Draugai deputatai! Svarstant Aukščiausiojoje Taryboje svarbius Tarybų Lietuvos liaudies ūkio išvystymo, Valstybinio biudžeto ir kitus klausimus, negalima neprisiminti tų įžymiųjų įvykių, kurie buvo prieš 40 metų, kai Rusijos darbo liaudis — darbininkai, valstiečiai ir kareiviai, bolševikų partijos vadovaujami, nuvertė caro valdžią. Ilga ir sunki buvo kova prieš caro patvaldystę, tą atšiauriausią despotizmo ir sauvalės, juodos reakcijos, tautų engimo ir baisios priespaudos tvirtovę. Daugelis revoliucionierių kartų turėjo išeiti kovų ir kančių, kalėjimų ir ištrėmimų, katorgos ir mirties kelią, kol buvo pasiekta toji pergalė. Ant buvusios caro Rusijos griuvėsių susikūrė naujo tipo valstybė, socialistinė valstybė — Tarybų Sąjunga. Ją sudaro laisvos ir lygiateisės tautos, susijungusios Komunistų partijos nuosekliosios nacionalinės politikos dėsnių pagrindu. Vieninteliu tos valstybės šeimininku yra draugiškos darbininkų ir valstiečių klasės, išsivadavusios iš eksploatatorinių klasių jungo, įkūrusios iš esmės naują socialistinę visuomenę, nežinančią klasinių prieštaravimų, besiremiančią savo išsivystyme pačia pažangiausia marksizmo-leninizmo ideologija. Tarybų Sąjungos politinės ir visuomeninės santvarkos tvirtumas bei jos ekonominis pajėgumas išlaikė visus išbandymus, kurių sunkiausias buvo Didysis Tėvynės karas prieš hitlerinius grobikus. Šiandien apie Tarybų Sąjungą susitelkė milžiniška liaudies demokratinių valstybių stovykla. Ši stovykla su 900 milijonų gyventojų dabar yra galingiausioji jėga. Į ją viltį deda visa taiką mylinti ir pažangos siekianti žmonija. Minint caro valdžios nuvertimo 40-ąsias metines verta priminti apie poziciją tų lietuviškų buržuazinių - nacionalistinių sluoksnių, kurie dabar, besiblaškydami po svetimus kraštus, pavirtę atvirais reakcijos samdiniais, šmeižia tarybinę santvarką, o patys mėgsta dangstytis „demokratų” ir kitomis panašiomis skraistėmis. Kova prieš carizmą XIX šimtmetyje Lietuvoje reiškėsi įvairiomis formomis — per 1831 metų „krakusmetį”, per 1863 metų valstiečių sukilimą, vėliau nacionalinio išvadavimo judėjimo metu ir ypač išsivysčius darbininkų judėjimui. Visi, kurie anuo metu buvo šviesos ir pažangos pozicijose, aiškiai matė, kad, tik nuvertus carizmą, kartu su kitomis Rusijos tautomis laisvę galės įgyti ir lietuvių tauta. Tuo tarpu reakcinė buržuazija, klerikalai, ilgai žiūrėję su panieka į lietuvių tautą, į jos kalbą, skelbė, kad aukščiau visa ko turi būti ištikimybė bažnyčiai ir carui. Štai 1896 metų „Tėvynės sargas” Nr. 4 rašė: „Niekada neaukokime katalikystės dėl gero tėvynės”. O kai revoliucinis judėjimas prieš carizmą ėmė vis aiškiau reikštis, dvarininkai ir miesto buržuazija, išsigandę pirmųjų revoliucijos griaustinių, skubėjo remti carizmą, kaip savo globėją. Katalikų „Tėvynės sargas”, reikšdamas tas nuotaikas, 1896 m. Nr. 6 rašė: „Mes maskolių carą iki kaulo smegenų pripažįstame”. Lygiai taip pat, kaip caro žandarai, „Tėvynės sargas” kovojo prieš socialdemokratus, kurie vedė propagandą prieš carizmą, platino nelegalią spaudą, reikalavo Lietuvai laisvės. Štai kaip 1900 m. „Tėvynės sargo” Nr. 12 buvo rašoma: „Politišką Lietuvos neprigulmystę skaitome už tuščią svajonę ir prieš aną atvirai protestuojame” (pabraukta „T. S.”). Šlykštus buvo katalikų reakcinės dvasiškijos elgesys 1905—1907 metų revoliucijos metu. Ji atvirai ėjo prieš sukilusius Lietuvos darbininkus ir valstiečius, remdama caro valdžią. Pralotas Antanavičius ne tik kad iškeikė revoliucionierius, kovojusius prieš caro valdžią, bet savo aplinkraštyje ragino išdavinėti juos policijai, grasindamas atskirti nuo bažnyčios tuos, kurie to nedarys. Žinomas yra praloto Dambrausko posakis, kad lietuviai esą įnamiai dideliuose caro namuose ir turį laikytis ramiai, netriukšmauti. Ir taip visa eilė klerikalų bei reakcijos veikėjų toje sunkioje kovoje prieš carizmą, kovoje už Lietuvos liaudies laisvę ėjo kartu su carizmu, ėjo prieš liaudį. Tą pat reakcionieriai ir klerikalai darė ir vėliau, vokiškosios okupacijos metu, remdami kaizerį Vilhelmą, prašydami jo malonės įsteigti Lietuvoje karalystę su karaliumi vokiečių princu Urachu. O kai Lietuvos liaudis 1918 metais pradėjo kurti savo laisvą Tarybų Lietuvą, lietuviškoji klerikalinė buržuazija kartu su menševikais ir liaudininkais šaukėsi į pagalbą viso pasaulio reakcionierius, kad tik išgelbėtų buržuaziją, apgintų ją nuo Lietuvos liaudies. Visa tai reikia priminti tiems, kurie dabar dedasi Lietuvos laisvės gynėjais, tiems, kurie, negalėję išgelbėti carizmo, suskubo atrasti jo pakaitalą — fašizmą, o taip pat jų ištikimiems liokajams ir klapčiukams, kuriais virto „socialistų” vardais besidangstą oportunistai. Tarybų Lietuva, laisvoji darbininkų ir valstiečių respublika, pilnateisė didžiosios Tarybų Sąjungos dalis, yra įkūnijimas tų laisvės ir nepriklausomybės svajonių ir siekimų, dėl kurių kovojo tikrieji Lietuvos patriotai, pažangiausi lietuvių tautos žmonės, istikimiausi kovotojai dėl darbo žmonių gerovės. Lietuvių tauta yra ne koks įnamis, bet pilnateisis ir lygiateisis šeimininkas didžiulėje Tarybų Sąjungos broliškų tarybinių tautų šeimoje. Lietuvių tautos atstovai dalyvauja aukščiausiosios valdžios organuose, sprendžiančiuose įvairius Tarybų valstybės vidaus bei užsienio gyvenimo klausimus. Tarybų Lietuva yra tikrasis lietuvių tautos pažangiųjų tradicijų įpėdinis ir tęsėjas. Dėl to visiškai suprantamas tas didžiulis vieningumas ir susitelkimas apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, kuriuos Lietuvos liaudis išreiškia per tokias politines kampanijas, kaip rinkimai, o taip pat savo kasdieniniu darbu, skirtu liaudies gerovei pakelti ir tarybinei valstybei stiprinti. Kaip tik neseniai, kovo 3 d., Lietuvos darbo žmonės rinko rajonų, miestų, apylinkių ir gyvenviečių Darbo žmonių deputatų tarybas. Visi mes buvome liudininkais to, su kokiu dideliu politiniu pakilimu ir vieningumu praėjo šie rinkimai. Tai yra naujas tarybinės santvarkos laimėjimas. Šimtai tūkstančių piliečių buvo aktyviais rinkimų organizacinio darbo dalyviais — apygardinių arba balsavimo komisijų nariai, agitatoriai. Iš viso į vietines Tarybas išrinkta 26.383 deputatai, tiesioginiai liaudies atstovais, per kuriuos Lietuvos darbo žmonės vykdys savo valią pagrindiniuose tarybinės valdžios organuose — Tarybose. Šiuose rinkimuose respublikos gyventojų dalyvavo dar daugiau negu 1955 metais. Dalyvavusių rinkimuose įspūdžiai ir laikraščiuose atspausdinti aprašymai iškelia giliai jaudinančių vaizdų. Šiuose rinkimuose pirmą kartą dalyvavo lietuviai, grįžusieji iš užsienio. Jų jausmus geriausiai išreiškė Kapsuko mieste balsavęs lietuvis Romualdas Mulokas, kuris sugrįžo iš Pietų Amerikos. Rinkiminiame biuletenyje jis įrašė: „Pirmą sykį man tenka dalyvauti rinkimuose Tarybų Lietuvoje. Esu didžiai patenkintas tokia teisinga demokratine tvarka. Galiu pasakyti, kad tai viena teisingiausių rinkimų formų, kiek man teko matyti savo gyvenime. Gerbiami draugai deputatai, širdingai balsuoju už jus visus, su draugišku džiaugsmu linkiu kuo geriausios sėkmės kurti taikų visuomeninį darbą liaudies labui ir naujosios kartos ateičiai”. Naujai išrinktosios Darbo žmonių deputatų tarybos jau pradeda savo darbą. Daugelis jų jau sušaukė pirmąsias savo sesijas. Norisi išreikšti pageidavimą, kad visi išrinktieji deputatai aktyviai prisidėtų prie Tarybų darbo pagerinimo ir dar didesnio jo suaktyvinimo. Darbo žmonių deputatų tarybos, šie demokratiškiausieji pasaulyje organai, darbo liaudies masių išrinkti organai, turi ir gali žymiai paspartinti partijos ir vyriausybės iškeltų uždavinių, kuriais siekiama pakelti darbo žmonių gerovę, pagerinti visą mūsų ūkinį ir kultūrinį darbą, išsprendimą. Tiktai tuo atveju, jei Darbo žmonių deputatų tarybos tinkamai atliks savo pareigas, eis tarybinės demokratijos keliu, darbo masių priešakyje, rupinsis