AMERIKOS SENATORIUS KURSTO SALYJE KARINĘ ISTERIJĄ

Jungtinėse Amerikos Valstijose nesibaigia karinės isterijos kampanija, kurstoma ryšium su Tarybų Sąjungos laimėjimais mokslo ir technikos srityje. Tikrasis šios kampanijos tikslas, kaip matyti iš spaudos pranešimų ir JAV oficialiųjų asmenų pareiškimų, yra įbauginti Amerikos mokesčių mokėtoją nesama „grėsme”, kurią, esą, kelia Tarybų Sąjunga, ir kiečiau užveržti mokesčių varžtus, kad būtų galima stiprinti ginklavimosi varžybas ir didinti Amerikos monopolijų pelnus. Būdingiausias šiuo atžvilgiu yra JAV senato daugumos lyderio Lindono Džonsono pareiškimas. Pasak agentūros Junaited Pres, šis senatorius vienoje savo viešoje kalboje pareikalavo, kad būtų padidinta darbo savaitė ir kad būtų „ištisai pereita į karo meto mobilizacinį grafiką, nes tai padės laimėti varžybas su Rusija raketų ir dirbtinių Žemės palydovų kūrimo srityje”. Postriguodamas apie „komunistų keliamą grėsmę” Džonsonas primygtinai teigė, kad turi būti imtasi priemonių, reikalaujančių „aukų, kraujo, prakaito ir ašarų”.


Gruodžio 14 d. Stokholme vykstančioje ESBK užsienio reikalų ministrų konferencijoje Rusijos užsienio reikalų ministras A.Kozyrevas padarė pareiškimą, kuris labai primena „šaltojo” karo bei konfrontacijos laikus ir yra nesuderinamas su naujos vieningos Europos idėja. Tai gali būti traktuojama tik kaip šiurkštus kišimasis į kaimyninių valstybių vidaus reikalus, iš esmės prieštaraujantis ESBK dvasiai. Šis pareiškimas ypač didelį nerimą sukelė neseniai valstybinę nepriklausomybę atkūrusioje Lietuvoje. Nors A.Kozyrevas savo pareiškimą netrukus paneigė, bet toks precedento neturintis metodas išsiaiškinti suinteresuotų šalių pozicijas liudija, kaip sunkiai postkomunistiniame pasaulyje įsitvirtina demokratiniai civilizuoti santykiai. Mes remiame Rusijos prezidento Boriso Jelcino reformų kursą, kuris pavers Rusiją klestinčia ir demokratine šalimi, gera Lietuvos kaimyne. Lietuvos santykiai su Rusija bus ir toliau grindžiami ESBK principais.


Amžiams prakeikė Impulevičiaus gaujos budelius Puchovičių rajono Sergiejevičių kaimo gyventojai. 1941 metų spalio 10 dieną šiame kaime skyrininkas Knyrimas ir kareivis Varnas sušaudė 18 beginklių tarybinių karių, atsilikusių nuo savo dalinių ir apsistojusių tame kaime, ir buvusį „Bolševiko” kolūkio pirmininką F. Makarevičių… „1941 metų spalio 10 dieną, — pasakoja nužudyto kolūkio pirmininko F. Makarevičiaus našlė, — vakare į Sergiejėvičių kaimą automašinomis atvyko kareiviai ir apsupo jį. Kiti ėjo per kaimą ir įsakinėjo žmonėms susirinkti kaimo Tarybos būstinėje. Iš susirinkusiųjų buvo išskirti tarybiniai kariai. Taip buvo atrinkta 18 žmonių. Likusiems leido grįžti į namus. Buvo paleistas ir mano vyras. Bet apie devintą valandą atėję kareiviai vėl paėmė mano vyra ir nuvedė į Tarybos būstinę. Jį ten ir sušaudė. Tenai ten pat buvo sušaudyti anksčiau atrinkti žmonės, jų tarpe Tarybinės Armijos leitenantas Vasilijus Juržecas”. Faktų priremti prie sienos, budeliai prisipažįsta. Bataliono skyrininkas J. Knyrimas aiškiai išdėsto: „Kada aš atėjau į mokyklą, tai dalis jau buvo sušaudyta, keturis likusius iš pistoleto sušaudė Varnas. Aš asmeniškai išvedžiau du vyrus ir perdaviau Varnui, šaudėme darže…”. O žudikas Varnas papildo: „Kuopos vadas pakvietė mane ir Knyrimą ir pasakė, kad tuos areštuotuosius reikia sušaudyti. Pradžioje aš su Knyrimu paėmiau po vieną vyrą ir išvedėme į kiemą už kokių 20 metrų nuo pastato ir sušaudėme darže. Mes sušaudėme visus…


Rugsėjo 1 d. LKP (b) Vilniaus apskrities komiteto patalpose įvyko Vilniaus apskrities partinės organizacijos susirinkimas LKP(b) CK VII plenumo nutarimams apsvarstyti. Pranešim1 padarė LKP (b) Vilniaus apskrities komiteto sekretorius drg. Tedorenko. Išdėstęs VKP (b) CK nutarimą „Apie LKP (b) CK trūkumus ir klaidas vadovaujant partiniam politiniam darbui“ ir LKP (b) CK VII plenumo rezoliuciją, drg. Tidorenko pareiškė: „Šitas įvertinimas liečia ir mūsų apskrities partinę organizaciją, tame tarpe ir partijos apskrities komiteto darbą“. Tiesa, Vilniaus apskrities partinė organizacija nuveikė nemažą darbą, vykdydama LKP CK VI plenumo nutarimus. Tai rodo pasiekti rezultatai. Neblogai pravesta pavasario sėja ir miško išvežimas, už ką Vilniaus apskritis gavo pereinamąją Raudonąją vėliavą. Rugpiūčio mėn. privalomųjų pristatymų planą mūsų apskrities darbo valstiečiai viršijo, vykdydami 32% metinio plano. Atskiri valsčiai įvykdė dar daugiau. Rudaminos valsčius įvykdė 47% metinio plano, užimdamas pirmą vietą apskrityje, Mickūnų valsčius — 42,4%. Dabar partijos apkomas ir vykdomasis komitetas paskyrė pereinamąją Raudonąją vėliavą ir premiją tiems valsčiams, kurie pirmi užbaigs metinį privalomųjų pristatymų planą. Pirmą premiją gaus valsčius, kuris užbaigs metini planą ne vėliau kaip rugsėjo 15 d.; II premiją — rugsėjo 20 d. ir III premiją — rugsėjo 23 d. Reikia išaiškinti šias sąlygas valstiečiams ir išvystyti soclenktynes tarp valsčių ir apylinkių. — Tačiau nežiūrint kai kurių pasisekimų, — pareiškė toliau drg. Fedorenko, — mūsų darbe yra dar daug trūkumų, kuriuos mes turime artimiausiu laiku pašalinti. Stambiausias trūkumas — tai nepakankamas kai kurių partinių ir tarybinių darbuotojų budrumas buožių atžvilgiu. Kai kuriuose valsčiuose, pvz., Paberžės, Maišiogalos ir kt., buožės apgavo žemės komisiją ir, padaline žemę tarp giminių, pasiliko daug žemės, o pristatymų nevykdo kaip naujakuriai. Minėtuose valsčiuose yra buožių šeimų, turinčių žemės po 50—70 ha. Šiuos faktus reikia nedelsiant išaiškinti ir padėti ištaisyti. Ligi šiol apskrityje iš 32.000 su viršum ha dar daugiau kaip 2000 ha nepadalinta naujakuriams Tą padalinimą užvilkinti daugiau negalima. Toliau pranešėjas kalbėjo apie netikusį grūdų priėmimo punktų sutvarkymą, ypač Jašiūnų valsčiuje, apie trūkumus kooperacijos darbe, blogą gyventojų aprūpinimą, silpnai vedamą darbą su inteligentija ir kt. Jis nurodė taip pat į silpną kai kurių valsčiaus vykdomųjų komitetų ir partinių organizacijų darbą. Pvz., Šumsko valsč. vykd. komitetas per metus laiko tesusirinko 5 kartus ir apsvarstė antraeilius klausimu. Silpnai auga ir partinės organizacijos kaime. Maišiogalos valsč. partinė organizacija per visą laiką priėmė į partiją tik 1 narį. Pranešėjas kvietė partinę organizaciją artimiausiu laiku ištaisyti esamus trūkumus. Diskusijose dėl pranešimo dalyvavo 17 žmonių. Nemenčinės valsčiaus partorgas drg. Evdukinas pasakoja apie pravestą valsčiuje politinį masinį darbą ir valstiečių pasukimą į tarybų valdžios pusę. Susirinkime dėl raudonosios gurguolės organizavimo valstietis drg. Gelbinskas pirmas pareiškė pristatysiąs 150 kg. Ji prasekė drg. Lenkevičius, pažadėjęs pristatyti 120 kg, ir kiti. Paberžės valsčiaus partorgas drg. Andrijenko pripažino iškeltus kaltinimus ir išaiškino tai žemu mūsų aktyvo politiniu lygiu, dėl kurio kenkėjas — matininkas galėjo nepastebimai apgaudinėti. Partorgas pažadėjo artimiausiu laiku trūkumus pašalinti ir papasakojo apie valstiečių įsipareigojimą iki rugsėjo 16 d. įvykdyti metinį privalomųjų pristatymų planą ir duoti valstybei dar 50 tonų žemės ūkio produktų viršum plano. Apskrities partijos kabineto vedėjas drg. Zinovjevas nurodė, kad daugelio klaidų priežastis yra žemas aktyvo politinis lygis, dėl ko dažnai kalbama apie valstiečius bendrai ir nepastebima klasinės kovos kaime. Jis taip pat nurodė į nutarimų vykdymo kontrolės stoką. Apie kadrų valymą kalbėjo LKP(6) CK sekretoriaus pavaduotojas kadrų reikalams drg. Ščepinas, apie jaunimo rolę — LLKJS apskrities komiteto sekretorius drg. Januitis. LKP(b) apskrities komiteto propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas drg. Mizoničevas tarp kitko iškėlė neleistiną mokyklų remonto eigą apskrityje. Iš 178 mokyklų mokslo metų pradžiai buvo atremontuota tik 20. Susirinkime kalbėjo dar apskrities žemės skyriaus vedėjas drg. Pokrovskis, apskrities vartotojų kooperacijos vedėjas drg. Poliakovas, karinis komisaras drg. Varlavičius ir kiti. Partinio aktyvo susirinkimas svarstytais klausimais priėmė išsamią rezoliuciją.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

„Pagaminta Kinijoje“ – šią frazę dabar dažnai galima išgirsti ne tik kinų mieste ar kaime, bet ir toli už jaunos liaudies respublikos ribų. Ji gimė pirmojo Kinijos penkmečio metais. Ją išdidžiai taria valstybinės parduotuvės pardavėjas, siūlydamas pirkėjui tėvyninės gamybos prekę: ją mes girdime iš valstiečių, priimančių tėvyninės gamybos techniką, skirtą žemės ūkio kooperatyvams; ją taria gydytojai, demonstruojantieji parodoje rentgeno aparatūrą, kuri anksčiau būdavo įvežama iš užsienio. Daugelis Kinijos pramonės gaminių susilaukė visuotinio pripažinimo, didelės paklausos ir tarptautinėje rinkoje. Dabar su tuo sutinka net tie, kurie prieš keletą metų pranašavo neabejotiną liaudies Kinijos pražūtį. Kinijos darbininkų klasė, bendradarbiaudama su mokslininkais, padedant Tarybų Sąjungai ir liaudies demokratijos šalims, iškovojo nemaža pergalių įsisavinant naujas produkcijos rūšis. Štai trumpai apie kai kurias iš jų. 1. Kai aš atvažiavau į Šanchajaus valstybinę turbinų gamyklą, įmonės Naujosios demokratinės jaunimo sąjungos komiteto sekretorius draugas Tan Cze pasakė: – Ką tik sutvarkėme ir paleidome naujas karuselines stakles. Jos atsiųstos iš Tarybų Sąjungos… Dideliame šviesiame ceche dirbo antroji darbininkų pamaina. Buvo narstoma eilinė 6000 kilovatų galingumo garo turbina. Ji buvo skirta vienai iš rekonstruotų elektrinių Anchuėjaus provincijoje. Palinkę prie gręžimo, tekinimo, presavimo staklių, darbininkai baigė apdoroti paskutines detales sudėtingam agregatui. – Ankstesniais metais mes tik išmokome remontuoti užsienio markių turbinas, – sako menčių montavimo meistras Tanis Žen-cze. - Dabar mes statome savas, tėvynines. Neseniai laikraštis pranešė, kad Šanchajaus gamyklos turbinos jau duoda pramoninę srovę Anchuejaus ir kitoms elektrinėms. O gamyklos kolektyvas jau montuoja pirmąją 12.000 kilovatų galingumo turbiną. 2. Plentu, einančiu nuo Čančunio miesto, važiuoja automašinos. Ant apdulkėjusio radiatoriaus penkių žvaigždučių apskritime hieroglifai: „Cche fan“ – „Išvadavimas“. Tai kelių sąlygomis išbandomos automašinos, pagamintos jauniausioje pasaulyje autogamykloje. Kinija anksčiau neturėjo savo automobilių pramonės. Darbininko darbas čia buvo vertinamas skatikais, o autogamyklos statyba reikalavo didelių sąnaudų. Štai kodėl šalies gatvėse ligi šiol dar galima matyti


