Pažangioji mūsų visuomenės klasė turi savo priešakinį būrį, kurį sudaro sąmoningiausi, labiausiai patyrę, kovoje užsigrūdinę draugai. Toks būrys mūsų šalies darbininkų klasėje susidarė beveik prieš penkiasdešimt metų ir jis vadinasi bolševikų, komunistų partija. Šios partijos organizatoriai ir vadovai buvo V. I. Leninas ir J. V. Stalinas. Kodėl darbininkų klasei reikalinga partija? TSRS darbininkų klasė gyveno labai sunkiose ir sudėtingose sąlygose. Jai teko atkakliai kovoti su stipriais ir klastingais priešais. Kaip armijai mūšiuose, taip darbininkų klasei jos revoliucinėje kovoje būtinai reikalingas kovinis vadovavimo štabas. Toks štabas darbininkų klasei ir yra bolševikų partija. Tarybų Sąjungos darbininkų klasė, darbo žmonės turi daug įvairių organizacijų. Tai Tarybos — valstybinė organizacija, jungianti visus tarybinius piliečius be jokio skirtumo. Tai — profesinės sąjungos, jungiančios beveik visus darbininkus ir tarnautojus. Tai — kooperacinės valstiečių organizacijos, jungiančios beveik visus valstiečius ir amatininkus. Tai — jaunimo organizacijos, visokiausios mokslinės, gynybinės, sporto ir kitokios visuomeninės organizacijos, kuriose yra dešimtys milijonų narių. Kiekviena jų dirba savo srityje, gyvena savo savarankišką gyvenimą. Jos visos tarnauja darbo žmonių reikalams. Tačiau kur gi tokia darbininkų klasės, darbo žmonių masių organizacija, kuri užtikrintų darnų visų nepartinių organizacijų darbą viena bendra kryptimi, vykdytų vieningą vadovavimą visoms toms organizacijoms? Tokia centrinė, vadovaujanti organizacija yra mūsų partija. Kodėl? Partiją sudaro priešakiniai darbininkų klasės, valstiečių, inteligentijos žmonės. Tie žmonės gyvena ir dirba pačioje darbo žmonių masėje, jie glaudžiai susiję su visomis nepartinėmis organizacijomis ir stovi jų priešakyje. Savo patyrimu, savo įtaka darbo žmonėms bolševikų partija — tai vienintelė organizacija, kuri gali parengti bendrą veikimo liniją visoms organizacijoms, kuri gali sukoncentruoti savyje visą darbo žmonių kovos vadovavimą. Partija visai nepakeičia savimi nei vienos nepartinių organizacijų. Partiniai organai ne įsakinėja nepartinėms organizacijoms, o teikia joms pagalbą jų darbe. Komunistai, kurie yra nepartinių organizacijų nariai, kaip priešakiniai ir įtakingi žmonės, įtikinimo būdu pasiekia to, kad šios organizacijos eina paskui partiją, savanoriškai priima jos vadovavimą. Imkime darbo žmonių deputatų Tarybas. Liaudis į jas išrenka savo geriausius žmones. Į vadovaujančias vietas Tarybose partija iškelia savo kandidatus. Ir jeigu valstybinių organų vadovai, kaip taisyklė, yra partijos iškeltieji kandidatai, tai dėl to, kad jie yra išbandyti, liaudžiai atsidavę žmonės. Partijos jėga glūdi jos pažangioje, revoliucinėje teorijoje — marksizme — leninizme, jos organizuotume, geležinėje jos eilių drausmėje, jos nenumaldomoje kovoje su liaudies priešais, jos nenutraukiamuose rvšiuose su liaudies masėmis. Vadovaujanti komunistų partijos padėtis Tarybų valstybėje užtvirtinta Stalino Konstitucijos. Joje pasakyta, kad komunistų partija sudaro „vadovaujantį branduolį visų darbo žmonių organizacijų, tiek visuomeninių, tiek valstybinių“. Konstitucijoje įrašyta, kad komunistų partija yra „priešakinis darbo žmonių būrys jų kovoje dėl socialistinės santvarkos stiprinimo ir plėtojimo“. Draugas Stalinas pavadino komunistų partiją vadovaujančia ir kryptį nurodančia, įkvėpiančia ir organizuojančia tarybinės liaudies jėgas tiek taikios statybos metais, tiek karo dienomis. Bolševikų partijos vadovaujami mūsų darbo žmonės iškovojo laisvę, sukūrė socialistinę visuomenę. Partija Tėvynės karo dienomis sujungė ir į bendrą tikslą nukreipė visas tarybinių žmonių pastangas ir atvedė liaudį į visišką pergalę prieš priešus. Štai kodėel Tarybų laudis žiūri su visišku pasitikėjimu į komunistų partiją ir myli ją kaip savą, artimą jai partiją. Komunistų partija yra vienas pagrindinių Tarybų valstybės jėgos ir galybės šaltinių.


Vakar Izraelio aukščiausiasis teismas turėjo priimti sprendimą dėl apeliacijos, susijusios su galimu daugiau kaip keturių šimtų palestiniečių sugrąžinimu. Jie buvo išsiųsti į pietų Libaną. Padavę apeliaciją advokatai mano, kad visi išsiųstieji turi būti sugrąžinti į Izraelį, nes Libanas juos priimti atsisako. Palestiniečius deportavo iš Izraelio po to, kai buvo pagrobtas ir nužudytas Izraelio pasienietis. Vakar Reuter pranešė, kad Libano kariuomenė pradėjo varyti palestiniečius atgal į Izraelį.


Naujas branduolinis sprogdinimas atmosferoje

Vakar Jungtinės Valstijos įvykdė naują branduolinį sprogdinimą atmosferoje Kalėdų salos rajone. Gynybos ministerija ir atominės energijos komisija pranešė, kad branduolinis įtaisas buvo išmestas iš lėktuvo. Tai — 22 sprogdinimas iš dabartinės Amerikos branduolinių bandymų serijos atmosferoje.


Referendumo komisijos pranešimu, praėjusį savaitgalį devyni dešimtadaliai Bosnijos ir Hercegovinos gyventojų pasisakė už šios respublikos nepriklausomybę. Serbų demokratų partijos lyderis R. Koradžičius pareiškė, kad respublika atsidūrė ties pilietinio karo slenksčiu. Juodkalnijos referendume du trečdaliai balsavusiųjų pasisakė už sąjungos su Serbija išsaugojimą naujoje Jugoslavijos federacijoje.


Rusija atkakliai neigia, kad padeda Iranui kurti raketą, galinčią nugabenti branduolinį užtaisą iki Izraelio. Tačiau tikėti tuo, mano “Wall Street Journal”, nėra jokio pagrindo. Pavyzdžiui, Rusija pardavė Iranui 22 t specialių plieno lydinių, JAV pareigūnų nuomone, skirtų gaminti naujų Irano raketų kuro bakus. Amerikos pareigūnai pranešė Rusijos vyriausybei, kad šį krovinį rengiamasi iš Maskvos išsiųsti į Iraną, rusai nesustabdė jo. Kovo 26 d. sunkvežimį Irano pasienyje sulaikė Azerbaidžano muitininkai. Tada rusai pareiškė neturėję informacijos, leidžiančios sulaikyti krovinį. Tas faktas - tik sistemos dalis. 1996 m. vasario mėnesį JAV viceprezidentas Albertas Goras pareikalavo, kad Maskva paaiškintų nerimą keliančius pranešimus, esą Rusija padeda Iranui vykdytijo raketinę programą. Tuometinis premjeras Viktoras Černomyrdinas pažadėjo duoti atsakymą. Keturis mėnesius jis tylėjo, o paskui pranešė, kad Goro jam pateikta informacija buvo pernelyg nekonkreti. Izraelio ir JAV žvalgybos teigia, kad Rusijos pagalba Irako raketinėms programoms suaktyvėjo ir tapo slapta. “Kiekvieną kartą, kai Goras pateikdavo Černomyrdinui naują informaciją apie raketines programas, rusai mėgindavo sužinoti, iš kur gauta ta informacija, ir nuslopinti jos šaltinius”, - sakė vienas iš Izraelio gynybos ministerijos vadovų generolas Davidas Irvis. Kompanijos, kurių pavadinimus nustato izraeliečiai, dingsta, vietoj jų atsiranda naujos, turinčios užmaskuoti Maskvos ir Teherano bendradarbiavimą. Nuostabu, kad kai kurios kompanijos, padedančios iraniečiams kurti naujas raketas, gauna subsidijas iš JAV mokesčių mokėtojų lėšų. Senatoriai Trentas Lotas (respublikonas, Misisipės valstija) ir Džozefas Libermanas (demokratas, Konektikuto valstija) pateikė įstatymo projektą, reikalaujantį bausti užsienio kompanijas ir vyriausybes, perduodančias Iranui raketinę technologiją. Įstatymas draustų kompanijoms, padedančioms Iranui vykdyti savo raketinę programą, ir vyriausybėms, nesiimančioms priemonių prieštokias kompanijas, dalyvauti programose, finansuojamose Amerikos vyriausybės, ir pirkti naujausią amerikietišką technologiją. “Toks įstatymas būtinas, nes Klintono administracija ne viską padarė, kad būtų išvengta grėsmės, kurią kelia Irano raketų kūrimas”, - pareiškė Lotas. Šio įstatymų projekto bendraautoriais tapo 82 senatoriai. Rusijos elgesys netinka šaliai, kurią Amerikos administracijai patinka vadinti savo partnere stiprinant taiką. Užuot neleidusi iraniečiams bendrauti su mokslininkais, kurie specializuojasi balistinių raketų kūrimo srityje, ir mokslo tyrimo institutais bei raketų gamyklomis, Rusijos vyriausybė paprasčiausiai stengiasi geriau užmaskuoti tokius ryšius. O garsių rusų mokslininkų delegacijos tebevažiuoja į Iraną padėti projektuoti ir gaminti naujausias raketas, galinčias nuskristi 800 mylių. Vienas iš rusų mokslininkų kelionės punktų – bandymų poligonas dykumoje į rytus nuo Teherano. Čia rusai padėjo iraniečiams išbandyti raketos variklį, sukurtą pagal rusų projektą. Izraelio žvalgybos atstovas pranešė Knesetui, kad Iranas beveik pasigamino raketos “Šachab-3” variklį, ir kitais metais šios raketos bus pradėtos gaminti. Tai kels grėsmę ne tik Izraeliui, bet ir kitoms JAV sąjungininkėms, pavyzdžiui, Turkijai, taip pat Saudo Arabijoje dislokuotiems Amerikos kareiviams. Rusijos ir Irano ryšiai prieštarauja Amerikos nacionaliniams interesams. Ir vis dėlto aukšti Klintono administracijos pareigūnai, pradedant valstybės sekretorės pirmuoju pavaduotoju Stroubu Talbotu, ne kartą pateisino blogą Rusijos elgesį. O Rusijos vyriausybė padarė išvadą, kad Vašingtonas nelabai piktinasi, jog Maskva perduoda Teheranui raketinę technologiją.


P. Skairys Ukmergės apskr., Kurklių valsčiaus partorgas

Kurklių valsčiuje (Ukmergės apskrityje) nėra pirminės partinės organizacijos. Nebuvo ligi šiol ir komjaunimo organizacijos. Valsčiuje yra daug aktyvistų, tačiau, nesant partinio vadovavimo, jie gyvavo tik popieryje. Tą padėti išnaudojo buožiniai elementai. Kai kur jie vėl atėmė žemę iš naujakurių ir privertė naujakurius jiems vergauti. Buožė Baltrėnas, turėjęs 70 ha žemės, grasindamas privertė naujakurius dirbti jo naudai. Buožė Vincas Pulys, gyvenas Šilinėje, sąmoningai sugadino vienuolika kuliamųjų mašinų. Niekas nenušviesdavo darbo valstiečiams tarptautinės padėties, einamojo momento įvykių. Tai išnaudojo buožiniai nacionalistai ir savo skleidžiamais melagingais gandais klaidino žmones. Atvykęs Kurklių valsčių, kur mane paskyrė partorgu, visų pirma pasistengiau suorganizuoti aktyvą, sukurti komjaunimo organizaciją, nes kiekvienam aišku, kad vienas komunistas be aktyvo pagalbos, kad ir geriausių norų turėdamas, nieko nuveikti negali. Geriausieji valsčiaus aktyvistai įsijungė į derliaus nuėmimo ir paruošų atlikimo kampaniją, organizavo valstiečių talkas karių šeimų bei partizanų ūkių derliui nuimti, padėjo laiku įteikti valstiečiams prievolių lapelius, ir rezultate valsčius jau įvykdė 28% privalomųjų pristatymų metinio plano. Mūsų aktyvistai nuolat būna apylinkėse ir aiškina valstiečiams reikalą kuo greičiau atsiskaityti su valstybe. Šiame darbe ypač pasižymi drg. drg. I. Krilovas, A. Prigaskas, Brazauskas ir komjaunimo organizatorė drg. Baltuškaitė. Dabar valsčiuje veikia stipri 20 žmonių komjaunimo organizacija. Komjaunuoliai aktyviai dalyvauja raudonąsias gurguoles organizuojant, karių šeimų ūkių derlių nuimant. Jų iniciatyva suorganizuota skaitykla, kurią kasdien aplanko apie 70 žmonių. Komjaunuoliai kas sekmadienį rengia viešus pasilinksminimus, per kuriuos skaitomi pranešimai ir paskaitos. Jie leidžia savo sieninį laikraštį. Valsčiaus Jaunimas pradėjo naujai gyventi. Nuo valsčiaus tarybinio aktyvo darbo daug kas priklauso. Dabar jau visose Kurklių valsčiaus apylinkėse sudarytos tarybos; prie valsčiaus vykdomojo komiteto veikia komisijos, kurios padeda vykdomajam komitetui dirbti. Nuo šio aktyvo darbo priklauso, pirmoje eilėje, privalomųjų pristatymų eiga. Tai rodo Kurklių apylinkės vykdomojo komiteto pirmininko drg. Stimburio veikla. Jo darbo dėka apylinkė geriausiai vykdo privalomųjų pristatymų prievoles. Aktyvas įsijungė į darbą. Kasdieniniame darbe ir kovoje aktyvistai pasirodo, kaip tvirti patriotai, karštai ištikimi partijai, pasiryžę nesigailėti jėgų ir pastangų, kad stiprėtų mūsų tarybinė tėvynė. Tai geriausias rezervas partijos augimui. Valsčiuje kol kas tebėra tik vienas komunistas. Todėl svarbiausias uždavinys — artimiausiu laiku sukurti čia pirminę partinę organizaciją. Kai kurie iš mūsų aktyvistų jau rengiasi įstoti į partiją. Dėsime visas pastangas, kad ir kiti valsčiaus aktyvistai keltų savo lygi: dirbsime su jais, kad jie galėtu įstoti į partiją, kad netrukus Kurklių valsčiuje būtų sudarytas stiprus bolševikų branduolys — tvirta valsčiaus pirminė partinė organizacija.