suaktyvinti ir itraukti i kürybinį valstybės darbą plačiausius darbo žmonių sluoksnius, visą savo dėmesį skirs liaudies intaresams, tik tuo atveju susilauksime vis naujų laimėjimų socializmo statyboje. TSRS Aukščiausiosios Tarybos VI sesija priėmė eilę nutarimų, turinčių didelę reikšmę stiprinant tarybinių nacionalinių respublikų valstybingumą, nuosekliai vykdant lenininę partijos nacionalinę politiką. Praplėsta apimtis ūkio ir kultūros statybos klausimų, kuriuos dabar tiesioginiai sprendžia sąjunginių respublikų Ministrų Tarybos. Respublikų žiniai perduotas didelis skaičius pramonės įmonių ir pramonės šakų, kurios anksčiau buvo bendrasąjunginių organų žinioje. TSRS Aukščiausioji Taryba taip pat apsvarstė ir išsprendė eilę klausimų, susijusių su sąjunginių respublikų suverenumo stiprinimu. Visiškai sąjunginių respublikų kompetencijai pavedamas savo teritorinio - administracinio padalinimo ir sutvarkymo klausimų sprendimas, sričių, kraštų sudarymas. Sąjunginių respublikų pavaldumui pavedama teismų santvarkos ir teisenos įstatymų leidybą, civilinių ir baudžiamųjų kodeksų priėmimas. Tai žymiai padės pagerinti įstatymų leidimą respublikoje, labiau priartins įstatymus prie gyvenimo, galės atidžiau atsižvelgti į kiekvienos respublikos ypatybes ir specifiką. Svarbiausią reikšmę toliau vystant sąjunginių respublikų ekonomiką ir kultūrą turės naujai sudarytoji Tautybių Tarybos Ekonominė komisija, kurioje atstovaujamos visos sąjunginės respublikos. TSRS Aukščiausiosios Tarybos VI sesijos nutarimai išplaukia iš partijos XX suvažiavimo nurodymų toliau didinti vietos valdžios organų savarankiškumą ir iniciatyvą sprendžiant ūkinės ir kultūrinės statybos klausimus, plėsti tarybinių respublikų suverenumą, toliau vystyti socialistinę demokratiją. Labai svarbūs nutarimai, kuriuos priėmė TSKP CK vasario Plenumas apie tolesnį pramonės ir statybos valdymo organizavimo tobulinimą. Naujas vadovavimo metodas, pagrįstas demokratinio centralizmo dėsniu, leis daugiau pasireikšti vietinei iniciatyvai, pakels vietos organų atsakomybę. Nuolatinė pažanga visose gyvenimo srityse — dėsningas tarybinio gyvenimo reiškinys. Mes visi tiek apsipratome su nuolatiniu tarybinės ekonomikos ir kultūros kilimu, kad daugelio net nestebina tas kilimas, kaip nestebina saulės tekėjimas, o tuo tarpu stebėtis yra kuo. Tikrai, ar negalima stebėtis, kad per tokį trumpą laiką Lietuvos vidurinėse mokyklose mokinių skaičius išaugo nuo 25.000 iki 250.000, studentų — nuo 4.000 iki beveik 24.000! Nepaprastai praplito taip pat sveikatos apsaugos įstaigų, ligoninių, ambulatorijų, gimdymo namų, bibliotekų bei klubų-skaityklų, kultūros namų skaičius. Gyvenant buržuazinės santvarkos metų tempais tokio kultūros švietimo įstaigų išsiplėtimą galima būtų buvę pasiekti, gal būt, tik per 100 metų. Iš kurgi taip praturtėjo Lietuva, kad taip sparčiai sugeba vystyti liaudies kultūrą, kelti darbo žmonių gerovę? Tai ir yra tarybinės santvarkos nuopelnas, didžio ūkinio persitvarkymo rezultatas. Juk valdant buržuazijai Lietuvą, liaudies kultūros, švietimo, meno, sveikatos kėlimo reikalams tekdavo tik trupiniai nuo kapitalistų stalo, o liūto dalis — pelnas iš prekybos, pramonės, dvarų ir kitų ūkio šakų patekdavo į kapitalistų kišenę. Šiuo metu šis pelnas eina ne į dykaduonių kišenę, bet darbininkų - valstiečių valstybės iždą, kur jis naudojamas liaudies gerovei, kultūrai, sveikatai kelti. Vyresnioji karta dar prisimena tuos laikus, kai ekonomika blaškėsi, pergyvendavo staigius smukimus — gilias krizes, kurios dar labiau nuskurdindavo milijonines darbo žmonių mases. Tai buvo buržuazinės priespaudos metais, ypač prasidėjus 1929—1930 metų krizei. Paskutiniais buržuazijos diktatūros metais biudžeto išlaidos buvo sumažintos visoms ministerijoms, išskyrus vieną — Vidaus reikalų ministeriją, kuriai buržuazija padidino asignavimus nuo 31 mln. (1938 m.) iki 37 mln. (1939 m.). Taip iš darbo liaudies išplėšti kruvini centai buvo skiriami tos liaudies budeliams — žvalgybininkams ir policijai, kalėjimams, koncentracijos stovykloms išlaikyti. Buržuaziniame biudžete socialinio aprūpinimo reikalams buvo skiriama tik 1,5 milijono litų, o policijai — 16,5 milijono. Tai buvo natūralu, nes buržuazija stengėsi aprūpinti tiktai save. Tarybų Lietuvos biudžete socialiniam aprūpinimui numatytos žymios lėšos. Jos šiemet išaugo beveik dvigubai palyginti su praeitais metais ir pasiekė 146,5 milijono rublių. Tai padaryta ryšium su žymiu pensijų padidinimu pagal 1956 m. įstatymą, kurį taip džiaugsmingai sutiko visi tarybiniai žmonės: ir tie, kurie jau gauna padidintas pensijas, ir tie, kurie dar dirba, bet gali būti ramūs dėl savo senatvės. Žymiai šiais metais biudžetas padidėja dalinai dėl to, kad eilė įmonių bei įstaigų iš sąjunginės priklausomybės perduodamos respublikinei. Tai valstybės sustiprinimo, išplėtimo rezultatas. Mūsų biudžetas kasmet auga dėl to, kad dėsningai auga gamybinės jėgos, didėja socialistinės pramonės ir žemės ūkio produkcija. Drg. Laurinaičio ir drg. Drobnio pranešimuose daug vietos užėmė respublikinės ir vietinės pramonės išvystymo klausimai. Pramonės, ypač sunkiosios, pirmenybinis vaidmuo aiškus. Tačiau mūsų respublikoje svarbiausias klausimas tebėra žemės ūkis. Tai yra ne tik todėl, kad didžioji respublikos gyventojų dalis dirba žemės ūkyje, bet ir dėl to, kad žemės ūkis gamina maisto produktus. Tačiau čia dar yra didelio atsilikimo, nors ir turima didžiausių rezervų. „Daugiau grūdų, mėsos, pieno ir kitų produktų” — štai aktualus šūkis, kurį kelia mūsų Partija ir Vyriausybė. Kaip daug šiam klausimui skiriama dėmesio, liudija ir drg. N. S. Chruščiovo kalba Krasnodaro krašto žemės ūkio darbuotojų pasitarime. Pranešimuose ir diskusijose buvo nurodyti nemaži laimėjimai, kuriuos pasiekė mūsų kolūkiečiai, tarybinių ūkių ir MTS darbuotojai. Ypač pastaruoju metu padidėjo pieno gamyba. Kokią didelę reikšmę turi tai, supranta ir jaučia visi respublikos gyventojai, pasirodžius parduotuvėse žymiai daugiau pieno produktų. Vadinasi, žemės ūkio laimėjimai tuojau pakelia ne tiktai pačių tiesioginių maisto produktų gamintojų, bet ir visų respublikos gyventojų gerovę. Kolūkiečiai gavo didesnį atlyginimą už darbadienį, kolūkiai sustiprėjo ekonomiškai. Palyginti su praeitais metais pakilo visi žemės ūkio rodikliai. Atskiruose kolūkiuose ir rajonuose jie pakilo net 1,5—2 kartus. Kapsuko rajone vidutiniškai iš vienos karvės per metus primelžta 2.164 kg pieno. Šis faktas rodo, kad respublikoje yra didelės galimybės didinti pieno produkciją. Dar didesnės galimybės yra didinti mėsos, ypač kiaulienos, gamybą. Mūsų kolūkiečiai turi pakankamai patyrimo auginti bekonus, reikia tik energingiau šį reikalą organizuoti. Daugelis kolūkių jau pradėjo kultūrinti pievas. Tai yra didžiausi rezervai šieno gavimui padidinti. Dar ne visi rajonai pakankamai turi daugiamečių žolių, kurių pasėlių išplėtimas duoda ir pašaro, ir gerina dirvos strukturą. Tenka atkreipti dėmesį į tai, kad mūsų liaudies ūkio plano, mūsų biudžeto sėkmingas vykdymas, visos respublikos gyventojų gerovės kėlimas priklausys nuo to, kaip greitai mes sugebėsime pakelti žemės ūkio produkciją. Reikia, kad pieno ir mėsos produkcijos didinimas, žemės ūkio kultūrų derlingumo kėlimas, kolūkių stiprinimas pasidarytų visų mūsų gyvybinis ir pirmaeilis uždavinys. Ir mūsų, kaip deputatų, veikla, ir spauda, ir radijas, ir mūsų literatūra — visa turi žymiai daugiau padėti vykdant šį uždavinį. Tai mūsų garbės reikalas, tai svarbiausias uždavinys, kurį išsprendę mes atsistosime priešakinių tarybinių respublikų gretose. Artėjančios įžymiosios metinės — Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osios metinės tegul įkvepia mūsų darbo žmones dar spartesniam darbui visose srityse, kad naujais, didžiais laimėjimais sutiktume šią garbingą liaudies pergalės minėjimo šventę. (Plojimai).


