiesa, p. Zaleskis Ženevoj dedasi didžiausiu pacifistu ir tokiu taikos apaštalu, kad net p. Chamberlainas rado reikalinga ji už tai pagirti. Bet, nuvykęs Paryžiun ir pasijutęs savųjų tarpe, p. Zaleskis tuojau pradėjo intriguoti prieš Pareinio okupacijos pašalinimą ir reikalavo „laikyti Vokietiją už uodegos“, kol nebus sutvarkyti rytų klausimai“, t. y. kol Lenkija neįvykdys visų savo svajonių rytuose. Šalia to jis laikė kalbas labai netinkamas taikos apaštalui. Po to p. Zaleskis nuvažiavo Briuselin, kur taip pat panašiai elgėsi. Šitam jo diplomatiškam tourné daugiausia teko iš p. Zaleskio Rusijai, Vokietijai ir Lietuvai. Kai dėl Rusijos, tai sovietų oficiozas „Izviestija“ birželio 20 d. taip charakterizuoja lenkų politiką: „Pastaruoju lai. ku pasaulis buvo liudininku sistematingo augimo agresingų Lenkijos prieš SSSR tendencijų. Mūsų spauda nurodė daugiau, negu pakankamai faktų, iliustrojančių šitas tendencijas. Užteks čia priminti atvirą svarstymą klausimo apie Ukrainos nuo SSSR atplėšimo ir neregėtą sovietų polpredstvos Varšuvoje siundymą“. Čičerino nota iš birželio 16 d. dėl sovietų atstovybės persekiojimo Varšuvoj nors nuo aiškių grasinimų susilaiko, bet kalba labai griežtai. O lenkų oficiozinės spaudos dėl tos notos atsiliepimai aiškiai rodo, kad Lenkija nemano jos reikalavimų patenkinti. P. Zaleskio pareiškimai ir intrigos prieš Pareinio okupacijos likvidavimą sukėlė Vokietijoj didžiausio pasipiktinimo. Ypač vokiečiams nesuprantama, kodėl Zaleskis rado reikalo padaryti vokiečiams tokį nemalonumą tuo metu, kaip jie rodė Lenkijai daug palankumo. Taigi p. Zaleskis norėtų prispausti vokiečius Pareiny, kad jie padėtų jam rytuose pasiekti lenkų tikslų kai dėl Lietuvos ir Rusijos, o taipogi naujais traktatais, panašiais į Locarno, garantuotų dabartines lenkų sienas vakaruose. Naujai Vokietijos valdžiai susidarius, be abejo, išgirsim, ką ji apie tai mano. Taigi iš visų pusių matom lenkų politiką, kurios nė didžiausias optimistas nebegalėtų pavadinti taikinga. Šitą lenkų politiką iliustruoja ir papildo tik ką pravestas beveik miliardinis karo biudžetas. Tačiau Lenkijos agresingumas užsienių politikoj neturi šiuo metu stiprios paramos vidui. Lenkijos vidaus padėtis dabar nėra tokia, kad būtų lengva rizikuoti naujais konfliktais bei avantiūromis. Kolkas Lenkiją valdo pilsudskininkai jo vardo šešėliu. Bet už šešėlio ilgai slapstytis negalima. Pilsudskininkai neturi ko pastatyti Pilsudskio vieton ir todėl kova už valdžią darosi neišvengiama. Ir ūkio stovis nėra toks, kad leistų Lenkijai varyti agresingą politiką. Nuo pereitų metų kovo mėnesio Lenkija susirgo chronišku užsienių prekybos pasyvumu. Nuo to laiko per keturiolika mėnesių užsienių prekybos pasyvas išaugo iki 800 milionų su viršum zlotų. Šita suma yra didesnė 86 milionus dolerių paskolą, kurią Lenkija gavo Amerikoj. Tokiu būdu visa ta paskola, dargi su kaupu, vėl išplaukė užsieniuosna. Kaip šitai turi atsiliepti į pinigų rinką ir bendra ūkio konjunktūrą – nesunku įsivaizduoti. Be to, pastaruoju laiku aiškiai matyti, kad Lenkijos gatavų pramonės dirbinių eksportas eina nesulaikomai mažyn. Vadinasi, lenkų pramonė nyksta. Iškilusi pastaruoju laiku darbininku kova už atyginimo pakėlimą, žinoma, turės dar labiau pramonę nuspausti. Šitą vaizdą dar papildo šių metų derliaus blogos perspektyvos. Visi ūkio daviniai, sugretinti su beveik miliardiniu karo biudžetu, sudaro labai menką vaizdą ir, papildyti vidaus politinės padėties konjunktūra, vargu gali paskatinti prie avantiūrizmo. Tačiau būtų neatsargu nuraminti savę šitais samprotavimais ir sėdeti rankas sudėjus. Mes kaip tik šiandien turim būti labai atsargūs ir budrūs. Mes turime parodyti didžiausią taikingumo ir sukalbamumo, kokį tik leidžia mūsų interesai. Bet drauge turim būti akylus ir budėti. Mirštąs pilsudskizmas gali su aktų logika ir nesiskaityti.


Kinų tauta įspėja amerikinius-čankaišistinius provokatorius

PEKINAS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraštis „Ženminžibao” išreiškia rūstų visos kinų tautos protestą dėl vakar įvykdyto Amerikos ir čankaišistų karo lėktuvų įsiveržimo į Kinijos Liaudies Respublikos oro erdvę Svatou rajone. Savo vedamajame straipsnyje: „Ryžtingas atkirtis provokatoriams“ „Ženminžibao” tai vertina kaip naują rimtą Jungtinių Valstybių provokaciją prieš Kiniją. Kinų tauta, rašoma straipsnyje, reiškia savo didžiulį pasipiktinimą ir ryžtingą protestą Amerikos Vyriausybei. Šis JAV provokacinis aktas, rašo laikraštis, neatsitiktinis. Neseniai buvę antiamerikiniai veiksmai Taivanyje ir nepriklausomi Anglijos žygiai „embargo” politikos atžvilgiu Amerikos priešiškumo ir agresijos prieš Kiniją politiką pastatė prie bankroto slenksčio. Jungtinės Valstybės slaptai mėgina naujomis komplikacijomis ir sąmokslais sudaryti įtempimą Azijoje, siekiant galvanizuoti savo priešiškumo ir agresijos prieš Kiniją politiką. Kinijos vyriausybė, rašoma straipsnio pabaigoje, ne kartą praeityje pareiškė ir dabar pareiškia, kad kinų tauta niekam negrasina ir nesikėsina į niekieno teises. Tačiau mes nepakęsime kitų grasinimų ir kėsinimųsi. Kinų tauta savo teritoriniam vientisumui ir suverenumui apginti yra pasiruošusi duoti ryžtingą atkirtį bet kuriam agresoriui.


Jordanijos Komunistų partijos pareiškimas

Pranešimu iš Amano, ryšium su Anglijos—Jordanijos sutarties anuliavimu Jordanijos Komunistų partija paskelbė pranešimą, kuriame ragina Jordanijos liaudį, kad ji būtų budri imperialistų sąmokslams, sustiprintų kovą prieš imperialistinę „Eizenhauerio doktriną”. Komunistų partija paragino Jordanijos vyriausybę atmesti tą „doktriną”, užkirsti kelią imperialistinės agentūros ardomajai veiklai šalyje, pasiekti, kad būtų visiškai likviduotos karinės bazės ir kad Anglijos kariuomenė būtų evakuota iš Jordanijos, paspartinti diplomatinių ir ekonominių santykių užmezgimą su Tarybų Sąjunga, KLR ir kitomis socialistinės stovyklos šalimis.


Nobelio premijos laureatas Rusijos rašytojas Aleksandras Solženicynas po 18 metų emigracijos artimiausiais mėnesiais sugrįš į tėvynę. Tai Japonijos agentūrai Kyodo Tsushin pareiskė Rusijos ambasadorius Jungtinėse Valstijose V.Lukinas, šiuo metu dalyvaujantis liaudies deputatų suvažiavime. Diplomatas priminė, kad prezidentas B.Jelcinas, šių metų vasarą lankydamasis JAV, paprašė A.Solženicyno grįžti į tėvynę. Pasak V.Lukino, JAV Vermonto valstijoje gyvenantis rašytojas ketina grįžti į Rusiją ir apsigyventi Maskvos apylinkėse, kai baigs rašyti knygą. Tai įvyks per keletą artimiausių mėnesių. TSRS valdžia išsiuntė iš šalies A.Solženicyną 1974 metais. 1990 metais jam buvo sugrąžintos piliečio teisės.


Šiandien rytą buvo pašalintas iš savo posto karinių oro pajėgų vadas brigados generolas Visentė Kajas Alsina ir vienos KOP dalies vadas brigados generolas Chilbertas Idalgas Oliva. Atleidimo dekretą pasirašė prezidentas Gidas. Spauda kaltina Alsiną, kad jis falangistas ir nori nuversti Gido vyriausybę. Karinėse oro pajėgose laukiama, kad bus atleista daugiau žmoni