Iš laiško redaktoriui: „Kunkuliuoja Lietuvoje gyvenimas ir dėl vidinių kovų. Didžiausias to kaltininkas, kaip jau esu minėjęs, komunistai, šiandien besidangstantys kitais vardais, bet iš esmės išlikę tokie patys. (…) Komunistinius „universitetus“ baigę žurnalistai išvystė šlykščią propagandą prieš patriotines Lietuvos jėgas. Naudojamos įvairiausios intrigos ir veikiama pagal posakį „pats muša, pats rėkia“. Štai visą savaitę penki raudonieji laikraščiai (…) skelbė streiką. (…) Žmonės tomis dienomis pailsėjo nuo melo. O mūsų tikrieji kagebistai trina rankas, kad jų profesionalus darbas duoda rezultatus. Tam jie paaukojo ir su jais bendradarbiavusius, o dabar nuo jų nusisukusius eilinius sebrus. Žmonės diskutuoja apie pėstininkus, kai tikrieji saugumo vadeivos, kaip Brazauskas ir Beriozovas, sėdi Parlamente ir demagogiškai kitus moko demokratijos. Ką gi, tokie šiandien mūsų gyvenimo paradoksai. Vyksta kova prieš komunistinę mafiją, kurią tauta, neabejoju, laimės“. Primas Noreika, „Lietuvių balsas“. 1992.1.9, Nr.1 „Raudonųjų šmėklų stūgavimas neprivertė sustoti, grįžti į brazauskininkų liaupsinamo Gorbačiovo aptvarą. (…) Lietuvos ateities forumas - užsimaskavę komunistai, jau prieš metus į tokią sandraugą dėtis kvietė. (…) Į laisvę dar tik grįžtame, todėl tebevyksta išsivaduojamoji kova iš komunizmo. Anais laikais girtuoklėlių, arkliavagių ar šiaip sukčių gauja žmonių buvo aiškiai įvardijama, ir niekas nekvietė su jais vienytis. Šiandien tos pačios moralės tęsėjai, iš demokratijos slopintojų virtę jos gynėjais ir pakeitę niekšybių vykdymo būdus, veidmainingai kviečia santarvei, bet tik jiems vadovaujant ir tik su sąlyga, kad nebus nagrinėjama jų nusikalstama praeitis, nebus paliestas jų prisiplėštas turtas. (…) Pasaulinės mafijos atšaka - vietiniai komunistėliai, pamiršę, kaip uoliai talkininkavo okupantui, atkakliai bando užsidėti kovotojų už Lietuvą aureolę. (…) Spaudos ginklu komunistai žongliruoja ne blogiau, kaip su sau įprasta automato buože. Tai ji, spauda, iš degtuko vežimą priskaldo, išpučia elementariausius nesusipratimus ar klaideles, išmoningai, dalelytę tiesos perpindama su melu, sukelia sumaištį žmonių protuose. (…) Jos (spaudos) indėlis kiršinant žmones bei teikiant dezinformaciją užsieniui yra akivaizdus. Laisvąja pasivadinusi, prokomunistinė spauda nesiūlo nieko konstruktyvaus, diegia žmonėms beviltiškumo kompleksą, juodina sveikąsias tautos jėgas, šventvagiškai šaiposi iš tautos vertybių ir gina partokratijos idėjas. Ji klykauja apie teises, niekada ir nežinojo, kas yra pareiga. Pareiga padorumui, tautai, valstybei. (…) Atrodo, kad koordinuojantis centras tebeveikia, nes labai vieningai raudonoji spauda pradeda tą ar kitą akcija“. Primas Noreika, Lietuvos demokratų partijos prezidiumo narys „Lietuvių balsas“, 1992.1.23, Nr.2. Tai tik maža dalis netiesos, kurios gausu cituotuose tendencinguose Primo Noreikos rašiniuose. Užjausiu autorių, jeigu jam kada nors ir kur nors tektų taip pat viešai pateikti visų savo tezių įrodymus. Vytautas Kulys, taip pat Lietuvos demokratų partijos tarybos prezidiumo narys, rašo, kad „A. Brazauskas ir K. Prunskienė Lietuvoje yra sumenkinami už savo kolaborantinę, prokomunistinę politiką, o tarp užsienio lietuvių vis dar naudojasi nepelnytu autoritetu“. („Lietuvių balsas“, Nr.24, 1991.XII.12). Kad ir išeivijoje yra rimtų ir blaiviai galvojančių žmonių, gerai suprantančių dabartinę Lietuvos padėtį ir mokančių ja objektyviai vertinti, rodo jų pačių pasisakymai, kurių pluoštas bus pateiktas kitame šio rašinio skyriuje.


Gruzijos Kazbegio gyvenvietėje įvykusiose Valstybės tarybos vadovo E.Ševardnadzės ir Šiaurės Osetijos parlamento pirmininko A.Galazovo derybose susitarta nutraukti ugnį Pietų Osetijoje. Susitikime dalyvavo ir Pietų Osetijos, kurios nepriklausomybės Gruzija nepripažįsta, stebėtojai. Ketinama sudaryti penkių šimtų buvusios TSRS armijos karių - gruzinų, osetinų ir rusų - batalioną taikai palaikyti. Pasak radijo „Svoboda”, E.Ševardnadzė vos įtikino Gruzijos gynybos ministrą T.Kitovanį ir „Mchedrioni” formuotės vadą Dž.Joselianį, kurie taip pat dalyvavo derybose, priversti jiems pavaldžias pajėgas nutraukti ugnį. Vakar Tbilisyje priešiškų jėgų karo vadai turėjo oficialiai pasirašyti paliaubų sutartį, kuri įsigaliotų šiandien. Maskvos radijas pranešė, kad vakar rytą Pietų Osetijoje vėl įsiplieskė susirėmimai, keliuose jos rajonuose paskelbta ypatingoji padėti


Po Kapitolio kupolu Amerikos kongreso salėse dabar vyksta savotiškos varžybos: kuriam iš senatorių ir atstovų rūmų narių pavyks prikalbėti daugiau šlykštybių laisvę mylinčios kubiečių tautos adresu, kuriam iš jų pavyks sugalvoti agresyviausią planą prieš didvyriškąją Karibų jūros salą. Pastarosiomis dienomis žvanginti ginklais kongrese ypač pamėgo kai kurie Amerikos įstatymų leidėjai. Spaudos pranešimais, senatorius S. Mazersas pareiškė ketinąs pateikti įstatymo projektą dėl Kubos vyriausybės sudarymo emigracijoje. Senatorius Džavitsas pareikalavo „energingų veiksmų“ prieš Kubą. Atstovų rūmų narys Rodžersas nekantrauja, kad JAV pradėtų kuo greičiausiai plačius karo manevrus Kubos pakrantėje. O senatorius Prautis, siekdamas pralenkti visus, ėmė šaukti, kad JAV prezidentui reikią suteikti teisę naudoti kariuomenę bet kuriame pasaulio rajone kovos prieš „komunistinę agresiją“ pretekstu. Kaip visuomet, ištikimas sau respublikonų „neandertaliečių“ sparno vadeiva senate Goldvoteris. Šis žinomas demagogas tiesiog pareiškė, kad JAV nepabijos pradėti karą, jeigu „joms reikės ginti Kubą“. Girdėdami šiuos provokacinius pareiškimus, vis labiau įžūlėja kubiečių kontrrevoliucionieriai, susisukę varnų lizdą Jungtinėse Amerikos Valstijose. Agentūros Asošieited pres pranešimu iš Majamio, slaptosios kubiečių kontrrevoliucionierių organizacijos nariai, neseniai apšaudę Anglijos ir Kubos laivus, giriasi per artimiausias dvidešimt dienų įvykdysią „dar didesnę operaciją“ prieš Kubą. Galima neabejoti, kad Goldvoterio tipo kongresmenai susižavėję rems saujelės kubiečių tautos išdavikų veiksmus. Tačiau kažin, ar tokiems veiksmams pritars, ar juos parems platieji Amerikos visuomenės sluoksnia


Vakar Kopenhagoje prasidėjo Baltijos jūros valstybių užsienio reikalų ministrų dviejų dienų susitikimas, kurio tikslas - įsteigti Baltijos jūros valstybių tarybą. Pasak Reuters agentūros pranešimo, šią tarybą sudarys Danija, Suomija, Norvegija, Švedija, Lenkija, Vokietija, Rusija ir trys Pabaltijo valstybės. Taryba rengtų bendradarbiavimo planus ir projektus, o lėšų jiems įgyvendinti, matyt, suteiktų Europos bendrija, Europos rekonstrukcijos ir vystymo bankas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

PEKINAS, kovo 22 d. (TASS). Laikraštyje „Ženminžibao“ išspausdintu Valstybinės statistikos valdybos pranešimu, šių metų sausio pabaigoje privačiosios pramonės dalis bendrojoje Kinijos pramonės produkcijos apimtyje sudarė tiktai 2 procentus palyginti su 16 procentų pereitais metais. Tai, rašoma pranešime, rodo, kad pramonės socialistinio pertvarkymo srityje iškovota lemiama pergalė. Šalies pramonės socialistinio pertvarkymo judėjimo pakilimas, toliau nurodoma pranešime, prasidėjo šių metų sausio mėnesį. Iki šio laiko beveik visos privačiosios pramonės įmonės šimtas aštuoniolikoje stambių ir vidutinių Kinijos miestų tapo mišriomis valstybinėmis-privačiosiomis įmonėmis. Tiktai 1956 metų sausio mėnesį buvo pertvarkyta 60 tūkstančių privačių dirbtuvių, fabrikų ir gamyklų. Tai reiškia, kad KLR pirmojo penkmečio plano numatytos pramonės socialistinių pertvarkymų užduotys žymiai viršytos.


Pasirengimas oficialiam Prezidento vizitui į Italiją aptartas jo susitikime su ambasadoriumi Romoje

Vakar Prezidentas Valdas Adamkus susitikęs su Lietuvos ambasadoriumi Italijoje Romanu Podageliu, kalbėjosi apie ateinančių metų vasario pabaigoje įvyksiantį Lietuvos vadovo vizitą į šią šalį. “Dabar mūsų diplomatai pradeda rengti konkrečią trijų dienų vizito programą. Be oficialių pokalbių su Italijos vadovais, V. Adamkus turėtų susitikti su šios šalies verslininkais, kultūros veikėjais, aplankyti kai kurias garsias vietas”, - po susitikimo su Prezidentu sake R. Podagelis. Pasak ambasadoriaus, jau yra aišku, kad V. Adamkus Romoje susitiks su Italijos prezidentu, ministru pirmininku, parlamento vadovu, kitais aukštais pareigūnais. Kartu su Lietuvos vadovu vyks verslininkų grupė, kuri susitiks su savo italų kolegomis. Kol kas neapsispręsta, koks miestas bus pasirinktas antrajai vizito daliai po Romos. “Tai gali būti Florencija, Venecija arba Pompėja”, - tvirtino R. Podagėlis. Diplomatinis protokolas nurodo, kad oficialaus vizito metu turi būti lankomi mažiausiai du vienos šalies miestai. Prezidentas V. Adamkus jau antrą kartą lankysis Italijoje. Šių metų gegužės viduryje jis dvi dienas viešėjo šioje valstybėje, susitiko su jos vadovais ir su Popiežiumi Jonu Pauliumi II. “Su Prezidentu taip pat kalbėjomės apie Lietuvos ir Italijos dvišalius santykius, labiausiai atkreipdami dėmesį į tai, kokios sutartys dar yra reikalingos. V. Adamkus pabrėžė, kad būtina skatinti italų investicijas Lietuvoje, o tam reikia parengti ir pasirašyti Investicijų skatinimo bei apsaugos sutartį”, - tvirtino ambasadorius. R. Podagėlio nuomone, taip pat reikėtų aktyviau plėtoti dvišalius kultūrinius ryšius. Pasak diplomato, su Prezidentu buvo aptartas ir istorinio Lietuvos ambasados Romoje pastato likimas. Kaip žinoma, okupavusi Lietuvą, šį pastatą perėmė Sovietų Sąjunga. Dabar jis priklauso Rusijai. “Mes galime tik apgailestauti, kad italai atsiriboja nuo šios problemos sprendimo. Jie teigia, kad supranta mus, tačiau tvirtina, esą šį klausimą Lietuva turi spręsti dvišalėse derybose su Rusija”, - kalbėjo ambasadorius R. Podagelis.


(Mūsų Berlyno korespondento). Didžiausia ir įtakingiausia vokiečių katalikų partija gruodžio 8 ir 9 d. buvo susirinkusi kongresui. Kad centras gyvena tam tikrus sunkumus, neslėpė nei ,,Germania“, nei kongreso dalyviai. Centro partija, visada laikyta nesugriaunama katalikų tvirtove, per paskutiniuosius reichstago rinkimus staiga pralaimėjo 7 mandatus: ji gavo 62 vietas. Taip pat kita katalikų partija – Bavarijos liaudies partija – rinkimų išdavoj neteko 3 vietų. Šią vasarą atsistatydino ilgametis centro vadas buvęs reichskancleris Warksas. Jis savo žygį motyvavo pa[...]usia sveikata. Tačiau stipriai įsigalėjusi nuomonė, kad labai nusipelnęs vadas pasiaukojo partijos interesams: jis supratęs, nebegalįs sujungti visų pasireiškusių pakraipų. Bet „Germania“ tai kategoriškai neigia. Kaip ten bebūtų, bet naujojo centro vado rinkimai patvirtino jau anksčiau išgirstus gandus, būsią partijoj einančios smarkios kovos dėl vadovybės. Centras nuo kitų vokiečių partijų skiriasi tuo, kad jame dominuojantis yra pasauliožiūros momentas. Centro partija neturi vienos socialinės grupės. Jos šalininkai yra visuose gyventojų sluoksniuose, juos tarp savęs riša bendra pasauliožiūra. Čia susitinka darbdaviai su darbininkais, valdininkais, laisvų profesijų žmonės, ūkininkai, dvasiškiai. Ypač stipri yra partijos įtaka tarp katalikių moterų. Bet ir palanki centrui krikščionių darbininkų profesinė sąjunga turi daug šalininkų. Tačiau per paskutiniuosius reichstago rinkimus centre ėmė daugiau ar mažiau reikštis srovės. 7 mandatų pralaimėjimas aiškinamas dalies iki tol buvusių partijai ištikimų darbininkų nusigręžimu nuo centro. Prie pasireiškusio rūgimo prisidėjo dar d-ro Markso atsistatydinimas. Dar reikia atminti, kad centras nuo pat vokiečių respublikos pradžios buvo vyriausybėj. Todėl partijos turėjo galimumo valstybės sunkumus suversti centro ir kitų pozicijos partijų atsakomybei. Nemažos reikšmės turi ir pakitėjusios veikimo aplinkybės. Aktingai dalyvavęs Weimaro konstitucijos ruošime, centras į ją įrašė kai kuriuos straipsnius, kurie anksčiau buvo mases traukiantieji šūkiai. Tuo būdu centro partija iš dalies neteko spiritus movens. Visus tuos pasireiškusius sunkumus turėjo išspręsti partijos suvažiavimas, kuriam, be to, teko uždavinys išrinkti naujas vadas. Kova dėl vadovybės buvo gana smarki. Paprastai suvažiavimui jau iš anksto buvo nutariama pasiūlyti tas ar kitas kandidatas, kuris ir būdavo išrenkamas. Šį kartą teko rinkti tam tikra komisija, kuri ilgai derėjosi dėl kandidato. Labiausia ligšiolinės vadovybės buvo palaikoma krikščionių darbininkų vado Stegervaldo kandidatūra. Tačiau ji sutiko pasipriešinimo pas pramonininkus, valdininkus ir kitus sluoksnius. Tada buvo pasiūlyta labiau neitralinis reichstago atstovas Joosas, bet šis, norėdamas duoti vadovybėj pasireikšti įvairioms srovėms, pasiūlė išrinkti partijos direktoriją. Bet šis pasiūlymas buvo išaiškintas kaip silpnybės pareiškimas. Buvo sustota ties praloto profesoriaus Kaaso kandidatūra. Didele balsų dauguma jis pagaliau buvo išrinktas. Didelė įtaka ir pagarba besinaudojančio dvasininko išrinkimas aiškinamas ta prasme, kad centras vėl nori pirmon vieton pastatyti pasauliožiūros klausimus. Pralotas Kaasas, pasak ,,Germania“, turės suburti įvairius centro elementus ir atsiekti katalikiškųjų jėgų susijungimo. Be to, jam teks realizuoti kitas uždavinys: atsiekti susijungimo su kita stipria katalikų politine organizacija – Bavarijos liaudies partija. Šios atstovas, dalyvavęs kongrese, viešai pareiškė viltį, kad jis centre suvažiavime dalyvaująs paskutinį kartą kaip svečias. Tuo būdu centras, išsirinkęs naują vadą, tikisi ne tik išlaikyti savo ligšiolines pozicijas, bet dar ir sustiprėti.


Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijai reikia paramos Pastaruoju metu daug suinteresuotų asmenų teiraujasi apie Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijos (toliau Komisijos) darbą. Jokios informacijos spaudoje tuo klausimu jau senokai nebuvo, todėl jaučiame pareigą apie tai pranešti visuomenei. 1997 m. sausio 27 d. Seimas priėmė Lietuvos Respublikos pasipriešinimo 1940-1990 metų okupacijoms dalyvių teisinio statuso įstatymą, kuriame numatyta suteikti ginkluoto pasipriešinimo dalyviams karių savanorių, o neginkluoto pasipriešinimo dalyviams - laisvės kovų dalyvių teisinį statusą. Lietuvos Respublikos Vyriausybei buvo pavesta patvirtinti Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijos sudėtį ir veiklos nuostatus. Komisijai pavesta svarstyti ginkluoto ir neginkluoto pasipriešinimo dalyvių, o vėliau ir nukentėjusių nuo okupacijų asmenų prašymus ir teikti LGGRT centrui išvadas dėl karių savanorių, laisvės kovų dalyvių, nukentėjusių asmenų teisinio statuso pripažinimo. Nors Komisijos sudėties ir nuostatų projektas atitinkamoms Lietuvos Vyriausybės tarnyboms buvo pristatytas 1997 m. liepos mėn., tačiau, kelis kartus atmetus projektą, jo derinimas su įvairiomis valstybinėmis žinybomis ir patvirtinimas užsitęsė iki 1997 m. lapkričio 11 d. Per tą laiką dokumentų rengimo tarnyboje, kuri juos teikia svarstyti Komisijai, susikaupė daugiau kaip 1600 prašymų, todėl iš karto kilo didelė problema: kaip kuo greičiau apsvarstyti tiek daug prašymų. Nuolat didėjant prašytojų skaičiui (šiuo metu gaunama iki 20 rezistentų prašymų per dieną), ši problema darosi vis opesnė. LGGRT centras vis didėjančius Komisijos materialinės bazės ir naujų darbuotojų skyrimo poreikius turėjo tenkinti iš vidinių rezervų, o jie ir taip buvo nepakankami. Dokumentų rengimo komisijai tarnyboje minimaliai turėjo dirbti apie 15 žmonių; deja, 1997 metų pabaigoje dirbo tik 9 žmonės. Padėtis nė kiek nepagerėjo ir 1998 metų pradžioje, nes buvo gerokai apkarpytos biudžeto lėšos, skirtos LGGRT centro darbui, ir visiškai neatsižvelgta į būtinybę skirti daugiau lėšų Komisijai, kad būtų galima gerokai paspartinti pasipriešinimo dalyvių statuso patvirtinimą. Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisija savo darbą pradėjo 1997 m. lapkričio 11 d. Kiekvienas Komisijos narys individualiai susipažįsta su pretendento byla ir specialiame rezistento veiklos vertinimo lape raštu pateikia savo išvadas, ar pretendentui galima suteikti kario savanorio ar laisvės kovų dalyvio statusą. Komisijos narių darbo rezultatai apibendrinami Komisijos posėdžiuose. Iš pradžių posėdžiuose buvo apsvarstoma po 30-40 prašymų. Šiuo metu dokumentų rengimo tarnybai padeda kitų LGGRT centro skyrių darbuotojai ir Komisija per vieną posėdį jau apsvarsto apie 70 prašymų. Iki 1998 m. birželio 5 d. įvyko 14 Komisijos posėdžių. Juose apsvarstyti 673 pretendentų prašymai; iš jų 508 patenkinti, 125 nepatenkinti, 40 prašymų atidėta dėl neaiškumų pretendentų pateiktuose dokumentuose. Kario savanorio statusas suteiktas 309 ginkluoto pasipriešinimo dalyviams, laisvės kovų dalyvio statusas - 200 neginkluoto pasipriešinimo dalyvių. Kaip vertinti Komisijos atliktą darbą? Atsižvelgiant į aplinkybę, kad jau gauta beveik 4000 rezistentų ar jų šeimos narių prašymų, o nemažai šių žmonių yra senyvo amžiaus ir, kovose bei kalėjimuose praleistų metų iškankinti, sunkiai besulaukia jiems priklausančio statuso suteikimo, toks Komisijos darbas yra tikrai per lėtas. Tačiau, palyginti su anksčiau veikusiomis rezistentų teisių komisijomis, darbas nėra jau toks blogas. Štai LR Aukščiausiosios Tarybos sudaryta P.nVaranausko vadovaujama komisija per 3 metus nuo 1991 m. spalio 16 d. iki 1994 m. lapkričio 10 d. apsvarstė ir rezistentų vardus suteikė tik 640 pasipriešinimo dalyvių. Vienas iš Komisijos darbo stabdžių yra tai, kad 1997 metų pabaigoje Lietuvos laisvės kovų sąjūdis pateikė Komisijai svarstyti daugiau kaip 400 labai blogai parengtų ir nepakankamai sukomplektuotų savo narių prašymų: trūksta net pačių prašymų, gyvenimo ir rezistencinės veiklos aprašymų bei kitų reikalingiausių dokumentų. Komisijos nariai ne kartą svarstė, kaip pagerinti ir pagreitinti jos darbą. Bet jie dirba visuomeniniu pagrindu ir yra atsakingi, labai užsiėmę darbuotojai, todėl skirti daugiau laiko darbui Komisijoje yra labai nelengva. Apsvarstyti daugiau prašymų Komisijoje būtų galima tik tuo atveju, jei kiekvienas jos narys skirtų šiam darbui maždaug po dvi darbo dienas per savaitę. Jei tai būtų įmanoma, reikėtų padidinti ir darbuotojų skaičių dokumentų rengimo tarnyboje, o tam jau reikia papildomų lėšų ir įrengti naujas darbo vietas. Nors sunkumų yra daug, Komisija visokeriopai stengsis spartinti savo darbą, dirbs be pertraukų ir per vasaros atostogas.


Lietuvos Komunistų partijos Centro Komiteto KREIPIMASIS į visus Tarybų Lietuvos rinkėjus, į darbininkus ir darbininkes, kolūkiečius ir kolūkietes, į inteligentiją, į Tarybinės Armijos karius

Draugai ir draugės! 1957 metų kovo 3 dieną Tarybų Lietuvos darbo žmonės rinks deputatus į Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos miestų, rajonų, apylinkių ir gyvenviečių Darbo žmonių deputatų tarybas. Rinkimai į vietines tarybas vyksta, praėjus vieneriems metams nuo istorinio Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimas atvėrė naujas šviesias perspektyvas toliau klestėti liaudies ūkiui ir kultūrai, sužadino naują tarybinės liaudies politinį ir gamybinį pakilimą. Tolesnis tarybinės demokratijos vystymasis ir stiprėjimas sukėlė kūrybinę plačiausiųjų masių iniciatyvą, pagausino jų pastangas ir jėgas komunistinėje statyboje. Komunistų partijos vadovaujama, tarybinė liaudis pirmą kartą istorijoje pastatė socializmą, sukūrė galingą pramonę ir stambų mechanizuotą žemės ūki, išugdė aukštos kvalifikacijos specialistus visoms liaudies ūkio ir kultūros šakoms. Šeštojo penkmečio plano įvykdymas bus naujas stambus žingsnis kovoje dėl komunistinės visuomenės sukūrimo. Nežiūrint sunkių karo padarinių, pramonės produkcijos apimtis Tarybų Sąjungoje palyginti su 1940 metais padidėjo beveik keturis kartus. Mūsų socialistinė pramonė auga tokiais sparčiais tempais, kokių nežinojo ir nežino kapitalistinių šalių vystymosi istorija. Žymūs laimėjimai pasiekti žemės ūkyje. Visa tarybinė liaudis vieningai pritarė partijos ir vyriausybės iškeltajam uždaviniui įsavinti plėšinius. Tai įgalino beveik 3 kartus viršyti. užsibrėžta planą ir įsavinti 35,5 milijono hektarų žemės. Pernai paruošta 1 milijardu su viršum pūdų grūdų daugiau negu 1955 metais. Sėkmingai sprendžiamas gyvulininkystės tolesnio išvystymo klausimas. Žymiai padidėjo gyvulininkystės produktų gamyba. Sėkmingai vystosi tarybinis mokslas ir kultūra. Didingi mūsų šalies laimėjimai dar labiau sustiprino Tarybų Sąjungos broliškų tautų bendradarbiavimą ir draugystę, mūsų socialistinę valstybę. Šiuose rinkimuose kaip ir ankstesniuose Komunistų partiją eina vieningame bloke, glaudžioje sąjungoje su nepartiniais darbininkais, valstiečiais, inteligentija. Komunistų partija eina į rinkimus drauge su profesinėmis sąjungomis, su komjaunimu ir kitomis darbo žmonių organizacijomis. Komunistų ir nepartiniu blokas liudija apie mūsų socialistinės santvarkos demokratiškumą. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos darbo žmonės balsuos už tolesnį mūsų didžiosios Tėvynės stiprinimą, už tai, kad mūsų šalis ir ateityje būtų galinga ir nenugalima. Tarybų Lietuvos darbo žmonių pastangomis, visų broliškųjų tarybinių tautų savitarpio pagalbos ir glaudaus bendradarbiavimo dėka sukurta socialistinė Tarybų Lietuvos ekonomika, kuri užtikrina lietuvių tautai tikrąją jos nepriklausomybe, laisvę ir suverenumą. Šaunius laimėjimus pasiekė išaugusi Lietuvos darbininkų klasė, visos socialistinės pramonės darbuotojai. Pokario metais Tarybų Lietuvoje atstatyta ir naujai pastatyta daugiau kaip 300 įmonių, sukurtos naujos pramonės šakos, kaip staklių, turbinų, laivų statybos, cemento, elektrotechnikos dirbinių, sukurta žuvies pramonė. Lietuvos pramonė vis didesnę paramą teikia žemės ūkiui. Pramonės produkcijos gamyba šiuo metu penkis su puse karto viršija ikikarinį lygį. Tarybų Lietuvos pramonė toli pralenkė buržuazinio laikotarpio pramonę. Pradėta statyti stambi Kauno hidroelektrinė. 1956 metais bendrosios produkcijos gamybos planą Tarybų Lietuvos pramonės įmonės įvykdė pirma laiko. Nėra abejonės, kad respublikos pramonės darbuotojai dar energingiau kovos už gamybinių planų įvykdymą ir viršijimą, skirs visas jėgas, siekdami kuo geriausiai panaudoti kiekvienos pramonės įmonės gamybines galimybes bei rezervus, garbingai įgyvendinti Partijos ir Tarybinės vyriausybės iškeltus uždavinius. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos darbo žmonės balsuos už tolesnį respublikos socialistinės pramonės pakilimą ir stiprėjimą. Kovodami už Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą, gausina savo laimėjimus ir Lietuvos kolūkinio kaimo darbo žmonės. Didelis darbas atliktas toliau stiprinant kolūkius organizaciniu-ūkiniu atžvilgiu. Nežiūrint sunkumų, kuriuos sukėlė nepalankios oro sąlygos, praėjusiais metais gautas gausesnis žemės ūkio kultūrų derlius negu 1955 metais. Per pastaruosius ūkinius metus kolūkiuose pagausėjo visuomeninių gyvulių, pakilo jų produktyvumas. Žymūs laimėjimai pasiekti melioravimo srityje. Kiekvienais metais iš pelkių atkovojama vis daugiau žemės. Vien 1956 metais kolūkiuose drenažu nusausinta daugiau žemės negu per visus dvidešimt su viršum buržuazijos valdymo metų. Išaugus kolūkių visuomeniniam ūkiui, padidėjo ir kolūkiečių pajamos. Partijos ir Tarybinės vyriausybės nuolatinio rūpinimosi dėka Lietuvos žemės ūkis aprūpinamas priešakine technika. Tarybų Lietuva kiekvienais metais gauna taip pat iš broliškųjų respublikų daug mineralinių trąšų. Visa tai padeda toliau kelti kolūkinių laukų derlingumą, vystyti visuomeninę produktyviąją gyvulininkystę, gausinti kolūkių turtą ir kelti materialinę kolūkiečių gerovę. Tarybų Lietuvos kolūkinio kaimo priešakiniai darbo žmonės demonstruoja savo pasiekimus Visasąjunginėje žemės ūkio parodoje. Šimtai jų apdovanoti medaliais, diplomais ir premijomis. Tarybų Lietuvos kolūkių pasiekimai akivaizdžiai rodo didžią ir gyvybinga kolūkinės santvarkos jėgą. Tačiau žemės ūkyje dar pilnutinai neišnaudojamos galimybės ir rezervai vystant visas socialistinio žemės ūkio šakas. Reikia nenuilstamai stiprinti visuomeninį ūkį, sparčiau vystyti gyvulininkystę, plėsti pieno, mėsos, ypač kiaulienos, gamybą. Būtina kruopščiai pasirengti pavasario sėjai, baigti paruošti sėklą, sutvarkyti techniką bei inventorių. Balsuodami už komunistu ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos darbo žmonės balsuos už naujus laimėjimus vystant respublikos žemės ūkį, už tolesnį kolūkių stiprinimą, už pasiturintį ir kultūringą visų kolūkiečių gyvenimą. Žengiant partijos XX suvažiavimo nurodytu keliu, pasiekti puikūs laimėjimai toliau keliant liaudies gerovę. Tarybinius žmones džiugina naujas Valstybinių pensijų įstatymas. Tarybų Lietuvos pensininkams vien Socialinio aprūpinimo ministerija 1957 metais išmokės 143,6 milijono rublių. Prailgintos nėštumo ir gimdymo atostogos, sutrumpinta darbo diena švenčiu ir poilsio dienų išvakarėse, panaikintas mokestis už mokslą vidurinėse ir aukštosiose mokyklose. Tarybų valdžia teikia didelę pagalbą daugiavaikėms motinoms. Tūkstančiai Tarybų Lietuvos darbo žmonių kasmet ilsisi kurortuose, sanatorijose ir poilsio namuose. Tarybų Lietuvoje atliekamas didelis darbas statant gyvenamuosius namus, atstatant ir sutvarkant miestus. Kiekvienais metais gražėja Lietuvos sostinė – Vilnius. Auga Kaunas, Šiauliai, Klaipėda, Panevėžys ir kiti mūsų miestai. Gerinamas buitinis darbo žmonių aptarnavimas. Partija ir Tarybinė vyriausybė viską daro tam, kad darbo žmonės gyventų turtingai, kad pilnutinai būtų patenkinti jų augantieji poreikiai. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos darbo žmonės balsuos už tolesnį darbo žmonių materialinės gerovės pakilimą. Sparčiai vystosi lietuvių tautos kultūra, nacionalinė savo forma, socialistinė savo turiniu. Praėjo tas laikas, kai žymi dalis gyventojų buvo neraštinga. Tarybų valdžia darbo žmonių vaikams plačiai atvėrė kelius į mokslą. 1956-1957 mokslo metų pradžiai naujai atidarytos 57 bendro lavinimo mokyklos. Dabar Lietuvos pradinėse ir vidurinėse mokyklose mokosi apie 400 tūkstančių moksleivių. Tarybų Lietuvoje sudarytos visos sąlygos aukštos kvalifikacijos specialistams parengti. Aukštosiose mokyklose šiuo metu mokosi apie 24 tūkstančiai studentų – maždaug šešis kartus daugiau negu paskutiniaisiais buržuazijos viešpatavimo metais. Pernai aukštąsias mokyklas, technikumus bei kitas viduriniąsias specialias mokyklas baigė 9 tūkstančiai su viršum žmonių arba 42 procentais daugiau negu 1955 metais. Žymiai pagerėjo kultūros-švietimo įstaigų darbas. Kasmet auga bibliotekų, kultūros namų, kinoteatrų tinklas. Mokslo ir kultūros šviesa vis plačiau sklinda Tarybų Lietuvos miestuose ir kaimuose. Tarybų Lietuvos kultūros darbuotojams yra iškilę dideli ir garbingi uždaviniai siekiant dar didesnių laimėjimų visose kultūros darbo srityse. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos rinkėjai balsuos už tolesnį liaudies švietimo pakilimą, už naują mokslo ir kultūros suklestėjimą. Spartus ir visapusiškas Tarybų Lietuvos liaudies ūkio ir kultūros išsivystymas yra Komunistų partijos, Tarybinės vyriausybės lenininės nacionalinės politikos, Tarybų Sąjungos tautų draugystės rezultatas, didžiulis socialistinės santvarkos iškovojimas. Lenininė nacionalinė politika užtikrina visų nacijų ir tautybių ekonomikos ir kultūros vystymąsi ir klestėjimą. Ji sutelkė tarybinius žmones i vieninga šeimą, pakėlė miestų ir kaimų darbo žmonių mases didiems komunistinės statybos darbams. Sąjunginių respublikų ekonomikos išvystymas, nacionalinių kadrų augimas sudarė sąlygas toliau stiprinti sąjunginių respublikų suverenumą, pakelti respublikinių organų vaidmenį vadovaujant liaudies ūkiui. Tik tarybinėje santvarkoje lietuvių tauta įgijo savo tikrąją laisvę, pirmą kartą gavo galimumą sujungti į vieną Lietuvos Tarybų Socialistinę Respubliką visas savo žemes, nuo senojo Vilniaus iki Klaipėdos. Lietuvos darbo žmonės tapo laisvi nuo „savųjų” ponų jungo ir nuo svetimų kapitalistu bei imperialistų vergijos. Tarybų Lietuvos liaudies ūkis yra Lietuvos darbo žmonių rankose. Balsuodami už komunistu ir nepartinių bloko kandidatus, Tarybų Lietuvos darbo žmonės balsuos už tai, kad toliau klestėtų mūsų respublika, kad augtų ir stiprėtų neišardoma Tarybų Sąjungos tautų draugystė. Vykdant komunistinės statybos uždavinius, didelį vaidmenį turi atlikti vietinės Darbo žmonių deputatų tarybos. Vietinės Tarybos yra masiškiausios darbo žmonių organizacijos, jos įtraukia į valstybės valdymą plačiausius darbininkų, valstiečių, inteligentijos sluoksnius. Kandidatais į vietinių Tarybų deputatus Lietuvos darbo žmonės iškėlė geriausius savo sūnus ir dukras, įrodžiusius beribį atsidavimą komunizmo reikalui. Partijos ir vyriausybės iškeltų uždavinių įvykdymas reikalauja iš kiekvieno tarybinio žmogaus gerinti savo darbą, atkakliai įveikti sunkumus ir šalinti trūkumus. Labai svarbus uždavinys yra toliau tobulinti tarybinio aparato darbą, ryžtingai kovoti su biurokratizmo pasireiškimais, su neatidžia pažiūra i gyventojų poreikius. Reikia kuo atidžiausiai atsižvelgti į sveika, dalykiška kritiką; imtis nedelsiamų ir veiksmingų priemonių trūkumams pašalinti, rinkėjų pasiūlymams įgyvendinti. Draugai ir draugės! Mūsų socialistinė Tėvynė, įžengusi i keturiasdešimtuosius savo gyvavimo metus, rodo visam pasauliui savo didžia, gyvybinga jėga. Neišmatuojamai pakilo Tarybų Sąjungos tarptautinis autoritetas. Tarybų Sąjunga, jos nuolat auganti ekonominė ir gynybinė galia yra svarbiausias taikos veiksnys. Žengdama visos pasaulinės socialistinės stovyklos priekyje, tarybinė liaudis vieningame fronte su didžiąja kinų tauta, su kitų liaudies demokratijos šalių darbo žmonėmis, remiama visų dorųjų žemės rutulio žmonių, kovoja už tarptautinio įtempimo sumažinimą, už tvirtos ir ilgalaikės taikos užtikrinimą pasaulyje. Socialistinė stovykla yra kaip niekada stipri ir galinga, į ją sudužo ir suduš bet kokie imperialistų išpuoliai. Kontrrevoliucinio maišto Vengrijoje sužlugimas, o taip pat Anglijos Prancūzijos-Izraelio pralaimėjimas Egipte dar kartą liudija, kad agresyvi imperialistinė politika vis labiau žlunga, o kapitalistinė sistema vis toliau silpnėja. Tuo metu, kai dauguma pasaulio valstybių siekia mažinti tarptautinį įtempimą, Jungtinių Amerikos Valstybių ir kai kurių kitų kapitalistinių valstybių vadovaujantieji sluoksniai vykdo tarptautinės padėties aštrinimo politika. Bet visi imperialistu kėslai ir ateityje sužlugs, kaip sužlugo visos jų agresijos iki šiol. Neįveikiama Tarybų Sąjungos bei visos socialistinės stovyklos galybė, visų dorųjų žmonių judėjimas už taiką pažaboja agresorius. Imperialistai, stengdamiesi sutrukdyti taikiąja socialistine statybą, siekia panaudoti savo tikslams išnaudotojiškų klasių atplaišas, buržuazinius nacionalistinius elementus ir įvairius jų pakalikus. Tarybiniai žmonės turi būti budrūs, pasirengę duoti atkirtį bet kokioms priešiškų elementų užmačioms. Kiekvieno tarybinio žmogaus pareiga – stiprinti ir vystyti tautų draugystę, tarybinį patriotizmą ir proletarini internacionalizmą, pasiaukojančiai kovoti už marksizmo-leninizmo idėjų pergalę. Lietuvių tauta tvirtai žengia ir toliau ryžtingai žengs vieninteliu teisingu savo klestėjimo keliu - tarybiniu keliu! Lietuvos darbo žmonės savo atsidavusiu darbu nenuilstamai stiprina mūsų brangiąją Tėvynę – taikos ir tautų draugystės tvirtovę visame pasaulyje. Lietuvių tauta yra tikra dėl savo ateities. Ji kartu su visomis broliškomis mūsų daugianacionalinės tarybinės Tėvynės tautomis stato šviesius komunizmo rūmus. Draugai ir draugės! Lietuvos Komunistų partijos Centro Komitetas kviečia visus rinkėjus – darbininkus ir darbininkes, kolūkiečius ir kolūkietes, inteligentiją, Tarybinės Armijos karius per rinkimus į vietines Darbo žmonių deputatų tarybas dar glaudžiau susitelkti apie Tarybų Sąjungos Komunistų partija ir Tarybine Vyriausybe kovai už tolesni mūsų Tėvynės suklestėjimą, už tvirtą taiką ir tautų saugumą, už komunizmo pergale mūsų šalyje. Draugai rinkėjai! Balsuokite už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus! Tegu 1957 metų kovo 3-oji diena tampa visos liaudies šventė, nauja galinga demonstracija lietuvių tautos susitelkimo apie Tarybų valdžią ir šlovingąją Tarybų Sąjungos Komunistų partiją!