Gruodžio 7 dieną Algirdas Brazauskas priėmė Rusijos Federacijos nepaprastąjį ir įgaliotąjį ambasadorių Lietuvoje Nikolajų Obertyševą. Pokalbio metu Rusijos ambasadorius pasveikino Algirdą Brazauską jo išrinkimo laikinai einančiu prezidento pareigas proga, palinkėjo jam vaisingo darbo. Buvo aptarti tolesnio Rusijos ir Lietuvos bendradarbiavimo, taip pat kai kurie Rusijos ambasados įsikūrimo klausimai. Pokalbyje dalyvavo laikinasis reikalų patikėtinis Maskvoje Egidijus Bičkauskas.


Grįždamas į Vilnių, LR AT pirmininkas V.Landsbergis Varšuvoje susitinka su Lenkijos prezidentu L.Valensa. Gdanske baigia darbą Lenkijos „Solidarumo” IV suvažiavima


JAV tiekia Pietų Korėjai „naujų rūšių ginklus“

PCHENJANAS, birželio 20 d. (TASS-ELTA). Kaip pranešė Seulo radijas, šiandien Pietų Korėjos gynybos ministerija paskelbė pranešimą, kad su JAV gynybos ministerija susitarta atgabenti į Pietų Korėją „naujų rūšių ginklų” , ir kad šiuo metu svarstoma šių ginklų įvežimo tvarka.


Latvių rašytojos Aspazijos 60 metų amžiaus ir 40 metų literatūros darbo sukaktuvių paminėjimą ruošia Lietuvių Latvių Vienybė su latvių studentų korporacija „Sidrabenia“. Sukaktuvių vakaras įvyks penktadienį kovo 16 d. universiteto I rūmuose didžioje salėję 8 val. vakaro. Vakaro programoj – prof. Volterio įžangos žodis, jubiliatei siunčiamų nuo organizacijų sveikinimų perskaitymas, artistės P. Penkauskaitės deklamacijos, p. Dvarionaitės dainos Aspazijos tekstais, stud. Lapienio paskaitos apie Aspazijos biografiją ir dramą „Vaidilutė“, J. Paleckio paskaita „Aspazijos kūrybos bruožai“. Paskaitos bus iliustruojamos nejudomais paveikslais. Tas paminėjimo vakaras platesnio susidomėjimo vertas, nes jame bus proga susipažinti su įdomia ir viena žymiausių latvių moterų rašytojų, turinčių didelę reikšmę ne tik latvių literatūroj, bet ir mūsų kaimynės tautos gyvenime. Be to, Aspazija verta pagerbti kaipo lietuvių tautos simpatikė.


„Lenkija ir Latvija suinteresuotos bendradarbiauti ypač dabar, kai joms tenka spręsti panašias politines ir ekonomines problemas”, - pareiškė Latvijos AT pirmininkas A. Gorbunovas, šeštadienį grįžęs iš vizito Varšuvoje. Vizito metu šalys pasirašė konsulinę konvenciją ir sutartį dėl bevizio režimo. A. Gorbunovas pareiškė viltį, kad trišalėmis Lenkijos, Latvijos ir Lietuvos derybomis pavyks pagerinti Latvijos ir Lenkijos transporto susisiekimą per Lietuvos-Lenkijos sieną.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