Daug kartų buvo rašyta, kalbėta, įrodyta, kad tikybos nereikia painioti su politika, o politikos – su tikyba. Toks painiojimas yra lygiai nesveikas abiem dalykams: tikybai ir politikai. Tikyba ir politika priklauso visiškai skirtingų kategorijų. Tikyba – tai vidujinė, paslaptinga, mistiška žmogaus gyvenimo sritis. Ji glūdi žmogaus dvasios gelmėse. Tai šventykla, kurios tikintis žmogus nemėgsta rodyti kitiems, kurion nieko neleidžia, kur laiko sukrovęs savo brangiausius dvasios turtus. Politika visai kas kita. Politika apima labiausia išviršinį žmogaus gyvenimą. Politika – tai visumos, minios elementas. Bet svarbiausias skirtumas tas, kad tikybos esmę sudaro nežemiškos metofizinės gėrybės, o politikos esmę vėl sudaro grynai žemiškos ir grynai fiziškos gėrybės. Taigi, painioti du visai priešingų kategorijų dalykus ne tik yra neloginga, bet ir patiems dalykams kenksminga. Patekę į politikos purvus tikybos idealai susivalkioja, susipurvina, nustoja visos savo patraukiančios pajėgos ir dažnai tampa paniekos objektu. Iš kitos vėl pusės, politika, sumaišyti su tikyba, lieka fanatinga, įgyja dogmatinio nenuolaidumo ir nebenori pripažinti jokių kompromisų, nors, kaip žinia, išmintinga sveika politika privalo turėti tokį didelį kompromisingumą, kad kai kas net sako: politika tai kompromisas. Tikybos bei pasaulėžiūros turi savo metafizines tiesas, dogmas. Tokios tiesos kompromisų negali daryti, nes jos laikomos absoliutėmis, o absoliutės tiesos savo esme kompromisų nepripažįsta, nes kiekvienas, nors ir mažiausias, kompromisas jau užgauna absoliutės tiesos pačią esmę. Kadangi metafizinės tiesos bei dogmos turi principinę reikšmę ir yra aukštesnės tvarkos negu fiziniai bei žemiškieji dalykai, tai įtraukus metafizines dogmos politikos kovon, ta kova pamažu iš politinės virsta tikybine. O nieko nėra baisesnio ir valstybei pražūtingesnio, kaip tikybinės kovos. Paimkim kad ir mūsų pačių patyrimą. Juk sunku rasti dvi politines partijas, kurios taip maža turėtų esminių skirtumų savo užsienių, ekonominės ir socialės politikos programoje kaip mūsų krikščionys demokratai. O kaip tik tos dvi partijos beveik visą laiką vedė sunkiausią, atkakliausią kovą. Kodėl? Todėl, kad čia buvo kovojama ne dėl politinių, ekonominių, socialių klausimų, bet dėl tikybų, dėl pasaulėžiūrų. Politinėn kovon fatalingu būdu buvo įvestos metafizinės tiesos ir ta kova pamažu įgijo tikybinės kovos pobūdį. Dažnai sakoma, kad metafizinės tiesos čia buvo ne objektu, o tik įrankiu. Tikybinės, metafizinės tiesos čia buvo vartojamos pasiekti visai ne tikybiniams ir labai fiziniams tikslams. Jei taip tikrai būtų, tai turėtume dar liūdnesnį faktą, nes tokios kovos dalyvius tektų kaltinti didžiausiu veidmainiavimu. Mes čia to klausimo tirti nemanom. Bet faktas lieka faktu, kad minios buvo vedamos politinėn kovon nepolitikos, o tikybų bei pasaulėžiūrų obalsiais. Ką davė Lietuvai tos kovos – visiems žinoma. Ir vis tiek nepaisant to liūdno patyrimo, tų pražūtingų faktų, ir šiandien yra žmonių, kurie, norėtų politikos kovą varyti tikybos bei pasaulėžiūros obalsiais. Štai, kad ir „Ryto“ 58 numery kažkoks autorius (žinoma daktaras), taip rašo: „Katalikų reikalų ginimui valstybės aparate (kodėl būtinai aparate ? G.) turi susidaryti viena politinė katalikų partija…. Šitas pozicijas Lietuvos katalikai turi atlaikyti… arba gyvenimas paprašys pasitraukti. Susimąstykime ir stokime visi į darbą, kol nevėlu“. Taigi autorius kviečia „valstybės aparate“, vadinasi valdininkijoj, sukurti kuogreičiausiai vieną didelę katalikų partiją kažkokiam dideliam, katalikams gresiančiam pavojui atremti. Gaila, kad autorius nenurodė, iš kur tas pavojus katalikams gresia. Tur būt, iš kitatikių: žydų, evangelikų, pravaslavų… Bet mums nieko neteko girdėti apie bet kokį kitatikių ar kieno kito sąmokslą prieš katalikybę Lietuvoj. Tur būt, nei pats autorius tokiu sąmokslu netiki. Labai įdomu, kad autorius kviečia kurti tokią partiją valstybės aparate. Mūsų manymu, valstybei bus daug sveikiau, jeigu jos aparatas tarnaus tik valstybei, o ne kuriai nors vienai partijai ir jeigu valdininkai paliks kuo toliausiai nutolę nuo partijų. Trimituodamas pavojų katalikybei ir kviesdamas kurti didelę „katalikų partiją“ valstybės aparate“ autorius parodo, kas jam iš tikro rūpi. O jam rūpi ne amžinos dogmos ir absoliutės tiesos, ne dangaus gėrybės, bet labai žemiškas dalykas: „medžiaginė parama“ neva katalikų kultūriniam darbui“. Šiandien pas mus visi renka pinigus „kultūriniam darbui“. Tegu sau sveikas renka juos ir autorius. Pinigai – geras dalykas. Tinka ne tik kultūriniam, bet ir nekultūriniam darbui. Bet norint pasirinkti pinigų, kam bauginti piliečius nesamais katalikybei pavojais ? Kam šaukti visus katalikus kovon į  „pozicijas“, iš kurių niekas nemano katalikų išmesti. Kam norėti palengvinti šiam, palyginus vis tiek smulkiam, tikslui ir valstybės aparatas ? Gana jau tampyti katalikybės skraistę į visas puses, kad pridengus dažnai nieko bendro su katalikybe neturinčius tikslus. Kaip visose kultūringose valstybėse, taip ir pas mus viešpatauja sąžinės laisvė. Niekas negali būti persekiojamas dėl savo tikybinių pažiūrų bei pasaulėžiūros. O jau mažiausia toks pavojus gresia katalikams. Jeigu žydams, protestantams, pravoslavams pas mus niekas nekliudo laisvai išpažinti savo tikybą, tai jau mažiausia privalo to bijoti katalikai. O „viena politinė katalikų partija“, kuria autorius kviečia kurti, kad atlaikytų kažkokias esančias pavojuj „pozicijas“, yra ne tik nereikalinga, bet ir negalima. Katalikų yra demokratų ir nedemokratų, respublikonų ir monarchistų, lietuvių ir ne lietuvių, nekalbant jau apie didžiausius skirtumus katalikų pažiūrose į konstituciją, užsienių politiką, vidaus politiką, administraciją, žemės reformą, finansų politiką ir t. t. Katalikybė yra ne tam, kad kurti politines partijas bei rinkti pinigus, o tam, kad „ieškoti Dangaus Karalystės“. Tat liaukimės tampę katalikybę, it kokį skudurą, pridengti tikslams, kurie nieko bendro su „Dangaus Karalyste“ neturi.


Didelę ir skaudžią žalą vokiškieji vandalai padarė mūsų krašto liaudies ūkiui. Bet dar didesnes žaizdas jie padarė lietuvių tautinei kultūrai. Vokiškieji barbarai su įsiutusiu įniršimu buvo pasiryžę išnaikint visa tai, kas buvo sukurta mūsų darbščios liaudies ir tauriøsios inteligentijos jėgomis, kas buvo puoselėjama per daugelį metų, o prieš kariniais tarybiniais laikais buvo ypač išbujojus, suklestėjus. Švietimo tinklas, kultūros ir mokslo židiniai, meno paminklai ir vertybės bibliotekos muziejai beatodairiškai buvo naikinamos. Gimtoji kalba ujama, o geriausi inteligentijos kadrai persekiojami ir naikinami. Negausios išlikusios vokiečių okupacijos laikais mokyklos ir kai kurios kultūrinės įstaigos buvo naudojamos tam, kad apnuodytų bręstančios jaunos kartos sąmonę žvėriškos hitlerinės ideologijos tvaikais, kad įjungtų lietuvių inteligentijos pajėgas stiprinti germanų rasės viešpatavimą hitlerininkų pavergtoje Lietuvoje. Treji vokiškosios okupacijos metai negalėjo nepalikti savo pėdsakų Neveltui sakoma, kad ir šeimoje atsiranda išsigimėlių. Ir lietuvių tautoje atsirado saujelė nevertų lietuvio vardo, kurie, klaidindami kitus įvairiais nacionalistiniais šūkiais, vylėsi būti saugiais „nenugalimosios“ Vokietijos prieglobstyje už savo ištikimą bernavimą, okupantams, už žmonių, o ypač augančios kartos sąmonės žalojimą. Šiandien „nenugalimoji“ hitlerinė Vokietija nuo Raudonosios Armijos smūgių byra į šipulius, o visa Tarybų Lietuva jau nusikratė vokiškosios okupacijos jungą. Bet mūsų kraštas nusėtas griuvėsiais, o žmonių sąmonėje liko dar, neišgyvendintų pragaištingos nacionalistinės ideologijos likučių. Krašto gerovė reikalauja atstatyti ne vien sugriautus namus ar įmones, bet taip pat atitaisyti ir sužalotą vokiškosios okupacijos laikais dalies gyventojų sąmonę, o ypač jaunosios kartos. LKP(b) CK IV plenumo nutarime buvo iškelta eilė trūkumų, kurie trukdo partijos ir vyriausybės vadovaujamo mūsų krašto atkuriamajam darbui. Reakciniai buržuaziniai nacionalistai savo kenkimo darbu stengiasi ypač trukdyti ir liaudies švietimo srityje. Tačiau liaudies švietėjai ir jaunosios kartos auklėtojai, vis labiau įsijungdami į tarybinį gyvenimą, pradeda vis tvirčiau suprasti, kad be greitesnio priešiškos nacionalistinės ideologijos likučių likvidavimo neįmanoma išauklėti jaunąją kartą vertingais tarybiniais piliečiais. Nesenai spaudoje paskelbtame liaudies švietimo vadovų „kreipimesi į visus Lietuvos TSR mokytojus“ griežtais žodžiais buvo pasmerkti kenkėjai švietimo srityje. „Mūsų širdyse, kiekvieno garbingo žmogaus širdyje, dega šventa neapykantos ugnis fašistiniams budeliams, lygiai kaip ir niekšams jų talkininkams, lietuvių tautos išdavikams, lietuvių kultūros priešams — lietuviškai vokiškiesiems ir lenkiškai vokiškiesiems nacionalistams. Šie bjaurūs mūsų tautos išsigimėliai, fašistinės Vokietijos apginkluojami ir kitokiomis priemonėmis aprūpinami, visokiomis priemonėmis stengiasi mums kenkti, trukdyti mūsų aukštų ir kilnių idėjų vykdymą auklėjant jaunąją kartą“. Liaudies švietimo darbuotojai kreipėsi į savo draugus: „Mes kviečiame jus aktyviai dalyvauti liaudies švietimo atstatyme marksistinės leninistinės pedagogikos pagrindais“. Kad mokykla galėtų išauklėti jaunąją kartą sąmoningais, visapusiškai išsilavinusiais piliečiais, kad įdiegtų moksleiviams tarybinio patriotizmo jausmą, Tėvynės meilės ir gilios neapykantos liaudies priešams jausmą, kad mokiniai įprastų gerbti, rūpestingai saugoti ir didinti socialistinę nuosavybę, kad iš mokyklos išeitų mokyti ir kultūringi žmonės, tinkamai paruošti visokiam darbui mūsų krašte, mokytojai turi visu rimtumu susirūpinti tiek profesinio, tiek ir politinio lygio kėlimu. Mokymo darbas negali būti skiriamas nuo auklėjimo darbo. Tiktai tvirtai įsisavinę tarybinės santvarkos pagrindus, Markso-Lenino mokslą, tarybinės pedagogikos pagrindus, pagilinę savo profesines žinias, mūsų mokytojai, atsipalaidavę nuo buržuazinio auklėjimo metodų likučių, pajėgs galutinai išsklaidyti priešiškos lietuviškai vokiškųjų nacionalistų ideologijos tvaiko likučius, kurie dabartiniu metu sudaro pagrindinį trukdymą auklėjant jaunąją kartą. Šiame darbe mokytojams turi padėti ir apskričių partinės organizacijos, komjaunimas ir liaudies švietimo organai, organizuodami tam reikalui paskaitas, pasitarimus, aprūpindami atatinkama politine ir pedagogine literatūra bei spauda. Reikia pabrėžti, kad iki šiol apskričių partinės ir komjaunimo organizacijos dar nesuteikė šiam svarbiam reikalui pagalbos reikiamu mastu. Tarybinė vyriausybė, nežiūrint karo meto sunkumų, rodo didelį susirūpinimą mokytojų materialinės gerovės kėlimu, įvykdė eilę svarbių priemonių mokyklų darbui pagerinti ir įpareigojo vietinius valdžios organus kasdien rūpintis mokytojų materialine buitimi ir mokyklos reikalais. Vietos partinių ir tarybinių organų pareiga yra neatidėliojant vykdyti vyriausybės nutarimus ir potvarkius, kad mūsų mokytojai galėtų be trukdymų atlikti savo kilnų jaunosios kartos auklėjimo darbą. Karo meto sąlygose neginčytinai yra daug sunkumų. Bet būtų nedovanotina, jei mokytojai leistų sumažinti reikalavimą mokinių atžvilgiu, jei nuo to turėtų nukentėti mokymo lygis ir auklėjimas. Karo meto sunkumai kaip tik reikalauja daugiau įtempti savo jėgas, kad būtų greičiau nugalėti tie sunkumai. Mūsų kraštas laukia iš mokyklų gerai paruoštų kadrų dideliems atstatymo darbams. Mokytojai daugiau bendradarbiaudami savitarpyje, naudodamiesi savo draugų įgytais patyrimais darbe, padedami apskričių partinių ir komjaunimo komitetų bei vietinių tarybinės valdžios organų, įtraukdami į darbą ir pačius mokinių tėvus nugalės ir didžiausius sunkumus. Tarybinėje santvarkoje mokytojas yra aukštai vertinamas. Tėvynės karo metu daugelis nusipelniusių mokytojų yra apdovanoti aukštais atsižymėjimo ženklais. Tarybinis mokytojas yra tarybų valstybės Švietimo politikos vykdytojas. Mūsų mokytojai ir liaudies švietimo darbuotojai, įsijungę į tarybinį gyvenimą ir nemaža jau nuveikę per atkuriamąjį laikotarpį savo pavyzdingu mokymo ir auklėjimo darbu turi saugoti aukštą liaudies švietėjų vardą, kad mūsų kraštas matytų jaunąją kartą gerai išauklėtą, apšviestą ir išmokytą komunizmo dvasia.