1Šiaurės Airijoje vyksta protestuotojų ir policijos karas

Vakar Didžiosios Britanijos ministro pirmininko rezidencijoje Londone Dauning Stryte baigėsi Tony Blairo ir Šiaurės Airijos protestantiško Oraniečių ordino vadovų derybos. Abi pusės sutarė tęsti dialogą ir toliau ieškoti būdų, kaip sumažinti įtampą provincijoje. Pusantros valandos trukęs susitikimas buvo pirmasis Didžiosios Britanijos premjero susitikimas su oraniečiais nuo praėjusio sekmadienio, kai Šiaurės Airijoje Portadauno priemiestyje Dramkryje valdžios atstovai sustabdė tradicinę protestantų eiseną ir neleido jai pasukti per katalikų kvartalą. Dėl šio konflikto Šiaurės Airijoje kilę neramumai nesibaigia jau keturios naktys iš eilės. Per neramumus sužeista dešimtys policijos pareigūnų, susprogdinta šimtai benzino bombų, sudeginta šimtai automobilių, autobusų, katalikų namų bei mokyklų. Kaip pasakė oraniečių keturių narių delegacijos narys Williamas Binghamas, protestantai yra susirūpinę padėtimi Šiaurės Airijoje ir žada tęsti dialogą su Didžiosios Britanijos vyriausybe. Anot delegacijos vadovo Deniso Watsono, diskusijos su Blairu buvusios “nuoširdžios ir vaisingos”. Apie jų rezultatus delegacija praneš Portadauno apygardos gyventojams. Didžiosios Britanijos premjero atstovas teigiamai įvertino Oraniečių ordino vadovybės pastangas “neleisti atmosferai per daug įkaisti”. Blairas taip pat pasiryžęs tęsti dialogą. Nors padėtis esanti labai sudėtinga, Didžiosios Britanijos premjeras neturi įgaliojimų keisti nepriklausomos Paradų komisijos sprendimo, sakė jo atstovas. Didžiosios Britanijos vyriausybės vadovas šiuo metu kol kas neketina apsilankyti Šiaurės Airijoje. Visuotinai bijoma, kad įtampa Šiaurės Airijoje dar padidės šį savaitgalį, nes junionistai protestantų pajėgų pergalės 1690 metais prieš katalikus metinėms paminėti visoje provincijoje ketina surengti iš viso 554 paradus. Nemažai jų gali baigtis antivyriausybiniais išpuoliais bei riaušėmis. Kol britų premjeras derėjosi su Oraniečių ordinu dėl uždrausto protestantų parado per katalikų rajoną, Šiaurės Airijos saugumo pajėgos vėl patyrė ginkluotą pasipriešinimą, nugriaudėjo sprogimai. Išpuoliai prieš policiją ir armijos dalinius buvo surengti Belfaste, gretimame Niutonabyje bei Portadaune. Policijos pranešimu, vienas incidentas kilo, kai žaisliniu ginklu mojuojantis vyriškis mėgino pavogti policijos patrulio automobilį. Policijai ir kariuomenei taip pat teko lengvomis plastikinėmis kulkomis raminti jau penktą dieną nerimstančius Portadauno pakraštyje, Dramkryje, susirinkusius protestantus. Jie reikalauja leisti jiems žygiuoti Garvahio keliu, kuriuo nuo 1807 metų eidavo ir jų protėviai. Dramkryje naktį susirinkus tūkstančiams Oraniečių ordino narių, į vietą sraigtasparniais buvo išsiųstas specialiai apsiginklavusių policininkų dalinys. Minia į policininkus mėtė fejerverkų raketas, o kai kurie demonstrantai mėgino prasiveržti pro spygliuotas tvoras, neleidžiančias protestantams eiti toliau. Belfaste naktį vyko pavieniai protestantų jaunuolių grupių susirėmimai su policija. Ketvirtadienio rytą prie pagrindinių vyriausybinių pastatų buvo surengtos taikios protesto demonstracijos Oraniečių ordinui paremti. Nuo sekmadienio regione įvyko 437 susirėmimai, per 12 iš jų buvo šaudoma ir 25 kartus sprogdinamos bombos. Regione buvo susprogdinta 412 namų gamybos sprogstamųjų įtaisų. Saugumo pajėgoms pavyko aptikti 1056 panašias bombas. Už riaušių provokavimą ir viešosios tvarkos pažeidimus areštuoti jau 92 žmonės. Buvo pagrobtos 136 transporto priemonės, dar 279 apgadintos. Trečiadienį į provinciją atvyko 400 Karališkojo pulko pirmojo bataliono kareivių. Dar 400 kareivių turėjo atvykti į Šiaurės Airiją vakar. Šiaurės Airijos regioninės vyriausybės vadovas Davidas Trimble’as kreipėsi į dvi nesutariančias religines bendruomenes ir paprašė nedelsiant spręsti krizę. Trimble’as teigė, kad šansų sutaikyti jau 30 metų konfliktuojančias Šiaurės Airijos religines grupuotes, jeigu jos nepradės bendradarbiauti per ateinančias dvi dienas, labai sumažės. Alsterio sekretorė Mo Mowlam pasmerkė išpuolius prieš nekaltas šeimas, katalikus ir policijos pareigūnų žmonas ir vaikus.