R. TARVYDAS Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto komjaunimo komiteto sekretorius

VLKJS CK iniciatyva liepos mėnesio pabaigoje į Čekoslovakiją išvyko Tarybų Sąjungos studentų ekskursija. Ekskursijoje dalyvavo 250 studentų iš įvairių mūsų šalies respublikų. Iš Tarybų Lietuvos buvo 19 studentų. Visi ekskursijos dalyviai su džiaugsmu ruošėsi kelionei. Prieš tai buvo perskaityta nemažai literatūros, plačiai studijuota apie Čekoslovakijos liaudies gyvenimą, istoriją, kultūrą, pramonę, švietimą, apsirūpinta žemėlapiais. Tai buvo daroma tam, kad geriau ir teisingiau pažintume ir įsimintume tą, ką matysime ekskursijos metu. Visos Pabaltijo respublikų studentų grupės prisijungė prie bendros ekskursijos ir išvykoma į Čiopą, kuris yra prie pat Čekoslovakijos sienos. Į Čiopą atvažiavome auštant Aušra mus sutiko jau Čekoslovakijos žemėje – Černy stotyje. Po trumpos pertraukos išvažiavome į Prahą. Kelionė buvo labai įdomi. Gėrėjomės gražiais kalnais, tvarkingomis gyvenvietėmis, miesteliais, derlingais laukais, vynuogynais. Traukinys sustodavo tik didesnėse stotyse ir labai trumpam laikui. Greit pravažiavome Vengrijos pasienį, istorinį Košice miestą, Žemuosius ir Aukštuosius Tatrų kalnus ir labai daug kitų vietovių. Prahą pasiekėme gana vėlai. Mūsų jau laukė „Čedoko“ autobusai. Apsigyvenome „Floros“ viešbutyje. Tą patį vakarą viešbutyje mūsų studentai susitiko su Čekoslovakijos studentais, besimokančiais Maskvos ir Leningrado aukštosiose mokyklose, Rumunijos studentais ir turistais. Prahoje didelį įspūdį paliko paminklas, pastatytas didžiajam čekų patriotui Janui Husui, senoji miesto rotušė su istoriniu astronominiu laikrodžiu ir judančiomis figūrėlėmis. Ekskursantai susidomėję apžiūrėjo Prahos Kremlių, aplankė Nacionalinę Galeriją, Gotvaldo mauzoliejų, Centrinį J. Fučiko vardo parką ir kitus istorinius muziejus, skverus, kinoteatrus, garsųjį Prahos bokštą ir kt. Atskiros ekskursijos grupės draugiškai kalbėjosi su Jugoslavijos Federatyvinės Respublikos turistais, pasikeitė su jais adresais. Visur mums, tarybiniams studentams, reiškė didelę pagarbą ir meilę. Labai susidraugavome su Čekoslovakijos pionieriais. Jie ištisas dienas laukdavo mūsų grįžtant iš ekskursijų prie viešbučio. Beveik visi delegacijos nariai iš dalino komjaunimo, pionierių ženkliukus, atvirukus ir kitas dovanas. Kiekvienas pionierius norėjo, kad ką nors įrašytume į knygutes atminčiai. Kiekvienas iš jų žadėjo aplankyti mūsų Tėvynę. Aplankyti Maskvą yra didžiausia jų svajonė. Pabuvoję Prahoje, išvykome į Brno. Tai didelis ir gražus miestas, sunkiosios pramonės centras. Čia yra traktorių, elektros, vagonų, tekstilės, maisto ir kiti fabrikai, penkios aukštosios mokyklos, ruošiančios specialistus įvairioms Čekoslovakijos liaudies ūkio šakoms. Pakeliui į Brno dar aplankėme garsiąsias Macochos olas. Šiuos požeminius pasakiško grožio urvus surado XX amžiaus pradžioje Brno universiteto profesorius Obsolonas. Dėl laiko stokos smulkiau susipažinti su Brno miesto gyvenimu, pramone ir studentais negalėjome. Skubėjome į Slovakijos sostinę – Bratislavą. Bratislava — taip pat aukštųjų mokyklų ir pramonės centras. Miestas stovi Dunojaus kairiojo kranto terasose, jį supa Mažųjų Tatrų aukštumos. Šiame mieste aplankėme Devino pilį, pastatytą XIII–XV amžiuje. Iš pilies kalno matyti viso miesto vaizdas, Dunojus. Ypatingą mūsų studentų dėmesį patraukė vakarinė dalis, kur matosi siena su Austrija ir Austrijos žemės kampelis. Pilyje susitikome su naujomis ekskursijomis. Ypatingai nuoširdžiai susidraugavome su rumunų gydytojų-turistų ekskursija. Didžiausią ir niekuomet neužmirštamą vaizdą paliko Didžiojo Tėvynės karo metu čia žuvusių tarybinių karių kapai. Didelė, neišardoma draugystė užsimezgė su Čekoslovakijos studentais. Ji skatina studentus dar geriau mokytis, pašvęsti savo gyvenimą ir žinias liaudies gerovei.


Lenkai ruošiasi karui su Sovietais?;Taip tvirtina Soviety spauda

Sovietų Rusijos spauda plačiai svarsto Lenkijos pasirengimą karui prieš SSSR. „Izvestijos” nurodo, kad Lenkijos vyriausybė daro visas pastangas sudaryti materialinę bazę karui prieš Sovietų Rusiją. Esą, karo fabrikai dirbą pilnu tempu. Glaudi lenkų generalinio štabo sąjunga su Pabaltės ir Rumunijos generolais nesanti jokia paslaptis. Lenkų aukštieji karininkai daro vizitus į kaimynines valstybes, kuriuos atsakoma revizitais. Tai liudija apie norą esamą karo sąjungą sustiprinti ir politiniu susitarimu. Pagreitintu tempu vedamos derybos dėl sudarymo sutarties su Vokietija. Šios sutarties tikslas laiduoti Lenkijos užpakalio saugumą per ginkluotą susidūrimą su SSSR. To gresiančio ginkluoto susidūrimo simptomai darosi vis aiškesni. Lenkų spaudos priešsovietinė kampanija, kurioj dalyvavo ir lenkų oficiozai, ir kuri esanti vedama, prisidengus krikščioniškais obalsiais, turi būti aiškinama, kaip karo iššūkis. Taip pat lenkų spaudos kampaniją aiškina ir „Pravda”. Ji nurodo, kad šios rūšies lenkų fašistų darbai esą ne kas kitas, kaip pasirengimas karui su Sovietų Rusija.