Labai šiltai ir nuoširdžiai vakar vyko kandidatų į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus susitikimas su Vilniaus rajono rinkėjais. Erdvioje rajono kultūros namų salėje Rudaminoje susirinko Kovo 8‑osios vardo, „Naujo gyvenimo“ kolūkių žemdirbiai, remonto technikos stoties darbuotojai, melioratoriai, Žemdirbystės instituto Vokės filialo moksliniai darbuotojai, kaimo inteligentijos atstovai. Susirinkimą atidarė Lietuvos KP rajono komiteto sekretorius I. Ivanovas. Pirmas pasisakė patikėtinis Rudaminos RTS partinės organizacijos sekretorius V. Vichorevas. – Vilniaus kaimo rinkiminės apygardos pramonės įmonių kolektyvai, kolūkiečiai, tarybinių ūkių darbininkai, – pasakė V. Vichorevas, – vieningai iškėlė savo kandidatu į Tautybių Tarybos deputatus Jašiūnų tarybinio ūkio kiaulių augintoją J. Legavecą. Mes žinome jį kaip nenuilstamą darbininką‑novatorių, principingą komunistą. Kviečiu visus apygardos rinkėjus atiduoti savo balsus už drg. Legavecą, už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus. Patikėtinė Rudaminos vidurinės mokyklos mokytoja R. Vikoviščeva kalbėjo apie sunkų, bet garbingą kandidato į deputatus Lietuvos TSR Ministrų Tarybos Pirmininko M. Šumausko gyvenimo kelią. Daug šiltų žodžių pasakė apie kandidatus į deputatus Kovo 8‑osios vardo kolūkio pirmininkas D. Saranda, Juodšilės mokyklos‑internato mokytoja V. Drobinova, Vilniaus melioracinės statybos valdybos inžinierius P. Potapovas, Vilniaus rajono „Naujo gyvenimo“ žemės ūkio artelės kolūkietė E. Višnevskaja. Po to pasisakęs deputatas į kandidatus J. Legavecas širdingai padėkojo rinkėjams už parodytą jam pasitikėjimą. Labai atidžiai susirinkusieji klausėsi Lietuvos TSR Ministrų Tarybos Pirmininko M. Šumausko kalbos. Iš visos širdies padėkojęs už tai, kad jį iškėlė kandidatu į tarybinį parlamentą, drg. Šumauskas plačiai papasakojo apie didžiulius pakitimus, kurie įvyko Tarybų šalyje, mūsų respublikoje per pastaruosius ketverius metus. Po to jis kalbėjo apie pagrindinius uždavinius, kuriuos sprendžia Komunistų partija ir tarybinė liaudis, pradėję išplėstinę komunizmo statybą.


TASSo spec. koresp. A. Kislovas praneša: Kovo 17-tą ir 18-tą 18 valstybių nusiginklavimo komitetas neposėdžiavo. Prie Nacijų rūmų beveik nematyti fotokorespondentų ir kino operatorių, kurie visomis šiomis dienomis nekantriai laukdavo pasirodant nusiginklavimo derybose dalyvaujančių delegacijų. Vertindami pirmųjų 18 valstybių komiteto darbo dienų rezultatus, daugelis politinių apžvalgininkų pažymi, kad Tarybų Sąjungos pasiūlytas tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo planas – tai rimtas ir įtikinamas dokumentas. Jis sukėlė visuotinį susidomėjimą, ir jį stačiai atmesti kaip „propagandą“ neįmanoma. Vakarų ekspertai karštligiškai dirba, mėgindami rasti bent kokį nors jiems priimtiną atsakymą į šį planą. Jie ypač susirūpinę dėl to, kad Tarybų Sąjungos planas, kuris atveria realią galimybę išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, padarė, netgi buržuazinės spaudos pripažinimu, žymiai palankesnį įspūdį pasitarime dalyvaujančių neutralių šalių atstovams, negu Amerikos pasiūlymai, išdėstyti JAV valstybės sekretoriaus Rasko kalboje. Tai aiškiai patvirtina, vietinės spaudos nuomone, Brazilijos užsienio reikalų ministro de Santjago kalba aštuoniolikos komiteto posėdyje. Brazilijos užsienio reikalų ministras, nurodo, komentuodamas aštuoniolikos komiteto darbą, laikraštis „Tribiun de Lozan“, „stojo už Tarybų Sąjungos pasiūlymą“. „Žurnal de Ženev“ taip pat pabrėžia, kad vakarykštę de Santjago kalbą galima laikyti įrodymu, kad jis remia Tarybų Sąjungos planą. Vietos žurnalistai pabrėžia, kad Vakarų valstybės turi, pagaliau, paklausyti sveiko proto balso ir, atmetusios savo ydingą pažiūrą į nusiginklavimo derybas, dalykiškai pradėti ruošti tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Pagrindas tam yra. Reikia tik Vakarų valstybių noro.


Rugsėjo 8 d. susirinkime, kuriame dalyvavo 700 Tianczinio metalurgijos gamyklos jaunuolių ir merginų, pranešimą apie šaunias partijos kovines tradicijas ir apie jaunimui iškilusius uždavinius padarė gamyklos partinio komiteto sekretorius. Pranešėjas paragino susirinkimo dalyvius – atsiliepiant į didelį Komunistų partijos rūpinimąsi jaunimu – išvystyti socialistinį lenktyniavimą už išleidžiamos produkcijos kokybės pagerinimą ir metalo taupymą. Jaunuoliai ir merginos vieningai atsiliepė į šį raginimą ir karštai ėmėsi darbo. Daugelis jaunųjų darbininkų smarkiai pakėlė darbo našumą. Iki KKP VIII suvažiavimo atidarymo gamyklos jaunimas surinko daugiau kaip 120 tonų plieno laužo.