Iš Varšuvos įspūdžių. Santykių su lenkais klausimas, prasidėjus deryboms, yra ypač aktualus. Mūsų pažiūros į susitaikymą su Lenkija yra visiems gerai žinomos: be Vilniaus niekad nebus pakenčiamų santykių su Varšuva. Kol Vilnius nėra grąžintas, tol galima kalbėti tiktai apie antraeilius dalykus, bet ir tai tik tiek, kiek tas nekenkia Lietuvos teisėms į Vilniaus sritį. Tokia yra mūsų, lietuvių, pažiūra į galimybes susitarti su lenkais. Bet čia kyla ir kitas klausimas, kaip gi žiūri lenkai į Lietuvą ir kaip jie sau vaizduojasi būsimuosius santykius? Lenkai sakosi norį susitarti su Lietuva ir gražiai kaimyniškai gyventi. Kadangi jų nuomone jokio Vilniaus klausimo nesą (Ambasadorių konferencija!), tad jie negalį suprasti, kodėl lietuviai nenori turėti diplomatinių ir konsuliarinių santykių su Lietuva. Juk, pasak jų, dabartinė padėtis kenkianti lietuviams, jei lietuviai, iš tikrųjų, rimtai maną apie Vilniaus atgavimą. Esą, įėjus į santykius, lietuviai gauna galimybės laisvai įvažiuoti į Vilniaus kraštą ir ten varyti savo darbą, tuo tarpu kai dabar, esant Vilniui atkirstam nuo nepriklausomos Lietuvos, jis galutinai būsias nulenkintas. Vienas lenkas man buvo užsiminęs ir apie tai, kad lenkų valdžia nieko neturėtų prieš tai, kad Vilniuj būtų atidarytas net lietuvių universitetas, žinoma, iki po santykių užmezgimo. Kaip matot, lenkų palankumas lietuviams yra nepaprastas: važinėkit, agituokit, norėkit Vilniaus, bet tik įeikit su mumis į santykius! Prie to dar lenkai prideda nesuskaitomas ekonomines gėrybes, kurios kristų iš dangaus Lietuvai, atidarius susisiekimą su Lenkija. Ir štai, nežiūrint viso to, lietuviai nė girdėti nenori apie santykius su Lenkija. Keistuoliai! Kad neatrodytume keistuoliais, turim rimtai pasvarstyti, ar iš tikrųjų lenkai taip nori susitarimo su nepriklausoma Lietuva, kaip kad jie sakosi. Deja, net trumpas nagrinėjimas verčia duoti į tai neigiamą atsakymą. Tad iš karto reikia pasakyti, kad lenkai niekad nenorėjo ir dabar nenori susitarimo su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe; jiems rūpi Lietuvą prijungti prie Lenkijos šiokia ar kitokia forma ir jie to siekė, siekia ir toliau sieks visokiomis priemonėmis. O tam irodyti, trumpai tariant, yra štai koki argumentai. Iš pradžių, santykių neužmezgimas per devynerius metus. Juk buvęs „karo stovis“ tarp abiejų valstybių buvo kaip tik naudingas ir reikalingas Lenkijai. Iš Lietuvos pusės „karo stovis“ reiškė protestą prieš grobuonišką Želigovskio žygį. Lenkijai „karo stovis“ reiškė preteksą pulti Lietuvą, jei tik būtų patogios sąlygos. „Lenkija yra stipresnė: ji gali pulti tada, kada jai bus naudinga“ - štai lenkų obalsis santykiuose su Lietuva. Ir todėl Lenkija taip ilgai saugojo tą „karo stovį“, vis turėdama vilties, kad galų gale ji gausianti laisvas rankas Lietuvos atžvilgiu. O belaukdama tos valandos, ji buvo karišku atžvilgiu pasiruošusi pulti kiekvieną momentą. Užkulisinė procedūra, kuria buvo panaikintas „karo stovis“ Ženevoj, rodo, kad lenkai buvo priversti atsisakyti nuo karo stovio“ kozirio, kaip nuo geros progos realizuoti „lietuviškus“ planus. Juk kitaip yra visiškai nesuprantama Pilsudskio gruodžio mėn. pereitais metais nemigos naktis, apie kurią jis iškilmingai pranešė pasauliui. Nelyginant Hamleto „to be or not to be“, Pilsudskio „mobilizuoti ar nenobilizuoti“ naktiniai galvojimai rodo, kad Lenkijai, iš šalies spaudžiamai, buvo gaila atsisakyti nuo geriausios galimybės anektuoti Lietuvą. Todėl „mobilizuoti ar nemobilizuoti“ buvo paskutinis apgalvojimas, ar pulti, ar nepulti. Bet išėjo nepulti, tik ne dėl Pilsudskio taikingumo, bet kad atsirado kitų veiksnių, kurie neleido Pilsudskiui mobilizacijos įvykdyti. Antras įrodymas – tai pasirinktoji lenkų taktika po gruodžio mėn. T. S-gos rezoliucijos, patariančios pradėti tiesiogines derybas. Derybų sąvoką lenkai supranta labai mefistofeliškai: derėkimės apie viską, bet tik ne apie pagrindinių klausimų išsprendimą. Ir štai kodėl. Panaikinus karo stovį, lenkai neteko vieno svarbaus argumento prieš Lietuvą. Pulti Lietuvą jie dabar taip lengvai negali. Tad jie ieško aplinkinių kelių, kurie yra toki. Lenkams yra daug patogiau, kad šiuo metu Lietuvą spaustų užsieniai ir T. S-ga neva dėl nenoro susitarti su Lenkija. Tuo tikslu lenkai yra išvystę milžinišką užsieniuose agitaciją. Jei spaudžia T. S-ga, lenkai išeina nekaltais avinėliais: matot, mes, lenkai, esain kantrūs, deramės, o tie nevidonai lietuviai vis nenori. Vilkindami susitarti su Lietuva ir nuolat piudydami, dėl savo materialinių išgaIių užsienius prieš Lietuvą, lenkai tikisi sulaukti valandėlės, kada jiems būtų duota galimybė padiktuoti Lietuvai savo sąlygos. Už nieką lenkai taip nepyksta, kaip kad už tai, kad lietuvių lenkų santykių problema yra virtusi tarptautiniu reikalu, o ne vietiniu, dviejų valstybių ginču. Lenkų politika visą laiką stengėsi išimti santykius su Lietuva iš tarptautinės plotmės, nes palikus vienas prieš vieną želigovskiados pakartojimas greitai, lenkų nuomone, privestų prie „taikos“. Taigi dabar lenkains ir svarbu tiek ilgai darybas tęsti ir vilkinti, siūlant nepriimtinus projektus, kad šio to sulaukus. Jei to lūkuriavimo metu iš Vokietijos lenkams pavyktų gauti savo vakarų sienų pripažinimą, arba jei kiltų vakarų intervencija prieš Sovietų Rusiją, tai lenkai visai kitaip kalbėtų su Lietuva. Ir laukdami tokios progos, lenkai rūpestingai vengia pasirašyti bet kokią sutartį su nepriklausoma Lietuva, kad paskiau vėliau nereikėtų jos laužyti, kaip kad atsitiko su Suvalkų sutartimi. Juk neveltui p. Holówko Kaune yra pareiškęs, kad nevisada lenkai darys kvailybes! Štai du faktai, kurie vaizdžiai pardo, kiek iš tikrųjų yra vertas lenkų skelbiamas oficiališkas taikingumas Lievos atžvilgiu. Rytoj duosim kitus lenkų imperializmo įrodymus.


Paskutinis šiais metais Seimo posėdis prasidėjo laikinai einančio prezidento pareigas A. Brazausko pranešimu dėl Valstybės kontrolieriaus ir Saugumo tarnybos vadovo. Į ankstesnį K. Uokos postą siūlomas V. Kundrotas, dirbęs prekybos sistemos žinybinėje kontrolėje, o nuo 1990 m. - kontrolieriumi. Išklausęs pretendento numatomų veiklos krypčių, Seimo narys A. Endriukaitis pareiškė, jog kandidatūra svarstoma pažeidžiant reglamento reikalavimus, nes išvadas dėl pretendentų turi pateikti Seimo komitetai, o to nepadaryta! Kandidatas pasitraukė iš Seimo tribūnos, iki komitetai apsvarstys šį klausimą… Į Saugumo tarnybos vadovo postą pasiūlytas J. Jurgelis, buvęs AT deputatas. Seimo narys A. Endriukaitis klausė, kodėl pretendento kandidatūra nėra derinta su Politinių kalinių sąjunga. A. Brazauskas paaiškino, jog pagal Konstituciją reikalingas Seimo sutikimas. J. Dringeliui pasidomėjus, kuo netinkamas dabartinis Saugumo tarnybos vadovas, A. Brazauskas atsakė, jog iš asmeninio pokalbio supratęs, jog to nelabai pageidauja pats dabartinis vadovas. J. Jurgelis pabrėžė, kad pirmiausia sieks šios organizacijos depolitizavimo. Jo manymu, ankstesnes nesėkmes kaip tik ir lėmė per didelis įsitraukimas į politiką. „Norėtųsi, kad po to, kai būsiu pašalintas, liktų tai, kas nekeičiama”, - sakė pretendentas. Anot jo, Saugumo tarnybos aparatas turi būti ne persekiojimui, o valstybės tvirtinimui. Reikia, kad žmonės suprastų, jog padėdami šiai organizacijai, padeda valstybei. Su naujamete dovana kai kuriems Seimo nariams, suinteresuotiems valdymo aparato mažinimu, atvyko ministras pirmininkas B. Lubys. Pasveikinęs su artėjančiais Naujaisiais metais, palinkėjo Seimo nariams daug šampano, o paklaustas, ar šampano kainos bus sumažintos, atsakė, jog tai dabar tvarko ne Vyriausybė, o rinka… Po to ministras pirmininkas pasiūlė svarstyti klausimą dėl Tarptautinių ekonominių ryšių ministerijos panaikinimo. Jos funkcijas turėtų pasidalyti Užsienio reikalų, Ekonomikos bei Finansų ministerijos. Šį klausimą nutarta svarstyti skubesne tvarka. Į Prezidento rinkimų komisiją burtais iš 6 kandidatūrų, kurias pasiūlė Teisininkų draugija, išrinkti 3 laimingieji (o gal nelaimingieji?). Tai G. Fišas, V. Gineika ir T. Birmontienė. Posėdžio pabaigoje Č. Juršėnas perskaitė Seimo narių, neatnešusių darbo knygelių, sąrašą. Į jį, be S. Šaltenio, E. Bičkausko ir kitų, pateko ir… K. Bobelis. Tad biurokratiniai sunkumai nebaigia varginti šio Lietuvai nusipelniusio žmogaus ir Seime. Seime įregistruota ir nauja - Demokratų partijos frakcija. Ar jos veikla atitiks pavadinimą, parodys ateitis. Seimas patvirtino Prezidento rinkimų komisiją. Joje - 12 narių. Komisijos pirmininkas - V. Litvinas.


Daugumas lietuvių išeivių Kanadoje pradeda rimtai galvoti apie nuosavų ūkių įsigijimą. Saskatcheno provincijoje neseniai atvykę įsikūrė 20 lietuvių ūkininkų. Vienas iš jų turi nusipirkęs net 1280 akrų žemės. Likusieji vidutiniai turi po 500 — 600 akrų. Apskaičiuota, kad vien Saskatcheno provincijoje lietuviai valdo apie 5000 — 6000 akrų žemės. Paskutiniuoju laiku bedarbių skaičius Kanadoje žymiai padidėjo, bet yra vilties, kad daug darbininkų galės gauti darbo prie geležinkelio darbų, nes didžiausioji Kanados Geležinkelių bendrovė C. P. R. asignavo 50 mil. dolerių naujiems geležinkeliams tiesti. * Toronto provincijoje dabar veikia apie 11 lietuvių draugijų. Viena stipriausių vietinių lietuvių organizacijų yra „Šviesa“. Ši draugija leidžia savo organą „Kanados Lietuvį“. Paskutiniame savo suruoštame vakare „Šviesos“ draugija pastatė P. Vaičiūno „Patriotus“. Veikalas žiūrėtojams labai patiko ir sukėlė didelio susidomėjimo kitataučių ir vietinių lietuvių tarpe. * Kanados laikraštis „Montreal Star“ viename iš paskutinių savo nr. plačiai pažymėjo pragarsėjusį lietuvių sportininką Petrą Jotkų. Jis pragarsėjo, kaip geras hockey žaidėjas. P. Jotkus žaidžia vienoje iš stipriausių Kanados hockey komandų „Maunt Royal Hockey Club“. Kanada yra šių metų pasaulio hockey ant ledo nugalėtoja, todėl… šis P. Jotkaus pragarsėjimas tikrai susidomėtinas. Kanados lietuviai jaučia didelį trūkumą lietuviškų knygų. Montreal mieste yra tik vienas mažas lietuviškas knygynėlis, kuris tik mažą dalį vietinių lietuvių tegali patenkinti. Be to, Kanados lietuviai nusiskundžia, kad jiems trūksta savų specialistų gydytojų, advokatu, fotografų ir net krautuvininkų. Trūksta taip pat gerų vargoninkų chorams vesti. Nesant savų specialistų, vietiniai lietuviai labai išnaudojami svetimtaučių.


Demonstracijos ir barikados. Radio žiniomis, Agrame, Pietųslavijoj, birželio 23 d. per demonstracijas kilusios riaušės. Ėjusi gatve minia, pastebėjusi šokančią vienoj kavinėj publiką, labai susijaudino ir, prasiveržusi pro policijos kordoną, puolė tą pasilinksminimo vietą. Demonstrantai išėmė langus, išnešė stalus, kėdes, pianiną ir kitus daiktus ir padarė iš jų gatvėj barikadus. Sustiprinta policija 3 kartus bandė pulti barikadus, bet dėl leidžiamų šūvių iš revolverių priversta buvo iš kovos lauko pasitraukti. Tada demonstrantus policija apsupo iš kitų gatvių ir išskleidė. Per kovą 5 žmonės užmušta ir daugiau kaip 40 sužeista.


Kovo 1 d. vyko rinkimai į AT deputatus 21-ojoje Naujosios Vilnios rinkiminėje apygardoje. Kaip sužinojome iš apygardos rinkiminės komisijos, atėjo balsuoti apie 40 proc. rinkėjų. Daugiausia balsų surinko kandidatė į AT deputatus S. Samko - 2700, antras - M. Visakavičius, nuo lyderės atsilikęs tūkstančiu, ir trečias E. J. Monkevičius - pusantro tūkstančio balsų, P. Kavaliauskas gavo apie 200 balsų. Kandidatai į deputatus prarado mandatus. Rinkimai turėtų būti skelbiami iš naujo.


Dar dėl Lietuvos vėliavos Gedimino pilies bokšte.

,,Žycie Ludu“ deda platesnį pranešimą apie vasario 16 d. iškeltą Gedimino kalne lietuvių tautinę vėliavą. Vėliava buvusi labai didelė ir juoda su baltu Vytim ir Gedimino stulpais. Vėliavą policija pastebėjusi iš ryto, jau po 7 val. Pirmi bandymai vėliavą nuimti nepavykę, nes dėl bokšto remonto nieks į jo viršų negalėjo užlipti. Policijai pagelbėjęs specialiai iššauktas ugniagesys, kuris įlipo į patį viršų ir apie 8 val. rytą lietuvių gedulo vėliavą nutraukęs. Liudininkai pasakoja, kad darbininkai, valdininkai, mokiniai ir kiti, ėję į darbą, su dideliu susidomėjimu sekė tą sunkią operaciją.


Čia pasibaigė VFR gynybos ministro Štrauso ir JAV vyriausybės vadovų derybos. Dvi dienas būdamas Amerikos sostinėje, Bonos ministras susitiko su prezidentu Kenedžiu, valstybės sekretoriumi Rasku ir kariniais vadovais Eilinis Strauso vizitas į Vašingtoną verčia būti budriems, nes reikalas liečia naują Bonos mėginimą gauti teisę atominiam ginklui. Birželio 7 d. po ilgų Strauso derybų su gynybos ministru Maknamara ir jo pavaduotoju Gilpatriku Pentagono atstovas pareiškė korespondentams, kad šiame susitikime buvo svarstoma „nauja Amerikos pažiūra į NATO strategiją”. Po to šis atstovas patikslino, kad Štrausas, Maknamarą ir Gilpatrikas svarstė JAV poziciją dėl savitarpio ryšio tarp NATO turimo atominio ir neatominio ginklo kontrolės. Be to, kaip pareiškė pats Štrausas, duodamas interviu laikraščio „Vašington Post end taims herald” korespondentui, jis vedė derybas dėl to, kad Bona galėtų pirkti 15 Jungtinių Valstijų 1963 metais naujų rūšių ginklų už bendrą 400 milijonų dolerių sumą. Štrausas taip pat pranešė, kad Pentagone buvo svarstomas klausimas dėl bendrų Amerikos ir Vakarų Vokietijos tyrimo darbų kuriant naujausių rūšių ginklus. Sekmadienį Bonos gynybos ministras išvyko į Kanaveralo iškyšulį, kur šešias dienas apžiūrinės ten esančią svarbiausią JAV raketinę bazę.


Šiandien 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto dieninio posėdžio pradžioje TSRS delegacijos vadovas V. Kuznecovas padarė pareiškimą dėl tolesnio branduolinių bandymų nutraukimų problemos svarstymo. Siekdama kuo greičiau sureguliuoti ginčijamus klausimus ir paruošti susitarimą dėl visų branduolinio ginklo bandymų uždraudimo, pasakė jis, Tarybų Sąjungos vyriausybė sutinka, kad trijų valstybių pakomitetis branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu nepertrauktų savo veiklos 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbo pertraukos met


Laikraščių pranešimu, vokiečių ir prūsų vyriausybės tariasi dėl priemonių prieš paskutiniuoju laiku pasikartojusius paraginimus skelbti mokesnių streikus ir sabotažus. Tie sabotažo kurstymai išeina dažniausiai iš įvairių provincijos organizacijų ir taikomi provincijos gyventojams.