Tarybų Lietuvos darbo valstiečiai gyvena nepaprasto džiaugsmo dienas. Mūsų išlaisvintoja — didvyriška Raudonoji Armija, kurios eilėse kovoja ir Tarybų Lietuvos sūnūs, triuškina hitlerininkus jau netoli Berlyno. Iš vakarų vis giliau į Vokietiją žygiuoja mūsų sąjungininkai. Jau visai arti galutinės pergalės diena. Niekas neišgelbės fašistinių niekšų ir budelių nuo pelnytos bausmės už visas jų atneštas baisenybes, už griuvėsius, kančias ir žudynes, kurių taip daug pakėlė ir mūsų Tarybų Lietuva. Skaudžiai nukentėjo mūsų brangioji Lietuva vokiečių okupacijos laikais. Mes pirmieji patyrėme tą likimą, kuris grėsė nuo vokiečių grobikų visai lietuvių tautai, — visišką teisių atėmimą, apiplėšimą, pavergimą ir naikinimą. Fašistiniai okupantai ir jų pakalikai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai, dvarininkai ir buožės atėmė iš darbo valstiečių žemę, kurią jie buvo gavę laisvoj Tarybų Lietuvoj 1940 metais. Jie atiminėjo taip pat galvijus, inventorių, pasėlius, o pačius darbo valstiečius pavertė baudžiauninkais. Tuos darbo valstiečius, kurie nesilenkė ir priešinosi, hitlerininkai pūdė kalėjimuose, kankino koncentracijos stovyklose arba išvarė į vokišką katorgą. Kapinynuose, kuriais apsėta vokiečių okupacijos metu visa Lietuva, guli apie pusė milijono nužudytų mūsų žmonių, pūva tūkstančių darbo valstiečių kaulai. Tūkstančius mūsų brolių ir seserų hitleriniai banditai išvežė į Vokietiją. Per ilgus amžius mūsų tėvų ir senelių prakaitu aplaistytąją Lietuvos žemelę hitlerininkai buvo pažadėję atiduoti vokiškiesiems dvarininkams, smogikams, esesininkams, grobikiškos vokiečių kariuomenės kariams ir kitiems hitlerinių banditiškų siekimų vykdytojams bei išdavikams. Vokiečių kolonistai okupacijos metu, kaip alkanos žiurkės, tūkstančiais plaukė į Lietuvą ir skubėjo įsikurti Lietuvos darbo valstiečių žemėse, užnerti darbo valstiečiams savo jungą. Hitleriniai barbarai padarė Lietuvos žemės ūkiui milžiniškų nuostolių. Beveik per pusę sumažėjo arklių ir stambiųjų raguočių skaičius. Fašistiniai plėšikai skaudžiai apiplėšė darbo valstiečius, sudegino daugybę valstiečių trobesių, sugadino ir sunaikino daug žemės ūkio inventoriaus, sunaikino Tarybų Lietuvos laikais įkurtąsias 42 mašinų traktorių stotis, 260 mašinų arklių nuomojimo punktų, apiplėšė tarybinius ūkius. Okupacijos metu žymiai sumažėjo pasėlių plotas, krito derlingumas. Lietuvos valstiečiai buvo verčiami savo darbo vaisius atiduoti lietuvių tautos amžiniesiems priešams — vokiškiesiems grobikams. Už neatidavimą vokiečių uždėtų duoklių daug valstiečių buvo sušaudyta. Bet mes, darbo valstiečiai, kaip ir visi Tarybų Lietuvos darbo žmonės, tvirtai tikėjome, kad ateis išvadavimo valanda. Mes žinojome, kad mus remia visos broliškosios tarybinės tautos su didžiąja rusų tauta priešakyje, kad mūsų reikalus gina galingoji Raudonoji Armija, kad mūsų neužmiršta draugas Stalinas. Mes ne tik tikėjome, bet ir patys nenuilstamai kovojome, uoliai rėmėme tarybinius partizanus ir patys stojome į jų būrius, sabotavome vokiečių uždėtų duoklių vykdymą, kur tik galėdami trukdėme ir kenkėme vokiškiesiems okupantams. Mes žinojome apie mūsų sūnų karžygišką kovą Raudonosios Armijos lietuviškojo junginio eilėse ir didžiavomės jų pasiryžimu parnešti į Tarybų Lietuvą savo pergalių vėliavą. Mes, Tarybų Lietuvos valstiečiai, kaip tikri ir pilnateisiai savo žemės, savo krašto šeimininkai, reiškiame mūsų didžiausią džiaugsmą dėl atgautos laisvės, dėl mūsų gimtosios Tarybų Lietuvos visiško išvadavimo iš fašistinio jungo. Reiškiame begalinį dėkingumą mūsų didžiajam vadui ir mokytojui draugui Stalinui ir jo vadovaujamai didvyriškai Raudonajai Armijai. Mes karštai dėkojame didžiajai rusų ir visoms Tarybų Sąjungos tautoms už suteiktą mums brolišką pagalbą. Garbė ir padėka mūsų šauniesiems Tarybų Lietuvos partizanams ir Raudonosios Armijos lietuviškojo junginio kariams. Draugai! Atsikūrusi Tarybų valdžia Lietuvoje tuojau grąžino darbo valstiečiams jų teises į žemę. 60.000 žemės ūkio darbininkų, bežemių ir mažažemių valstiečių jau gavo 416 tūkstančiu ha žemės. Suteikiami kreditai gyvuliams ir inventoriui įsigyti, trobesiams pastatyti. Didelę paramą valstiečiams suteiks atkurtosios mašinų traktorių stotys ir mašinų arklių nuomojimo punktai. Aukštosiose žemės ūkio mokyklose, žemės ūkio technikumuose ir ūkio mechanizacijos mokyklose mokosi šimtai Lietuvos jaunuolių, kurie savo įgytąsias žinias pritaikys žemės ūkiui kelti. Brangūs Lietuvos darbo valstiečiai! Mūsų šventa pareiga drauge su visais Tarybų Sąjungos valstiečiais aprūpinti mūsų Raudonąją Armiją duona ir kitais maisto produktais. Lietuvos darbo valstiečiai pernai atliko savo patriotinę pareigą, su žymiu pertekliumi įvykdydami grūdų, bulvių ir mėsos pristatymus valstybei. Šiemet mes turime dar labiau sustiprinti paramą frontui! Šiemet pirmą kartą po trejų hitlerinės okupacijos metų mes vykdysime pavasario sėją laisvoje tarybinėje žemėje. Mūsų švenčiausia pareiga atlikti sėją trumpiausiu laiku, kad būtu užtikrintas aukštas derlius. Susirinkę į Pirmąjį Lietuvos darbo valstiečių respublikinį suvažiavimą, mes vienbalsiai nutarėme išvystyti socialistinį lenktyniavimą dėl sėkmingo 1945 metų žemės ūkio darbų plano įvykdymo. Mes įsipareigojame trumpiausiu laiku įvykdyti 1945 metų pavasario sėjos planą aukštame agrotechnikos lygyje, kad būtų patikrintas iš kiekvieno ha žemės grūdų derlius ne mažesnis kaip 10 centnerių, bulvių — 110 centnerių, cukrinių runkelių — 120 centnerių, linų pluošto — 3 centneriai, linų sėmenų — 3,2 centneriai. Mes kviečiame visus Lietuvos darbo valstiečius įsijungti į socialistinį lenktyniavimą, prisiimant konkrečius įsipareigojimus. Mes iškviečiame į socialistinį lenktyniavimą Tarybų Latvijos darbo valstiečius. Darbo valstiečiai ir valstietės! Liko nedaug laiko ligi sėjos pradžios. Baikime tvarkyti žemės ūkio inventorių ir pakinktus, paruoškime pakankamą kiekį geros sėklos ir tinkamai ją išvalykime. Atkreipkime ypatingą dėmesį į technikinių kultūrų, ypač linų ir cukrinių runkelių auginimą. Plėskime daržininkystę ir šakniavaisių auginimą. Į pavasario sėjos darbus arkliai turi išeiti stiprūs. Trūkstant arklių, panaudokime laukų darbams neproduktingas karves. Žymi Tarybų Lietuvos dalis, ypač Vilkaviškio, Šakių, Marijampolės, Raseinių, Kretingos, Mažeikių apskritys, skaudžiai nukentėjo nuo hitlerininkų siautimo. Daug valstiečių neteko savo turto ir trobesių, neturi sėklos. Todėl kviečiame mažiau nukentėjusių apskričių valstiečius ateiti į pagalbą vakarinių apskričių valsrečiams, sudarant sėklos fondus. Tūkstančiai Lietuvos vyrų garbingai kovoja Raudonosios Armijos eilėse, triuškindami mūsų tautos amžinuosius priešus vokiškuosius grobikus. Visų mūsų šventa pareiga yra pasistengti, kad jų laukai būtų apsėti. Reikia raudonarmiečių šeimoms padėti inventoriumi, traukiamąja jėga, padėti joms įdirbti ir apsėti žemę, pastatyti trobesius ir kitą. Padėkime taip pat ir kitiems darbo valstiečiams, ypatingai nukentėjusiems nuo vokiškųjų okupantų. Žemės pertvarkymo darbų užbaigimas trumpiausiu laiku yra būtina sėkmigos sėjos pravedimo sąlyga. Lietuvos valstietės! Nuo Jūsų žymiai pareis šio pavasario sėjos pasisekimas. Stokite į vietą jūsų vyrų, tėvų ir brolių, kovojančių už Tėvynę fronte prieš hitlerinius grobikus. Kaimo jaunuoliai! Jaunuolišku pasiaukojimu ir uolumu kovokite dėl pavasario sėjos darbų įvykdymo. Padėkite tėvynę ginančių raudonarmiečių šeimoms įdirbti žemę ir užsėti laukus. Tarybinių ūkių darbininkai! Jūsų garbės pareiga yra dėti visas pastangas, kad vėl atgytų ir pakiltų skaudžiai nukentėję mūsų tarybiniai ūkiai. Gerai įdirbkite žemę, rūpestingai apsėkite laukus, uoliai prižiūrėkite galvijus, kad trumpiausiu laiku tarybiniai ūkiai būtų pavyzdingais ūkiais. Lietuvos darbo valstiečiai! Vienas svarbiausių mūsų respublikos uždavinių yra gyvulininkystės atstatymas. Neprileiskite gyvulių bergždumo, rūpestingai auginkite tinkamą prieauglį. Plėskite pašarinių žolių auginimą. Stiprinkite pašarų bazę. Draugai ir draugės! Tarybų Sąjungos Vyriausybė dar 1939 m. grąžino Lietuvai jos senąją sostinę — Gedimino miestą — Vilnių. Vokiškieji okupantai skaudžiai sugriovė tą mūsų tautos šventovę. Ją reikalinga kuo skubiausiai atstatyti. Lietuvos valstiečiai, padėkite atstatyti mūsų mylimą sostinę Vilnių! Raudonoji Armija išlaisvino ir grąžino mums Klaipėdą. Šventa visų Lietuvos darbo „valstiečių pareiga — aktyviai prisidėti prie Klaipėdos, Šilutės ir Pagėgių apskričių žemės ūkio atstatymo ir jų apgyvendinimo! Broliai ir seserys! Visi kaip vienas susispieskite apie Tarybų Lietuvos Vyriausybę, apie Lietuvos Komunistų partiją — mūsų reikalų geriausią gynėją. Lietuvos darbo valstiečiai tvirtai pasiryžę visur ir visada paremti tarybinės valdžios žygius. Jie kovoja prieš visus, kas drįsta kliudyti krašto atstatymo darbą ir gražaus bei laimingo gyvenimo kūrimą, griežčiausiai smerkia juodųjų reakcinių — fašistinių gaujų, lietuviškai vokiškų nacionalistų pragaištingus ir nusikalstamus veiksmus. Jokio pasigailėjimo tiems, kurie savo banditiškais veiksmais stengiasi padėti riedantiems į bedugnę mūsų tautos ir visos kultūringosios žmonijos priešams vokiškiesiems grobikams! Tarybų Lietuvos valstiečiai! Įtempkime visas jėgas ir padėkime greičiau atstatyti mūsų brangiąją Tarybų Lietuvą, padėkime Raudonajai Armijai galutinai sutriuškinti šlykštųjį vokiškąji fašizmą ir iškelti pergalės vėliavą Berlyne. Tegyvuoja mūsų išvaduotoja didvyriškoji Raudonoji Armija! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos tautų nepajudinamoji draugystė! Tegyvuoja Tarybų Lietuvos darbo valstiečiai! Tegyvuoja Tarybų Lietuva! Tegyvuoja Lenino-Stalino Partija — mūsų Tėvynės didingųjų laimėjimų organizatorius ir įkvėpėjas! Tegyvuoja lietuvių tautos geriausias draugas, mūsų didysis vadas Stalinas!