Bendras JAV ir Baltijos valstybių komunikatas

Baltijos šalių užsienio reikalų ministrai ir JAV valstybės sekretorės pavaduotojas Strobe’as Talbottas per pirmajį JAV ir Baltijos šalių partnerystės komisijos posėdį Rygoje pasirašė pirmą bendrą komunikatą apie tolesnį bendradarbiavimą politikos, ekonomikos ir gynybos srityse. Latvija, Lietuva ir Estija raginamos toliau siekti narystės Europos Sąjungoje (ES) ir transatlantinėse organizacijose, tarp jų ir NATO, plėtoti demokratiją ir ekonomiką. Komunikate JAV pažadėjo siekti Baltijos valstybių narystės Pasaulio prekybos organizacijoje (PPO). Dabar tam trukdo prieštaravimai JAV ir ES valstybių intelektinės nuosavybės politikoje. Susitikęs su Estijos, Latvijos ir Lietuvos užsienio reikalų ministrais, JAV valstybės sekretorės pavaduotojas S.Talbottas “neproduktyviu” pavadino Rusijos ekonominį spaudimą Baltijos šalims. Jis taip pat pareiškė, jog Kremlius nesuprato Baltijos regiono vaidmens besikeičiančioje Europoje. Estijos užsienio reikalų ministras Toomas Hendrikas Ilvesas pritarė JAV pareigūnui: Rusija, taikydama ekonomines sankcijas Latvijai ir Estijai, tik pakenks rusų mažumoms, kurias Maskva siekia apsaugoti. Lietuvos užsienio reikalų ministras Algirdas Saudargas paragino Latvijos ir Estijos kolegas užmegzti ekonominius ryšius su Kaliningrado sritimi ir Sankt Peterburgu. A.Saudargas teigė, kad Lietuva ir toliau padės Latvijai ir Estijai kovoti su Rusijos spaudimu. Latvijos užsienio reikalų ministras Valdis Birkavas pažymėjo, jog kol kas neatsižvelgiama į tai, kad Baltijos valstybėms būtina kuo greičiau tapti tarptautinių ir regioninių organizacijų narėmis. Rygoje JAV ir Baltijos šalių diplomatai susitarė dėl prekybos Baltijos šalyse plėtojimo ir bendros rinkos kūrimo. JAV pažadėjo padėti Estijai, Latvijai ir Lietuvai regioninio transporto, energetikos, teisėtvarkos, aplinkosaugos ir kitose srityse. Baltijos valstybės ir JAV taip pat pasirašė memorandumą dėl tarpusavio supratimo žemės ūkio srityje. Siūlymui mažiausiai kartą per metus rengti papildomas konsultacijas bendrais politikos klausimais iš principo pritarta. JAV ir Baltijos partnerystės komisijos narės taip pat nusprendė tęsti regioninį bendradarbiavimą Baltijos jūros valstybių taryboje ir šiame kontekste užmegzti glaudesnius ryšius su Rusija. Komunikate, be kita ko, sakoma, kad pagal konkretų veiksmų planą reikia stiprinti Baltijos šalių gynybos pajėgas. Baltijos valstybės ir JAV nutarė, jog 1999 metais įvyksiančiame NATO viršūnių susitikime turėtų būti priimti nauji sprendimai dėl naujų šalių, tarp jų ir Baltijos valstybių, narystės NATO. Komentuodamas šio posėdžio rezultatus, Lietuvos URM Politikos departamento direktorius V.Ušackas pareiškė, kad Baltijos valstybės bendrą tikslą integruotis į Euroatlantines struktūras pasieks panašiu, bet nebūtinai tuo pačiu laiku. Lietuvai vilties greičiau įsijungti į NATO suteikia ir S.Talbotto pareiškimas, kad Lenkija, Čekija ir Vengrija gali tapti NATO narėmis dar iki kitų metų liepą vyksiančio aljanso viršūnių susitikimo.