Vasario mėn. 28 d. į pietvakarius nuo Karaliaučiaus mūsų kariuomenė, puolamųjų mūšių pasėkoje, užėmė gyvenamąsias vietoves: Griunlinde, Vorvegen, Lenkiunen, Oten, Gotesgnade, Fridrichshof. 2-jo Baltarusijos fronto kariuomenė, tęsdama puolimą, vasario mėn. 28 d. užėmė Neuštetino ir Prechlau miestus — svarbius komunikacijų mazgus ir stiprius vokiečių gynybos atramos taškus Pomeranijoje, o taip pat kaudamasi užėmė daugiau kaip 50 kitų gyvenamųjų vietovių, jų tarpe: Svornigac, Glashiute, Neugut, Eizenhamer, Grabau, Gros-Karcenburg, Vurhof, Šparze, Štreitcig. Breslau rajone mūsų kariuomenė vykdė mūšius mieste apsuptajai priešo grupuotei sunaikinti ir jų metu užėmė Kleine-Čanš priemiestį, Švarco metalurgijos fabriką, dujų gamyklą ir 10 kvartalų. Kituose fronto baruose — žvalgų veiksmai ir eilėje punktų vietinės reikšmės mūšiai. Vasario mėn. 27 d. visuose frontuose pamušti ir sunaikinti 29 vokiečių tankai. Oro kautynėse ir zenitinės artilerijos ugnimi numušti 6 priešo lėktuvai. Į pietvakarius nuo Karaliaučiaus mūsų kariuomenė tebespaudė žiedą aplink priešo grupuotę Rytprūsiuose. Po atkaklaus mūšio N junginio dalys užėmė keletą smarkiai įtvirtintų atramos taškų. Paimta laimikių. Priešas, mėgindamas susigrąžinti prarastąsias pozicijas, per naktį padarė šešiolika kontratakų. Tarybinės dalys sėkmingai atrėmė visas priešo kontratakas. Anksti rytą mūsų padaliniai vėl pažengė į priekį ir pagerino savo pozicijas. Viename bare galingas gelžbetoninis ilgalaikis ugnies taškas pastojo mūsų pėstininkams kelią. Šeši pionieriai iš vyresniojo gvardijos leitenanto Dolgoviazovo padalinio naktį prišliaužė prie ilgalaikio ugnies taško ir padėjo 14 prieštankinių minų. Sprogimu ilgalaikis ugnies taškas buvo sunaikintas drauge su jame buvusiais hitlerininkais. Atremdama priešo kontrataką, seržanto Moločkovo pabūklo tarnyba padegė du vokiečių motorizuotuosius pabūklus. Kulkosvaidininkai eiliniai Danilčevas ir Byčkovas taiklia ugnimi išsklaidė priešo pėstininkų kuopą, sunaikindami vokiečių grupę. 2-jo Baltarusijos fronto kariuomenė tebeplėtė puolimą. Tarybiniai pėstininkai, tankistai ir raiteliai kerta priešui stiprius smūgius ir artilerijos bei aviacijos remiami triuškina jojo pasipriešinimo mazgus. Žengdamos į priekį, gvardijos kavalerijos junginio dalys pasiekė prieigas prie Neuštetino. Raitelių padaliniai atakavo vokiečius, įsitvirtinusius pietiniame miesto pakraštyje, ir atitraukė į save pagrindines įgulos jėgas. Tuo metu kitos mūsų dalys atliko apeinamąjį manevrą ir įsiveržė į miestą iš šiaurės. Suspausta iš dviejų pusių priešo įgula buvo sutriuškinta. Neuštetinas — svarbus vokiečių gynybos atramos taškas, penkių geležinkelių ir kelių plentų mazgas — mūsų kariuomenės užimtas. Per mūšių dieną sunaikinta apie 3000 priešo kareivių ir karininkų. Mūsų dalys paėmė 5 garvežius, 200 vagonų su kroviniais, 9 sandėlius su šaudmenimis ir kitų laimikių. Paimta į nelaisvę daugiau kaip 600 vokiečių. Neuštetine išvaduota 1500 tarybiniu piliečių, kuriuos vokiečiai išvarė katorgos darbams. 2-jo Baltarusijos fronto kovotojai ir karininkai sėkmingai triuškina priešą. Leitenanto Savino kuopa, padariusi sumanų apeinamąjį manevrą, užėmė vieną atramos tašką, sunaikinusi kelias dešimtis hitlerininkų. Kuopos kovotojai atėmė iš vokiečių motorizuotąjį pabūklą 12 lauko pabūklų. Kitame bare vyresnysis seržantas Pustovarovas durtuvų susirėmime sunaikino penkis vokiečius ir pačiupo du kulkosvaidžius. Eilinis Osiukevičius stojo į mūšį su priešo kareivių grupe ir rankinio kulkosvaidžio ugnimi sunaikino 17 hitlerininkų. Žvalgas raudonarmietis Karnauchovas, vykdydamas kovos uždavinį, užmušė 4 vokiečių kareivius ir 1 karininką. Breslau rajone mūsų kariuomenė tebevykdė mūšius apsuptajai priešo grupuotei likviduoti. Žengdamos paliai Opelno — Breslau geležinkelị, tarybinės dalys užėmė Kleine-Čanšo priemiestį ir įsiveržė į pietrytinę miesto dalį. Po atkaklių mūšių mūsų šturmuojamosios grupės išvalė nuo vokiečių Švarco metalurgijos fabriką, hitlerininkų paverstą pasipriešinimo mazgu. Mūsų padaliniai įsiveržė taip pat į Volfo metalurgijos fabriką ir kaunasi su priešu. Viename bare vokiečių kareivių grupė, siekianti apie 70 žmonių, su pakeltomis rankomis pradėjo eiti prie mūsų pozicijų. Iš priešo pusės buvo atidengta stipri kulkosvaidžių ir minosvaidžių, ugnis. Dalis vokiečių kareivių buvo užmušta. Kiti pasiekė tarybines pozicijas ir pasidavė į nelaisvę. Rytprūsiuose į nelaisvę paimtasis 547-osios vokiečių pėstininkų divizijos 1092 pulko vadas papulkininkis Francas Beleris papasakojo: „Dešimt dienų trukusieji nuolatiniai mūšiai išdaužė mano pulką. Per tą laiką užmuštais ir sužeistais mes netekome daugiau kaip 600 kareivių ir 20 karininkų. Kai kareiviai sužinojo, kad Rytprūsiai visiškai atkirsti, jie prarado bet kurį pasitikėjimą savo jėga. Kiekvieną dieną didėja „atsilikusiųjų“ kareivių skaičius. Daugelis jų, siekdami pasprukti nuo dalyvavimo mūšyje, tyčia atsilieka nuo savo padalinio ir valkiojasi užnugaryje. Vokiečių kareivių kovingumas nepaprastai nukrito. Karininkų nuotaika taip pat labai prislėgta. Jie prarado bet kurią viltį rasti išeitį iš neišbrendamos padėties“.


Dabar, paaiškėjus referendumo rezultatams, kai dešiniųjų radikalų lyderiai perdėtai kritikuoja LDDP, jai skiriama šmeižtų ugnis, tenka vėl kalbėti apie mūsų partijos ištakas, tikrąsias nuostatas bei vertybes. Jos pateiktos Programoje, kituose dokumentuose, matyti mūsų veikloje. Tačiau, panašu, būtent tai ir yra mūsų oponentų nepasitenkinimas. Jie ir toliau, tačiau dabar dar stipriau, tęsia nekorektišką, dažnai begėdišką mūsų partijos šmeižto kampaniją, ieškodami būtų ir nebūtų nuodėmių. Tai, be jokios abejonės, visų pirma jų pačių problema, kurią pavadinčiau savidiskreditacija. Nesugebėjimas dorai politiškai konkuruoti ne tik paliudija dešiniųjų radikalų politinį silpnumą, nemokėjimą valstybiškai mąstyti, telkti žmones tikroms Lietuvos problemoms spręsti, bet ir stabdo mūsų politinį vystymąsi. Matydamas ir girdėdamas per televiziją, radiją, skaitydamas dešiniųjų spaudoje skleidžiamus prasimanymus, kaltinimus apie „LDDP norą įtraukti į kokią nors sandrauga” ar „restauruoti komunizmą” galvoju: o kas tie mūsų partijos žmonės? Ar išties jie galėtų taip daryti ar bent galvoti? Peržvelgiu mintimis LDDP Tarybą, miestų bei rajonų žmones: akademikai, rašytojai, ūkininkai, žurnalistai, darbininkai, inžinieriai. Daugelis jų pakankamai žinomi Lietuvoje. Dauguma - lietuviai, tačiau turime ir rusų, lenkų žydų, kitų tautybių žmonių. Visi jie, esu įsitikinęs, yra krašto patriotai ne tik žodžiais, bet visų pirma savo darbais padėję Lietuvai atgimti, išsivaduoti. Dar tais sunkiais 1989 metais jie pasakė „ne” TSKP diktatui, aktyviai dalyvavo tikrojo visos Lietuvos Sąjūdžio veikloje, sausio dienomis gynė Parlamentą, aktyviai rengė vasario plebiscitą. Kartu su kitų redakcijų žurnalistais desantininkų buvo išvaryti iš Spaudos rūmų. Tai jie - ekonomistai, filosofai, teisininkai, politologai rengė LDDP valstybingumo gaires, siūlė Parlamentui ekonomikos, ūkio rekonstravimo programas, tarpnacionalinių santykių sureguliavimo nuostatas. Beje, didelė dalis mūsų prognozių pasitvirtino, ypač žemės ūkio, ekonomikos reformos, užsienio politikos srityse. Remdamiesi Sąjūdžio rinkimine programa, LDDP žmonės parengė parlamentinės Konstitucijos projektą. Beje, už parlamentinį Lietuvos valstybės atkūrimą gegužės 23 dieną dar kartą pasisakė Lietuva… Ir dabar juos, mūsų partijos žmones, trečiojo Sąjūdžio aktyvistai vadina Lietuvos išdavikais… Visa tai sunkiai paaiškinama sveiku protu. Galime būti politiniai oponentai, konkurentai, tačiau viskam yra ribos. Pagaliau morale! Ką besakytume apie politikos ir moralės santykį (jis išties yra sudėtingas), tačiau juk esame viena tauta. Europietiškos, krikščioniškos kultūros tauta. Politinė konkurencija vyksta ne tam, kad viena tautos dalis nugalėtų kitą. Ji reikalinga, kad būtų surasti optimalūs politiniai sprendimai, kuriuose kiekviena politine jėga save mato bei įteisina. Vis peržvelgiu mintimis mūsų žmones… Profesorius, pasaulinės reikšmės mokslininkas, garsiausių pasaulio aukštųjų mokyklų garbės daktaras, daug metų kiek galėjęs gynęs Lietuvos mokslo šventovę… Akademikas, filosofas, antihitlerinės koalicijos dalyvis, vienas iš tų Atgimimo šauklių, kurie kalbėjo apie skaudžiausias mūsų visuomenės problemas net ir tada, kai tai daryti buvo ypač sunku… Rašytojas, tarsi taranas griovęs stagnacijos stabus… Vienas geriausių Lietuvoje Panevėžio rajono ūkių vadovų, garsinusių Lietuvą žemės ūkio produkcija… Didelės gamyklos inžinierius, nelietuvių tautybės, nepabūgęs TSKP CK ideologo, pasakęs tiesiai, kad ir kitų tautų žmonės remia lietuvių tautos norą gyventi laisvai… Ūkininkė iš Alytaus, sunkiomis sąlygomis kurianti naują Lietuvos žemės ūkį… Ne visi jie buvo Komunistų partijoje, kaip dabar mėgstama šnekėti. Turime ir buvusių tremtinių, net politinių kalinių, jaunimo, remiančio Lietuvos leiboristų idėjas. O kas suskaičiuos, kiek žmonių mus remia, taip pat materialiai, siūlo, tikisi, kad sugebėsime apginti demokratijos daigus, kitokią nei oficiali nuomonę… Visa tai - didelė, pati didžiausia vertybė: žmonės, jų intelektas, darbas, pagaliau jų tikėjimas, kad jie tarnauja savo kraštui, demokratijos įtvirtinimui. Ir kas, kokios tarnybos ar kokios nors jėgos galėtų pakreipti juos į priešingą savo krašto siekiams pusę? Taip galvoti gali tik tie, kas kuria apologetines organizacijas, kas įsivaizduoja patriotizmą kaip pritarimą savo pačių mintims. LDDP savo vidine organizacija yra demokratiškas žmonių sambūris. Sprendimai čia priimami kolegialiai, diskusijų būdu, susidūrus įvairioms nuomonėms. Klysta tie, kas galvoja, jog pas mus nusprendžia „vadai“, o žemutinės organizacijos tik vykdo. A.Saudargas sykį Parlamente, vertindamas politines partijas, sakė, jog LDDP sukurta senų komunistinių struktūrų pagrindu. Tai neatitinka teisybės. Komunistinės organizacijos veikė iš esmės gamybiniu, griežtos centralizacijos principu (kaip šiuo metu trečiasis Sąjūdis), tuo tarpu LDDP seniai, nuo pat savo įkūrimo pradžios veikia tik teritoriniu partinių klubų principu. Beje, mes beveik vienintelė partija, kurios žemutinės grandys dviejų trečdalių balsų dauguma gali nevykdyti respublikinių organų sprendimų. Ar partiją, kuri pasisako už rinkos ekonomiką, pliuralizmą, laisvą spaudą, parlamentinį valstybės organizavimo principą ir t.t., galima vadinti komunistine? Galbūt vienas iš nedaugelio LDDP Tarybos prezidiumo posėdžių, kuriame visi buvome absoliučiai vienos nuomonės, tai - 1991 m. rugpjūčio 19 d. Tuomet, kitą dieną po pučo Maskvoje, mes priėmėme pareiškimą (beje, pirmieji iš visų politinių partijų), kuriame aiškiai ir nedviprasmiškai sakoma: „Pareiškiame visiems ir visų pirma partijos nariams, jog mūsų pagrindinės nuostatos nesikeičia. Lietuva bus nepriklausoma, demokratinė valstybė”. Šis pareiškimas buvo paskelbtas „Tiesos” ekstra numeryje tą pačią dieną. Tuomet daugelis mūsų žmonių suprato, jog pasisekus pučui represijų smaigalys bus nukreiptas pirmiausia į juos, sulaužiusius „vieningą ir nedalomą” TSKP. Tačiau niekas iš mūsų nesuabejojo, nepabūgo. Žlugus pučui, nepriklausomybė greitai buvo pripažinta tarptautiniu mastu. Tai buvo ir yra visų mūsų pergalė. Ir niekas neturi teisės jos savintis. Dvidešimt tūkstančių mūsų partijos narių dirba Lietuvai, demokratijai, ir niekas negali iš jų tos teisės atimti. Tačiau mes nesame akli ir matome, kad to siekiama. Ypač dabar, kai artėja rinkimai į Seimą. Bet kurios kairės, dešinės ar centristinės politinės jėgos eliminavimas, nepriklausomai nuo motyvų ar pretekstų, paverstų rinkimus į Seimą neteisėtais, neatstovaujančiais viso mūsų krašto. O tai, kaip žinoma iš politologijos istorijos, niekuomet neatneša gerų rezultatų. Dešinieji radikalai puikiai suvokia, kad būtent LDDP bus jų svarbiausias konkurentas rinkiminėje kovoje. Štai kur esmė! Būtent todėl siekiama mus apkaltinti „komunizmu”, įrodyti, kad mūsų partijoje pilna „agentų bei šnipų” (kukliai nutylint jų skaičių savo eilėse). Kaip rašo jau minėtas, beje, politinis kalinys Liudas Dambrauskas: „LDDP vadovus laikyti mūsų Respublikos priešais gali tik tie, kurie arba dreba dėl vietos prie valdžios lovio, prisibijodami būsimų rinkimų, arba sąmoningai KGB yra įtaigaujami veikti Lietuvos nepriklausomybės priešų naudai pagal seną principą - skaldyk ir valdyk”. Įsiklausykime į šio gyvenime daug iškentusio ir patyrusio žmogaus balsą! Panašiai elgiamasi ir su laisva spauda. Visų pirma, pasitelkiamos ekonominės priemonės. Ir politinės taip pat. Būtent dėl to šaukiama, jog „visa laisva spauda yra komunistinė”. Nesąmonė! Aš paklausiau Tarptautinės žurnalistų federacijos generalinį sekretorių A.Vaitą, ką darytų ši organizacija, jei mūsų laisvoji spauda būtų uždrausta būtent šiuo pretekstu. Jis atsakė, kad pats kreipėsi į B.Jelciną, kai buvo uždaryta „Pravda”, ir kad, be abejonės, TŽF labai stipriai protestuotų, jei kažkas panašaus įvyktų Lietuvoje, kur, jo nuomone, komunistinės spaudos apskritai nėra. Beje, A. Vaitas pažadėjo, jog užsienio žurnalistai aktyviai stebės, ar Lietuvoje rinkimai vyks demokratiškai. Nors esama politinių jėgų konfrontacijos, mes turime galimybę susitarti. Tai ir yra tikroji politika. Tokią galimybę, man regis, suteikia ir birželio 14 d. referendumas. Tereikia dešiniųjų, centro ir kairiųjų lyderiams kartu pakviesti visus Lietuvos žmones aktyviai dalyvauti ir pasisakyti referendume už svetimos armijos išvedimą. Tuo visi mūsų politikai pademonstruotų savo politinę išmintį, kaip tai buvo padaryta praėjusių metų vasarį, kitais atvejais. Tokiu būdu galima būtų pradėti susitarti. Tai, be jokios abejonės, būtų Lietuvai ne tik naudingas, bet ir leistų civilizuotai tęsti konstitucingumo, valstybingumo atkūrimo raidą. Pralaimėjusių nebūtų. Laimėtų Lietuvos žmonė