— Kodėl neauga jūsų apskrities partinė organizacija? Argi pirminės partinės organizacijos visai nepalaiko ryšio su nepartiniu aktyvu, kad taip maža žmonių atrenka į partija? — paklausėme LKP(b) Rokiškio apskrities komiteto sekretorių drg. Paradauską. Drg. Paradauską toks klausimas aiškiai erzina. — Kaipgi! Mūsų apskrities kiekviename valsčiuje yra 15—25 žmonių aktyvas. Obeliuose veikia 18 žmonių agitkolektyvas, Juodupėje 20 žmonių. Ką gi, nutarėme nuvykti į valsčius, susipažinti su nepartiniais aktyvistais, įsitikinti, kodėl jie nepareiškė noro įstoti partijon. Nuvykome į Obelius. Obelių valsčiaus partorgas patvirtino, kad yra 18 žmonių agitkolektyvas. Tačiau, kada paprašėme sušaukti agitatorius, partorgas sumišo. Jis rodo sąrašus, — juose iš tikrųjų 18 pavardžių. Bet patikrinus pasirodo, kad daugelis į sąrašą įrašytų draugų jau seniai išvyko iš Obelių valsčiaus, kiti nieko neveikia. Popierinis agitkolektyvas, o gyvo agitatoriaus nei vieno, nors gerų, tarybų valdžiai atsidavusiu žmonių valsčiuje nemaža. Partorgas pasitenkina sąrašu ir dirba vienas. Kaip gi gali čia augti partinė organizacija? Juodupės valsčiuje partorgas iš 20 popieryje užrašytų agitatorių tesušaukė vos 10. Kartkartėmis partorgas sušaukia savo agitatorius, surengia pasitarimus einamųjų kampanijų reikalais, bet atskirai kiekviena aktyvistą maža tepažįsta, nesidomi, kaip jie kelia savo politinį lygį. Kaip gali jis atrinkti geresniuosius į partija? Juodupės valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas komjaunuolis drg. Andrijanovas — savo darbui atsidavęs tarybinis darbuotojas. Jis — Tėvynės karo invalidas ir stengiasi dirbti taip, kaip ir fronte kovojo. Tačiau drg. Andrijanovas dar jaunas darbuotojas, jam reikia padėti kelti savo politinį lygį. Gi konkrečios operatyvinės pagalbos jam partorgas nesuteikia. Valsčiaus progimnazijos direktorius drg. Juozas Jurevičius — valstiečių naujakurių sūnus. Jis aktyvus visuomenininkas, dalyvauja apskrities spaudoje, jo aktyvaus darbo dėka gerai organizuotas malkų paruošimas progimnazijai, mokytojų tarpe jis organizavo ratelį VKP(b) istorijos trumpajam kursui nagrinėti. Juodupės valsčiuje yra ir darbininkų. „Nemuno“ fabrike dirba 168 darbininkai, bet partorgas ten retas svečias. Nenuostabu, kad Juodupėje, kur yra tiek daug gerų aktyvistų, nesudaryta pirminė partinė organizacija. O Panemunės valsčiuje komunistai net nepadeda tokiems draugams, kurie labai norėtu stoti į partiją. Panemunės valsčiaus paruošų įgaliotinis drg. Juozas Stuokas — mažažemis valstietis. Vokiečių okupacijos metu jis padėjo tarybiniams partizanams. Jam brangi tarybų valdžia ir Lenino - Stalino partija, ir jis trokšta stoti į jos eiles. Tačiau drg. Stuokas nežino dargi, kaip apipavidalinti dokumentus, ir niekas jo nepamoko. Tai tokia padėtis valsčiuose, kuriuos partijos apskrities komitetas nurodo kaip priešakinius. Aišku, kad kituose valsčiuose popierizmo ne mažiau, o daugiau. Daugelis Rokiškio apskrities komunistų net nesupranta, kad rūpintis partijos eilių augimu yra kiekvieno komunisto pirmaeilė pereiga, ir šį klausima spręsti paveda vienam žmogui. Štai Kamajų valsčiaus pirminė partinė organizacija nutarė: „Pavesti pirminės partinės organizacijos sekretoriui drg. Pereškavičiui atrinkti geriausius aktyvistus įstojimui į partiją“. Kai kurie komunistai nemoka apipavidalinti priimtųjų į partiją bylų, surašyti protokolų apie priėmimą į partiją. Viena apskrities miesto pirminė partinė organizacija savo protokole įrašė: „Rekomenduoti partijos Rokiškio apskrities komitetui priimti NN kandidatu į partijos narius“. Argi šios partinės organizacijos nariai nežino, kad ne partijos komitetas, o pirminė partinė organizacija priima į partiją naujus narius, kad pirminė partinė organizacija neturi teisės rekomenduoti aukštesniam organui ką nors daryti? Tokių pavyzdžių galima rasti ir daugiau. Viena tų reiškinių priežasčių buvo taip pat ligšiolinis blogas partijos apskrities komiteto orginstruktorių skyriaus darbas. Buvusi šio skyriaus vedėja nieko nedarė, kad atkreiptų komunistų dėmesį į partijos augimo klausimą, nemokė jų apipavidalinti bylų, nepatikrino vietoje komunistų darbo su nepartiniu aktyvu, ji net neskaitydavo pirminių partinių organizacijų protokolų ir, nepastebėdama klaidų, žinoma, negalėjo jų ištaisyti. Todėl nenuostabu, kad per metus Rokiškio apskrities partinė organizacija tepriėmė kandidatais į partijos narius 16 žmonių ir tik 10 iš kandidatų į partijos narius, o birželio ir liepos mėn. partiją nebuvo priimtas nei vienas naujas narys ar kandidatas. Rugpiūčio mėn. į partiją priimti tik 2 žmonės. LKP(b) CK VII plenumas atkreipė partinių organizacijų dėmesį į partinių organizacijų sustiprinimo reikala, ypač valsčiuose ir apylinkėse. LKP(b) Rokiškio apskrities komitetas ir jo orginstruktorių skyrius, vykdydamas VII plenumo nutarimus pagyvino organizacinį darbą, pradėjo kurti eilėje valsčių pirmines partines organizacijas. Reikia, kad partijos apskrities komitetas, vykdydamas šį darbą, siektų ne tik partinės organizacijos iš jau esamų valsčiaus komunistų sudarymo, bet ir dėtų pastangas sustiprinti jas naujais nariais iš geriausių nepartinių aktyvistų. Kad tai būtų įmanoma reikia visų pirma naujai pertvarkyt darbą su aktyvu. Reikia atminti, kad partinė organizacija tada tegali augti, kai ji remiasi plačiu, stipriu, patikrintu aktyvu, užgrūdinamu nuolatiniu vadovavimu kasdieniniame darbe ir kovoje.


Kosminė erdvė turi būti taikos zona TSRS Mokslu akademijos prezidento akademiko M. Keldršo pareiškimas TASS-o korespondentui