Išvažiuojant Lietuvos delegacijai į T. S. posėdžius, mes rašėme, kad šį kartą, ypatingų siurprizų iš Ženevos Lietuvai netenka laukti. Mes tada nurodėme mūsų ginčo su lenkais teisinius ir politinius momentus ir priėjome išvadą, kad T. S. nors ir norėtų, negalėtų Lietuvą, neužsitarnavusią, paspausti. Dabar, kada T. S. darbai Ženevoje jau eina prie galo, kada Lietuvą liečią klausimai jau yra aptarti, mes pirmiausia tegalime konstatuoti, kad šį kartą mūsų spėjimai ir laukimai beveik visai išsipildė. Kaip iš gana plačių aprašymų mūsų laikraštyje matyti, lietuvių byla su lenkais Ženevoje šį kartą pakrypo labiau Lietuvos naudai. Žinoma, apie šį pakrypimą mūsų naudai galima kalbėti tik ta prasme, kad dabar T. S-ga pasirodė labiau moderuota ir atsargesnė dėl Lietuvos teisių, negu ji mums netikėtai buvo pasirodžiusi birželio mėn. sesijoj. P. Belaerts van Bloklando raportas šį kartą išėjo labai atsargus ir kurtuaziškas. Matyt, daug dėl jo buvo galvota ir dirbta, paties referento turėta daug ištvermės. Nors dėl birželio mėn. sesijos mūsų visuomenė buvo ant p. van Bloklando kiek užpykusi, ypač už tai, kad jis T. S-gos tarybai siūlė pareikšti Lenkijai padėką už keleto ištremtų Vilniaus krašto lietuvių grąžinimą, dabar anas jos užpykimas bus jau išnykęs, ir iš T. S-gos tarybos išėjęs van Bloklandas mūsų tautos akyse yra reabilitavęsis, nes paskutinėj sesijoj jis pasirodė gana objektyvus. Konkrečiai kalbant apie šios T. S-gos sesijos rezultatus Lietuvai tenka išskirti du dalyku: 1) santykių su lenkais ir derybų klausimas, 2) Vilniaus krašto lietuviškų mokyklų persekiojimo ir lietuvių ištrėmimo klausimas. Pirmuoju klausimu paaiškėjo, kad T. S-gos taryba vis labiau ir labiau pradeda suprasti lietuvių lenkų ginčo šaknis ir jau nedrįsta į Lietuvą daryti tokių spaudimų, kokių tikėjosi lenkai, ar kiti ju bičiuliai. Mums gana geras argumentas pasirodė ir žinomųjų tarptautinės teisės autoritetų prancūzų profesorių de Lapradelle, L. Le Fur ir A. Mandelstam pareikšta nuomonė dėl ambasadorių konferencijos sprendimo iš 1923 m. kovo 15 d. Šie tarptautinės teisės autoritetai aiškiai pasisakė už tai, kad ambasadorių konferencijos sprendimas dėl Lietuvos sienos su Lenkija Lietuvai nėra privalomas nei teisės, nei teisingumo atžvilgiu. Tai buvo savo rūšies sensacija T. S-gos taryboj, kurioje kartais dėl lietuvių lenkų sienų būdavo norima pasiremti ambasadorių konferencijos nutarimu. Dabar jau atrodo, kad T. S-ga daugiau niekuomet neturės noro kėsintis versti Lietuvą pripažinti esamąją demarkliniją valstybės siena su Lenkija. Tuo pačiu vėl yra sustiprėjusi T. S-gos gruodžio 10 d. rezoliucijos ta dalis, kurioje kalbama apie tai, kad ji neliečia klausimų, dėl kurių abidvi vyriausybės yra skirtingų nuomonių. Vadinasi, Vilniaus klausimo iškėlimas tarptautinėje plotmėje ir to iškėlimo pripažinimas yra sustiprėjęs; tai aiškus aktyvas mūsų balanse. Ženevoj paaiškėjo, kad tiesioginės derybos su lenkais toliau bus tęsiamos, kad jos bus tęsiamos ten, kur pradėtos, t. y. Karaliaučiuje. Be abejojimo derybose iš lenkų pusės pirmininkaus ne p. Holówko, bet pats lenkų užsienių reikalų ministeris. Vadinasi, dėl derybų reikalas išėjo taip, kaip Lietuvos vyriausybė norėjo. Gal būt lenkai šiek tiek dabar gailisi, kad savo laiku, mūsų vyriausybei siūlant, nesutiko derybų tęsti Karaliaučiuje. Bet mums tai neturi reikšmės. Mes šiandie negalime žinoti, kas iš tiesioginių derybų toliau išeis, - ar jos bus vaisingesnės, negu lig šiol, ar ne. Bet mes gerai žinome, kad jų pasisekimas daugiau pareis nuo lenkų, negu nuo mūsų. Gal lenkai pagaliau supras, kad demarklinija jokiu būdu nėra valstybės siena, kad ir pačiai T. S-gos tarybai tai yra paaiškėję... Dėl aukštosios T. S. tarybos nusistatymo Vilnius krašto lietuviškų mokyklų naikinimo ir lietuvių persekiojimo klausimo, žinoma, Lietuvos visuomenė negali reikšti jokio pasitenkinimo. Čia T. S-gos taryba neišdrįso lenkų aiškiai sudrausti, nedrįso jiems priminti, kad persekioti lietuviškas mokyklas tame krašte, kuris iš senovės buvo lietuviškas, - kurio priklausomybė ir šiandie tarptautiniame forume tebėra kvestionuojama, yra ne tik nehumaniška, ne tik nekultūriška, bet kad tai yra neleistina ir visai politiškais sumetimais. Čia aukštoji taryba pasitenkino išklausiusi Kinijos atstovo raporto. Kalbant apie šios T. S-gos sesijos vaisius Lietuvai bendrai tenka pasakyti, kad jie nebuvo nelaukti. Tai nėra nei Lietuvos laimėjimas, nei pralaimėjimas, imant dalykus iš esmės. Bet, kalbant apie šią sesiją ir lyginant ją su birželio mėn. sesija, tenka konstatuoti neabejotiną pagerėjimą Lietuvos naudai.


Turkų laikraščiai spausdinami lotynų raidėmis.

Nuo gruodžio 1 d. visi turkų laikraščiai ištisai išeina lotynų abėcėle. Nuo lotynų abėcėlės įvedimo lig šiol laikraščiuose naujai priimta abėcėle buvo spausdinamos tik kelios skiltys. (Elta).


Užvakar „Tiesa“ išspausdino Tarybų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiunto Pirmininko M. I. Kalinino straipsnį „Lietuvių tauta naujuoju keliu“. Ištikimas Lenino – Stalino bendražygis, tarybinės valstybės aukščiausiojo organo vadovas, draugas Kalininas yra vienas įžymiausių mūsų partijos ir vyriausybės vadovų, nenuilstančiai auklėjantis Tarybų Sąjungos darbo žmones marksistine–leninine dvasia, bolševikų partijos dvasia, tarybinio patriotizmo dvasia. M. I. Kalinino straipsnis „Lietuvių tauta naujuoju keliu“ yra didelis ir rimtas įnašas į mūsų ideologinę literatūr1, stiprus ginklas mūsų kovoje už visišk1 buržuazinės ideologijos sutriuškinimą. Paprastais ir stipriais žodžiais, vaizdingais pavyzdžiais draugas Kalininas demaskuoja tautininkų plepalus apie buržuazinės Lietuvos „nepriklausomybę“, įtikinamai ir ryškiai parodo, kiek iliuzorinė, tariama buvo ši „nepriklansomybė“, koks bejėgiškas ir silpnas buvo buržuazinės Lietuvos valstybingumas. Draugas Kalininas vaizdžiai įrodo, kad tautininkų valdžia negalėjo ir nenorėjo tarnauti lietuvių tautos interesams. „Vadinasi, — rašo draugas Kalininas, visa valstybinė smetoninės vyriausybės politika rėmėsi nedidelės saujelės žmonių pralobimu, sistemingu liaudies apiplėšimu, jos tautinės kultūros smaugimu ir visokeriopu nuskurdinimu“. Tautininkai visuomet rėmė savo politiką ne tautiniais interesais, kaip jie kad apie tai melavo, o klasiniais interesais. Kaip tik dėl savo klasinių interesų jie parsidavė vokiškiesiems grobikams. „Vienintelė Smetonos ir jo šalininkų viltis, — rašo draugas Kalininas, — buvo, kad jie ir vokiškojo fašizmo sąlygomis ta ar kita forma pasiliks prie valdžios ir naudosis kuria nors liaudies prakaito dalimi“. Ši viltis į tą „liaudies prakaito dalį“, kaip vaizdingai pabrėžia draugas Kalininas, ir yra priežastis visų begalinių buržuazinių nacionalistų išdavysčiu bei klastų, pasiekusių savo niekšingiausią pavidalą ypač vokiškosios okupacijos metu. Tik Tarybų Sąjungoje, broliškų tarybinių tautų šeimoje lietuvių tauta įgijo savo tikrą nepriklausornybę. „Tarybų Sąjungos respublikos, — rašo draugas Kalininas, — sudaro vieningą sąjunginę valstybę su įvairia tautine buitimi, su įvairios tautinės formos kultūra ir istorine praeitimi. Tik tarybinė sistema ir lenininė-stalininė tautinė politika užtikrina ir garantuoja joms nesugriaunamą vienybę ir tikrą draugystę, realią laisvę ir nepriklausomybę. Saugodama visumą, tarybinė sistema ir lenininė-stalininė tautinė politika suteikia kiekvienai respublikai, kiekvienai tautai atskirai visišką galimumą neribotai vystytis“. Savo straipsnyje draugas Kalininas taip pat ryškai nubrėžė tuos uždavinius, kurie iškyla prieš lietuvių tautą ir jos inteligentiją. Tai yra uždavinys stumti į priekį šalies ūkį bei kultūrą, pilnutinai išnaudoti tas plačias galimybes, kurias teikia tarybinė santvarka, tai yra uždavinys pažadinti neišsemiamas kūrybines tautos jėges, kelti ir auklėti naujus darbuotojų kadrus, naujus inteligentijos kadrus. Lietuvos inteligentijos uždavinys kuo plačiausiai išnaudoti visus Tarybų valdžios plačiausiai suteikiamus galimumus, kurti kultūrą, tautinę pagal formą, socialistinę pagal turinį, auklėti Tarybų Lietuvos darbo žmones lenininės - stalininės tautų draugystės dvasia, ugdyti meilę savo tarybinei Tėvynei, broliškosioms tarybinėms tautoms, visų pirma didžiajai rusų tautai, kuri tiek daug yra padėjusi lietuvių tautai jos istoriniame kelyje, kuriai visų pirma turime būti dėkingi už tai, kad buvome išgelbėti iš vokiškosios vergovės, iš pražūties vokiškųjų budelių naguose. Didysis mūsų vadas ir mokytojas draugas Stalinas moko mus, jog nebuvimas išnaudotojų klasių, kurios ypač kursto peštynes tarp tautų, buvimas prie valdžios darbininkų klasės, kuri yra ištikimiausia internacionalizmo idėjų nešėja, suklestėjimas tautų kultūros, tautinės pagal savo formą, socialistinės pagal savo turinį, bei tarybinių tautų savitarpio pagalba visose ūkinio bei visuomeninio gyvenimo srityse — išvystė tarybinių tautų draugystę. „Rezultate, — sako draugas Stalinas, — mes dabar turime pilnutinai susidėjusią ir išlaikiusią visus bandymus daugiatautę socialistinę valstybę, kurios tvirtumui galėtų pavydėti bet kuri tautinė valstybė bet kurioje pasaulio dalyje“. Nenuilstamai stiprinti tą draugystę, ją vystyti, kad kuo greičiau žygiuotų naujuoju keliu į visuotinį suklestėjimą mūsų brangioji Tarybų Lietuva, kad augtų ir klestėtų mūsų didžioji socialistinė Tėvynė — Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga — štai toks yra mūsų uždavinys, kiekvieno Tarybų Lietuvos darbo žmogaus uždavinys.


Šiandien čia eiliniame plenariniame 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto posėdyje toliau vyko diskusija dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemos. Diskusijoje dalyvavo Italijos, Kanados, Lenkijos ir JAV atstovai. Italijos delegatas Kavaletis visiškai solidarizavosi su karinga A. Dino (JAV) kalba, pasakyta komiteto posėdyje gruodžio 14 d. Italijos atstovo nuomone, Tarybų Sąjungos pasiūlymai, pateikti SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje, negali būti pagrindas savitarpiškai priimtinam susitarimui dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo, nes tuo atveju, pasak jo, Vakarai atsidurtų nenaudingoje padėtyje palyginti su socialistinėmis šalimis. Kavalečio argumentus parėmė Kanados atstovas Bernsas, kuris, be to, pareiškė, kad Tarybų Sąjungos pasiūlymuose reikia patikslinti ir išaiškinti daug detalių, kurios, esą, dar neaiškios Vakarų atstovams komitete. Po to didelę kalbą pasakė Lenkijos delegacijos vadovas M. Liachsas. Jis plačiai kalbėjo apie žinomąjį „Rapackio planą“, kuriuo numatoma įkurti Europoje atominio ginklo neturinčias zonas. Amerikos atstovas Stelė perskaitė JAV valstybės departamento pareiškimą, kurį amerikiečiai jau padarė š. m. balandžio mėnesį, ir kurio prasmė ta, kad „Rapackio planas“ Vakarams nepriimtinas, nes jis duoda pranašumą tik socialistinėms šalims, silpnina „laisvojo pasaulio“ gynybą ir pažeidžia„ jėgų pusiausvyros“ Europoje principą. Eilinis komiteto posėdis įvyks gruodžio 19


Apdovanotas čekoslovakų konsulas p. Galia.

Šeštadienį, ½ 2 val. krašto apsaugos ministerijoj, dalyvaujant vyriausio štabo viršininkui pulk. Plechavičiui, generolui Nagevičiui ir užsienių reikalų ministerijos atstovui Blaveščiūnui, krašto apsaugos ministeris gen. Daukantas įteikė ikišioliniam Čekoslovakijos konsului Kaune p. Galia III laipsnio II rūšies Vyties Kryžių.


TASSo korespondentai G. Vasiljevas ir N. Turkatenko praneša: Kovo 7 d. vakare Medison skver-gardene įvyko reakcinės organizacijos „jaunieji amerikiečiai už laisvę“ sušauktas „konservatorių mitingas už pasaulio išvadavimą iš komunizmo“. Nemaža jėgų ir lėšų įdėjo Amerikos ultros, seniai ruošdami šią antikomunistinę demonstraciją. Kol Medison skver-gardeno salėje skambėjo karingos Amerikos „ultrų“ kalbos, gatvėje kunkuliavo protesto demonstracija. Gretimose gatvėse susirinko daugybė jaunų niujorkiečių. Piketininkai laikė rankose plakatus: „Padaryti galą raganų gaudynėms!“, „Uždrausti branduolinius bandymus!“, „Apginkime žmogaus teises!“. Policijos nuvaryti už aptvėrimo barjerų, jie skandavo: „Vienykitės kovai prieš dešiniuosius!“ Po to piketavimo dalyviai nuėjo prie sporto salės „Sent Nikolas arina“, kur įvyko masinis mitingas su šūkiu „Ginti demokratiją“. Čia susirinko apie puspenkto tūkstančio Niujorko, Kolumbijos, Jelio universitetų ir įvairių koledžų studentų bei dėstytojų. Vadovauti mitingui mėgino tokie užkietėję politikieriai kaip laikraščio „Niujork post“ redaktorius Veksleris ir senatorius demokratas Hemfris. Savo gražbylystę jie panaudojo visų pirma tam, kad mitingui būtų suteikta ne tiek antifašistinė, kiek antikomunistinė kryptis. Vis dėlto eilė kalbėtojų, salės audringai remiama, griežtai pasmerkė berčininkus ir kitus „ultras“. Antai, Niujorko valstijos įstatymų leidimo susirinkimo senatorius Orensteinas pareiškė, kad tokie elementai kelia pavojų Amerikai. Jis paragino amerikiečius ryžtingai kovoti, kad makartizmui nebūtų leista vėl pakelti savo šlykščios galvos. Jį parėmė Niujorko valstijos įstatymų leidimo susirinkimo senatorius Teileris, spalvotųjų gyventojų pažangos rėmimo asociacijos vadovas Vilkingas. Senatorius Teileris ypatingą dėmesį savo kalboje paskyrė būtinumui padėti stiprinti taiką. Kitam kalbėtojui – žurnalo „Niu Amerika“ redaktoriui Haringtonui, kuris pasmerkė Amerikos vyriausybės nutarimą vykdyti branduolinius bandymus atmosferoje, – mitingo dalyviai pritarė audringais plojimais ir šūksmais. Jis ragino kovoti už „tikrą demokratiją“ Jungtinėse Valstijose, prieš branduolinį karą.