MITINGAS, SKIRTAS TARYBŲ SĄJUNGOS IR JUGOSLAVIJOS DRAUGYSTEI

Birželio 19 d. Maskvoje Centriniame „Dinamo“ stadione įvyko mitingas, skirtas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystei. Stadiono tribūnose susirinko sostinės darbo žmonės - įmonių ir statybų darbininkai Maskvos srities kolūkinės valstietijos atstovai, kultūros ir mokslo veikėjai, studentai, Tarybinės Armijos kariai. Iš viso stadione buvo daugiau kaip 80 tūkstančių žmonių. Mitingas buvo transliuojamas per radiją ir Maskvos televiziją. Stadiono tribūnos papuoštos JFLR ir TSRS Valstybinėmis vėliavomis, raudonais audeklais, kuriuose įrašyta: „Tegyvuoja neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė ir bendradarbiavimas!“, „Broliškai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautas, statančias socializmą!“, „Tegyvuoja didžioji tarybinė liaudis - komunizmo statytoja!“ Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos vadovaujančiųjų veikėjų viešėjimas Tarybų Sąjungoje ryškiai pademonstravo neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystę, jų tvirtą siekimą sumažinti tarptautinį įtempimą, išsaugoti ir sustiprinti taika visame pasaulyje. 5 valanda vakaro. Stadiono Centrinėje ložėje pasirodo drangai Josipas Broz-Tito, K. J. Vorošilovas, N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, N. A. Muchitdinovas, J. A. Furceva. N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius ir kiti Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos nariai. Visi tribūnose susirinkusieji pakyla iš vietų, šūksmais „ura!“, karštais plojimais sveikina Jugoslavijos ir Tarybų valstybės vadovaujančiuosius veikėjus. Pionieriai įteikia jiems gėlių puokštes. Mitinge buvo JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius ir TSRS Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firiubinas, o taip pat Maskvoje akredituoti diplomatinių atstovybių vadovai. Mitingą atidarė Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos Vykdomojo komiteto pirmininkas drg. N. I. Bobrovnikovas. Jis pasakė: Draugai! Daugiau kaip dvi savaites, Tarybinės vyriausybės kvietimu, mūsų šalyje vieši Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybinė delegacija. Leiskite man Maskvos darbo žmonių vardu karštai pasveikinti mūsų mitinge esančią Jugoslavijos vyriausybinę delegaciją su respublikos prezidentu draugu Josipu Broz-Tito priešakyje (Audringi plojimai, šūksmai „ura!“). Prieš metus Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės vadovai aplankė Jugoslavijos Federatyvinę Liaudies Respubliką, kur po derybų su Jugoslavijos vyriausybe buvo pasirašyta Belgrado deklaracija. Ši deklaracija buvo tvirtas pagrindas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų santykiams greitai normalizuoti bei jų draugystei atkurti. Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos atvykimas į mūsų šalį yra tolesnis žingsnis stiprinant mūsų tautų draugystę ir bendradarbiavimą. Šimtai tūkstančių maskviečių iš visos širdies sveikino mums broliškos jugoslavų tautos atstovus, reikšdami savo karštą draugystę laisvę mylinčiai Jugoslavijos liaudžiai. Mūsų svečiai lankėsi įmonėse ir statybose, Maskvos valstybiniame universitete, susipažino su sostinės įžymiosiomis vietomis, buvo susitikę su maskviečiais, ir visur šie susitikimai pavirsdavo jaudinančia Tarybų Sąjungos – Jugoslavijos draugystės demonstracija. Šiandien Maskvos darbo žmonių atstovai susirinko čia dar kartą pareikšti mūsų nuoširdžiausius draugystės ir brolybės jausmus didvyriškajai Jugoslavijos liaudžiai (Plojimai). Mitingą, skirtą Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystei, skelbiu atidarytu. Iškilmingai skamba JFLR ir TSRS valstybiniai himnai. Žodis suteikiamas gamyklos „Serp i Molot“ darbininkui M. I. Leonovui. Mūsų tautų draugystė ypač išsivystė ir sustiprėjo po Didžiosios Spalio revoliucijos pergalės mūsų šalyje po to, kai Jugoslavijoje buvo įkurta Komunistų partija, kuri vadovavo darbo žmonių kovai už savo išsivadavimą. Ši draugystė užsigrūdino bendroje mūsų šalių tautų kovoje antrojo pasaulinio karo metais. Mes prisimename, kaip pačią pirmąją fašistinio agresoriaus užpuolimo prieš Tarybų Sąjungą dieną Jugoslavijos kompartijos Centro Komitetas, kreipdamasis į Jugoslavijos tautas, paskelbė: „Tarybų Sąjungos kova - tai ir jūsų kova, nes ji kovoja prieš jūsų priešą, kurio vergijoje jūs dejuojate“. Mūsų šalių tautos pasiaukojančiai kovojo prieš bendrą priešą. Užgrobusi eilę Europos šalių, hitlerinė Vokietija nukreipė prieš Tarybų Sąjungą visas savo pagrindines jėgas, siekdama pavergti TSRS tautas, įtvirtinti savo pasaulinį viešpatavimą. Savo didvyriška kova tarybinė liaudis ir jos armija įnešė lemiamą indėlį į bendrą fašistinių grobikų sutriuškinimą. Tarybinė liaudis, narsiai kovodama prieš fašistų gaujas, sukaustė ir triuškino svarbiausias priešo pajėgas, o tai pagerino sąlygas organizuoti kovą prieš fašistinius grobikus hitlerininkų okupuotose šalyse. Šią aplinkybę ypač gerai išnaudojo Jugoslavijos kompartija, kuri atliko didvyrišką darbą. Sunkiomis sąlygomis Jugoslavijos komunistai vadovavo narsiai savo liaudies kovai prieš fašistinius pavergėjus, už savo Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Jugoslavijos kompartija organizavo darbininkus, darbo valstietiją ir inteligentiją, nuvedė juos paskui save, sudarė partizanų būrius, paskui organizavo reguliarią armiją ir plačiu frontu kovojo prieš fašistus. Tarybinė liaudis su nuoširdžiu pasigėrėjimu sutikdavo kiekvieną žinią apie didvyrišką Jugoslavijos tautų kovą, apie liaudies išsivadavimo armijos ištverme, narsumą ir šlovingus žygius. Jugoslavijos liaudis su savo Komunistų partija priešakyje, vadovaujama draugo Tito, ginkluota ranka iškovojo savo laisvę, įnešė didelį indėlį į kilnų mūsų bendro priešo sutriuškinimo reikalą. Draugai! Pernai TSKP CK ir Tarybinė vyriausybė ėmėsi ryžtingų žingsnių pagerinti Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos santykiams, kurie buvo pažeisti 1948 metais. Mes ėmėmės iniciatyvos šioje srityje, nuvykę į Jugoslaviją normalizuoti santykius tarp mūsų šalių ir atkurti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystę. Mūsų nuoširdų norą atkurti tradicinę brolišką mūsų šalių tautų draugystę parėmė Jugoslavijos vadovai. Draugiškų santykių atkūrimas ir vystymas visiškai atitinka darbininkų klasės, visų tiek Jugoslavijos, tiek ir Tarybų Sąjungos darbo žmonių interesus, nes jie padeda siekti visuotinės taikos, vystyti socializmą. Kartu Tarybų Sąjungos—Jugoslavijos santykių normalizavimas ir esminis pagerinimas, o taip pat draugystės tarp Jugoslavijos ir liaudies demokratijos šalių atkūrimas žymiu mastu pagerino padėtį Europoje ir padarė didelę teigiamą įtaką visam tarptautiniam gyvenimui. Per šiuos metus mes aktyviai vykdėme Belgrade pasiektą susitarimą dėl tolesnio mūsų šalių draugiškų santykių gerinimo ir gilinimo. Tuo pačiu nenuilstamai rūpinosi ir mūsų draugai jugoslavai. Ir dabar mes turime teisę pareikšti, kad per praėjusius metus pasiekti dideli laimėjimai vystant Tarybų Sąjungos-Jugoslavijos draugystę ir bendradarbiavimą, stiprinant ekonominius, kultūrinius, mokslinius-techninius ir kitus ryšius. Šiuo metu mūsų valstybės palaiko ne tik normalius, bet ir draugiškus savitarpio santykius. (Plojimai). Mes turime visišką pagrindą sakyti, kad Tarybų Sąjunga yra nuoširdus ir ištikimas Jugoslavijos draugas, kad mūsų šalies tautos karštai linki laimėjimų Jugoslavijos tautoms, kuriančioms socializmą. Jugoslavijos draugai yra visos liaudies demokratijos šalys, kurios taip pat, kaip ir Tarybų Sąjunga, nori, kad augtų ir stiprėtų Jugoslavijos Federatyvinė Liaudies Respublika, kaip darbininkų ir valstiečių socialistinė valstybė. (Ilgai trunkantieji plojimai). Mes sakome tai, norėdami pabrėžti principinį mūsų santykių su Jugoslavija skirtumą, palyginti su kai kurių kapitalistinių valstybių, kurios intensyviai afišuoja savo „draugystę“ su Jugoslavija, santykiais. Jų „draugystė“ Jugoslavijai atsirado, kilus konfliktui tarp mūsų valstybių, besitikint, jog šis konfliktas atves į tai, kad Jugoslavija pasitrauks iš socialistinio kelio, kad joje intensyviai pradės vystytis ir stiprėti kapitalistiniai elementai ir pagaliau Jugoslavija grįš į kapitalistinio vystymosi kelią. Tie naujai atsiradę „draugai“ labai norėjo to, nes jie patys laikosi kapitalistinės santvarkos gynimo pozicijų. Mūsų draugystė su Jugoslavija pagrįsta didžiaisiais socialistiniais principais, visišku lygiateisiškumu, kiekvienos valstybės suverenumo gerbimu, socializmą kuriančių, atkakliai kovojančių už taiką visame pasaulyje šalių savitarpio parama. Tarybų Sąjungos Komunistų partija yra tarybinės liaudies avangardas. Mes – leniniečiai, o leniniečiai labiau už viską vertina liaudies masių interesus ir kovoja už tuos interesus. Mūsų šalies Komunistų partija, 1917 metų spalio mėnesį pakėlusi Rusijos liaudies mases ryžtingam puolimui prieš kapitalizmą, pirmą kartą istorijoje iš pagrindų pertvarkė visuomenę visiškai naujais, socialistiniais pagrindais. Tarybų valdžios metais mes sukūrėme socializmą. Mūsų šalyje įgyvendinama tai, apie ką per amžius svajojo darbo žmonės. Štai kodėl mes linkime Jugoslavijai užtvirtinti darbininkų klasės iškovotą pergalę, linkime Jugoslavijai, stojusiai į socialistinį vystymosi kelią, kad ji, žengdama šiuo keliu, pasiektų naujas pergales. Bendras tikslas, savitarpio bendradarbiavimas siekiant šio tikslo – štai broliškos socialistinių šalių draugystės šaltiniai. (Plojimai). Taikos ir socializmo priešai dėjo dideles viltis į konfliktą, kuris buvo kilęs tarp Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos, manydami, kad jiems pavyks sukurstyti priešiškumą tarp mūsų šalių tautų. Ciniškai ir atvirai jie kalbėjo - tai, kas įvyko Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos santykiuose, gali būti ir santykiuose tarp kitų socialistiniu šalių. Nesugebėdami suprasti nenumaldomų istorijos dėsnių, jie tikėjosi grąžinti į kapitalizmo glėbį ne tik Jugoslaviją, bet ir kitas socialistines šalis, kurių darbo žmonės, nuvertę išnaudotojų valdžią, negrįžtamai stojo į socialistinio vystymosi kelią. Bet argi Kinijos Liaudies Respublikos, Lenkijos, Čekoslovakijos, Bulgarijos, Vengrijos, Rumunijos, Albanijos, Vokietijos Demokratinės Respublikos, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos, Vietnamo Demokratinės Respublikos, Mongolijos Liaudies Respublikos tautos, argi Jugoslavijos tautos tam ėmė valdžią į savo rankas, kad vėl ją atiduotų kapitalistams, sugrąžinti jiems fabrikus ir gamyklas, atiduotų jiems visus liaudies turtus, o pačios vėl užsidėtų kapitalistinės vergovės jungą? Ne, ne tam geriausieji šių šalių tautų sūnūs ir dukros atidavė savo gyvybę, liejo savo kraują, statė savo liaudies fabrikus ir gamyklas, statė naujus miestus. Jie kovojo už tai, kad būtų tikrai laisvi ir nepriklausomi, kad augtų ir stiprėtų jų liaudies demokratijos valstybės, kad vis gražiau ir gražiau klestėtų liaudies masių, tikrųjų ir vienintelių savo šalių šeimininkų gyvenimas. Štai kodėl sužlugo ir šios priešų viltys. Ypatingą vietą imperialistų planuose užėmė Liaudies Kinija, kuri, jų nuomone, pablogėjus mūsų santykiams su Jugoslavija, galėjo atsiskirti nuo socialistinės stovyklos, stoti į kapitalistinio vystymosi kelią. Kiek rašalo sunaudojo ir sunaudoja buržuaziniai rašeivos šiai beprotiškai idėjai pagrįsti! Jie niekuomet nesupras, kad jokios jėgos negali išardyti broliškos draugystės tarp mūsų šalių tautų, kurios šią draugystę laiko savo jėgų šaltiniu. (Ilgai trunkantieji plojimai). Socializmo šalių tautos aiškiai įsivaizduoja, kad juo labiau sutelktos ir galingesnės bus socialistinės šalys, juo stipresnė bus jų draugystė, tuo sėkmingiau jos žengs į priekį, į savo didįjį tikslą – socializmą, tuo tvirtesnė bus taika visame pasaulyje. Laikino Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykių nutrūkimo, kuris padarė mūsų šalių tautoms nemaža nemalonumų ir žalos, socializmo priešams nepavyko panaudoti taip, kaip jie norėjo. Socializmo šalys parodė monolitinį susitelkimą ir vienybę. Jos tvirtai laikėsi ir laikosi neišardomos draugystės su Tarybų Sąjunga pozicijų, saugodamos neišsenkamą savo jėgų šaltinį - savo brolišką vienybę. Ir štai dabar, kai visiškai objektyviai nustatyta, kad konfliktas Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykiuose neturėjo pagrindo ir darė žalą mūsų bendram reikalui, liaudies demokratijos šalių komunistų ir darbininkų partijos be jokių svyravimų ėmė atkurti savo valstybių ir Jugoslavijos draugiškus santykius. Socializmo jėgą, darbininkų klasės jėgą sudaro proletariato gretų vienybė, sutelktumas, proletarinis solidarumas. Didieji mokslinio komunizmo kūrėjai Marksas ir Engelsas, paskelbę nemirtingą šūkį: „Visų šalių proletarai, vienykitės!“. nurodė darbininkų klasei tikra kelia į visuomenės pertvarkymą. Mes, marksistai-leniniečiai, tvirtai laikomės šių pozicijų ir darome viską, kad vis glaudžiau ir tvirčiau sutelktume savo gretas. Darbininkų klasės jėgų susitelkimas pergalės laidas. (Audringi, ilgai trunkantieji plojimai). Todėl mūsų partija darė ir ateityje darys viską, kad vystytųsi ir stiprėtų visų šalių darbininkų klasės partijų draugystė. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimuose iškeltas uždavinys užmegzti kontaktus su darbininku klasės partijomis įvairiose šalyse. Vykdydama šį uždavinį, mūsų partija atkakliai sieks užmegzti kontaktus su kitų šalių darbininkų klasės partijomis, sieks geresnio savitarpio supratimo. Mes žinome, kad dar yra daug principinių politinių nesutarimu tarp šių partijų ir komunistų. Bet mes taip pat žinome, kad yra nemaža tokių klausimų, kuriais mūsų pozicijos suartėja, ypač tokiais gyvybiškai svarbiais klausimais, kaip kova už taiką, už tarptautinio įtempimo mažinimą, už tautų draugiškų santykių užmezgimą. Draugai! Pasaulyje įvyko didžiuliai pakitimai. Socializmas pavirto pasauline sistema. Tai - pasaulinės istorinės reikšmės reiškinys. Gyvuoja ir stiprėja socialistinių valstybių pasaulis, kuriame darbininkų klasė, darbo valstietija ir inteligentija, vadovaujamos koministų, darbininkų ir socialistų partijų, nuėjo socializmo statybos keliu. Dabar su socializmo vėliava gyvena ir kovoja 13-os pasaulio šalių tautos, vienijančios daugiau kaip trečdalį visos žmonijos. Tos šalys sėkmingai vysto savo ūkį socialistiniais pagrindais. Yra kapitalistinių valstybių pasaulis, kurio ekonomika vystosi kapitalistinių monopolijų tolesnio turtėjimo interesais stiprinant darbo žmonių išnaudojimą. Eilė kapitalistinių valstybių toliau vykdo kolonijinę politiką, kolonijinių ir priklausomųjų šalių engimo politiką. Dviejų priešingų visuomeninių-politinių sistemų buvimas yra neginčijamas faktas. Nepripažinti šio fakto - reiškia nusigręžti nuo realios tikrovės. Kasmet socializmas vis labiau atskleidžia savo milžiniškas kuriamąsias jėgas, savo lemiamus pranašumus prieš kapitalizmą. Socializmo idėjos tapo galinga patraukiančia jėga daugelio šalių tautoms.


Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetui Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybai

Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausiosios Tarybos jubiliejinė sesija visos ukrainiečių tautos vardu didžiai ir nuoširdžiai dėkoja Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetui, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybai už šiltus sveikinimus, perduotus ukrainiečių tautai mūsų didžios nacionalinės šventės — Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos 40-ųjų metinių proga, už tai, kad TSKP Centro Komitetas TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas, TSR Sąjungos Ministrų Taryba atsiuntė į mūsų šventę TSKP CK Pirmąjį sekretorių draugą N. S. Chrusčiovą. Ukrainos darbo žmonės dar kartą mato tą didelį dėmesį, kurį TSKP Centro Komitetas, TSR Sąjungos Aukščiausioji Taryba ir Sąjunginė vyriausybė nuolat skiria ukrainiečių tautai. Ukrainiečių tauta visuomet prisimena ir niekuomet nepamirš, kad jos laisvė, jos pergalės iškovotos dėka Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, kuri tapo posūkio tašku ne tik Tarybų Sąjungos tautų, bet ir visų pasaulio šalių bei tautų istoriniame likime. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija pirmą kartą žmonijos istorijoje įgyvendino amžinus mūsų šalies darbo žmonių lūkesčius: likviduotas žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, socialinė ir nacionalinė priespauda; įgyvendinamos didžiosios komunizmo idėjos. Šioje šventoje kovoje prieš daugybę išorinių ir vidaus priešų augo ir grūdinosi didžioji ukrainiečių tautos brolybė su visomis tautomis ir visų pirma su didžiąja rusų tauta, kuri visuomet mums buvo ištikimas brolis, sąjungininkas, patikimas draugas. Krauju, pralietu bendroje kovoje pilietinio karo metais, Tėvynės karo laikotarpiu, sustiprinta ir pašventinta ši neišardoma draugystė. Ukrainiečių tauta didžiuojasi, kad ilgus amžius ji kartu su rusų, baltarusių ir kitomis mūsų Tėvynės tautomis kovojo prieš carizmą, dvarininkus ir buržuaziją ir pirmoji po rusų tautos žengė Spalio revoliucijos keliu. Savo pasiaukojama kova ji įnešė prideramą indelį į Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalę. Darbininkų klasė kartu su vargingiausia valstietija ir visais Ukrainos darbo žmonėmis, vadovaujami Komunistų partijos, įvedė Tarybų valdžią ir narsiai, didvyriškai apgynė ją rūsčioje kovoje prieš interventus ir vidaus kontrrevoliuciją, baltagvardiečius ir Ukrainos buržuazinius nacionalistus. 1917 metų gruodžio 25 d. Charkove pirmasis Visos Ukrainos Tarybų suvažiavimas paskelbė Ukrainą Tarybų Respublika. Ukrainiečių tauta pirmą kartą savo istorijoje sukūrė laisvą, suverenią valstybę. Ištikima didžiosioms proletarinio internacionalizmo ir tautų draugystės idėjoms, be galo ištikima Komunistų partijai, ukrainiečių tauta buvo viena pirmųjų, kuri karštai parėmė didžiąją revoliucijos vado Lenino idėją įkurti Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą, pirmąją pasaulyje sąjunginę darbininkų ir valstiečių valstybę. Mūsų istorijos puslapiuose aukso raidėmis žeri nemirtingi Lenino žodžiai: „Išvien veikiant didžiarusių ir Ukrainos proletarams laisva Ukraina galima, be tokios vienybės apie ją negali būti ir kalbos”. Šviesią ir džiaugsmingą mūsų nacionalinės šventės dieną ukrainiečių tauta, apžvelgdama nueitą kelią, ypač aiškiai ir giliai supranta, kad jos laisvė, nepriklausomybė, suverenumas, amžinos svajonės sujungti visas ukrainiečių žemes į vieną Ukrainos valstybę įgyvendinimas, visi istoriniai iškovojimai vystant Ukrainos ekonomiką ir kultūrą yra Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, išmintingo Tarybų Sąjungos Komunistų partijos vadovavimo, lenininės nacionalinės politikos, tautų draugystės, bendradarbiavimo, savitarpio pagalbos politikos, pergalės, visų mūsų neaprėpiamos socialistinės Tėvynės tautų didvyriškų darbo ir kovų žygių išdava. Ukrainiečių tauta kartu su visomis Tarybų Sąjungos tautomis, visos socialistinės stovyklos tautomis, su visais pažangiaisiais pasaulio žmonėmis didžiuojasi didingais Tarybų Sąjungos laimėjimais. Ji savo pavyzdžiu rodo visai žmonijai kelią į laisvę, brolybę, į laimę ir įkvepia milijonų žmonių širdis kovai už taiką, demokratiją ir socializmą. Keturiasdešimt metų ukrainiečių tauta gyvena ir dirba po Tarybų valdžios žvaigžde. Keturiasdešimt metų ukrainiečių tauta nenukrypstamai žengia didžiojo Lenino, Komunistų partijos nurodytu keliu. Per tą laiką Ukraina pavirto labai išvystyta industrine-kolūkine valstybe, priešakinio mokslo, kultūros respublika. Ukrainoje pastatyta šimtai ir tūkstančiai šachtų, juodosios metalurgijos, chemijos, mašinų gamyklų, elektrinių, sėkmingai vystoma lengvoji, maisto pramonė. Didelių laimėjimų pasiekė kolūkinė valstietija, metai iš metų auga Žemės ūkio gamyba, kyla derlingumas, sėkmingai vystoma gyvulininkystė, kyla kaimo kultūra, kolūkinės valstietijos gyvenimo lygis. Tarybų valdžios metais sukurta ir suklestėjo nauja ukrainiečių tautos kultūra, socialistinė savo turiniu, nacionalinė savo forma. Didžiame Tarybų Sąjungos tėvyninio mokslo istoriniame žygyje žymus Tarybų Ukrainos mokslininkų indėlis. Ukrainos literatų ir meno veikėjų kūriniuose ryškiai atsispindi didvyriškosios darbininkų klasės, šlovingos kolūkinės valstietijos, inteligentijos, mūsų šaunaus jaunimo tarybinių darbo moterų, nenugalimos Tarybinės Armijos žygdarbiai. Partija, jos lenininis Centro Komitetas nenuilstamai rūpinasi smarkiai kelti mūsų liaudies materialinį ir kultūrinį gyvenimo lygį. Mūsų šalies darbo žmonės gerai mato ir žino, kad jie šiandien gyvena geriau negu vakar, kad rytoj jie gyvens dar geriau negu šiandien. Šių laimėjimų ukrainiečių tauta pasiekė, remdamasi nuolatine broliška visų Tarybų Sąjungos tautų pagalba, Komunistų partijos, TSKP Centro Komiteto, Sąjunginės vyriausybės tėviško rūpinimosi nenukrypstamu Tarybų Ukrainos ekonomikos ir kultūros vystymu dėka. Pradedama savo penktąjį dešimtmetį. Tarybų Ukraina brangiųjų seserų-respublikų šeimoje, įkvėpta partijos XX suvažiavimo istorinių nutarimų, milžiniškų mūsų šalies vystymo perspektyvų, kurios atskleistos Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos jubiliejinės sesijos, skirtos Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms, dokumentuose, kupina gyvybinių jėgų ir neišsenkamos kūrybinės energijos, drąsiai ir tvirtai žvelgia į savo ateitį. Tarybų Sąjungos tautos žino, kad imperialistinių Šalių ir visų pirma JAV valdantieji sluoksniai lipdo karinius blokus ir karines grupuotes, žvangina ginklais. Bet tarybinė liaudis, pasitikėdama savo jėgomis, labai ryžtingai ir tvirtai pareiškia: per trumpos rankos, ponai! Su mumis galinga socialistinių šalių stovykla. Mums prijaučia jūsų pačių tautos, kurios nenori karo, prijaučia visi engiamieji ir nuskriaustieji, prijaučia visa pasaulio darbo žmonija. Mūsų pusėje jėgos, sugebančios duoti triuškinantį atkirtį visiems, kurie pasikėsins į didžiuosius Spalio iškovojimus. Šiomis istorinėmis dienomis ukrainiečių tauta sveikinimo žodžiais kreipiasi į brangiąją Komunistų partiją, kuri yra liaudies protas, sąžinė ir širdis, kuri sukaupė visą masių istorinį revoliucinį patyrimą, kuria be galo pasitiki liaudis, kuri jai nurodo šviesius kelius žengti į priekį. Ukrainiečių tautai nėra didesnės garbės, kaip vadovaujamai Komunistų partijos ir lenininio Centro Komiteto, tarnauti tam didžiajam reikalui, kuriam save visą skiria partija, — komunizmui. Komunistų partijos politiką ukrainiečių tauta priima, kaip savą ir, negailėdama jėgų, kovoja už jos įgyvendinimą. Liaudis ir partija — vieningos, kaip niekuomet. Nuoširdžiai dėkodama už TSKP Centro Komiteto TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, TSRS Ministrų Tarybos sveikinimą, UTSR Aukščiausiosios Tarybos jubiliejinė sesija visos ukrainiečių tautos vardu užtikrina Partiją ir Vyriausybę, kad laisva ir laiminga ukrainiečių tauta vadovaujama Ukrainos Komunistų partijos — šlovingosios TSKP kovinio būrio, ir ateityje šventai, kaip akies vyzdį, saugos tvirtą ištikimybę visanugalinčiai komunizmo vėliavai, savo neišardomą draugystę su mūsų šalies broliškomis tautomis, stiprins darbininkų klasės ir valstietijos sąjungą, socialistinės valstybės ekonominę galią ir gynybinį pajėgumą, dar glaudžiau susitelks apie Tarybų Sąjungos Komunistų partiją ir jos Centro Komitetą, nesigailės jėgų ir energijos kovoje už komunizmo pergalę. Tegyvuoja ir teklesti Tarybų Ukraina — didžiosios Tarybų Sąjungos sudėtinė ir neatskiriama dalis! Tegyvuoja ir testiprėja galingoji, nenugalima Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga! Tegyvuoja ir testiprėja neišardoma socialistinės Tėvynės tautų draugystė — jos laisvės ir nepriklausomybės laidas! Šlovė brangiajai Komunistų partijai — tarybinės liaudies istorinių pergalių įkvėpėjui ir organizatoriui! Šlovė Tarybų Sąjungos Komunistų partijos lenininiam Centro Komitetui! Šlovė Tarybinei vyriausybei, šlovė! Su visanugalinčia Lenino vėliava — pirmyn, į naujas komunizmo pergales! Priimta Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos jubiliejinėje sesijoje, skirtoje Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos keturiasdešimtosioms metinėms, 1957 metų gruodžio 24 d.