Kosmonautų skridimai atvėrė naują erą žmonijos istorijoje. Kad šie skridimai būtų sėkmingi, nuveiktas didelis kūrybinis darbas ir įveikta daug mokslinių bei techninių sunkumų. Toliau žmogui skverbiantis į kosmosą iškyla eilė naujų įdomių uždavinių, kuriuos išsprendus, žmonija gali gauti didžiulę praktinę naudą. Tačiau JAV vyriausybės planuojama branduolinių sprogdinimų kosmose serija sudaro žymių sunkumų tolesniems tyrimams šioje srityje. Po branduolinio sprogdinimo būsimasis kosmonautas gali gauti tokią radiacijos dozę, kuri žymiai viršija leistiną. Ilgą laiką šie sprogdinimai gali turėti žalingos įtakos kosmonautams, ir todėl mokslininkai turės įvykdyti seriją kontrolinių bandymų, kad būtų galima įsitikinti skridimų saugumu radiaciniu požiūriu. Pragaištingas branduolinių sprogdinimų poveikis atsilieps ir moksliniams kosminės erdvės tyrimams. Dirbtiniais Žemės palydovais Tarybų Sąjungos ir Amerikos mokslininkai atskleidė puikų atradimą — Žemės aplinkoje rasti radiaciniai ruožai, kuriuos sudaro Žemės lauke susikaupusios įelektrintos dalelės. Šis atradimas įgalina naujoje šviesoje spręsti eilę geofizikos ir astrofizikos problemų. Konkrečiai, tokias problemas, kaip Žemės magnetinio lauko variacijų, Šiaurės pašvaisčių ir eilės kitų reiškinių prigimtį, gal būt, įgalins paaiškinti šiuo metu atskleisti nauji reiškiniai Žemę supančioje kosminėje erdvėje. Jonosferos, radiacinių ruožų, iš Saulės einančių korpuskuliarinių srautų ir spinduliuojamų trumpųjų bangų, magnetinių sutrikimų, radijo bangų sklidimo tyrimai parodė, kad šie procesai glaudžiai tarp savęs susiję ir sudaro sudėtingą geofizinių reiškinių kompleksą. Bet koks dirbtinis šių reiškinių pažeidimas kosminėje erdvėje gali būti labai pražūtingas. Šiuo metu aišku, kad labai stiprūs branduoliniai sprogdinimai kosminėje erdvėje sutrikdys Žemės magnetinį lauką, sudarys naujus radiacinius ruožus, laikinai nutrauks radijo ryšį dideliame nuotolyje. Šiuo metu daugelį pražūtingų pakitimų sunku net numatyti. Dirbtiniuose radiaciniuose Žemės ruožuose, kurie susidarys dėl branduolinių sprogdinimų, spinduliavimas gali būti toks intensyvus, kad tam tikrą laiką nebus galimi skridimai į kosmosą. Visa tai gerai žino Amerikos mokslininkai ir JAV vyriausybė. Daugelis Amerikos mokslininkų, suprasdami, kokį pavojų kelia branduoliniai sprogdinimai kosminės erdvės tyrimams ir gyvybės saugumui Žemėje, pareiškė protestą. Tarybų Sąjungos vyriausybė, nuosekliai vykdydama taikos politika, padarė ryžtingą pareiškimą, kuriuo smerkiami JAV vyriausybės branduoliniai sprogdinimai dideliame aukštyje. Tarybiniai mokslininkai karštai remia šį kupiną humaniškumo pareiškimą ir prijungia savo balsą prie protestų Amerikos atomininkams. Kosminė erdvė turi būti taikos zona, visos žmonijos suvienytų pastangų Visatos paslaptims pažinti zona.


Brazilijos nepriklausomybės priešai aštrina padėtį šalyje

910 pramonės darbininkų profsąjungų, 8 nacionalinės federacijos ir 180 jūrininkų bei upių transporto darbuotojų profsąjungų, nacionalinė federacija ir 21 geležinkelininkų profsąjunga, nacionalinė konfederacija ir 133 bankų tarnautojų profsąjungos, daug kitų šakų darbo žmonių profsąjunginių susivienijimų paskelbė spaudoje kreipimąsi į brazilų tautą. Kreipimesi analizuojama politinė padėtis šalyje. Kreipimesi nurodoma, kad antipatriotinės jėgos, užkietėję Brazilijos ekonominės ir politinės nepriklausomybės priešai, valstybės perversmo šalininkai vėl aštrina padėti šalyje. Jie ėmė stipriau ruoštis sudaryti naują vyriausybę ir artėjantiems šių metų spalio mėnesį rinkimams. Šios jėgos kreipia savo smūgį prieš Brazilijos užsienio politiką, jos principus nesikišti kitų šalių vidaus reikalus ir pripažinti tautų apsisprendimo teisę. Dokumente nurodoma, kad dabar, kaip ir praėjusių metų rugpiūčio 25 d., darbo žmonės paskelbs visuotini streiką ir kad šalies priešai neužklups jų nepasiruošusių. „Darbo žmonės, valstiečiai, studentai, inteligentija, valstybės tarnautojai, ginkluotosios pajėgos, — sakoma kreipimosi pabaigoje, — suvienytomis savo pastangomis sutriuškinkime pučistus ir nacionalinių interesų priešus, kad Brazilija galėtų tvirtai žengti pažangos keliu, siekti savo visiškos ekonominės ir politinės nepriklausomybės”.


Tautų Sąjungos taryba kovo 10 d. vakare pabaigė 49 sesijos darbus. Paskutiniam posėdy buvo svarstoma St. Gothardo ginklų afera. Referentas šiuo klausimu Belearts van Bloklandas padarė preliminarinį pranešimą trijų komiteto vardu, i kurį įeina jis pats, kaipo Olandijos atstovas, Čili ir Suomijos atstovai. Pranešime nurodoma į šio incidento svarbumą ir pareiškiama, kad dar turima gauti papildomų žinių iš vengrų vyriausybės. Paskum komitetas apsvarstys jas savo sekančiam posėdy ir, jei bus reikalo, pasiųs ekspertus susipažinti su dalyku vietoje. Galutinis šiuo klausimu pranešimas bus padarytas Tautų Sąjungos tarybos birželio mėn. posėdy. Rumunijos, Pietųslavijos ir Čekoslovakijos atstovai, o taip pat generolas Tančos Vengrijos vardu pritarė tam pranešimui. Vengrijos atstovas pareiškė, kad Vengrijos valdžia sutiksianti su Tautų Sąjungos ekspertų pasiuntimu. Po to Tautų Sąjungos taryba tą pranešimą vienu balsu priėmė ir tuo būdu šis opus klausimas visuotiniam pasitenkinimui liko baigtas. Vokiečių užsienių reikalų ministeris Strezemanas, prieš išvažiuodamas iš Ženevos, turėjo pasikalbėjimus su rumunų užsienių reikalų ministeriu Titulescu ir lenkų ministeriu Zaleskiu E.