Priėmimas Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Ambasadoje

Birželio 18 d. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius surengė priėmimą Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidento Josipo Broz-Tito garbei. Priėmime dalyvavo: Josipas Broz-Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis su žmona, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius su žmona, Sąjunginės vykdomosios večės Narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės Pirmininkas Jakovas Blaževičius, Respublikos Prezidento Generalinis sekretorius Jožė Vilfanas, Valstybės vidaus reikalų sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Valstybės sekretoriaus pavaduotojas Sąjunginės vykdomosios večės Pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, Respublikos Prezidento Protokolo šefas Slovenas Smodlaka, Vyriausiojo Kariuomenės Vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas generolas majoras Milanas Žeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Cobeličius ir kiti Jugoslavijos vyriausybinės delegacijos nariai. Nuo Tarybų Sąjungos priėmime buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas su žmona, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, G. K. Žukovas, L. I. Brežnevas, N. A. Muchitdinovas, J. A. Furceva, N. M. Švernikas, A. B. Aristovas, N. I. Bieliajevas, P. N. Pospielovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas A. P. Volkovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai S. R. Rašidovas, K. M. Ozolinis, O. V. Kusinenas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojai V. A. Kučerenko, V. V. Mackevičius, M. V. Chruničevas, RTFSR Ministrų Tarybos pirmininkas M. A. Jasnovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius N. M. Pegovas, Tarybų Sąjungos Nepaprastasis ir Igaliotasis Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firibinas, TSRS ir RTFSR Ministrai, Tarybų Sąjungos maršalai, ministrų pavaduotojai, TSRS ir RTFSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, Tarybinés Armijos generolai ir karininkai, visuomeninių organizacijų atstovai, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, TSRS Ministrų Tarybos, TSRS Užsienio reikalų ministerijos, TSRS Gynybos ministerijos, TSRS Kultūros ministerijos, Užsienio prekybos ministerijos, Vyriausiosios ekonominių ryšių reikalų valdybos atsakingieji darbuotojai, mokslo ir kultūros veikėjai, tarybiniai ir užsienio žurnalistai. Priėmime buvo viešintis Maskvoje Indijos Respublikos Viceprezidentas dr. S. Radhakrišnanas. Priėmime taip pat dalyvavo Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybinės ekonominės delegacijos nariai su JFLR Sajunginės vykdomosios večės nariu, Sąjunginiu valstybės sekretorium finansų reikalams Avdo Humo. Svečių tarpe buvo diplomatinių atstovybių vadovai, akredituoti TSR Sąjungoje, ambasadų ir misijų bendradarbiai. Prieš prasidedant priėmimui, buvo atlikti TSRS ir JFLR valstybiniai himnai. Dalyvaujantiems priėmime buvo surengtas didelis simfoninis rusų, tarybinių ir jugoslavų kompozitorių kūrinių koncertas.


Vakar pažiūrėjau TV laidą, kurią vedė AT atstovas spaudai A. Ažubalis su deputatais R. Rastauskiene ir A. Sėjūnu, ir susidariau įspūdį, kad agitavo trys tautininkai. Neiškenčiau ir rašau šias eilutes. Viskas teka, viskas keičiasi, keičiasi ir A. Ažubalis. Pradėjęs darbą kukliu AT tarnautoju, pareigų nepakeitęs tampa aktyviu valstybės politiku. Televizijos laidose jis nebesilaiko korektiško neutralumo, būtino užimamoms pareigoms, o neslėpdamas gina dešinę, kartais ir radikalią poziciją. A. Ažubalis kartu su tautininkų deputatais unisonu įrodinėjo, kaip mums reikia prezidento, koks netikęs pasidarė parlamentas ir kaip nestabilu, kai radikalai nebeturi tvirtos daugumos. Tie centristai, kairieji savo kalbom klaidina žmones, kai tuo tarpu Čepaitininkai ir smetoninkai rodo tiesų kelią. Kada už pokalbio stalo sėdi centro ar kairės deputatai, atstovas spaudai tokio unisono atsisako, ginčijasi, o kartais bando net nutraukti kalbantį. Manyčiau, kad AT atstovas spaudai turėtų būti informatorius, o ne dešiniųjų agitatorius.


Užvakar Trakuose (anoj pusėj demarkacijos linijos) pilsudskininkai sušaukė mitingą prieš rinkimus agituoti, kad visi balsuotų už jų sąrašą Nr. 1. Į susirinkimą atėjo špitolninkų suorganizuotų ,,krikščionių“ moterų būrys, kuris kėlė triukšmą ir trukdė mitingą. Iš to kilo peštynės, kurių metu įsimaišė policija ir gavo pavartoti ginklą. Rezultate iš „krikščionių“ pusės viena moteris nušauta, kelios sužeistos ir keliolika asmenų suimta.


Dėl pasiruošimo Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių minėjimui

1957 metų lapkričio 7 d. sukanka 40 metų nuo Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, kuri pradėjo naują erą žmonijos istorijoje — kapitalizmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo erą. Spalio socialistinė revoliucija buvo įvykdyta vadovaujant Komunistų partijai su didžiuoju Leninu priešakyje. Nuvertusi dvarininkų ir kapitalistų valdžią, ji įvedė mūsų šalyje politinį darbininkų klasės viešpatavimą, proletariato diktatūrą, Tarybų valdžią — aukščiausią demokratijos formą, demokratiją plačiausioms liaudies masėms. Pirmą kartą istorijoje liaudis tapo savo šalies šeimininku: fabrikai, gamyklos ir geležinkeliai, žemė ir jos gelmės tapo darbo žmonių nuosavybe. Visos praeities revoliucijos vieną išnaudojimo formą pakeisdavo kita forma, vienos išnaudotojų klasės viešpatavimą pakeisdavo kita išnaudotojų klasė. Spalio revoliucija panaikino Tarybų Sąjungoje bet kurį žmogaus išnaudojimą kito žmogaus ir visas nacionalinio engimo bei nacionalinės nelygybės formas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija reiškė gilausią perversmą ekonomikoje, klasinėje visuomenės struktūroje, nacionaliniuose santykiuose, tautų politiniame ir kultūriniame gyvenime. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo pakibusios ties ja ekonominės ir nacionalinės katastrofos, nuo grėsmės, kad ją suskaldys ir pavergs imperialistiniai grobuonys. Ji išsprendė klausimą, kurį V. I. Leninas pavadino „dešimčių milijonų žmonių gyvybės ir mirties klausimu”, paskelbusi taiką ir nurodžiusi visoms tautoms išeitį iš kruvinų imperialistinių skerdynių. Ši didžioji liaudies revoliucija yra pavyzdys drąsiausios, labiausiai pasiaukojamos darbininkų ir valstiečių kovos prieš karą, už taiką tarp tautų. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo įvykdyta su visanugalinčia marksizmo-leninizmo vėliava. Ji kirto nepaprastai stiprų smūgi buržuazinei ideologijai, oportunizmo ir reformizmo darbininkų judėjimo viduje ideologijai, socialšovinizmui ir reakciniam nacionalizmui; ji įkūnijo didžiuosius proletarinio internacionalizmo principus, turėjo revoliucionuojantį poveikį darbo žmonių protams visose šalyse, pakėlė į naują pakopą pasaulinį darbininkų ir nacionalinį išsivadavimo judėjimą. Spalio socialistinė revoliucija atvėrė plačiausią erdvę Tarybų šalies gamybinėms jėgoms vystyti. Ji pakėlė sąmoningai istorinei kūrybai plačiausias liaudies mases, kurios parodė didvyriškumo stebuklus kovodamos prieš senos, atgyvenusios santvarkos jėgas, kurdamos naują, priešakinę visuomenę. Spalio socialistinė revoliucija išvadavo moteri, užtikrino jai visišką lygiateisiškumą politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėti jaunąją kartą, aukštai iškėlė moters-motinos orumą. Spalio revoliucija atvėrė visų Tarybų šalyje gyvenančių tautybių jaunimui platų kelią įsigyti žinių, gauti gamybinę kvalifikaciją, kūrybiškai dirbti, drąsiai vykdyti žygdarbius vardan tarybinės liaudies laimės ir šlovės, vardan komunizmo. Nelengvas dalykas buvo pastatyti socializmą atsilikusioje, agrarinėje šalyje, kurią buvo nuniokojęs karas ir kuri iš visų pusių buvo apsupta priešiškų kapitalistinių valstybių. Daug sunkumų ir kliūčių buvo statant socializmą. Bet didvyriškoji darbininkų klasė, darbo valstietija, priešakinė mūsų šalies inteligentija, įkvepiamos ir vadovaujamos lenininės Komunistų partijos, nepabūgo šių sunkumų ir kliūčių, sugebėjo juos įveikti rūsčioje kovoje prieš išnaudotojų klases, prieš menševikus, eserus, trockistus, bucharininkus, buržuazinius nacionalistus ir kitus socializmo priešus. Per nepaprastai trumpą istorinį laikotarpį tarybinė liaudis įvykdė socialistinį šalies industrializavimą, išsprendė vieną sunkiausių po valdžios paėmimo proletarinės revoliucijos uždavinių — žemės ūkio kolektyvizavimą, įvykdė kultūrinę revoliuciją, likvidavo išnaudotojų klases, sukūrė pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Visos šios pergalės iškovotos per 40 Tarybų valdžios gyvavimo metų, iš kurių ne mažiau kaip 18 metų užėmė pilietinis bei antrasis pasaulinis karai ir paskesni liaudies ūkio atkūrimo laikotarpiai. Pasaulinė istorinė tarybinės liaudies pergalė prieš fašizmą antrajame pasauliniame kare išgelbėjo ne tik Tarybų Sąjungos tautas, bet ir visą žmoniją iš fašistinio pavergimo grėsmės. Per šį karą tarybinė liaudis, politinė ir ekonominė socializmo sistema garbingai išlaikė visus išmėginimus, o Tarybų valstybė tapo dar stipresnė ir galingesnė. Visa tai rodo neišsenkamą socialistinės santvarkos gyvybinę jėgą. Vadovaujama Komunistų partijos, Tarybų Sąjunga pavirto galinga industrine pasaulio valstybe, priešakinės technikos ir mokslo šalimi. Iki 1957 metų TSRS pramonė palyginti su ikirevoliuciniu laikotarpiu išaugo daugiau kaip 30 kartų, o sunkioji industrija, visos socialistinės ekonomikos vystymosi pagrindas — daugiau kaip 50 kartų. Galingos sociaistinės industrijos — socialistinio ūkio pagrindo sukūrimas yra neprilygstamas didvyriškos darbininkų klasės, liaudies inteligentijos, visos tarybinės liaudies žygdarbis. Spalio socialistinė revoliucija ir žemės ūkio kolektyvizavimas reiškė giliausią žemės ūkio gamybos pagrindų, visos valstietijos gyvenimo ir buities pertvarkymą. Sėkmingai įgyvendinant pastaraisiais metais partijos numatytas priemones žemės ūkio gamybai smarkiai pakelti, vėl ir vėl pasireiškė milžiniška kolūkinės santvarkos jėga, stambaus, suvisuomeninto socialistinio žemės ūkio pranašumai. Žemės ūkio aprūpinimas priešakine technika, platus mokslo pasiekimų ir priešakinio patyrimo įdiegimas į kolūkių ir tarybinių ūkių gamybą, daugelio milijonų hektarų dirvonų ir plėšinių įsavinimas įgalino žymiai padidinti grūdų gamybą ir išvystyti gyvulininkystę. Visi šie ekonominiai laimėjimai, nepaprastai didelis mūsų šalies šuolis nuo atsilikusios, praeityje primityvios technikos prie pirmarūšės mašininės industrijos, prie milžiniškų hidroelektrinių, automatikos, telemechanikos, atominės energijos naudojimo įtikinamai rodo pasaulinius-istorinius socialistinės ūkio sistemos pranašumus. Spalio socialistinė revoliucija atvėrė plačiausią erdvę visų Tarybų Sąjungoje gyvenančių tautybių politiniam ir ekonominiam vystymuisi, jų valstybinio suverenumo sutvirtinimui ir kultūros — nacionalinės savo forma, socialistinės savo turiniu — klestėjimui. Didžioji tautų draugystė, vienybė ir savitarpio pagalba pakeitė jų ankstesnį susiskaidymą ir priešiškumą. Nugalėjo lenininė nacionalinė politika — visų tautų ir nacijų lygiateisiškumo, draugystės ir brolybės politika. Kovoje už socializmą tarybiniai žmonės — darbininkai, valstiečiai, inteligentija dvasiškai augo, kilo jų sąmoningumas, pilnutinai pasireiškė liaudies — didvyrio ir istorijos kūrėjo, naujo, socialistinio gyvenimo kūrėjo — galingos kūrybinės jėgos. Tarybų Sąjungoje pirmą kartą istorijoje padarytas galas nedarbui ir skurdui. Kylant darbo našumui, augant pramonės ir žemės ūkio gamybai, didėja nacionalinės pajamos, kyla miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygis. Šalyje, kurioje iki revoliucijos buvo 76 procentai neraštingų gyventojų (nuo 9 metų amžiaus ir vyresnių), visur įgyvendintas visuotinis septynmetis mokymas, pradėta pereiti prie visuotinio dešimtmečio mokymo. Visose sąjunginėse respublikose išaugo gausi liaudies inteligentija, tvirtai vystanti tarybinį mokslą, techniką, kultūrą. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir socialistinės santvarkos įsigalėjimas Tarybų šalyje turėjo lemiamą įtaką visam istoriniam vystymuisi. Europoje ir Azijoje išsiplėtė galingas proletarinis ir nacionalinis išsivadavimo judėjimas. Fašistinių jėgų sutriuškinimas antrajame pasauliniame kare, kuriame lemiamas nuopelnas priklauso Tarybų Sąjungai, dar labiau išplėtė revoliucinį proletarinį ir nacionalinį išsivadavimo judėjimą. Aktyviam politiniam gyvenimui prabudo šimtai milijonų žmonių Azijos ir Afrikos šalyse, kurios amžius kentė kolonijinio pavergimo jungą. Pergalingo nacionalinio išsivadavimo judėjimo dėka įgijo nepriklausomybę stambiausios Rytų valstybės, kurios dabar vaidina svarbų vaidmenį tarptautiniuose santykiuose, kovoje už taiką. Reikšmingiausias pasaulio istorijos įvykis po Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos buvo socialistinių revoliucijų pergalė Kinijoje ir eilėje Europos bei Azijos valstybių. Būdamos tautų didvyriškos kovos išdava, šios revoliucijos kartu rodo tebevykstantį pasaulinės kapitalistinės sistemos irimą, nenugalimą, veržlų visos žmonijos žengimą į socializmą. Pasaulinės kapitalizmo sistemos krizė, prasidėjusi nuo Spalio revoliucijos, vis labiau aštrėja ir gilėja. Nuo kapitalistinės sistemos atkritusios šalys kartu su Tarybų Sąjunga sudarė vieningą socialistinę stovyklą, kurios ekonominė, politinė ir idėjinė galia nuolat stiprėja, kas turi palankią įtaką visai pasaulinio vystymosi eigai. Didžioji socialistinių šalių sandrauga, kuri broliškais ryšiais jungia Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą, Kinijos Liaudies Respubliką, Albanijos Liaudies Respubliką, Bulgarijos Liaudies Respubliką, Čekoslovakijos Respubliką, Korėjos Liaudies Demokratinę Respubliką, Lenkijos Liaudies Respubliką, Mongolijos Liaudies Respubliką, Rumunijos Liaudies Respubliką, Vengrijos Liaudies Respubliką, Vietnamo Demokratinę Respubliką, Vokietijos Demokratinę Respubliką, tapo neįveikiama taikos ir tautų saugumo tvirtove. Nepaprastai dideli laimėjimai visose didžiosios socialistinių šalių sandraugos visuomeninio gyvenimo srityse kelia įnirtingą imperialistų pyktį. Per 40 naujos visuomeninės santvarkos gyvavimo metų tarptautinė reakcija mėgino šnipinėjimu ir diversijomis, kontrrevoliuciniais sąmokslais ir tiesioginėmis karinėmis avantiūromis sukliudyti pergalingą socialistinių šalių vystymąsi. Tačiau visi šie mėginimai subankrutavo, nes jokiomis gudrybėmis negalima sustabdyti naujos, socialistinės santvarkos įsigalėjimo pasaulinio-istorinio proceso. Tai akivaizdžiai rodo neseniai visiškai sužlugęs tarptautinės imperialistinės reakcijos mėginimas nuversti liaudies demokratinę santvarką Vengrijoje. Tai rodo ir kitos imperialistinių agresorių intrigos ir provokacijos, kuriomis siekiama paaštrinti tarptautinę padėtį. V. I. Leninas yra nurodęs, kad anksčiau ar vėliau į socializmą ateis visos šalys. Pabrėždamas būtinumą griežtai atsižvelgti į įvairių šalių nacionalinį savitumą ir specifiką, Leninas pažymėjo, kad pagrindiniai socialistinės revoliucijos vystymosi Tarybų Sąjungoje dėsningumai ir bruožai turi ne vietinę, ne atskirą nacionalinę, o tarptautinę reikšmę. Tokie bendri bruožai ir dėsningumai yra: proletariato diktatūra, tai yra Komunistų partijos vadovaujamos darbininkų klasės politinė valdžia; darbininkų klasės sąjunga su pagrindinėmis valstietijos masėmis ir visais kitais darbo žmonių sluoksniais: nacionalinės priespaudos likvidavimas ir tautų lygiateisiškumo bei broliškos draugystės nustatymas: kapitalistinės nuosavybės likvidavimas ir įvedimas socialistinės, visuomeninės nuosavybės pagrindinėms gamybos priemonėms, planingas industrijos, visos ekonomikos vystymas, kuriuo siekiama pastatyti socializmą ir komunizmą, kelti darbo žmonių gyvenimo lygį; laipsniškas žemės ūkio socialistinis pertvarkymas; socialistinės valstybės stiprinimas ir socializmo iškovojimų gynimas nuo išorinių ir vidaus klasinių priešų pasikėsinimo; atitinkamos šalies darbininkų klasės solidarumas su kitų šalių darbininkų klase (proletarinis internacionalizmas). Nepaisant viso Spalio revoliucijos savitumo, susijusio su istorinėmis Rusijos sąlygomis, ji nutiesė bendrą vieškelį, kuriuo žengia ir žengs į socializmą visų šalių proletarai. Per 40 metų Tarybų Sąjunga, vadovaudamasi lenininiu principu dėl taikaus sambūvio valstybių, turinčių skirtingas socialines sistemas, nenukrypstamai ir nuosekliai vykdo taikos politiką, draugystės ir savitarpiškai naudingų ekonominių bei kultūrinių ryšių su visomis šalimis vystymo politiką. Iš visų jėgų stengdamasi išsaugoti ir apginti taiką visame pasaulyje, tarybinė liaudis negali neatsižvelgti į agresyvių jėgų siekimus sukelti naują karą. Todėl reikia nenụilstamai rūpintis šalies gynybinio pajėgumo stiprinimu, didžiųjų Spalio socialistinės revoliucijos iškovojimų patikimu gynimu. Tarybinė liaudis įvykdė šlovingus istorinius žygius. Dabar socialistinės visuomenės darbo žmonėms yra iškilęs didingas uždavinys sudaryti komunizmo materialinę-techninę bazę, uždavinys per istoriškai trumpą laiką pavyti ir pralenkti labiausiai išsivysčiusias kapitalizmo šalis pagal produkcijos gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Nuolat tobulindama gamybą aukščiausios technikos ir geriausio jos organizavimo pagrindu, tarybinė liaudis nenuilstamai kovoja už darbo našumo kėlimą, už materialinių gėrybių gausumo sudarymą. Vystydama socialistinį demokratizmą, vis plačiau įtraukdama liaudies mases į kasdienį aktyvų dalyvavimą valstybės valdyme, vadovauti ūkinei ir kultūrinei statybai, vystydama mokslą ir kultūrą, vis aukščiau keldama tarybinių žmonių socialistinį sąmoningumą, socialistinė visuomenė tvirtai žengia į priekį, Komunistų partijos nubrėžtu keliu — į komunizmą. TSKP Centro Komitetas nutaria: 1. Išvystyti pasirengimą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms, kaip visaliaudinei šventei, turinčiai tarptautinę reikšmę, mobilizuojant milijoninių liaudies masių kūrybinį aktyvumą TSKP XX suvažiavimo istoriniams nutarimams sėkmingai įgyvendinti. 2. Paremti pramonės ir transporto darbininkų, inžinierių ir technikų, kolūkiečių ir MTS bei tarybinių ūkių darbuotojų iniciatyvą organizuoti ir plačiai vystyti visaliaudinį socialistinį lenktyniavimą Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių garbei, skirtą toliau kelti socialistinę ekonomiką, pirma laiko įvykdyti šeštojo penkmečio antrųjų metų liaudies ūkio planą, žymiai padidinti žemės ūkio gamybą, plačiai įdiegti naują techniką į visas liaudies ūkio šakas ir kuo geriausiai išnaudoti socialistinės gamybos rezervus bei galimybes, pirma laiko įvykdyti gyvenamųjų namų statybos planus, siekti tarybinio mokslo ir TSRS tautų daugianacionalinės socialistinės kultūros suklestėjimo. 3. Ruošiantis Spalio metinių minėjimui spaudoje ir žodine propaganda nušviesti ypač svarbius pasiruošimo Spalio socialistinei revoliucijai ir jos įvykdymo laikotarpio politinius įvykius; reikia plačiai populiarinti didį organizuojantį ir pertvarkantį Komunistų partijos ir jos vado — V. I. Lenino vaidmenį. Gerindamos visą idėjinį-politinį darbą masėse, partinės organizacijos turi organizuoti darbą aiškinant Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pasaulinę-istorinę reikšmę, TSRS ir liaudies demokratijos šalių laimėjimus kovoje už socializmą, už taiką visame pasaulyje, aiškinant marksistinio-lenininio mokymo apie socialistinę revoliuciją ir proletariato diktatūrą reikšmę, Komunistų partijos ir socialistinės valstybės vaidmenį socializmo ir komunizmo statyboje, proletarinio internacionalizmo ir tarptautinio komunistinio bei darbininkų judėjimo vienybės reikšmę. 4. Įmonėse, kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, įstaigose ir aukštosiose mokyklose, rajonuose, miestuose ir srityse sudaryti Komisijas iš darbo žmonių ir visuomeninių organizacijų atstovų, skirtas pasiruošti Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms ir jas paminėti. 5. Rekomenduoti laikotarpiu nuo spalio 25 d. iki lapkričio 5 d. surengti įmonėse, kolūkiuose, įstaigose, mokyklose, karinėse dalyse iškilmingus darbo žmonių susirinkimus kartu su partinėmis, profsąjunginėmis, komjaunimo ir kitomis visuomeninėmis organizacijomis, pakviečiant Spalio revoliucijos ir pilietinio karo dalyvius. 6. Pasiūlyti Marksizmo-leninizmo institutui prie TSKP CK, Valstybinei politinės literatūros leidyklai ir TSRS Mokslų akademijos leidykiai užtikrinti, kad laiku būtų išleisti kūriniai, skirti Didžiajai Spalio socialistinei revoliucijai: V. I. Lenino veikalai, partinių dokumentų, Spalio ginkluotojo sukilimo dalyvių atsiminimų rinkiniai, populiarių brošiūrų serijos apie Spalio socialistinę revoliuciją, apie Tarybų socialistinę valstybę, apie Komunistų partijos organizatorinę veiklą socialistinėje revoliucijoje ir komunizmo statyboje, apie lenininę nacionalinę politiką, apie darbininkų klasės ir valstietijos sąjungą, apie socialistinio industrializavimo ir kolūkinės santvarkos pergalę, apie tarybinio mokslo ir kultūros vystymąsi ir kt. Pavesti Centrinei statistikos valdybai prie TSRS Ministrų Tarybos išleisti rinkinį „Tarybų valdžios laimėjimai per 40 metų skaičiais”. Grožinės literatūros leidyklos turi užtikrinti, kad būtų išleisti geriausi tarybinės grožinės literatūros kūriniai apie Spalio revoliuciją, pilietinį ir Didįj; Tėvynės karus bei tarybinės liaudies kovą už komunizmo pergalę. 7. Pavesti TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriui ir Marksizmo-leninizmo institutui prie TSKP CK paruošti ir paskelbti tezes „Dėl Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-ųjų metinių”. 8. Pasiūlyti laikraščių ir visuomeninių-politinių žurnalų redakcijoms spausdinti teorinius ir propagandinius straipsnius apie Didžiosios Spalio socialistinės revoliucios 40-ąsias metines, o taip pat Spalio sukilimo dalyvių atsiminimus, istorines apybraižas ir apsakymus. 9. Rekomenduoti surengti TSRS Mokslų akademijos, sąjunginių respublikų Mokslų akademijų, Marksizmo-leninizmo instituto ir Visuomeninių mokslų akademijos prie TSKP CK mokslines sesijas, skirtas Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms. 10. Pasiūlyti TSRS Kultūros ministerijai: a) paruošti ir išleisti į ekranus kinofilmus istorinėmis, revoliucinėmis temomis ir dokumentinius filmus-apybraižas apie socialistinės statybos laimėjimus Tarybų Sąjungoje; b) surengti Visasąjunginį dramos ir muzikinių teatrų, ansamblių ir chorų festivalį parodant Maskvoje ir sąjunginių respublikų sostinėse geriausių kūrybinių kolektyvų pasiekimus; c) masiniu tiražu išleisti plakatus, albumus, geriausių paveikslų apie Leniną, apie Komunistų partiją, apie socialistinę statybą Tarybų Sąjungoje reprodukcijas, o taip pat fotoparodą „Tarybų valdžios keturiasdešimtmetis”; d) per radiją ir televiziją organizuoti sistemingas laidas, skirtas Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osioms metinėms. TSKP Centro Komitetas yra tvirtai įsitikinęs, kad Spalio 40-ųjų metinių minėjimas dar labiau sutelks visas mūsų šalies tautas apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, dar labiau sustiprins neišardomą darbininkų klasės ir kolūkinės valstietijos sąjungą, TSRS tautų draugystę, sustiprins mūsų liaudies internacionalinius ryšius su visų šalių darbo žmonėmis ir dar aukščiau pakels milijoninių darbo žmonių masių kūrybinę iniciatyvą bei aktyvumą kovoje už komunizmą.