Brangūs draugai! Pirmiausia leiskite nuoširdžiai, iš visos širdies padėkoti jums ir visiems Smolnio rinkiminės apygardos rinkėjams už didžiulį pasitikėjimą, kurį jūs man parodėte, iškeldami mano kandidatūrą į TSRS Aukščiausiąją Tarybą. Nėra nieko garbingesnio ir vertingesnio už tokį liaudies pasitikėjimą komunistui, nariui didžiosios Lenino partijos, kurios aukščiausias pašaukimas yra tarnauti darbo žmonėms, rūpintis jų interesais, įgyvendinti istorinio TSKP XXII suvažiavimo priimtą didingą komunistinės statybos planą. Jūsų didelį pasitikėjimą laikau įrodymu, kad liaudis be galo myli ir yra atsidavusi mūsų brangiajai Komunistų partijai, jos lenininiam Centro Komitetui, laikau partijos ir liaudies neišardomos vienybės pasireiškimu. Man, Komunistų partijos nariui, nėra garbingesnio ir kilnesnio tikslo gyvenime, kaip dorai ir ištikimai tarnauti mūsų šlovingajai tarybinei liaudžiai. Užtikrinu jus, brangūs draugai, ir visus rinkėjus, kad visomis savo jėgomis ir visa savo energija stengsiuos garbingai pateisinti jūsų didelį pasitikėjimą. Rinkimai į TSRS Aukščiausiąją Tarybą – didelis politinis įvykis mūsų šalies gyvenime. Nuo paskutinių rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą praėjo ketveri metai, ir reikšmingiausias, įžymiausias tų metų įvykis buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XXII suvažiavimas – komunizmo statytojų suvažiavimas. Partija tvirtai ir nuosekliai vedė šalį TSKP XX suvažiavimo numatytu lenininiu kursu, ryžtingai įveikė žalingus asmenybės kulto padarinius, nubloškė nuo kelio antipartinę Molotovo, Kaganovičiaus, Malenkovo ir kitų grupę. Vadovaujama lenininio TSKP Centro Komiteto su Nikita Chruščiovu priešakyje, tarybinė liaudis laimėjo didingas pergales visuose komunistinės statybos baruose. I. Spiridonovas kalba apie sparčius ūkinės ir kultūrinės statybos tempus mūsų šalyje per laikotarpį, praėjusį po ankstesniųjų rinkimų. Per trejus septynmečio metus pramonės produkcija kasmet vidutiniškai didėjo 10 procentų vietoj užplanuotų 8,3 procento. Per praėjusius ketverius metus plieno gamyba padidėjo 20 milijonų tonų, o elektros energijos gamyba – 117 milijardų kilovatvalandžių. Šalyje pastatyta ir pradėjo veikti keturi tūkstančiai didelių pramonės įmonių. Per praėjusius ketverius metus, vystydama mokslą ir techniką, mūsų Tėvynė pasiekė neprilygstamas viršūnes. Į naujuosius tarybinio parlamento rinkimus mes einame, didžiuodamiesi mūsų tarybiniais kosminių tolių tyrinėtojais, mūsų „padangių broliais“, kaip liaudis vadina komunistus Jurijų Gagariną ir Germaną Titovą. Tarybinių mokslininkų, konstruktorių, inžinierių ir darbininkų patyrimas ir žinios visiems laikams įrašė ryškiausius puslapius į didžiųjų žmogaus genijaus laimėjimų aukso knygą. Garbingą indėlį į pramonės, mokslo ir technikos vystymą įnešė per tuos ketverius metus ir Leningrado ekonominio rajono darbo žmonės. 1961 metais mūsų ekonominiame rajone gamyba padidėjo palyginti su 1958 metais 26,2 procento. Bendroji produkcija padidėjo daugiausia dėl darbo našumo kilimo. Didelį indėlį į mokslinės‑techninės pažangos uždavinių sprendimą įnešė Leningrado mokslinio tyrimo ir projektavimo organizacijų kolektyvai. Jie sėkmingai sprendžia labai svarbius tolesnio mokslo ir technikos vystymo uždavinius, tokius, kaip galingų garo, dujų ir hidraulinių turbinų, unikalių metalo pjovimo staklių su programiniu valdymu, šiuolaikinės elektrofizinės aparatūros, automatizavimo priemonių sukūrimas ir kitus. Visus tuos metus po rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą partija vis taip pat energingai kovojo už spartų žemės ūkio pakėlimą, paskatino daugiamilijonines kolūkinės valstietijos mases išspręsti šį visaliaudinį uždavinį. Amžius bus minimas didysis tarybinės liaudies žygdarbis – apie 42 milijonų hektarų plėšinių ir dirvonų pavertimas derlingais laukais. Per praėjusius metus šalyje 15 milijonų padidėjo galvijų skaičius, smarkiai padidėjo pieno, mėsos, kiaušinių gamyba. Nepaisant trūkumų, kurių dar yra Leningrado srities kolūkių ir tarybinių ūkių darbe, jie per pastaruosius ketverius metus padidino pagrindinių gyvulininkystės produktų pristatymą ir pardavimą valstybei: mėsos ir pieno – pusantro karto, kiaušinių daugiau kaip dvigubai. Žymiai daugiau išauginama ir parduodama valstybei daržovių ir bulvių. Tačiau reikia pasakyti, kad pasiektas žemės ūkio produkcijos gamybos lygis ir jos didinimo tempai visoje šalyje, taip pat mūsų srities kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, nepatenkina didėjančių gyventojų poreikių. Viena iš svarbiausių priežasčių – neracionalus žemės naudojimas, plačiai paplitusi ydinga žalieninė žemdirbystės sistema, kuri ėmė stabdyti žemės ūkio vystymą. Maskvoje įvykusiame nejuodžemio zonos žemės ūkio darbuotojų pasitarime mūsų sritis buvo griežtai, bet teisingai kritikuojama už tai, kad buvo pernelyg plačiai sėjamos žolės, neprotingai buvo naudojama žemė. Mes padarėme išvadas iš šios kritikos. Šiuo metu kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose peržiūrėta pasėlių plotų struktūra, plačiai įdiegiama kaupiamoji sistema, keliskart daugiau bus sėjama kukurūzų, runkelių ir pupų. Toliau keliant žemės ūkį, didelį vaidmenį suvaidins būsimasis TSKP CK kovo Plenumas, kuriame bus apsvarstyti pagrindiniai vadovavimo kolūkiams ir tarybiniams ūkiams pagerinimo klausimai. Toliau kelti žemės ūkį – visos liaudies reikalas. Jis rūpi ir Leningrado miesto gyventojams. Leningradiečiai turi kovoti, kad būtų pirma laiko įvykdyti užsakymai pagaminti atsargines dalis, mašinas ir įtaisus, kuriuos turi duoti liaudies ūkio tarybos įmonės, respublikinės ir sąjunginės pramonės įmonės srities žemės ūkiui. Reikia dar labiau sustiprinti kultūrinį‑techninį srities kolūkių ir tarybinių ūkių šefavimą. Visa mūsų partijos veikla, visa jos politika kupina didžiausio rūpinimosi žmonėmis. Per paskutinius metus pasiekta tikrai milžiniškų laimėjimų keliant tarybinės liaudies gerovę. Sutrumpinta darbo diena, padidintas darbo užmokestis mažai apmokamiems darbininkams ir tarnautojams, padidintos pensijos, palaipsniui naikinami mokesčiai, auga visuomeniniai fondai. Tai tik nedidelė dalis priemonių, kurių partija ėmėsi pastaraisiais metais liaudies gerovei kelti. Tarybiniai žmonės pradėjo geriau maitintis ir rengtis. Pavyzdžiui, Leningrade 1961 metais palyginti su 1958 metais vien per valstybinę prekybą parduota nenugriebto pieno produktų beveik pusantro karto daugiau, žymiai daugiau vartojama vaisių, medvilninių audinių ir t. t. 50 milijonų tarybinių žmonių – beveik ketvirtadalis Tarybų Sąjungos gyventojų – šventė įkurtuves per pastaruosius penkerius metus. Vidutiniškai vienam gyventojui mūsų šalyje statoma dvigubai daugiau butų, negu Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Prancūzijoje kartu. Leningrade per pastaruosius ketverius metus atiduota naudoti apie 4 milijonus kvadratinių metrų naujo gyvenamojo ploto – 2,2 karto daugiau, negu per ankstesnius ketverius metus. Mūsų ateities planus tiksliai nulemia istorinio TSKP XXII suvažiavimo nutarimai, naujoji partijos Programa. Pastatyti komunizmą – tai mūsų tikslas. Per dvidešimt metų mūsų šalyje bus iš esmės pastatyta komunistinė visuomenė, sukurta materialine techninė komunizmo bazė, užtikrinanti materialinių ir kultūrinių gėrybių gausumą visiems gyventojams. Tarybinė visuomenė bus įgalinta skirstyti pagal poreikius. Tarybų Sąjungoje bus aukščiausias gyvenimo lygis ir trumpiausia pasaulyje darbo diena. Jau 1967 metais vidutinė gyvenamojo ploto norma Tarybų Sąjungoje pasieks 9 kvadratinius metrus kiekvienam žmogui. Mūsų laimėjimų laidas, mūsų planų realumas pagrįstas neginčijamais socialistinės santvarkos pranašumais prieš kapitalistinę. Niekad mūsų partijos žodžiai nesiskyrė nuo jos darbų. Ir tai todėl, kad mūsų planai remiasi tiksliais apskaičiavimais ir yra moksliškai pagrįsti. Tačiau reikės daug, iš tiesų didvyriškai dirbti, kad didingi planai būtų paversti tikrove. Reikia įtempti visas jėgas, kad TSKP Programa būtų įgyvendinta. Juo sėkmingiau ir našiau dirbs kiekvienas tarybinis žmogus, tuo greičiau mes pasieksime savo didįjį tikslą – pastatysime komunizmą. Įkvėpti partijos XXII suvažiavimo nutarimų ir TSKP CK bei TSRS Ministrų Tarybos sveikinimo ryšium su tuo, kad Leningrado įmonės pirma laiko įvykdė valstybinį 1961 metų planą, mūsų miesto darbo žmonės, lenktyniaudami su mūsų Tėvynės sostinės – Maskvos‑darbo žmonėmis, 1962 metams prisiėmė didelius įsipareigojimus: įvykdyti bendrosios produkcijos bei svarbiausių dirbinių gamybos ir kooperuoto tiekimo planą pirma laiko iki gruodžio 26 d., viršum plano pagaminti naujų mašinų bei prietaisų ir už 25 milijonus rublių – liaudies vartojamų prekių. Kad sėkmingai išspręstume šiuos uždavinius, reikia atkakliau ieškoti ir naudoti gamybos rezervus, ryžtingiau kovoti su įmonių ir statybų darbo trūkumais. Leningradas, kuris turi galingą gamybą ir žymių mokslinių jėgų, privalo suvaidinti svarbų vaidmenį spartinant mokslinės‑techninės pažangos tempą šalyje, sako I. Spiridonovas. Šiais metais įmonių, mokslinio tyrimo institutų ir konstravimo biurų kolektyvai turi parengti ir pagaminti 750 naujų mašinų ir prietaisų pavyzdžių, iš to skaičiaus viršum plano – 100. Taip pat numatyta, papildant valstybinę užduotį, kompleksiškai mechanizuoti ir automatizuoti 8 įmones, 75 cechus ir paleisti 400 srovinių mechanizuotų ir konvejerinių linijų. Šiais metais Leningrado miesto ir srities darbo žmonės vėl pradėjo tradicinį lenktyniavimą su mūsų Tėvynės sostinės Maskvos darbo žmonėmis. Mūsų įsipareigojimais siekiama tik vieno – įdėjus kuo mažiausiai sąnaudų, gauti kuo geriausius rezultatus. Reikia atsiminti, kad socialistiniai įsipareigojimai nebus įvykdyti savaime, jų vykdymą reikia organizuoti. Reikia, kad plačiosios darbo žmonių masės nuolat žinotų savo vietą, savo vaidmenį kovoje už įsipareigojimų įvykdymą. Tai tuo labiau svarbu, kad tiek 1961 metais, tiek ir šių metų sausio mėnesį dešimtys Leningrado miesto ir srities įmonių ne tik neįvykdė savo įsipareigojimų, bet net sužlugdė valstybinį planą. Kreipdamasi į didvyriškąją darbininkų klasę, į inžinierius, technikus, konstruktorius, į visus pramonės darbuotojus, partija juos ragina nenuilstamai kovoti už tolesnę techninę pažangą, mažinti savikainą ir gerinti gaminių kokybę. Praėję po paskutinių rinkimų į TSRS Aukščiausiąją Tarybą ketveri metai buvo laikotarpis, kai mūsų partija ir jos Centro Komitetas su N. Chruščiovu priešakyje atkakliai kovojo už tvirtą taiką tarp tautų. Mūsų partija ir vyriausybė nuosekliai vykdo lenininę užsienio politiką, atkakliai siekia, kad būtų išspręstos pribrendusios tarptautinės problemos ir, pirmiausia, kad būtų uždrausti branduolinio ginklo bandymai, kad būtų visuotinai ir visiškai nusiginkluota griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomis. Naujas ryškus šio siekimo įrodymas yra N. Chruščiovo pasiūlymas, kad 18 valstybių nusiginklavimo komitetas dirbtų vyriausybių ir valstybių vadovų lygiu. Tautos negali susitaikyti su tuo, kad, praėjus beveik septyniolikai metų nuo pergalės prieš fašizmą, vis dar neužbaigtas taikus santykių sureguliavimas su Vokietija. Mūsų partija ir vyriausybė nuosekliai kovoja, kad Vokietijos problema būtų išspręsta, kad taikos sutarties sudarymas nebūtų atidėliojamas neribotam laikui. Kreipimesi į rinkėjus Komunistų partija pabrėžia, kad ji ir toliau aktyviai ir nuosekliai vykdys lenininę taikingą politiką, neš aukštai iškėlusi taikos ir tautų draugystės vėliavą. Visiškai pritardami šiai taikingai politikai ir ją remdami, Leningrado miesto ir srities darbo žmonės kartu su visa tarybine liaudimi karštai dėkoja mūsų partijai, mūsų vyriausybei ir Nikitai Chruščiovui už jų drąsią, principingą kovą ginant taiką! Už visus savo laimėjimus tarybinė liaudis privalo būti dėkinga didžiajai Komunistų partijai. Įkūnydama mūsų epochos protą, garbę ir sąžinę, Tarybų Sąjungos Komunistų partija, vadovaujama savo kovinio štabo – lenininio Centro Komiteto su ištikimuoju leniniečiu draugu N. Chruščiovu priešakyje, tvirtai veda mus į visišką komunizmo pergalę! Būsimuosiuose rinkimuose, vieningai balsuodami už komunistų ir nepartinių liaudies bloko kandidatus, leningradiečiai kartu su visa tarybine liaudimi pademonstruos savo karštą meilę ir ištikimybę lenininei Komunistų partijai. Balsuodami už komunistų ir nepartinių bloko kandidatus, jie balsuos už istorinių TSKP XXII suvažiavimo nutarimų įgyvendinimą, už mūsų Tėvynės galios stiprinimą, už tolesnį liaudies gerovės kėlimą, už tvirtą taiką visame pasaulyje! (I. Spiridonovo kalba buvo išklausyta labai atidžiai, salėje ne kartą pasigirsdavo plojimai).