Vaikydamiesi pelno, imperialistai daro viską, kad sukurstytų naują karą. Pasirengimas karui nepakeliama našta gula ant darbo žmonių pečių ir ypač sunkina vaikų padėtį. Ispanijoje Katalonijos tekstilės pramonėje dirba 10–12 metų amžiaus vaikai, stiklo ir žuvies pramonėje, statyboje jie dirba krovėjais ir kilnoja sunkius daiktus. Nuo 8 iki 14 metų amžiaus vaikai gauna darbo užmokestį, kuris keturis kartus mažesnis už suaugusio žmogaus darbo užmokestį. Ypač sunkus ir menkai apmokamas vaikų darbas Andalūzijoje. Dėl šios priežasties kyla skurdas, ligos, neraštingumas. Vaikai nelanko mokyklų, didelė jų dalis priversta dirbti, slampinėti gatvėmis, prašyti išmaldos. Pietų Korėjoje šimtai tūkstančių mokyklinio amžiaus vaikų negali mokytis. Jie slankioja gatvėmis, ieškodami maisto ir pastogės. Smarkiai sumažintais duomenimis, kurie buvo paskelbti Pietų Korėjos laikraštyje „Coson Ilbo”, vien tik Seule daugiau kaip 100 tūkstančių mokyklinio amžiaus vaikų negali lankyti mokyklos. Laikraštis „Pusan Ilbo” rašo, kad Pusano gatvėse slampinėja daugiau kaip pustrečio tūkstančio avalynės valytojų-vaikų. Graikijoje gyventojai nuolat gyvena pusbadžiu; blogi butai ir ligos žudo vaikus. Graikų laikraštis „Avgi” šių metų vasario mėnesį pranešė: „Graikijoje 500.000 vaikų gyvena pusbadžiu ir vaikšto apiplyšę. Šalyje yra 355 tūkstančiai našlaičių, bet prieglaudos namuose prieglobstį suranda ne daugiau kaip 5.000. Tūkstančiai mažų vaikų, pradedant nuo septynerių metų amžiaus, priversti patys kovoti dėl savo būvio”. Tarptautinės demokratinės moterų federacijos įpareigota, Žakelina Šonavelj aplankė keletą Juodosios Afrikos šalių. Štai ką ji rašė apie savo kelionę: „Kai atvažiuoji į Juodąją Afriką, į akis krenta baisus vietinių gyventojų skurdas… Puikiuose kvartaluose, skirtuose tik baltiesiems, prie gražių baltų vilų maži garbiniuoti juodaodžiai vaikai suplyšusiais drabužiais, basi prašo išmaldos, prekiauja cigaretėmis ir saldumynais, parduoda laikraščius. Daugelis jų – batų valytojai… 70 tūkstančių Medinos – Dakaro negrų kvartalo – gyventojų gyvena, kaip silkės statinėje, barakuose, kurie dengti brezentu ir hafruota skarda… Tik privilegijuoti asmenys naudojasi vandentiekiu ir elektra”.


Darbo ministerijos tyrimai parodė, kad tie imigrantai, kurie nepažeisdami įstatymų užima laisvas darbo vietas, yra naudingi Suomijai. Jie veikiau mažina, o ne didina nedarbą. Ministerijos nuomone, Suomijos integracija į Europą nepaskatins didelio imigrantų srauto iš Europos bendrijos šalių. Kas kita - Rytų Europa. Iš čia per artimiausius 15-20 metų galima laukti 200-300 tūkstančių imigrantų. Tačiau suomiai ne tik priima imigrantus, bet ir patys nevengia ieškoti laimės svetur. 1990 metais užsienyje gyveno apie 320 tūkstančių Suomijoje gimusių piliečių. Jie turėjo daugiau kaip 305 tūkstančius vaikų, gimusių jau užsienyje. Didesnė pusė jų gyveno Švedijoje, o trečdalis - Šiaurės Amerikoje.


Tarybinių baleto artistų pasisekimas Urugvajuje

MONTEVIDEO, rugsėjo 1 d. (TASS-ELTA). Montevideo mieste įvyko trečiasis TSRS Didžiojo teatro baleto artistų koncertas, kuriuo pasibaigė tarybinių artistų gastroles Urugvajuje. Visi koncertai turėjo didelį pasisekimą. Salė, kur vyko koncertai, visada buvo perpildyta, Urugvajaus spauda pažymi puikią tarybinių artistų techniką ir didelį meninį meistriškumą.