Kubos liaudis kovoja prieš teroristini režima

Spaudos pranešimal rodo, kad į kovą prieš Kuboje egzistuojantį teroristinį režimą įsijungia vis nauji Kubos gyventojų sluoksniai. Komentuodamas padėtį, susidariusią Kuboje po penkerių metų Batistos buvimo valdžioje, laikraštis „Niujork Taims” rašo, kad šalyje viešpatauja didelis nepasitenkinimas. „Dar niekuomet, - nurodo laikraštis, - nebuvo tokios stiprios korupcijos aukštųjų pareigūnų sluoksniuose. Kuboje yra karinė diktatura pačia šlykšČlausia forma”. Jeigu anksčiau Batistos vyriausybei pavykdavo susidoroti su politiniais priešininkais, tai dabar prieš ją „renkasi naujos jėgos”. Laikraštis nurodo, kad prie šių jėgų priklauso jaunimas, inteligentijos atstovai, įmonininkai, armijos žemesnieji karininkai, aplamai plačiosios Kubos gyventojų masės. Kubos emigrantai organizavo Niujorke protesto demonstraciją prieš Batistos režimo daromus nusikaltimus. Demonstrantai nesė plakatus, kuriuose smerke Batistą kaip „Kubos jaunimo žudiką” ir reikalavo, kad Jungtinės Valstybės nutrauktų pagalbą Batistus režimui tankais ir reaktyviniais lėktuvais, kurie siunčiami į Kubą nuo to laiko, kai ten atvyko Kastro grupė (kaip žinoma, jaunimo veikėjo Fidelio Kastro grupė išsilaipino Kuboje praėjusių metų pabaigoje kovai prieš Batistos režimą). Niujorke ispanų kalba einan tis laikraštis „Diario de Nueva Jork” praneša, kad grupė Kubos emigrantų nusiuntė į SNO dokumentą, kuriame smerkia Batistos režimo įvykdytus pastaraisiais ménesiais politinius nusikaltimus. Ši grupė apkaltino Batistą 105 jaunuolių nužudymu, partizanų užimto rajono bombardavimu napalmo bombomis, per kuri buvo užmušta šimtai civilinių gyventojų, eilės Kubos piliečių kankinimais už tai, kad jie slėpė politinius Batistos priešininkus, ir kitais Suvienytųjų Nacijų Organjzacijos įstatų numatytų žmogaus teisių pažeidimais.


Vakar Vilniuje prasidėjo konferencija „Rytų Lietuvos problemos: dabartis ir ateitis”. Ji tęsis dar ir šiandien. Pranešimus skaito Valstybinės regioninių problemų komisijos pirmininkas, Seimo narys R.Ozolas, Seimo narys A.Eigirdas, Ignalinos, Šalčininkų, Širvintų, Švenčionių, Trakų, Vilniaus rajonų, religinių ir visuomeninių organizacijų atstovai, ministerijų, žinybų, mokslo įstaigų specialistai. Konferencija nagrinėja regiono ekonominę ir socialinę raidą, aptaria etnines, žmogaus teisių problemas, numatomą administracinio teritorinio susiskirstymo reformą.


O Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministras į ją kliūstelėjo šalto vandens ir su lietuviškais prieskoniais Vos ne visą Lenkiją apėmė protesto prieš valstybės administracinį perdalijimą mitingų banga. Planuojamą vaivadijų sumažinimą nuo dabar esančių 49 iki 12 lenkų dešinieji laiko vienu iš svarbiausių šalies dekomunizavimo elementų. Dar prieš kelis mėnesius į Varšuvą viena po kitos plaukė taikios, dainas dainuojančios demonstracijos su prašymais nenaikinti būtent jų rajono. Pastaruoju metu, kai Seimo komisijos po karštų diskusijų vis dėlto balsavo už vyriausybės pasiūlytą variantą, žmonių aistros virto kur kas drastiškesniais protestais. Nors galutinio sprendimo Seimas dar nepriėmė, blokuojami svarbiausi keliai bei pasienio perėjos. Naikinamų vaivadijų valdžia, bijodama prarasti šiltas vieteles, dažnai ir pakursto gyventojų aistras. Vaivadijų sumažinimui visą laiką prieštaravo kairiųjų (SLD) opozicija. Neslėpdama, jog pritaria protestuotojams, šiuo metu SLD reikalauja palikti mažiausiai 17 regionų. Nerimsta įvairių partijų bei atskirų veikėjų ginčai ir kitu klausimu: kodėl Lenkija prarado dalį PHARE fondo skirtų pinigų. Dešiniųjų blokas AWS įnirtingai gina Europos integravimo komiteto vadovą R. Czarneckį (AWS narys), nors dalis visuomenės ir net antroji valdančios koalicijos partija Laisvės sąjunga (UW) labiausiai kaltina jį. AWS tvirtina, jog nagrinėti reikia ne tai, kaltas Czarneckis ar ne, o dėl kokių motyvų ES nutarė atmesti net 14 Lenkijos pateiktų PHARE lėšų panaudojimo projektų. Tiek SLD, tiek UW reikalauja atstatydinti Czarneckį. Premjeras J. Buzekas, nors irgi iš AWS atėjęs į valdžią, taip pat pareiškė, kad Czarneckis atsako už tai, jog Europos Komisija nebeskirs Lenkijai net 34 mln. ekiu. Czarneckis tvirtina, kad nei jo komiteto, nei kitų žinybų kaltinti dėl neva prastai parengtų projektų negalima, ES atmesti dokumentai esą ne kiek ne blogesni, o gal net geresni už tuos, kuriems pritarta. Be to, Briuselis privaląs paaiškinti, kas projektuose nepatinka. Krikščionių tautininkų susivienijimą (ZChN), viena iš radikaliausių dešiniųjų į AWS bloką įeinančių partijų, pareiškė dar griežčiau: Europos Komisijos sprendimas yra politinis ir reiškia kišimąsi į Lenkijos vidaus reikalus. Atimdama 34 mln. ekiu, ES nori parodyti, jog teisus yra finansų ministras L. Balcerowiczius, o ne Czarneckis. Taigi Lenkijai teikiamą negrąžinamą ES finansinęparamą turi tvarkyti Finansų ministerija, o ne Europos Integravimo komitetas. (Beje, tai pripažino ir speciali Seimo komisija.) Šią savaitę mūsų pietinius kaimynus pasiekė dar kita nemaloni ir netikėta žinia. Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministras R. Cookas pareiškė, kad nėra dar galutinai nuspręsta, jog pirmiausia į ES bus priimta Lenkija bei kitos pagrindinėmis kandidatėmis laikomos šalys. Jei bus geriau pasirengusios, pirmomis naujomis narėmis gali tapti Lietuva, Latvija, Rumunija ar kitos Vidurio Europos valstybės. Lenkai šiuos p. Cooko žodžius pavadino “dar vienu šalto vandens kibiru” dėl prastai parengtų projektų. Neseniai paskelbtais visuomenės apklausos duomenimis, daugiau negu pusė lenkų mano, kad nei AWS, nei UW nevykdo rinkimų įsipareigojimų. UW veikla patenkinti 28 proc., o AWS - 23 proc. piliečių. Nemažai diskutuojama ir dėl Michaelo Jacksono parko Varšuvoje. Mat ką tik baigėsi ketinimo projekto, kurį prieš metus pasirašė garsusis popdainininkas ir lenkų sostinės meras M. Swęcickis, terminas. Per tą laiką miesto valdžia buvo įsipareigojusi rasti sklypą Šeimyninių pramogų parkui, į kurį Jacksonas nori investuoti 500 mln. JAV dolerių. Devynis mėnesius trukusius parko šalininkų ir priešininkų ginčus nutraukė vyriausybė, atsisakiusi užleisti pramogų miesteliui planuotą buvusio Bemovo oro uosto teritoriją. Nepavykus rasti kito tokio didžiulio sklypo, į Lenkiją buvo iškviestas popžvaigždės advokatas. Su juo meras vedė derybas dėl ketinimo projekto termino pratęsimo. Milžiniška investicija labai reikalinga šaliai, antra vertus, visuomenė baiminasi, kad greitai čia “nieko nebeliks lenkiško ir Lenkija bus nebe Lenkija”. Įvairių parkui siūlomų vietų aplinkiniai gyventojai organizavo protesto mitingus dar ir todėl, kad, jų nuomone, tokie pramogų miesteliai labai palanki dirva narkotikų prekybai ir chuliganizmui plisti. Prieš porą dienų prasidėjo kita protestų banga: tiek užsienio, tiek lenkų vairuotojai piktinasi nauju vyriausybės potvarkiu, draudžiančiu sunkvežimiams savaitgaliais bei švenčių dienomis važinėti Lenkijos keliais (leidžiama tik naktį). Tas dienas sunkieji automobiliai privalo praleisti stovėdami mašinų aikštelėse. Deja, nepagalvota, kad jų yra per mažai, tad kilometrinės mašinų eilės stovi šalikelėse. Be to, naujasis potvarkis brangiai atsieina firmoms. Kur kas linksmesnis įvykis buvo birželio pirmąją. Lenkijos Seimo salėje Tarptautinės vaikų gynimo dienos proga vyko tradicinė penktoji vaikų ir jaunimo seimo sesija. Vaikai nepaprastai nuoširdžiai nagrinėjo valstybinius reikalus, reiškė savo pageidavimus bei viltis, kokia turėtų būti jų tėvynė, jos valdžia, priėmė net rezoliuciją.


Sąjūdžio būstinėje, Gedimino prospekte, steigiamas Sąjūdžio veiklos memorialinis muziejus. Ar tai reiškia, kad Sąjūdis jau tapo istorijos relikvija? Sąjūdis nukalė tautos išsivadavimo strategiją ir ją sėkmingai igyvendino. Tačiau tautos dvasinio atgimimo strategija, kurią iškėlė Sąjūdis kaip atgaunamos laisvės pagrindą, tebestūkso už devynių kalnų kaip mūsų išlikimo siekinys. Moralinės Sąjūdžio nuostatos, pakėlusios iš nelaisvės letargo šimtus tūkstančių žmonių, suteikusios deginančios energijos laisvam žodžiui ir drąsos stovėti prieš atriedančius tankus, ir šiandien mums turėtų būti gyvybiškai svarbios. Tai idealistinis pasišventimas bendram darbui, nesitikint ir nelaukiant, kad už tai bus atlyginta. Tai atgimęs tikėjimas teisingumu, kurio laisvoje Lietuvoje nebereikės išsipirkinėti nei kyšiais, nei dešimttūkstantinėmis algomis teisejams. Tai bendraminčių ištikimybė vienas kitam - dar nėra kuo dalytis: nei garbe, nei valdžios postais, nei pinigais. Tai atgautos laisvės išsaugojimo rūpestis, didesnis ir svarbesnis negu partiniai interesai. “Mes dar niekad nebuvom tokie dideli, / niekada mumyse dar nebuvo tiek laisvės”, - rašė tuo metu Just.Marcinkevičius. Sunki perėjimo iš vienos santvarkos į kitą našta pakirpo anų dienų išdidaus tikėjimo ir gražių vilčių sparnus. Sąjūdžio idealistams ne kartą teko skaudžiai nusivilti: kaip mikliai iš bankų išvilko milijonus jau ne Maskvos statytiniai, o Vilniaus ir Kauno aukštųjų mokyklų auklėtiniai, paskirti aukštais pareigūnais; kiek daug šiandieninėje Lietuvoje partinių oratorių ir partinių funkcionierių, kiek mažai tikrų valstybininkų, kuriems rūpi tik tautos likimas ir žmonių gerovė; kaip žūtbūtinai partijos stengiasi perkąsti viena kitos gerklę, užuot kūrusios bendras pilietinės visuomenės ir valstybės stiprinimo programas; su kokiu įniršiu ir sistemingu atkaklumu jau ištisą dešimtmetį pagal nematomo dirigento mostus stengiamasi išstumti iš dabarties scenos tautos išsivadavimo simbolinę figūrą; koks pražūtingas noras demokratinėje sistemoje vienvaldiškai lyderiauti organizuojant šmeižtų ir skandalų kampanijas. 1992 m. Sąjūdžio iškelta valdžia, pradėjusi kardinalias reformas, subyrėjo, pakirsta gudriai kurstomos vidinės nesantaikos ir partinių kivirčų. Dabartinė valdžia išrinkta daugiausia buvusių Sąjūdžio aktyvistų pastangomis, jau nebeturi tokio reformistinio radikalumo, jos žingsniai lėtesni, labiau apgalvoti, prisitaikantys prie esamos padėties, kai buvusi nomenklatūra daugiau ar mažiau valdo ekonomiką. Šiai valdžiai, turinčiai daugumą Seime, nėra pavojingi smulkių avantiūristinių destruktyvių grupuočių puldinėjimai. Blogiau, kai ją pačią ima draskyti nervinės įtampos priepuoliai, ambicinga savivalė, vidiniai konfliktai, išpūsti žiniasklaidos iki pasaulinio masto. Tačiau aišku, kad dar vienas kitas į plačią erdvę paleistas vidinių nesutarimų, prasimanymų ir įtarinėjimų balionas kaip šis - tariamo ministrų sekimo skandalas - ir dešinysis mūsų visuomenės sparnas, tiek aukų sudėjęs per 50 nelaisvės metų, vėl bus ilgam atstumtas nuo šalies valdymo, ir valstybės turto privatizavimą užbaigs jo grobstymo specialistai. Neramu, kad mūsų vilties prezidentūra, užuot konsolidavusi koaliciją ir telkusi Seimo partijas bendram darbui, savo autoritariniais sprendimais dar labiau aštrina vidinius nesutarimus ir koalicijos krizę. Lietuvos valstybė sunkiai kyla iš socialistinės ekonomikos griuvesių, ji apsupta iš dviejų pusių galingų karinių placdarmų. Tad būtinas darnus visų valstybės institucijų darbas, kad išliktume ir pakiltume. Tai darnai ir vienybei mus įpareigoja šis pirmasis Sąjūdžio dešimtmetis.


VLKJS Centro Komitetas su giliu liūdesiu praneša komjaunuoliams, visam tarybiniam jaunimui apie pirmalaikę įžymaus tarptautinio komunistinio ir darbininkų judėjimo veikėjo, didžiojo Lenkijos liaudies sūnaus, Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos Centro Komiteto Pirmojo sekretoriaus draugo Boleslavo Bieruto mirtį. Tarybų Sąjungos jaunuoliai ir merginos visada saugos savo širdyse šviesų atminimą apie draugą Boleslavą Bierutą.


SPRĘSTI GINČIJAMUS TARPTAUTINIUS KLAUSIMUS, REMIANTIS KOMPROMISU

Suvienytųjų Nacijų Organizacijos generalinis sekretorius U Tanas paragino spręsti ginčijamus tarptautinius klausimus „remiantis kompromisu ir abiejų šalių nuolaidų principu“. Džonso Hopkinso universitete U Tanas skaitė paskaitą tema „Rytų ir Vakarų santykiai ir Suvienytųjų Nacijų Organizacija“. Pažymėjęs, kad „besikeičiantis Jungtinių Valstijų ir Tarybų Sąjungos santykių pobūdis turi didelės įtakos ne tik visam šiuolaikiniam pasauliui, bet ir Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklai“, U Tanas padarė abiejų šalių santykių apžvalgą. Jis gerai įvertino principą, kuriuo vadovaujasi Tarybų Sąjunga, o būtent principą, kad karas nėra fatališkai neišvengiamas. SNO generalinis sekretorius pareiškė, kad N. Chruščiovas priklauso prie tos kategorijos lyderių, kurie „laikosi nuoseklios pasaulėžiūros, pagrįstos ne karo neišvengiamumo teze, o teze, kad būtinas konkuruojantis sambūvis. Su jo pasaulėžiūra arba jo tikslais mes galime sutikti ar nesutikti, bet mes turime visiškai pakankamą pagrindą manyti, jog jis nenori karo“. Analizuodamas pastarojo dešimtmečio įvykius ir Suvienytųjų Nacijų Organizacijos veiklą per šį laikotarpi, U Tanas pabrėžė, kad svarbią reikšmę turi „Generalinės Asamblėjos narių skaičiaus padidėjimas ir savo gausumu stipraus Afrikos–Azijos elemento atsiradimas joje“. Jis pabrėžė neprisijungusių šalių vaidmenį sprendžiant tokius sunkius klausimus, kaip nusiginklavimas. Ypatingą dėmesį U Tanas skyrė krizei Karibų jūros rajone ir šios krizės išsprendimui remiantis Tarybų Sąjungos ir JAV kompromisu. „Dabar, – pasakė jis, jau galima pranešti, kad dvi didžiosios valstybės susitarė kai kuriais pagrindiniais klausimais. Galimas daiktas, jog daugelis žmonių norėtų, kad Kubos krizė būtų išspręsta geriau ir išsamiau, bet šiame netobulame pasaulyje mums tenka, bent šiuo metu, sutikti su ne visai tobulais sprendimais“. „Žvelgdamas į ateitį, – pareiškė U Tanas, – tikiuosi, kad kompromiso dvasia, kuria pasižymėjo Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstijų derybos Kubos klausimu, padės sureguliuoti kai kurias neišspręstas šaltojo karo šiandieniniame pasaulyje problemas – tiek bendro, tiek ir vietinio pobūdžio problemas“. SNO generalinio sekretoriaus nuomone, sprendžiant tokius klausimus, kaip nusiginklavimas, branduolinių bandymų nutraukimas, Vakarų Berlyno klausimas, „gali kilti būtinas reikalas siekti susitarimų remiantis abiejų šalių kompromisu ir nuolaidų principu“. Baigiamąją savo kalbos dalį U Tanas skyrė SNO vaidmeniui sprendžiant tarptautinius klausimu