Londonas VI 25 Elta „Evening Standart“ įdėjo italų ministerio pirmininko Mussolini straipsnį, kuriame pareiškia, kad Briando pasiūlymas sudaryti Jungtines Europos Valstybes galėtų būti įgyvendintas tik po taikos sutarčių revizijos ir po vokiečių ir vengrų skundų išsprendimo. Taip pat prieš tai turi būti įvykdyti Italijos reikalavimai suteikti jai kolonijų. Baigdamas Mussolini pareiškia abejojimų, ar Briando idėja galės būti įvykdyta nedalyvaujant Sovietų Rusijai. Krikščionybės sukaktuvės Švedijoj Stokholmas VI 25 Elta Vakar Švedijoj buvo iškilmingai švenčiamos 1100 metų sukaktuvės nuo šiaurės krikščionybės apaštalo Šv. Ansgaro įžengimo į Švediją, kur jis įvedė krikščionybę. Šv. Ansgaras buvo pranciškonų vienuolis, kuris atvertęs į krikščionių tikėjimą danų karalių Haraldą, priėmė Švedijos karaliaus Bjoerno kvietimą atvykti, kaipo misionierius, į Švediją. Jis atvyko kito vienuolio lydimas į mažą Bjoerkoe salą, kurioj jis ir pradėjo savo veikimą sename Birka mieste. Po kelių sunkaus darbo metų įvedęs krikščionybę Švedijoj, jis grįžo į Hamburgą, kur buvo paskirtas vyskupu. Šv. Ansgaras mirė 863 m. Vakar Bjoerkoe saloj buvo iškilmingai atidaryta koplytėlė, pastatyta jo atminimui pagerbti. Iškilmėse dalyvavo Švedijos karalius ir karališkoji šeima, atplaukė minininku. Visose Stokholmo bažnyčiose iškilmių metu buvo skambinama varpais. Dar vienas lenkų prasimanymas Taip jie išnaudoja progas lietuviams šmeižto Kaunas VI 25 Elta Vilniaus lenkų spauda — „Slovo” 137 Nr., „Dziennik Wilenski“ 138 Nr. rašo apie Veronikos Blažonytės mirtį. Esą, ji, turėdama leidimą, norėjo aplankyti gimines Salake. Tačiau perėjus jai šiapus administracijos linijos, ją puolę lietuvių sargybiniai (?), atėmę iš jos liudymą, išžaginę ir revolverio šūviu nužudę (??). Po to, esą, lietuviai grąžinę jos lavoną tėvams, aiškindami, kad ji esanti užmušta netyčia. Lenkai paduoda šią versiją, visaip komentuodami šį „faktą“, kalba apie „barbariškus Kauno pasienio sargybos metodus“ ir t. t. Atsitiko gi tikrumoj šitaip: Veronika Blažonytė aplankė savo ištekėjusią seserį Salake. Ten giminių Vaitkevičių tarpe ji norėjo praleisti kurį laiką. Tačiau ją ištiko nelaimė. Mažasis 6 metų amžiaus pasienio sargybos viršininko Vaitkevičiaus sūnus rado tėvo revolverį ir, paspaudęs gaiduką, netyčia pataikė į Blažonytę. Ji krito žemėn ir, vos suspėjusi surikti: „Ką tas vaikas padarė“, numirė. Jos kūnas atiduotas tėvams.


Parengta pagal užsienio radijo ir informacijos agentūrų pranešimus

Lisabonoje (Portugalijos sostinėje) susirenka EEB šalių vidaus reikalų ministrai aptarti saugumo sienų kontrolės ir imigracijos problemų. Johanesburge (PAR) lankysis EEB delegacija Danijos, Didžiosios Britanijos ir Portugalijos užsienio reikalų ministrai. Karakase (Venesuelos sostinė) Kolumbijos, Meksikos ir Venesuelos prezidentai aptars laisvosios prekybos klausimus. JAV prezidentas Dž.Bušas, vykdamas į Rio de Žaneiro konferenciją, viešės Panamoje. Netoli Atėnų NATO pareigūnų pasitarime dalyvaujantis Estijos premjeras T.Viahis turėtų skaityti pranešimą apie šalies nacionalinio saugumo problema


Š. m. rugsėjo mėn. 17 d. baltarusių tauta drauge su visomis Tarybų Sąjungos tautomis atžymėjo baltarusių tautos susivienijimo vienoje tarybų valstybėje šešerių metų sukaktuves. Šita garbingoji sukaktis minėta didžiausios istorinės pergalės prieš vokiečių ir japonų imperialistus dienomis. Ir dabar prieš baltarusių tautą, besiremiančią didžiosios rusų tautos parama, atsiveria visapusiško ekonomikos ir kultūros suklestėjimo kelias, kelias į tolimesnę taiką ir visišką saugumą. Per savo daugelio amžių istoriją baltarusių tauta patyrė daug kančių ir vargo, bet ji išsaugojo savo kultūrą, kalbą, savo tautines ypatybes. Baltarusių tauta pagimdė tokius žymius veikėjus, kaip filosofą ir rašytoją Kirilą Turovskį, Georgijų Skoriną, Vasilijų Tiapinskį, Meletiejų Smotricki, Steponą Zizanijų, Semioną Polyckį, Efrosiniją Polockają, Boguševičių, Maksimą Bogdanovičių, Dunin-Marcinkevičių, Janką Kupalą. Visi jie savo veikla padėjo baltarusių tautai išsaugoti jos kultūrą, išplėsti ir pakelti ją, padėjo tautai užimti tinkamą vietą kitų slaviškųjų tautų tarpe. Visas baltarusių tautos gyvenimas neatjungiamai susietas su rusų tauta. Nuo Nemuno, viršutinio Dniepro, vakarų Dauguvos iki Bugo ir Pripetės tęsiasi miškingi Baltarusijos masyvai, kalvos ir lygumos. Baltarusijos respublika užima 225.000 kv. km teritoriją. Šioje teritorijoje formavosi su visomis savo tautinėmis ypatybėmis laisvę mylinti baltarusių tauta. Gardinas ir Brasta, Baranovičiai ir Nesvyžius, Pinskas ir Polockas, Mozyrius ir Gomelis, Minskas ir Logoiskas, Zaslavlis ir Naugardukas, Vitebskas ir Orša yra seniausi Baltarusijos kultūros centrai. Baltarusių tauta daugelio amžių kovoje su visokiais svetimais grobikais gynė savo nepriklausomybę, savo kultūrą, savo kalbą ir tik Spalio revoliucijos pasekmėje, vadovaujant Lenino — Stalino partijai, padedant didžiajai broliškai rusų tautai, pasiekė savo valstybingumo. 1939 metų rugsėjo mėn. didžiausiųjų įvykių reikšmė Baltarusijai glūdi tame, kad tų įvykių pasekmėje visa baltarusių tauta suvienyta į vieną valstybę. Suvienytoji Baltarusija įžengė į laimingąjį gyvenimą, pilną savo tautinės kultūros ir ekonomikos klestėjimo. Trumpu laiku tarybinė valdžia visiškai likvidavo nedarbą vakarinėse Baltarusijos srityse. Daugiau kaip 400.000 bedarbių gavo darbo. Valstiečiams buvo paskirta žemė, kurią jie dirbo, o bežemiams ir mažažemiams valstiečiams duota 439.000 ha ariamosios žemės, kuri anksčiau priklausė dvarininkams ir kolonizatoriams. Baltarusių kūrybingasis darbas buvo nutrauktas hitlerinės Vokietijos, kuri klastingai užpuolė Tarybų Sąjungą. Bet baltarusių tauta tikėjo, kad vokiečiams neilgai teks viešpatauti. Visoje Baltarusijos žemėje prasidėjo galingas partizanų judėjimas. Darbo žmonės, patyrę gyvenimo laisvės džiaugsmą tarybinėje valdžioje, nuo pirmųjų okupacijos dienų, drauge su visa baltarusių tauta, aktyviai kovojo prieš fašistinius grobikus. 1944 metų vasarą didvyriškoji Raudonoji Armija išvijo vokiečius iš Tarybų Baltarusijos žemių. Broliškoji sąjunga tarp Tarybų Sąjungos ir atgimusios Lenkijos tautų yra pačios istorijos skirta būti kertiniu akmeniu visų laisvę mylinčių ir lygiateisių slavų tautų sąjungoje. Baltarusija, kaip suvereninė valstybė, rado tarptautinį savo amžinų istoriškai susidariusių sienų pripažinimą. Pasiektoji istorinė tarybinės liaudies pergalė prieš fašistinę Vokietiją visiems laikams padarė galą amžinam vakarinės Baltarusijos darbo žmonių tautiniam ir socialiniam engimui. Bolševikų partijos vadovaujama baltarusių liaudis drauge su suvienytųjų į vieną šeimą vakarinės Baltarusijos sričių darbo žmonėmis pasiekė nemažų laimėjimų tolimesniame liaudies ūkio medžiaginės gerovės ir kultūros kėlime. Per metus laiko nuo išvadavimo iš vokiečių okupacijos vakarinėse Baltarusijos srityse atliktas didelis pramonės atstatymo darbas. Baltarusių liaudis su entuziazmu ėmėsi karo ir vokiečių okupacijos sugriautojo ūkio atstatymo ir, po didžiosios Stalino Konstitucijos vėliava, užtikrintai žengia į išteklingą ir laimingą gyvenimą, suvienyta drauge su kitomis TSRS tautomis, aplink pergalingąją Lenino-Stalino vėliavą. Baltarusių tauta buvo, yra ir bus ištikima savo giminystei su didžiąja rusų, ukrainiečių, o taip pat Pabaltijo tautomis, su visomis Tarybų Sąjungos tautomis. Šita broliškoji vienybė padėjo nusikratyti nepakenčiamojo vokiečių okupantų jungo. Dėkingumas ir didžioji meilė Baltarusijos išvaduotojai — didvyriškajai Raudonajai Armijai, didžiajai rusų tautai ir visoms tautoms, suteikusioms Baltarusijai brolišką pagalba, dėkingumas ir didžioji meilė vadui draugui Stalinui įkvepia Baltarusijos liaudį tolimesniems žygdarbiams savo socialistinės Tėvynės labui.


Lenkai nepatenkinti, kad konstitucijoj minimas Vilnius. Lenkijos užsienių reikalų ministeris Zaleskis atsiuntė Lietuvos ministeriui pirmininkui ir užsienių reikalų ministeriui prof. Voldemarui tokio turinio raštą: Varšuva, 1928 m. geguž. 31 d. Lietuvos Lenkijos deryboms. „Lenkų delegacija N:. 46. 28. Pone Pirmininke, Lietuvos Vyriausybė neseniai paskelbė savo oficialiniam laikrašty „Vyriausybės žinių“ 275 Nr. iš gegužės mėn. 25 d. Lietuvos Respublikos konstitucijos pakeistą tekstą. Tas tekstas atkreipė lenkų vyriausybės dėmesį 5 straipsnio turiniu, kuriuo Vilnius skelbiamas Lietuvos Respublikos sostine. Aš esu priverstas pareikšti, kad lenkų vyriausybė laiko įtraukimą į Lietuvos Valstybės konstituciją pakeitimo, nukreipto prieš teritorialinę Lenkijos neliečiamybę, nereikalinga demonstracija, be jokios juridinės vertės ir praktiškų pasėkų. Tas vienpusiškas Lietuvos vyriausybės aktas iš tikrųjų niekuo negalės paliesti Lenkijos teisių į Vilniaus teritoriją, įgytą einant iškilmingu vietos gyventojų atstovų Vilniaus Seime balsavimu 1922 m. vasario 20 d. ir patvirtinta Lenkijos Seimo rezoliucijos 1922 m. kovo 24 d.; - teisių, kurios buvo pripažintos Ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimu dėl Lenkijos sienų, padarytų einant Lenkijos ir Lietuvos vyriausybių prašymais, kurį Tautų Sąjungos taryba priėmė dėmesin 1923 m., balandžio m. 20 d. Šio klausimo pakeitimas yra juo labiau nesuderinamas su Tautų Sąjungos pakto dvasia ir raide ir ypatingai su 10 straipsnio nuostatais, kuriais Lietuva ir Lenkija yra surištos. Aš turiu su pasigailėjimu konstatuo.ti, kad šio pakeitimo paskelbimas iš Lietuvos Vyriausybės pusės gali tik sutrukdyti ir pabloginti dabartines derybas tarp Lenkijos ir Lietuvos, derybos, turinčias tikslo „sudaryti santykius, kurie patikrintų tarp abiejų kaimyninių valstybių gerą santarvę, nuo kurios pareina taika“, ir kad dėl to ji turi būti laikoma kaipo prieštaraujanti Tautų Sąjungos tarybos rezoliucijai iš 1927 m. gruodžio 10 d. Pagaliau, aš leidžiu sau atkreipti Tamstos dėmesį į tai, kad lenkų vyriausybės pasižadėjimas saugoti Lietuvos respublikos teritorialinę neliečiamybę uždeda Lietuvos vyriausybei pareigą suderinti savo elgesį su tuo pačiu principu. Teikitės priimti, Pone Pirmininke, mano aukščiausios pagarbos patikrinimus. (pasirašė) August Zaleskis, Užsienių Reikalų Ministeris, Lenkų delegacijos pirmininkas.


Savavališki amerikiečių veiksmai Japonijos saloje

PEKINAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Tokio radijas, į Japoniją atvyko Okinavos salos gyventojų atstovai ir pareiškė protestą dėl to, kad liepos 13 d. Amerikos kariniai lėktuvai be jokio įspėjimo apliejo benzinu žemės ūkio kultūrų pasėlius maždaug 100 hektarų plote Madzios kaimo rajone Ie saloje, kuri įeina į Okinavos salų grupę. Po to Amerikos karinės vadovybės įsakymu šie pasėliai buvo sudeginti. Kaip pareiškė Amerikos karinė vadovybė Okinavos saloje, pasėliai buvo sudeginti dėl to, kad jie trukdė atlikti šaudymą.