Mirčiai pasmerkto maištininko kelias į valdžią;Tautos priešas

1997 m. gruodžio mėnesį Kim Te Čžunas laimėjo prezidento rinkimus, o vasario mėnesį pradėjo valdyti šalį, atsidūrusią prie bedugnės krašto. Pietų Korėja - viena iš šalių, labiausiai nukentėjusių nuo Azijos fondų biržų krizės. Uždaromos įmonės, iš varžytynių parduodami didžiausi bankai, tūkstančiai įsiutusių bedarbių - visa tai, pasak “Itogi”, liudija, kad išreklamuotasis Korėjos stebuklas žlugo. Įtikinti tautą, kad norint tikėtis Tarptautinio valiutos fondo pagalbos reikia įgyvendinti jo padiktuotas skausmingas reformas, galėjo tik politikas, neatsakingas už šią krizę. Žmogus, kuriuo pasitiki labiausiai nukentėję nuo tos krizės. Šalį gelbėti teko Kim Te Čžunui, buvusiam tautos priešui. O gal buvusiu jį vadina ne visi? Kovo pabaigoje Seulo kalėjime pasidaryti charakirį mėgino buvęs Pietų Korėjos specialiosios tarnybos - Nacionalinio saugumo planavimo agentūros - direktorius Kvon Jon Che. Jis buvo vienas iš pastarojo sąmokslo prieš Kim Te Čžuną organizatorių. Sąmokslo tikslas buvo neleisti, kad Kim Te Čžunas būtų išrinktas prezidentu. Naujasis prezidentas iki šiol turi nemažai priešų. Daugeliui Seule jis tebėra svetimas žmogus, atėjęs į prezidento Mėlynuosius rūmus iš tolimos Colo provincijos česnakų laukų. Sostinės elitui nepatinka jo kova su korupcija ir didžiųjų kompanijų monopolija, jo demonstratyvios simpatijos profsąjungoms ir strateginis tikslas - normalizuoti santykius su Šiaurės Korėja. Visa tai nepatinka žmonėms, nenorintiems, kad keistųsi ankstesnė valdžios sistema. Tad, ko gero, “žmogui pingvino eisena” (Kim Te Čžunas vaikšto krypuodamas po sužeidimo per 1971 m. pasikėsinimą, kai į jo automobilį įsirėžė sunkvežimis) iki gyvenimo pabaigos lemta likti taikiniu. Pastabos paraštėse Kim Te Čžuno likimas - tai tarsi Pietų Korėjos naujausios istorijos konspektas. Jis išmargintas pastabomis paraštėse - prezidentu tapusio disidento asmeninės patirties detalėmis. Jo maištinga dvasia pasireiškė vaikystėje, kai Korėja dar nebuvo padalyta į Šiaurės ir Pietų. Berniuko vaikystėje šalį buvo okupavę japonai. Būdamas septynerių metų, Kim Te Čžunas pasižymėjo tuo, kad įkalbėjo savo mokyklos draugus nešvęsti japonų Naujųjų metų. Mažasis Kimas įtikino bendraamžius, kad korėjiečių Naujieji metai, švenčiami pagal Mėnulio kalendorių, yra kitą dieną. Vėliau, įstojęs į Mokpcho miesto aukštąją verslo mokyklą, kurioje kiekviena diena turėjo prasidėti ritualiniu nusilenkimu Japonijos imperatoriaus portretui, Kimas nuolat konfliktavo su japonais dėstytojais ir studentais. Tačiau 1945 m., kai šalis jau buvo išvaduota nuo japonų, Kim Te Čžunas suprato, kaip pavojinga būti oratoriumi, jei esi opozicionierius. Kimas susižavėjo tuo metu populiariomis socializmo idėjomis ir pelnė Šiaurės agento etiketę. Nuo 1945 iki 1948 m., kol šalį valdė Jungtinių Amerikos Valstijų karinė administracija, Kim Te Čžunas ne kartą buvo suimtas įtarus, kad organizavo neramumus. 1950 m., kai prasidėjo Šiaurės ir Pietų karas, “komunistų agentas” jau buvo atsikratęs komunistinių idėjų ir tapęs vienu iš turtingiausių Mokpcho žmonių. Kim Te Čžunui priklausė laivininkystės kompanija ir vietos spaudos leidiniai. Dabar jį suėmė jau ne amerikiečiai, o jų ideologiniai priešininkai - Šiaurės korėjiečiai. Kai šiauriečių kariuomenė užgrobė Mokpchą, kapitalistas Kim Te Čžunas buvo uždarytas į kalėjimą, šį kartą “už žiaurų elgesį su savo darbininkais”. Šiauriečiams jis buvo klasinis priešas. Kimas turėjo būti sušaudytas (savo prisiminimuose jis rašo, kaip kartu su kitais kaliniais laukė sušaudymo didžiulėje patalpoje, prigrūstoje siaubo apimtų žmonių). Beliko laukti stebuklo. Ir jis įvyko. Staiga prižiūrėtojai dingo. Jungtinių Tautų kariuomenė, kurioje buvo 75 proc. amerikiečių, įvykdė žaibišką operaciją ir išstūmė šiauriečius iš Mokpcho. Kim Te Čžunas buvo išgelbėtas. Kaip rakštis Paskui per pusketvirto dešimtmečio Kim Te Čžunui teko patirti labai daug. Tą patį galima pasakyti ir apie šalį: nuolatiniai perversmai, diktatoriai. Konstitucija buvo pradėta pažeidinėti 1952 m., kai prezidentas Li Syn Manas išvedė į gatves kariuomenę, kad pratęstų savo valdymą. Tai tęsėsi iki 1993 m., kai šalies prezidentu pirmą kartą tapo ne buvęs generolas, o demokratiškas kandidatas Kim Jon Samas. Jau po pirmojo Li Syn Mano Konstitucijos pažeidimo Kim Te Čžunas tapo opozicionieriumi, kapitalistas - politiku. Ir kiekvienam naujam generolui, atėjusiam įvaldžią, Kim Te Čžunas buvo kaip rakštis nepatogioje vietoje. Jis ne kartą buvo suimtas, pagrobtas, išvarytas iš šalies. Jį buvo mėginama nužydyti. Tačiau visa tai tik didino Kim Te Čžuno populiarumą. Jis neketino trauktis. Kim Te Čžunas buvo įsitikinęs, kad anksčiau ar vėliau jis bus išrinktas demokratiškai, ir nenorėjo tapti Rytams būdingu autoritariniu politiku. Net filosofą Konfucijų savo kalbose jis vadino demokratu. Tačiau jis vadovavosi ne vien politiniais principais. Katalikas Kim Te Čžunas visada laikė save krikščionių misionierių, keletą šimtmečių vaidinusių Azijoje didelį vaidmenį, o Korėjoje pelniusių švietėjų šlovę, tradicijų tęsėju. Amerikiečiai suprato, kokie tvirti šio politiko įsitikinimai, ir aštuntojo dešimtmečio pabaigoje pradėjo remti jį kaip būsimą demokratišką Pietų Korėjos vadovą. Būtent ši globa, kaip dabar aišku, mažiausiai du kartus išgelbėjo jį. Pirmą kartą tai atsitiko 1973 m., kai Kim Te Čžunas, būdamas Japonijoje, mėgino surengti opozicijos mitingą prieš Pietų Korėjos diktatorių Pak Čžon Hi. Šeši Seulo specialiųjų tarnybų agentai išvilko jį iš viešbučio. “Gelbėkite, tai žudikai”, - bergždžiai šaukėsi Kim Te Čžunas ramiai šią sceną stebinčių japonų pagalbos. Jis buvo užmigdytas ir įsodintas į valtį, kuri nuplaukė į jūrą. Prie Kimo kojų buvo pririšti betoniniai blokai. Vienas pagrobėjas pasiūlė jam pagalvoti, kaip su juo pasielgs rykliai, kai po trijų minučių jis bus išmestas iš valties. “Aš kreipiausi į Dievą: išgelbėk mane, aš dar daug turiu padaryti savo tautai”, - prisimena Kimas. Ir vėl, kaip prieš tris dešimtmečius, kai Kimui pavyko išvengti sušaudymo kalėjime, likimas nusišypsojo jam. Kim Te Čžunui vėl užrišo akis, atvežė į Seulą ir paliko gatvėje prie jo namo. Vėliau paaiškėjo, kad Vašingtono spaudžiamas Pietų Korėjos diktatorius Pak Čžon Hi nesiryžo nužydyti Kim Te Čžuno, tik pagąsdino jį. Antrą kartą amerikiečiai išgelbėjo Kim Te Čžuną nuo mirties 1980 m., kai su juo norėjo susidoroti kitas generolas, Čon Du Hvanas, pakeitęs nužudytąjį Pak Čžon Hi. Perversmą įvykdęs Čon Du Hvanas nekentė Kim Te Čžuno ne mažiau nei jo pirmtakas. Kim Te Čžunas buvo uždarytas į kalėjimą ir nuteistas mirti. Šalį užliejo protesto banga. “Jeigu mano mirtis galėtų padėti įvesti šalyje demokratiją ir garantuotų piliečių teises ir laisves, būčiau pasiryžęs mirti”, - teisme pareiškė Kim Te Čžunas. Tačiau Reigano administracijai pavyko susitarti su Čon Du Hvanu. Mirties nuosprendis Kim Te Čžuniui buvo atšauktas, 1983 m. jis buvo išsiųstas į JAV. Operacija “Vėjas iš Šiaurės” 1992 m. baigėsi generolų era - rinkimus laimėjo Kim Jon Samas, dar vienas buvęs disidentas. Tačiau Kim Te Čžunas tebebuvo taikinys, kurį negailestingai siekiama sunaikinti. Tiesa, dabar taip elgėsi kitos jėgos, tarp jų ir buvę bendražygiai. Pernai rudenį per prezidento rinkimų kampaniją Kim Te Čžuną, kaip populiarų politiką, mėgino sunaikinti pirmoji civilinė Kim Jon Samo vyriausybė. Nacionalinio saugumo planavimo agentūros operacija buvo pavadina pupkchun (”Vėjas iš Šiaurės”). Jos tikslas buvo pavaizduoti pagrindinį pretendentą vos ne kaip Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos agentą, kurio kampaniją finansuoja Pchenjanas (prisiminkime, kad savo politinės karjeros pradžioje Kim Te Čžunas jau buvo “Šiaurės agentas”). Kai kurie leidiniai, remdamiesi “informuotas šaltiniais” (jie, kaip įprasta tarp demokratais save vadinančių žurnalistų, nebuvo nurodyti), pranešė, kad pinigų, kuriuos šiauriečiai davė Kim Te Čžunui, būtų užtekę dviem rinkimų kampanijoms. Dabar Seulo prokuratūra tiria operaciją “Vėjas iš Šiaurės”. Šiek tiek žinių jau pateko į spaudą ir sukėlė nemažą triukšmą. Pasirodo, 1997 m. lapkričio mėnesį Pietų Korėjos žvalgybos, užmezgusios ryšį su Šiaurės Korėjos kolegomis, Pekine buvo surengtas slaptas gana aukštų Pietų ir Šiaurės atstovų susitikimas. Pietų Korėjos atstovai pasiūlė šiauriečiams 3,6 mln. dolerių už informaciją apie Kim Te Čžuno ryšius su KLDR. Likus keturioms dienoms iki prezidento rinkimų, Pietų Korėjos agentai Pekine vėl susisiekė su šiauriečiais ir pareiškė esą pasirengę pirkti visus Kim Te Čžuną kompromituojančius dokumentus. Dabar apie tardymo eigą galima tik spėlioti, tačiau iškalbingas pats buvusio Nacionalinio saugumo planavimo agentūros šefo mėginimas nusižudyti. Kovo pabaigoje, per naktinių tardymų pertrauką, Kvon Jon Che pasidarė charakirį - persipjovė pilvą peiliu popieriui pjaustyti (kita versija - tradiciniu moterišku peiliu), kurį sugebėjo nusinešti į tualetą Biblijos nugarėlėje. Daug kraujo netekęs Kvon Jon Che buvo nugabentas į ligoninę ir išgydytas. Kodėl valdančioji Didžiosios šalies partija ėmėsi tokių priemonių, kad tik nebūtų išrinktas Kim Te Čžunas? Ji ne tik norėjo išlaikyti savo pozicijas. Viena iš priežasčių - didžiuliai Kim Jon Samo ir Kim Te Čžuno nesutarimai dėl to, kuo turi būti grindžiami santykiai su Pchenjanu. Kim Jon Sanas neabejojo, kad Šiaurės Korėjos režimas greitai turi žlugti, ir stengėsi jį izoliuoti. Kim Te Čžunas, atvirkščiai, remiasi prielaida, kad dabartinis KLDR diktatorius Kim Čen Iras visiškai kontroliuoja padėtį šalyje, kad Šiaurės Korėjoje nėra realios Kim Čen Iro valdžios opozicijos, taigi Pchenjano režimas gali valdyti dar labai ilgai. Todėl Kim Te Čžunas daro išvadą, kad santykiai su Pchenjanu turi būti kiek įmanoma konstruktyvesni. Neatsitiktinai per inauguraciją vasario 26 d. Kim Te Čžunas ištiesė šiaurinei kaimynei “alyvų šakelę”: pareiškė esąs pasirengęs atnaujinti dvišalį dialogą ir net surengti aukščiausio lygio susitikimą. Kim Te Čžunas paskelbė, kad svarbiausia - visuomenės santarvė bei sunkios krizės sugriautos ekonomikos atkūrimas, ir leido suprasti: jis neketina persekioti savo oponentų. Tai patvirtina ir jo paskelbta amnestija, kai buvo paleisti iš kalėjimo ir buvę prezidentai generolai Čon Du Hvanas ir Ro De U. Pradžioje Čon Du Hvanas buvo nuteistas mirti už sukilimo Kviandžu numalšinimą, o Ro De U - kalėti iki gyvos galvos už korupciją. Vienu iš pirmųjų savo įsakų Kim Te Čžunas paleido juos iš kalėjimo. Šimtas dienų valdžioje Kažkodėl įsivyravo nuomonė, kad pirmosios šimtas prezidento valdymo dienų - tai laikotarpis, kai jo negalima kritikuoti. Veikiausiai tam turėjo įtakos žurnalistai, įsitikinę, kad kiekviena virėja, t.y. žurnalistas, sugeba valdyti valstybę ir geriau nei prezidentas žino, kaip tai daryti. Šiaip jau šimtas dienų - laikotarpis, per kurį valdininkas ar politikas gali šį tą pakeisti. Kim Te Čžuno populiarumą didino kiekvienas naujas mėginimas nužudyti arba pašalinti jį iš politinės kovos. Dabar jam pirmą kartą reikia įrodinėti, kad jis sugeba ne kovoti su valdžia, o valdyti kritiškoje padėtyje atsidūrusią šalį. Pirmosios šimtas jo kaip prezidento dienų daro prieštaringą įspūdį. Sumuodami šio laikotarpio rezultatus, net jam simpatizuojantys apžvalgininkai diplomatiškai kalba tikį, kad ateinantys penkeri metai bus geresni nei šis pradinis laikotarpis. Prasidėjęs Korėjos ekonomikoje viešpataujančių milžiniškų šeimyninių korporacijų, pasižyminčių stipriais klanų ryšiais, pertvarkymas susidūrė su slaptu visagalių magnatų pasipriešinimu. Šeimyninės korporacijos nenori persitvarkyti ir neskuba parduoti nerentabilių savo imperijų padalinių, kaip to reikalauja Tarptautinis valiutos fondas. Finansų reforma parodė, kad nėra apgalvoto bankų veiklos pertvarkymo plano, o valstybės aparato reforma - kad net ne visi prezidento komandos nariai palaiko kursą, kuriuo siekiama apriboti biurokratų galią. Ir galų gale nieko nuostabaus, kad Tarptautinio valiutos fondo pasiūlyta darbo įstatymų reforma, pavyzdžiui, iki gyvos galvos sudaromos darbo sutarties panaikinimas, šiek tiek padidino socialinę įtampą. Vienas Vakarų diplomatas Kim Te Čžuną pavadino Azijos Nelsonu Mandela. Matyt, jis norejo pabrėžti ne tik politinių biografijų panašumą, bet ir tai, kad lemiamu etapu tautai būtinas kaip tik tokio tipo politikas. Padėtis Pietų Korėjoje buvo labai dramatiška, tačiau Kim Te Čžunui pavyko išvengti katastrofos - indonezietiško scenarijaus. Ir tai priversti pripažinti net prezidento disidento priešai. Todėl galima tikėtis, kad Kim Te Čžunui pavyks įgyvendinti savo svajonę: pasiekti, kad Pietų Korėja pirmoji įveiktų Pietryčių Aziją nusiaubusios finansų krizės padarinius. Parengė Arminas Norkus