Prieš 57 metus, 1941 m. birželio 23 dieną, prasidėjo antisovietinis lietuvių sukilimas. Apie tą neišsipildžiusių VCA kalbame su šio sukilimo dalyviu architektu Gediminu Ruzgiu Tragiškiausia gyvenimo diena Paklaustas, kaip Lietuva ir jis pats ėjo į 1941 -ųjų sukilimą, p. Ruzgys pradėjo iš toli. ”1940 m. birželio 15-oji - Lietuvos okupacijos diena - tragiškiausia mano gyvenimo diena. Ir vėliau teko mano daliai daug vargo: sėdėjau kalėjime, buvau pasmerktas mirti, kenčiau visokias okupantų patyčias, tačiau tokios sunkios dienos nebuvo. Tuo metu mokiausi karo mokykloje, tad tą dieną traukiniu važiavome iš karinių pratybų Varėnoje. Jau žinojome, kad sovietai įžengė į Lietuvą. Vyresnieji karininkai mus ragino juos sutikti draugiškai, laikytis rimties. Kai po didelių vargų pagaliau pasiekėme Kauną (dėl plūstančios rusų kariuomenės buvo užimti keliai, traukinys ilgai stovėdavo stotyse) ir išsirikiavome karo mokyklos aikštėje, mūsų vadas Juodišius pasveikino sėkmingai baigus pratybas. Tačiau jo balsas nebuvo žvalus. Ir kaip galėjo būti: mokykla apsupta svetimos kariuomenės, ant Aukštosios Panemunės kalvų pastatyti sunkieji kulkosvaidžiai. Baigęs tradicinę, bet nelinksmą sveikinimo kalbą, pulkininkas Juodišius padėkojo už tarnybą. Atsakėme tradiciniu “Tėvynės labui”. Tai buvo lyg priesaika, nes pasijutome Tėvynei skolingi. Ėjau į sukilimą tikėdamasis tą skolą grąžinti”. Baisu, kai vienintelė viltis - karas Į Lietuvių aktyvistų frontą (LAF) G. Ruzgys įstojo 1940 m. rudenį, kai buvo paleistas iš kariuomenės ir pradėjo mokytis Vytauto Didžiojo universitete. Visose įmonėse, įstaigose, mokyklose buvo organizuojamos LAFO grupės. Viename penkete (konspiracijos tikslais buvo kuriamos mažos pogrindžio kuopelės - penketai) su G. Ruzgiu buvo ir Juozas Lukša, vėliau tapęs pokario partizanų kovų didvyriu. Kokie buvo LAFO siekiai ir uždaviniai? Mes rengėmės sukilimui. Reikėjo ginkluotis ir stebėti priešą, kad prasidėjus sukilimui žinotume, ką veikti. Kokia buvo to meto atmosfera Kaune? Visi laukė karo. Apie tai buvo kalbama atvirai. Kaip žinoma, nepraėjo ir mėnuo, o okupantai pradėjo represijas prieš Lietuvos žmones: buvo suimti (1940 m. liepos 8-11 d.) valstybės veikėjai, aukšti karininkai. LAFas tikėjosi pasinaudoti vokiečių ir rusų konfliktu ir atkurti Lietuvos nepriklausomybę. Tai buvo vienintelis šio sąjūdžio tikslas. Bet juk nenatūralu, kad žmonės laukė, kaip jūs sakote, konflikto, karo… Baisu, kad buvome priversti laukti karo. Lietuvos žmonės jau žinojo, kas tai yra, buvo patyrę Pirmojo pasaulinio karo baisumus. Kur sutikote birželio 23-iąją? Kauno sunkiųjų darbų kalėjimo trečiame aukšte, berods, tryliktoje kameroje, buvau pasmerktas mirti. Kaip sakiau, LAFas rengėsi sukilimui. Aš buvau atsargos karininkas, tačiau daug aktyvistų buvo nepatyrę, nedrausmingi. Kai kurie universiteto studentai dalyvavo ir kitose pasipriešinimo akcijose, pavyzdžiui, išnešiodavo ir klijuodavo antisovietinius lapelius, nors LAFas buvo uždraudęs tai daryti. Tokią studentų grupelę ir sučiupo NKVD. Kažkuris iš jų ir mane, matyt, paminėjo, buvau suimtas. Birželio 22 d. rytą atsibudau nuo trenksmo, net žemė kilnojosi. Iš karto nesuvokiau, kur esu, nes sapnavau nepaprastai gražų sapną: pieva pilna gėlių, čiulba paukščiai. Pasirodo, mane iš tos, kaip dabar sakoma, virtualinės tikrovės pažadino bombų sprogimai: vokiečiai bombardavo Aleksoto aerodromą. Mokėjau Morzės abėcėlę, paklausiau kaimynų: karas. Visi džiaugėmes, bet netrukus sunerimome: apatiniuose aukštuose skambėjo čaižūs balsai, trinksėjo durys. Buvo aišku, kad kalėjimas evakuojamas. T ik paryčiu viskas nutilo. O išaušus birželio 23-iajai, vėl pasigirdo neįprasti garsai: tai kaliniai veržėsi iš kamerų. Ir mūsų kamerą kažkas atidarė, išėjome į laisvę. Aš tuoj nuskubėjau namo, neprisidėjau prie mitinguotojų, susirinkusių kalėjimo kieme, - pamaniau, kad enkavėdistai gali grįžti. Mama, mane išvydusi, nepatikėjo: “Ar tai tu?” Mieste sklido gandai, kad Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas padegtas ir kad kaliniai užtroško dūmuose ar sudegė. Vidudienį nuskubėjau į LAFO būstinę prie Dujų fabriko, ten chemijos laboratorijoje ir buvo įsikūręs štabas. Ir motina jus išleido? Juk buvo pavojinga … Mūsų šeimoje patriotizmas buvo gyvenimo būdas. Dar caro laikais motina buvo veikli lietuvė, dainavo choruose ir dalyvavo teatro spektakliuose. Paskui tapo profesionale aktore, dar 1927 m. jos nuotraukos buvo spausdinamos žurnaluose. Tačiau iš teatro reikėjo pasitraukti, nes šeimoje augo trys maži vaikai. Tais laikais buvo manoma, kad Tėvynė - aukščiau už viską. Kaip ir senovėje, buvo manoma, kad vyrų pareiga yra ginti savo namus ir šeimą, t. y. tėvynę. Motinos, seserys ir žmonos iš vyrų laukė didvyriškumo. Kaip vyko sukilimas? Galiu papasakoti apie įvykius, kuriuose pats dalyvavau. Kai atvykau įštabą, mane, kaip atsargos karininką, paskyrė žvalgybos būrio vadu. Turėjau kontroliuoti teritoriją tarp Ukmergės plento ir Zoologijos sodo. Nuginkluodavome sovietų kareivius. Beje, čia galutinai subliūško sovietų armijos nenugalimumo mitas. Buvo atvejų, kad keli mūsų kareiviai nuginkluodavo visą būrį. Kartą keliolika mūsų vyrų apsupo rusai, šaukia “Ruki vierch!” (“Rankas aukštyn!”). Mūsų puskarininkis, vadovavęs tai grupei, griebė iš raudonarmiečio ginklą ir pradėjo šaudyti. Rusų kareiviai ir pasidavė. Mūsų pareiga taip pat buvo nuginkluoti civilius asmenis, sulaikyti įtartinus žmones. Jeigu sulaikydavo asmenį, apkaltintą tik tuo, kad jis - komjaunuolis, paleisdavau. Mūsų būrio partizanai (taip tomis dienomis vadinosi sukilėliai) sulaikė rašytoją Liudą Dovydėną, žinomą kairuolį, sovietinės Aukščiausiosios tarybos deputatą, važiavusį į Maskvą Stalino saulės parvežti. Atvedė pas mane. Matau, kad žmogus persigandęs, iš veido išėjęs. Man tokia būsena pažįstama, nes ne kartą enkavėdistai tardydami grasino sušaudysią. Pagailejau Dovydėno, ėmiau raminti. Paprašė popieriaus paaiškinimui rašyti. Parašė penkis lapus. Belaisvis buvo perduotas tardytojams, vėliau paleistas. Jo likimas geresnis negu mano: pasitraukė į Vakarus. Vėliau, Atgimimo metais, skaičiau jo pasakojimą apie tuos laikus, manau, kad rašytojas pakartojo tai, ką man buvo rašęs. Ar jums kontroliuojant, kaip sakėte, trečdalį Kauno miesto teritorijos daug žmonių žuvo? Nė vienas: nei rusas, nei lietuvis. LAFo vadovybė buvo įspėjusi, kad partizanai nesavavaliautų. Buvo galima įtartiną asmenį sulaikyti, nuginkluoti, tačiau baudė tik teismas. Tų taisyklių laikėmės griežtai. Kaip sakėte, Lietuva, per Pirmąjį pasaulinį karą patyrusi netektis ir sugriovimus, išmoko neapkęsti karo, bet jo laukė kaip paskutinės vilties išsilaisvinti. Sulaukė baisios dalios: per Antrąjį pasaulinį karą šalis nuniokota daug labiau, žuvo ar deportuota trečdalis jos gyventojų. Be to, per Antrąjį pasaulinį karą lietuviams prisegtas žydšaudžių titulas. Kai Europoje pasakai, kad esi lietuvis, koks nors olandas tarsteli: “A, tai jūs šaudėte žydus”. Tais nusikaltimais kaltinamas ir LAFas. Štai žydų žurnalas “Lithuania: Crime and Punishment” (“Lietuva: nusikaltimas ir bausmė”), spausdinamas Izraelyje, rašo, kad LAFo vadovybė Berlyne planavo žydų naikinimo akciją, o birželio 23-iąją LAFo aktyvistai žudė savo kaimynus. Viską galima pasakyti ir parašyti, jeigu gerai užmoka. Geriausi tokios propagandos meistrai buvo Hitleris ir Stalinas. Kaip sakiau, nė vienas lietuvis, nė vienas rusas nebuvo nužudytas toje teritorijoje, kurią kontroliavo mano būrys. Dabar galiu pridėti: ir nė vienas žydas. LAFas nebuvo vokiečių organizacija, nebuvo ir jiems pavaldus. Šio sąjūdžio tikslas buvo atkurti Lietuvos nepriklausomybę. Tam buvo ruošiamasi visus metus (po 1940 m. birželio 15 d.). Per tą laiką negirdėjau jokių žydams priešiškų kalbų, žmonės buvo nusiteikę tik prieš komunistus. Tačiau tame pačiame Izraelyje leidžiamame žurnale rašoma, kad Lietūkio skerdynėse dalyvavo LAFO aktyvistai, tarp jų Klimavičius, o KGB agento “Kliugerio”, Algio Klimaičio, 1992 m. LDDP prezidiumo nario, tėvas. Ką žinote apie skerdynes Lietūkio garaže? Berods birželio pabaigoje nuėjau prie to garažo. Ten nebuvo jokių žmonių, tik sargas vandeniu plovė kiemą. Tas pagyvenęs žmogus, paklaustas apie įvykius, sakė, kad kaliniai atsivarė ir nužudė savo tardytojus. Kai ten lankiausi, jokių lavonų ir kraujo nebuvo: sargas paprasčiausiai plovė kiemą. Dar žmonės kalbėjo, kad tame garaže buvo pagauti enkavėdistai (garažas priklausė NKVD), atėję pasiimti automobilių, kad galėtų sprukti į Rytus. Kas ten žudė, kada ir kiek žmonių buvo nužudyta, iki šiol neatskleista. O Klimavičius, KGB agento “Kliugerio”Algio Klimaičio tėvas, atvyko su vokiečiais. Jis buvo jų agentas, priklausė SD. Reicho vadams reikėjo, kad vokiečių tauta nesužinotų, jog žydai žudomi ten, kur įžengia vokiečių kareivio koja. Todėl buvo stengiamasi sudaryti įspūdį, kad žydų nekenčia visos tautos, o vokiečiai labai humaniški: žudo mažiausiai. Iš tikrųjų paskui okupuojančias Hitlerio armijas žengė specialūs būriai, atsakingi už galutinį “žydų klausimo” sprendimą. Tie būriai vykdė ir panašias priedangos provokacijas. Tačiau negalima nuneigti fakto, kad žudynėse dalyvavo ir lietuviai. Bet ne LAFO nariai. Kaip sakiau, LAFO politika buvo kitokia. Birželio 27 d. LAFO būriai buvo nuginkluoti. Jeigu LAFas būtų buvęs vokiečiams pavaldus ir jeigu viską su jais būtų koordinavęs, nebūtų taip nuo jų nukentėjęs. Pavyzdžiui, Kazlų Rūdoje vokiečiai sušaudė apie 20 LAFo aktyvistų. Įvykiai Lietūkio garaže buvo greitai užmiršti, nes juos savo žiaurumu nustelbė Rainių, Pravieniškių tragedijos. Kalbos apie tai, kad lietuviai - žydšaudžių tauta, - kaip nuobodžio pasaka: niekad nesibaigia. O prasideda tada, kai reikia. Atsimenu, Brežnevo laikais Karininkų namuose buvo organizuotas parodomasis teismas. Tada buvo nuteistas mirti kapitonas Ūselis. Kai mokiausi karininkų mokykloje, jis buvo mano būrio vadas. Į tą parodomąjį teismą buvo suvežti kaliniai iš Sibiro kalėjimų. To teismo reikėjo, nes vėl buvo iškilęs Baltijos valstybių klausimas, reikėjo apsispręsti: buvo rengiamasi Helsinkio baigiamojo akto pasirašymui. Dabar, kai reikia Lietuvai stoti į NATO ir Europos Sąjungą, šis klausimas vėl keliamas. Tai jėgų, suinteresuotų, kad Rusijos imperializmas būtų gyvas, žaidimai. Šis klausimas nėra susijęs su mūsų šiandienos pokalbio tema, bet Jums jau apie 80 metų ir tuos laikus turėtumėte prisiminti. Vis mažiau ir mažiau lieka žmonių, kurie galėtų pakomentuoti dar vieną aukščiau minėto žurnalo straipsnį. O jame rašoma, kad antisemitizmas Lietuvoje buvo visą laiką gyvas. Žydai neva negalėję dirbti valstybinėse įstaigose, jiems kliudyta mokytis aukštosiose mokyklose, o Palangos paplūdimyje buvęs atskiras žydų pliažas: į bendrąjį jų negalima leisti, nes šlapinasi ir tuštinasi jūroje. Tai visiškos nesąmonės. Mano klasėje buvo keli žydukai. Aš sėdėjau viename suole su žydeliu. Ir draugavom, ir išdykavom, ir pešdavomės. Mano tėvas dirbo valstybės kontrolėje, jo viršininkas buvo žydas. Kai mokiausi karininkų mokykloje, mūsų kuopoje buvo du žydai. Mano aplinkos žmonės baisėjosi, kaip vokiečiai pažemino žydus. Kartą sutikau savo klasės draugę žydaitę, nuleidusi galvą ji ėjo važiuojamąja gatvės dalimi, ant krūtinės buvo Dovydo žvaigždė. Paskui vis apie tai galvojau, vos neverkiau. Dėl atskiro pliažo nežinau, jeigu jis ir buvo, tai žydams prašant, gal dėl kokių religinių motyvų. Gal koks laikraštpalaikis ir parašė taip, kaip jūs cituojate… Dabar net kai kurie lietuvių istorikai įrodinėja, kad svetimos valstybės turėjo teisę Lietuvą okupuoti. Tai kodėl tada koks nors nacių papirktas bulvarinis laikraštis negalėjo parašyti kokios nors nesąmonės apie žydus? Jūs buvote aktyvus naujausios Lietuvos istorijos dalyvis. Ar tai sunki našta? Aš tik vykdžiau savo pareigą Tėvynei, atidaviau jai skolą. Jeigu būčiau ėjęs į sovietų kariuomenę, būčiau sulaužęs priesaiką Lietuvai. Nors man jau daug metų, tikiuosi sulaukti tokių laikų, kai Lietuvos istorikai liausis įrodinėję, kad mus kas nors turi teisę okupuoti. Ačiū už pokalbį.


Amerikos reakcija toliau vykdo barbariškas policijos represijas prieš JAV Komunistų partijos narius. Vakar Vašingtono teisėjas Holtcofas priėmė negirdėtą teismų praktikoje nutarimą kalinti 59 metų spaustuvės darbininką Filipą Bartą tol, kol jis atsakys į keturiasdešimt klausimų apie Jungtinių Valstijų Komunistų partiją. Bartas neseniai buvo iškviestas į Vašingtono teismą, kuris „tiria“ Amerikos kompartijos veiklą.


LEIPCIGAS, III. 6. TASSo korespondentas V. Seliviorstovas praneša: Į Leipcigo tarptautinę mugę suvažiavo daug atstovų iš visų žemės rutulio kampelių: valstybiniai ir politiniai veikėjai, parlamentarai, komersantai. Mugės paviljonuose, viešbučiuose, spaudos konferencijose vyksta gyvos diskusijos, svarstomos ekonominių ryšių problemos, sudaromi prekybos sandėriai. Savotiškas forumas įvyko priėmime, kurį VDR vyriausybė surengė mugės atidarymo proga. Prie A. Mikojano ir V. Ulbrichto susigrupavo eilės užsienio valstybių atstovai, jų tarpe Suomijos žemės ūkio ministras T. Renkė, Malio respublikos prekybos ir pramonės ministras A. Diara, komiteto „Už Anglijos–Tarybų Sąjungos ekonominių ryšių vystymą“ pirmininkas D. Skotas, grupė Anglijos parlamentarų. Užsimezgusio pokalbio metu A. Mikojanas pažymėjo, kad Skoto vadovaujamas komitetas vaidina teigiamą vaidmenį. – Nors Anglijos ir TSRS prekyba padidėjo, – pasakė D. Skotas, – mus vis dėlto pralenkė Vakarų Vokietija. Mes ketiname pasivyti VFR. Mes norėtume, pavyzdžiui, pirktis iš Tarybų Sąjungos cukraus ir naftos. A. Mikojanas pažymėjo, kad prekyba – geriausia savitarpio supratimo priemonė, ir Leipcigo mugė tam gera vieta. Čia susitinka tiek socialistinių, tiek ir kapitalistinių šalių atstovai ir randa bendrą kalbą. Leipcigo mugę būtų galima pavadinti savotišku tiltu tarp Rytų ir Vakarų. Vienas iš Anglijos parlamentarų pažymėjo: – N. Chruščiovas pareiškė gerą mintį sakydamas: kalbėkime apie tai, kas mus vienija, o ne apie tai, kas mus skiria. Prekyba tam padeda. V. Ulbrichtas klausia anglus, kokia jų pažiūra į atominio ginklo neturinčios zonos sudarymą. – Mes už prekybą, – atsakoma jam. Mes nenorime eksportuoti nei politikos, nei atominės bombos. Mes už taiką ir draugystę. Kreipdamasis į T. Renkę, V. Ulbrichtas sako, kad VDR ir Suomijos politikoje daug kas bendro. V. Ulbrichtas prašo jį perduoti draugiškus linkėjimus suomių tautai ir Suomijos vyriausybei. Į A. Mikojaną kreipiasi Malio respublikos atstovas, nuoširdžiai dėkodamas už pagalbą, kurią Tarybų Sąjunga teikia šiai respublikai. Mūsų šalis, pažymi A. Mikojanas, visuomet pasirengusi remti tautas, kovojančias už savo nepriklausomybę, prieš kolonializmą. Visi pokalbio dalyviai kelia taures už taiką ir draugystę, už visuotinę gerovę. BERLYNAS, III. 6. (TASS-ELTA). Tarybų Sąjungos vyriausybinės delegacijos tarptautinėje Leipcigo pavasario mugėje vadovas TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas, TSKP CK Prezidiumo narys A. Mikojanas, grįžęs šiandien iš Leipcigo į Berlyną, išskrido lėktuvu į Maskvą.


Lietuvos LKJS CK sekretorius drg. Macevičius savo kalboje II respublikiniame komjaunimo aktyvo susirinkime š. m. rugsėjo 1 ir 2 d. d. trumpai paminėjo komjaunimo organizacijų darbo atsiekimus. Plačiau jis sustojo ties komjaunimo darbo trūkumais. Drg. Macevičius nurodė, kad komjaunimo organizacijos, nežiūrint nuveikto didelio darbo, dar nepakankamai įsijungė į kovą su lietuviškai vokiškaisiais nacionalistais, kad dar silpnai dirbama kaimo jaunimo, ypač žemės ūkio darbininkų tarpe, kad nepatenkinamas yra komjaunimo eilių augimas. Jis išnagrinėjo šiuos darbo trūkumus ir nurodė jų priežastis: silpnas vadovaujančiųjų organų darbas, žemas komjaunuolių politinio išsilavinimo lygis, silpnas vadovavimas pirminėms komjaunimo organizacijoms ypač kaime ir, kas svarbiausia, nepakankamai glaudūs ryšiai su plačiomis jaunimo masėmis. Drg. Macevičius maža kalbėjo apie atsiekimus ne todėl, kad jų komjaunimas neturi. Drg. Macevičius kalbėjo apie trūkumus tam, kad juos iškėlęs ir išnagrinėjęs surastų būdą tiems trūkumams kuo greičiausiai pašalinti. Tačiau tolimesnės aktyvo susirinkimo diskusijos parodė, kad ne visi aktyvo dalyviai tai supranta. LLKJS Kėdainių apskrities kamiteto sekretorius drg. Martišauskas papasakojo, kad komjaunuoliai agitatoriai tik derliaus nuėmimo metu pravedė 45 susirinkimus, kurie apėmė 3500 valstiečiu, kad komjaunuoliai pravedė 28 darbo talkas ir padėjo 35 raudonarmiečių šeimoms ir 6 tarybiniams ūkiams nuimti derlių ir t. t. Visa tai gerai. Tačiau drg. Martišauskas, pasakodamas apie gerą darbo patyrimą, davė tik skaičius ir plačiau neapibūdino komjaunuolio agitatoriaus darbo, iš kurio kiti galėtų pasimokyti, ir tik pabaigoje priminė rimčiausią trūkumą, kad iš 28 apskrities pirminių komjaunimo organizacijų nei vienos nėra kaimo apylinkėje. Kodėl? Kokia priežastis? Štai apie ką turėjo visų pirma kalbėti drg. Martišauskas, tačiau to jis nepadarė. Lygiai taip pat kalbėjo ir LLKJS Utenos apskrities komiteto sekretorius drg. L Bakutis jis tik tarp kitko paminėjo apie neleistiną budrumo stoką Utenos komjaunimo organizacijoje, kai net į komjaunimo aparatą buvo įsibrovę liaudies priešai. Žinoma, jie dabar išaiškinti. Bet dėl to nusiraminti nereikėtų. Iš to pavyzdžio reikia nuolat mokyti komjaunuolius ir saugoti juos nuo panašių faktų pasikartojimo. Tokių kalbų aktyvo susirinkime buvo ir daugiau. Ir tik po keletos pastabų iš vadovaujančių draugų pusės komjaunuoliai suprato, koks aktyvo susirinkimo tikslas ir antrą dieną LLKJS Šiaulių apskrities komiteto sekretorius drg. Bučas, LLKJS Klaipėdos apskrities komiteto sekretorė drg. Juozapavičienė, Mažeikių apskrities komiteto sekretorė drg. Kondratienė ir kt. jau stengėsi išnagrinėti savo darbo trūkumus. ILKJS CK sekretorė drg. Mišakova savo kalboje pasveikino Lietuvos komjaunuolius kitų respublikų komjaunimo vardu. Ji paaiškino, kad šis aktyvo susirinkimas buvo sušauktas todėl, kad nežiūrint pasisekimų, Lietuvos TSR komjaunimo darbe yra dar daug trūkumų, kuriuos reikia pašalinti. Darbo jaunimas dabar suaktyvėjo, o mūsų komjaunimo organizacijos nevisuomet spėja išnaudoti šias nuotaikas ir stoti kaimo jaunimo priešakyje. — Reikia drąsiai eiti į kaimą ir kurti komjaunimo organizacijas apylinkėse, — pareiškė drg. Mišakova. — Reikia kelti komjaunuolių politinį lygį ir nuolat mokytis; mokytis ne tik iš knygų, bet ir iš paties gyvenimo, iš gerų ir blogų darbo pavyzdžių. Kalbėjęs aktyvo susirinkime LKP(b) CK sekretorius drg. A. Sniečkus nurodė, kad daugelio komjaunuolių kalbose nebuvo pakankamos savikritikos. — Mes metus pragyvenome. Žinoma, ir partija, ir tarybiniai organai, ir komjaunimas per tą laiką daug nuveikė. Tačiau klasinio priešo mes dar visiškai neįveikėme. Todėl šiandien turime visą dėmesį nukreipti į kovą su lietuviškaisiais buožiniais nacionalistais. Reikia pakelti komjaunimo kovingumą, kad jis tikrai taptų priešakiniu Lietuvos jaunimo būriu ir vestų paskui save darbo jaunimo nares. Partinės organizacijos komjaunimui visokeriopai padės, — pareiškė baigdamas drg. Sniečkus. Respublikinis Lietuvos TSR komjaunimo aktyvo susirinkimas priėmė išsamią rezoliuciją, kuri iškelia eilę komjaunimo darbo trūkumų ir nužymi kelius jiems pašalinti. Šią rezoliuciją dabar svarstys visos Lietuvos TSR komjaunimo organizacijos. Vadovaujantieji apskrities komjaunimo darbuotojai, pasimokydami iš respublikinio aktyvo pravedimo pavyzdžio, turi pasekti, kad šie susirinkimai praeitų gyvai, bolševikinės savikritikos dvasia ir tikrai prisidėtų prie viso komjaunimo darbo pagerinimo.


Rusijos URM iki šiol neperdavė Valstybės Dūmai pernai su Lietuva pasirašytos sienos sutarties, nes Rusijos vyriausybė rengia parlamentarus ramiai, be jokių trukdymų tą sutartį ratifikuoti, mano Lietuvos ambasadorius Maskvoje. “URM kol kas nenurodo konkretaus laiko, kada sutartis bus perduota ratifikuoti, bet mes ir neskubiname šio proceso. Mūsų nuomone, ji rengia deputatus patvirtinti šį susitarimą”, - sakė ambasadorius Romualdas Kozyrovičius. R. Kozyrovičiaus vertinimu, beveik nė viena Valstybės Dūmos frakcija, net komunistai, neturi didelių pretenzijų Lietuvai, ir ratifikavimas turi vykti gana sklandžiai. Agresyviai prieš Lietuvą nusiteikusi tik nedidelė deputatų grupė, vadovaujama nacionalradikalo Sergejaus Baburino, kuris mano, kad Lietuvos Klaipėdos kraštas turi priklausyti Rusijai. Užsienio reikalų ministras Jevgenijus Primakovas neseniai per savo vizitą į Vilnių užtikrino, kad problemų ratifikuoti sutartį nebus. Tada jis sakė, kad Dūma paprasčiausiai perkrauta darbu. Rusijos ir Lietuvos sienos sutartis pasirašyta pernai rudenį. Lietuvos Seimas ją ratifikavo šį pavasarį.


Raudondvario aštuonmetės mokyklos salėje vakar, vasario 28 d., susirinko Žemės ūkio mechanizavimo ir elektrifikavimo instituto darbuotojai, instituto eksperimentinio ūkio darbininkai, „Ateities“ kolūkio kolūkiečiai. Jie čia atėjo susitikti su savo kandidatais į deputatus Lietuvos KP CK pirmuoju sekretoriumi A. Sniečkum ir TSRS Ministrų Tarybos Valstybinio plano komiteto pirmininko pavaduotoju, TSRS ministru Vasilijum Zotovu. Susitikimą atidarė Kauno rajono vykdomojo komiteto pirmininkas J. Vaina. Jis suteikė žodį patikėtiniui instituto moksliniam bendradarbiui K. Murinui. – Mūsų instituto darbuotojai ir „Ilgakiemio“ kolūkio kolūkiečiai, pasakė K. Murinas, – pasiūlė V. Zotovą kandidatu į TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybos deputatus. Patikėtinis plačiai papasakojo apie kandidato gyvenimo kelią, kalbėjo apie tai, kaip V. Zotovas, jaunystėje buvęs paprastas darbininkas, tapo valstybiniu veikėju. Su kandidato į deputatus Lietuvos KP CK pirmojo sekretoriaus A. Sniečkaus biografija susirinkusius supažindino patikėtinis instituto direktorius J. Vitkauskas. Kalbėję susitikime „Ateities“ kolūkio pirmininkas K. Zelionka ir Raudondvario aštuonmetės mokyklos direktorė K. Andrikienė kvietė rinkėjus kovo 18‑ąją vieningai balsuoti už ištikimus partijos sūnus A. Sniečkų ir V. Zotovą. Susirinkusieji karštais plojimais sutiko kandidatų į deputatus A. Sniečkaus ir V. Zotovo pasisakymus. Jie širdingai padėkojo rinkėjams už parodytą pasitikėjimą, pasižadėjo skirti visas savo jėgas liaudies gerovei toliau kelti. A. Sniečkaus ir V. Zotovo susitikimas su rinkėjais vakar įvyko taip pat Kauno profsąjungų kultūros rūmuose. Čia dalyvavo rajono žemdirbiai ir liaudies švietimo darbuotojai.


Lenkijos draugiškumas Lietuvai gimsta ne iš praeities sentimentų

Pastaruoju metu suduotas rimtas smūgis provakarietiškai ir prolenkiškai Lietuvos orientacijai Jerzys Giedroycas, Zbignievas Brzezinskis ir Janas Nowak-Jezioranskis - trys žymiausi lenkų išeivijos veikėjai, turintys didelę reikšmę Lenkijos užsienio ir vidaus politikai. Mums, lietuviams, itin svarbu, jog šie žmonės palankiai atsiliepia apie Lietuvą ir, nebijodami tarti kritišką žodį Lenkijai, dažnai paremia mūsų valstybę. Ilgametis “Laisvosios Europos” radijo lenkų redakcijos vadovas J. Nowak-Jezioranskis nors gyvena Amerikoje, Varšuvos radijuje turi savo valandėlę. Paskutinė jo laida buvo skirta Lietuvai. Be to, per Varšuvos radiją pasakytą J. Novak-Jezioranskio kalbą išspausdino Lenkijos dienraštis ”Rzeczpospolita”. Lenkijos spauda nesidomi rezoliucija Dėl nežinomų priežasčių Lenkijos žiniasklaida nesusidomėjo Amerikos lenkų kongreso direktorių tarybos rezoliucija, priimta spalio mėnesį, tad būtina visa rezoliuciją išspausdinti, - sako Jezioranskis. “Atsakydama į daugelį Lietuvos Vyriausybės, Seimo bei visuomenės kreipimusi į Lenkiją ir užsienio lenkus, Amerikos lenkų kongreso direktorių taryba spalio 29-30 d. posėdyje Čikagoje pareiškė ryžtingą paramą Lietuvai, norinčiai tapti NATO nare kitame plėtros etape. Lenkija ir Lietuva dabar yra dvi nepriklausomos valstybės, bet jas taip pat sieja bendra praeitis. Užsienio lenkai rėmė Lietuvą, kai ji 1990 m. metė drąsų iššūkį sovietiniam milžinui ir buvo pavyzdys visoms Sovietų Sąjungos tautoms, kovojančioms už laisvę. Lietuvos saugumu yra suinteresuotos ir JAV, ir Europa. Esam įsitikinę, kad Amerikos lenkų visuomenė, ištikima šūkiui “Už mūsų ir jūsų laisvę!”, rems Lietuvos priėmimą į NATO su tokiu pat entuziazmu, kokį ji parodė kovodama už mūsų tėvynės Lenkijos prijungimą prie aljanso.” Šią rezoliuciją galima pavadinti istorine. Ji buvo priimta dalyvaujant Lietuvos ambasadoriui Stasiui Sakalauskui, kuris atvyko iš Vašingtono, kad Lietuvos Prezidento Valdo Adamkaus vardu iškilmingai garantuotų, jog Prezidentas nepasirašys naujojo Lietuvos administracinio padalijimo įstatymo, jeigu jis lenkų daugumos gyvenamuosiuose rajonuose apribos jų teises. Ambasadorius informavo Amerikos lenkų tarybą, kad Lietuvos Seimas tikriausiai nepriims šio įstatymo. Ambasadoriaus pareiškimas nuramino Amerikos lenkus. Lenkų draugiškus jausmus Lietuvai diktuoja ne politiniai ar ekonominiai interesai, bet praeities sentimentai. Tačiau į juos negalima neatsižvelgti. Kas tada yra tėvynės meilė - valstybės ir jos piliečių veiklos varomoji jėga? Lietuva buvo mūsų didžiausio dainiaus A. Mickevičiaus, T. Kosciuškos bei J. Pilsudskio tėvynė. Ji taip pat yra vieno didžiausių mūsų dabartinių poetų, Nobelio premijos laureato Cz. Miloszo, gimusio senoje lietuvių šeimoje Šateiniuose, tėvynė. Lenkija nesiekia dominuoti Dabartinė Lenkija nesiekia dominuoti nei Lietuvoje, nei Ukrainoje ar Baltarusijoje. Ir yra pasirengusi teikti nesavanaudišką paramą. Būtent dėl to Lenkija patraukli savo rytų kaimynams. Tokiu būdu, kaip pastebiu bendraudamas su Amerikos politikų elitu, Lenkija stiprina savo poziciją bei įvaizdį pasaulyje. Stiprėjanti Lenkijos pozicija kelia tiesiog maniakišką buvusio sovietinio, o dabar rusų politinio elito susierzinimą ir baimę. Rusijos spauda atvirai kaltina Lenkiją, neva ji nori atkurti prieš padalijimą egzistavusią valstybę ir susilpninti Rusijos įtakos sferas. Yra įrodymų, liudijančių apie slaptą KGB veiklą prieš Lenkiją tarptautinėje bei regioninėje sferoje. Tai pasireiškia antagonizmo su ukrainiečiais, lietuviais ir žydais kurstymu. Ne tik sentimentai skatina užtarti Lietuvą tarptautiniuose forumuose. Kaip pabrėžia Lenkų kongreso rezoliucija, dėl Lietuvos priėmimo į NATO yra suinteresuota ne tik Lenkija, bet ir Amerika. Rusija turbūt netaps Amerikos bei savo kaimynų partnere tol, kol jos elitas nesusitaikys su imperijos žlugimu. O tai gali įvykti tik tada, kai NATO išplėtimas nebeleis dominuoti kaimyninėse šalyse. Lietuvą priimti į NATO kitame etape yra būtina, jeigu norima įveikti rusų siekį visą buvusios Sovietų Sąjungos teritoriją traktuoti tik kaip Maskvos įtakos zoną. Kol kas reikėtų priimti tik Lietuvą, nes dabar Kongresas nepritartų dėl visų trijų Baltijos valstybių priėmimo į NATO vienu metu. Senatorius stebina Varšuvos pozicija Amerikos senatoriai neseniai lankėsi Varšuvoje ir negalėjo suprasti, kodėl aukštas valdžios pareigūnas jų klausė, kokius šansus dėl NATO narystės turi Slovėnija. Senatoriai stebėjosi, kodėl jų neklausė apie dvi artimiausias Lenkijos kaimynes Lietuvą ir Slovakiją. Iš pradžių Slovakiją pirmąją iš keturių Vyšegrado šalių buvo ketinta pakviesti į NATO bloką, tačiau dėl Mečiaro autokratiškos valdžios bei jo prorusiškos orientacijos kol kas buvo nutarta nepriimti. Per rinkimus slovakai pašalino Mečiarą, tikėdamiesi, jog demokratija atvers jiems duris į ES bei NATO. Jeigu tos viltys žlugs, jų orientavimasis į Vakarus gali susilpnėti ir vėl atsiras galimybių prorusiškiems Mečiaro šalininkams grįžti į valdžią. Jeigu Lenkijos pietinis kaimynas kada nors atsidurtų Rusijos įtakos sferoje, tai gerokai pablogintų Lenkijos strateginę padėtį. Jau ir taip iš Šiaurės ją supa Kaliningrado rusiška anklava, paversta karinės bazės placdarmu. Tokios yra priežastys, dėl kurių tiek Slovakijos, tiek Lietuvos priėmimas į NATO Lenkijos saugumui yra labai svarbus dalykas. Kwasniewskio santūrus kalbėjimas Tačiau pastaruoju metu kai kurie įvykiai sudavė rimtą smūgį provakarietiškai bei prolenkiškai lietuvių orientacijai ir Prezidentui V. Adamkui Lietuva buvo išbraukta iš derybų su Europos Sąjunga, nors į derybas buvo pakviesta ne tik Estija, bet ir Latvija. Taigi ES nepaisė fakto, jog Lietuva per pastaruosius dvejus metus padarė ekonomikos pažangą, stiprinančią laisvosios rinkos sistemą. Vilnius dėl to itin sunerimo, tačiau Lenkijos valdžia į tą ES nuosprendį atsakė tyla. Lenkijos prezidentas A. Kwasniewskis, neseniai viešėdamas Lietuvoje taip pat vengė išreikšti paramą Lietuvai, kalbėjo miglotai, bendrais bruožais, jog durys į NATO turi būti atviros. Jis akcentavo, kad Europos saugumas neįsivaizduojamas be Rusijos ir Ukrainos. Keista, kad A. Kwasniewskis iki šiol buvo laikomas pagrindiniu kovotoju už draugystę bei suartėjimą su Lenkijos kaimynais. Mano bičiuliai lietuviai klausia, ar nesusilpnėjo kaimynės Lenkijos parama Lietuvai. Dėl tolesnės NATO bloko plėtros stadijos dar nepriimti jokie galutiniai sprendimai. Tebevyksta debatai tiek administracijoje, tiek tarp sąjungininkų. Tuose debatuose turi skambėti ir Lietuvos balsas.


Generalinės Asamblėjos Ekonominių ir finansinių klausimų komitetas vienbalsiai vakar priėmė rezoliuciją, kurioje ragina SNO daugiau padėti besivystančioms šalims ruošti nacionalinius techninius kadrus. Rezoliucijos projekto iniciatorius buvo Ukrainos TSR delegacija kartu su aštuoniomis kitomis šalimis. Svarstant delegacijos projektą prie jo bendraautoriais prisijungė dar 11 šalių. Rezoliucijos, kurią turi patvirtinti Asamblėja, autoriai, prašo SNO generalinį sekretorių, bendradarbiaujant su šalių – organizacijos narių vyriausybėmis, paruošti pranešimą, kuriame būtų informuojama apie nacionalinių techninių kadrų ruošimo metodus šalyse, turinčiose skirtingas socialines-ekonomines sistema


Rašo René Martel. Paryžius, 1925 gruodžio 14. Štai dar kartą Tautų Sąjungoj buvo iškeltas lenkų lietuvių konfliktas. Dar kartą p. Voldemaras, atskleidęs savo dokumentus, išdėstė lietuvių tezę, pakartojo griežčiausius ir labiausiai įtikinamus argumentus. Tiesa, be abejo, yra jo, – vien tiktai jo pusėje, bet, nelaimei, jam tenka susidurti su iš anksto atkakliai nusistačiusia opinija, kuri nenori pripažint aiškios, kaip diena, tikrumos. Dar net nepaskelbus jo kalbos teksto, parsidavusi spauda imi garsinti, kad toji kalba padariusi blogiausio įspūdžio tarybai ir visam susirinkimui. Toliau eina visa eilė negudrių ir klastingų straipsnių, kurie begėdiškai iškraipo teisybę: šį kartą visai pamirštas padorumas. „Le Temps“, kuris, kaip žinome, yra beveik oficialiai inspiruojamas, šiandien aiškiai parodė savo nesupratingumą ir nelojalumą. Jo vedamajam kalbama vien apie užsispyrimą p. Voldemaro, atmetusio „visus vien sveiko proto ir aiškių abiejų šalių interesų inspiruotus pasiūlymus, kurius suformulavusi lenkų delegacija“. Taigi, štai, lenkų delegacija – lietuvių bylos teisėjas ir arbitras! Bet to dar maža. „Le Temps“ keliais griežtais žodžiais bematant išsprendžia Vilniaus klausimą, klausimą, kuris, nepamirškime to, buvo Tautų Sąjungos rezervuotas. Žinoma, žurnalistas nėra istorininkas: jis kreipias į plačiąja publiką. Jo darbas – aiškint įvairūs klausimai, kad jie būtų prieinami kuo didžiausiam žmonių skaičiui, išskirti pagrindiniai esmės dalykai iš antraeilių tarpo. Bendrosios idėjos jam būtinai reikalingos, be to, jis gali turėt ir savo asmens nusistatymų, nors, tiesą pasakius, dažnai tenkinasi svetimais. Bet, jei jis įžengia į istoriko sritį, tai mes turime teisės reikalauti, kad jis gerbtų nesugriaunamą istorijos tiesą. Ogi, štai, „Le Temps“ ne daugiau, kaip penkiolikoj eilučių reziumuoja visą komplikuotą Vilniaus klausimo eigą. „1919 m., rašo jis, lenkų kariuomenė atėmė Vilnių iš raudonarmiečių ir 1920 m. lenkai apleido miestą vien stipresnėms jėgoms spaudžiant. Kaip tik tuo laiku Lietuva, kuri, iš tikrųjų, turėjo laikytis griežčiausio neitralumo tarp Rusijos ir Lenkijos, leido raudonosios armijos daliai pereiti per savo teritoriją. Rugsėjo mėnesy 1920 m. lietuviai, panaudoję momentą, kai lenkų nugalėta raudonoji armija staigiai pasitraukė, netikėtai užėmė Vilnių ir išbuvo ten iki dienos, kol, tų pačių metų spalių mėnesy, lenkų generolas Želigovskis galutinai užėmė Vilnių. Tokie yra faktai. Taigi, Lietuvos teisės į Vilnių, kurias mėgino įrodinėti p. Voldemaras vakar Tautų Sąjungos taryboje, iš tikrųjų remiasi tik tuo, kad Vilnius buvo atsitiktinai pakliuvęs į lietuvių rankas keletai savaičių tuo tarpu, kai pasitraukė nugalėtoji rusų kariuomenė – iki dienos, kol jį vėl užėmė (réoccupation en force) generolas Želigovskis. Šio klastingo rašinio forma yra taip pat biauri, kaip ir jo esmė, nes prancūzų kalba netinka nesąmonėms reikšti. Ar „Le Temps“ korektorius, per daug skubėdamas neturėjo laiko išreikšti kiek padoresniu stilium šlykščius lenkų spaudos biuro plepalus? Mes norėtume tuo tikėti dėl gero laikraščio vardo. Kai dėl esmės, tai ten nėra nė vieno tvirtinimo, kuris neprieštarautų faktams ir dokumentams. Šio straipsnio autorius niekad nėra atskleidęs naujos lietuviškos knygos, p. Graužinio veikalo apie Vilniaus klausimą, Hymanso projeletą ir net pačių lenkų dokumentus. Pavyzdžiui, jis atrodo nenusimanęs aiškiai, kas yra buvusi toji Želigovskio „réoccupation en force“. Turiu prisipažinti, kad šis terminas neatatinka jokį prancūzų posakį: tai grynas polonizmas. Nejaugi, tai lenkai rašo „Le Temps“ vedamuosius straipsnius? Sunku tuo abejoti, nes seniau „Le Temps“ mokėta rašyti: jo turėta teisingų istorijos žinių ir dėstyta jos objektingai. Ne, mes esame dabar tikri: tai ne prancūzas parašė gruodžio 14 d. įžanginį.


Duomenys apie beraščių skaičių Italijoje

ROMA, rugsėjo 27 d. (TASS-ELTA). Italijos statistikos institutas tik dabar paskelbė kai kuriuos duomenis apie liaudies švietimo būklę Italijoje pagal 1951 metais surengto visuotinio gyventojų surašinėjimo medžiagą. Pagal šiuos oficialius duomenis, Italijoje surašinėjimo metu buvo 5.656.205 beraščių, o tai sudaro beveik 13 procentų vyresnių kaip 6 metų amžiaus gyventojų. Pietų Italijoje beraščiai sudarė beveik ketvirtadalį gyventojų.


Žiniomis iš Karaliaučiaus, mūsų delegacijos pirmininkas prof. Voldemaras dėl derybų vienam lenkų spaudos atstovui pareiškęs, kad šiose derybose, išeinant iš Tautų Sąjungos tarybos priimtos rezoliucijos, nebūsiąs liečiamas Vilniaus okupacijos klausimas. Išvažiuodamas iš Varšuvos Zaleskis spaudos atstovui pareiškęs, kad Karaliaučiaus derybos turėsiančios įgyvendyti tarptautinius susitarimus dėl pašto, telegrafo, geležinkelių ir laivų susisiekimo tarp Lietuvos ir Lenkijos. Kitais klausimais jose nebūsią tariamasi.


Į pietvakarius nuo Karaliaučiaus vyksta atkaklūs mūšiai. Mūsų kariuomenė tebespaudžia žiedą aplink Rytprūsių grupuotę. Per vakar dieną mūsų dalys užėmė Griunlindės, Vorvegeno, Lemkiūnų, Otėnų, Gotesgnadės, Fridrichshofo gyvenamąsias vietoves. Šiuose mūšiuose tarybiniai kariai rodo pasiaukojančio narsumo, ištvermės ir drąsos pavyzdžius. Prieš karininko Osmanevo bateriją vokiečiai kelis kartus šoko į kontrataką, tačiau vis turėjo atšokti į išeigines pozicijas. Bet štai vėjas nuo jūros atpūtė miglą. Matomumas griežtai pablogėjo. Šokusiems į dešimtąją šios dienos kontrataką hitlerininkams pavyko 60 — 70 metrų prisiartinti prie baterijos. Elisejevo, Širino ir Kukarenkos pabūklų tarnybos atmušė kontrataką. Jų pozicijų zonoje pasiliko 52 hitlerininkų lavonai. Seržantų Goropašno ir Sokolnikovo pabūklų tarnybos kelių valandų laikotarpyje atlaikė penkis stipriausius priešo artilerijos ugnies antpuolius. O kai vokiečių pėstininkai šoko į kontrataką, jie rado kietą atkirtį. Mūšio lauke pasiliko daug priešo kareivių ir karininkų lavonų. Kapitono Djačenkos tankistai pastebėjo rūpestingai užmaskuotą ilgalaikį ugnies tašką, iš kur priešas šaudė į mūsų pėstininkus. Iš pryšakio ilgalaikį ugnies tašką paimti buvo neįmanoma. Viskas aplinkui buvo apšaudoma. Panaudodamas vietovės įdubimus, leitenanto Podačino tankas privažiavo prie ilgalaikio ugnies taško iš užnugario ir iš dviejų šimtų metrų atstumo dviem pabūklo šūviais į gabalus sudaužė jojo duris. Du vokiečių karininkai ir 20 kareivių buvo užmušti, likusieji gyvi 8 hitlerininkai pasidavė į nelaisvę. Tankistas Orlovas sudegino 2 vokiečių tankus, pamušė 2 prieštankinius pabūklus, sudaužė 3 kulkosvaidžių lizdus ir išnaikino daugiau kaip 20 hitlerininkų. Karininko Kalinovskio motorizuotieji artilerijos pabūklai lydėjo puolančiuosius pėstininkus. Taikytojas Mokliukas pastebėjo krūmuose užmaskuotą prieštankinį pabūklą. Buvo paleistas iš viso tik vienas šūvis, ir priešo pabūklas išėjo iš rikiuotės. Kaimo pakraštyje motorizuotieji daliniai nuslopino minosvaidžių bateriją, bet iš namų rūsio vokiečiai tebešaudė iš automatų ir šautuvų išilgai gatvės. Mūsų motorizuotieji riedmenys privažiavo prie pat namų ir uždengė savimi ambrazūrą, iš kurios buvo šaudoma. Greitai iš rūsio išėjo 8 hitlerininkai ir pasidavė į nelaisvę. Nežiūrėdami milžiniškų nuostolių žmonėmis ir technika, hitlerininkai meta į mūšį naujus rezervus, tebetęsia įsiutusias kontratakas. Tačiau mūsų kariuomenė spaudžia priešą, vis glaudžiau ir glaudžiau suveržia apsupimo žiedą. K. Puchovas (TASS-o spec. kor.) Veikiančioji armija, kovo mėn. 1 d.