ĮVYKIAI Omane Arabijos pusiasalio arabų kunigaikštijoje yra visų šalių visuomenės dėmesio centre. Omano liaudies masės pakilo į kovą už savo laisvę ir nepriklausomybę. Narsi Omano liaudies kova prieš svetimšalius kolonizatorius susilaukė karšto atgarsio ir paramos visose Arabų šalyse ir Arabijos pusiasalio kunigaikštijose, kuriose vis dar viešpatauja kolonizatoriai. Pirmosiomis dienomis Vakarų valstybių oficialieji sluoksniai ir buržuazinė spauda, komentuodami įvykius Omane, mėgino taip pavaizduoti reikalą, tarytum vyktų dviejų viena kitai priešiškų Omano grupuočių tarpusavio kova. Tačiau netrukus įvykių eiga demaskavo šiuos teigimus ir parodė, kad Omano liaudies kovos prasmę sudaro siekimas išvaduoti savo šalį iš užsienio viešpatavimo ir iškovoti jos visišką nepriklausomybę. Pareiškime, kurį paskelbė Omano atstovybė Kaire, nurodyta, kad „Omane vykstantis išsivadavimo karas yra Omano liaudies kova prieš agresyvųjį imperializmą. Tai — Omano liaudies kova už laisvę ir nepriklausomybę, prieš Anglijos imperializmo mėginimus kištis į Omano vidaus reikalus ir prieš siekimą pavergti Omano liaudį”. Omano atstovas Kaire Harsis pareiškė, kad Omano nepriklausomybė buvo Anglijos pripažinta ir įtvirtinta Anglijos vyriausybės atstovo pasirašytoje sutartyje. Tačiau po to, kai 1955 metais buvo paskelbta, kad Omane rasti dideli naftos telkiniai, Anglijos kariuomenė, pažeisdama esamą sutartį įsibrovė į Omaną. Omano liaudis stojo savo nepriklausomybės ginti, ir toji kova vyksta iki šiol. Naujas Omano liaudies išsivadavimo judėjimo pakilimas sukėlė nerimą kolonizatorių stovykloje. Anglijos kariuomenė skubiai perkėlė į šį rajoną karines oro, karines jūrų ir sausumos pajėgas. Nuo liepos 24 d. buvo pradėtos įnirtingai bombarduoti Omano gyvenamosios vietovės. Antskrydžiuose prieš taikius Omano gyventojus dalyvauja „Venom” ir „Meteor” tipo reaktyviniai naikintuvai, keturių motorų bombonešiai „Šaklton”: Į Omaną perkeltos ir jau pradėjo veikti anglų reguliarios karinės dalys, jų tarpe škotų kalniečių Komerono pulkas, kurį remia šarvuočių bei tankų technika, ir kitos karinės dalys. Nors anglų valdžios organai ėmėsi priemonių, kad žinios apie anglų kariuomenės veiksmus Omane neišeitų už šalies ribų, sužinota apie daugelį faktų, kai anglų ginkluotosios pajėgos žiauriai susidorojo su Omano gyventojais. Kelias savaites anglų bombonešiai ir naikintuvai be paliovos bombarduoja Omano miestus ir kaimus, naudodami prieš taikius gyventojus naujausias naikinimo priemones, įskaitant raketinį ginklą. Padegamosiomis bombomis ir raketomis visiškai sugriautas Omano Arido miestas ir gretimieji kaimai. Yra daug užmuštų ir sužeistų, jų tarpe moterų, vaikų ir senių. Tuo tarpu anglų kariuomenė žinojo, kad Arido mieste ir jo apylinkėse nebuvo jokių karinių įtvirtinimų arba ginkluotų būrių. Taip pat rimtai nukentėjo kiti Omano miestai ir kaimai. Anglų kariuomenė naudoja prieš taikius Omano gyventojus nehumaniškus kovos metodus. Mėtydami į beginklius miestus ir kaimus skeveldrines ir padegamąsias bombas, jie priverčia omaniečius pasitraukti iš savo gyvenamųjų vietų ir ieškoti prieglobsčio dykumoje ir kalnuose. Bet pakeliui juos užklumpa anglų reaktyviniai naikintuvai, kurie, visai žemai skrisdami, juos apšaudo. Kruvina niekuo nekaltų Omano taikių gyventojų medžioklė vykdoma tam, kad būtų galima įbauginti liaudies mases ir palaužti jų pasiryžimą kovoti už savo nepriklausomybę. Anglijos laikraštis „Deili Telegraf end Morning Post”, neslėpdamas cinizmo, neseniai pareiškė, kad britų lėktuvai turi „sukelti didžiausią pagarbą genčių, kurios niekad nėra mačiusios, kaip veikia reaktyviniai lėktuvai, šaudantieji iš pabūklų”. Toliau laikraštis rašo: „Anglija turi parodyti pasiryžimą, kad išsaugotų prestižą Persų įlankos kunigaikštijose su jų naftos telkiniais ir strategine reikšme”. Bet net tokie žiaurūs metodai nepalaužė Omano liaudies pasiryžimo. Nors anglų kolonizatoriai, panaudoję prieš primityviai apsiginklavusius liaudies būrius reguliarias karines dalis ir moderniausią karinę techniką, turi didžiulę karinę persvarą, jiems iki šiol nepavyksta palaužti Omano liaudies pasipriešinimo. Anglų karinė vadovybė, aiškiai įtūžusi dėl jai netikėto omaniečių duodamo atkirčio, jau visiškai nesidrovėdama grasina išvystyti „neribotus” karo veiksmus prieš Omano liaudį. Amerikos agentūros Asošieited Pres pranešimu, anglų kariuomenės Persų įlankos rajone štabo atstovas pareiškė: „Nėra jokių politinių kliūčių panaudoti bet kurią jėgą, reikalingą tam pasipriešinimui įveikti”. Anglų valdžios organai mėgina pateisinti karinį kišimąsi į Omano vidaus reikalus, minėdami „senus tradicinius ryšius” tarp Anglijos ir Maskato sultono, kuris juos paprašęs įsibrauti į Omaną. Tačiau tie kolonijiniai „ryšiai” negali sudaryti jokio pagrindo Anglijos ginkluotųjų pajėgų intervencijai Omane. Toji intervencija šiurkščiai pažeidžia pagrindinius tarptautinės teisės, Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Įstatų principus ir grubiai pažeidžia elementarias humaniškumo ir moralės normas. Negalima pripažinti teisėtu plėšikavimą ir siautėjimą, kuris dabar vykdomas, kariaujant kolonijinį karą prieš taikius nedidelės arabų šalies Omano gyventojus. Negalima pripažinti bent kokiu nors mastu teisėtu dalyku to, kad 1955 metais angliškieji kolonizatoriai, panaudodami savo statytinio Maskato sultono armiją, kuri veikė, vadovaujama anglų karininkų, okupavo arabų Omano kunigaikštija ir mėgino pajungti jos liaudį savo diktatui. Pastarieji įvykiai Omane rodo, jog kolonizatoriai nepadarė reikiamų išvadų iš to, kad sužlugo Anglijos, Prancūzijos ir Izraelio karinė avantiūra prieš Egiptą. Anglų valdžios organai tebesilaiko senų, jau seniai atgyvenusių kolonijinių metodų — ginklu kištis į Arabų šalių vidaus reikalus ir siekti įvesti ten klusnių feodalinių valdovų valdžią. Anksčiau tie metodai užtikrindavo jiems viešpatavimą šiame rajone. Tačiau dabar kitokie laikai, ir jokiais baudžiamaisiais metodais negalima išgelbėti kolonijinės sistemos, kuri irsta nuo Rytų tautų nacionalinio išsivadavimo kovos smūgių. Bet, kaip rodo faktai, ne tik angliškieji kolonizatoriai suinteresuoti, kad nacionalinio išsivadavimo judėjimas Omane būtų nuslopintas. Šioje kunigaikštijoje vykstantieji įvykiai vėl atskleidė aštrius Anglijos ir JAV prieštaravimus ir Jungtinių Amerikos Valstybių dvigubą žaidimą Artimuosiuose Rytuose. Pasinaudodamos tuo, kad Arabų tautos neapkenčia angliškųjų kolonizatorių, ir apsimesdamos taikstytojais, JAV mėgina iš tikrųjų užimti senųjų kolonijinių valstybių vietą ir įvesti šiame rajone savo kolonijinį viešpatavimą. Yra žinoma, kad Arabijos pusiasalis turtingas nafta, ir jo naftos versmes yra užgrobusios JAV bei Anglijos monopolijos. Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose yra žymi dalis išžvalgytų kapitalistinio pasaulio naftos atsargų. Šio rajono naftos turtų eksploatavimas teikia Vakarų valstybių naftos monopolijoms milžiniškus pelnus. Vien Amerikos „ARAMKO“ naftos kompanija, veikianti Arabijos pusiasalyje, 1955 metais gavo 581,2 milijono dolerių pelno, o „Kuveit Oil Kompani“ mišrioji anglų-amerikiečių kompanija, eksploatuodama Kuveito naftą, gavo 652,9 milijono dolerių pelno. 1956 metais naftos monopolijų pelnai žymiai padidėjo. Tuo tarpu Arabų šalys, kurių teritorijoje nafta išgaunama jų tautos prakaito ir kraujo kaina, gauna tiktai menkus tų milžiniškų pelnų trupinius. Vaikydamosios pelno, Vakarų valstybių monopolijos ryžtasi bet kuriems nusikaltimams prieš laisvę mylinčias arabų tautas. Jos pavertė vertingiausią Arabų šalių nacionalini lobi naftą — Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų tautų nelaimių šaltiniu. Amerikos ir Anglijos naftos monopolijos vis įnirtingiau kovoja, siekdamos užgrobti naujus ir išlaikyti savo rankose senus Arabijos pusiasalio ir visų Artimųjų bei Viduriniųjų Rytų naftos telkinius. Pasinaudoję tuo, kad silpnėja Anglijos pozicijos Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų rajone, Amerikos monopolistai imasi visų priemonių, siekdami išstumti savo konkurentus anglus iš šio rajono ir pasiglemžti visus arabų naftos turtus. JAV valdantieji sluoksniai daro stiprų spaudimą Anglijos vyriausybei, siekdami priversti ją padaryti tolesnių nuolaidų naftos turtinguose rajonuose. Su tuo siejama JAV valstybės sekretoriaus Daleso neseniai atlikta kelionė į Londoną. Užsienio spaudos pranešimais, Londone derybų metu buvo kalbama apie įtakos sferų perdalinimą toje Arabijos pusiasalio dalyje tarp Jungtinių Amerikos Valstybių ir Anglijos, ir be arabų tautų žinios buvo sprendžiamas Buraimio oazės ir Omano likimas. Ryšium su tuo, kaip praneša Anglijos laikraščiai, Dalesas pareikalavo, kad Anglijos vyriausybė vėl pasistengtų numalšinti sukilimą Omane. Dalesas perspėjo Anglijos vyriausybę, kad, jeigu ji dels imtis priemonių prieš sukilėlius, sukilimas gali persimesti į kitas naftos turtingas Persų įlankos rajono šalis, ir tai sudarys grėsmę Vakarų valstybių interesams šiame rajone. Jis pasakė, kad reikia nusiųsti į Omaną naujus karinius kontingentus. Kartu gaunamos ir kitos žinios, rodančios, kad JAV naftos monopolijos siekia panaudoti Omano liaudies išsivadavimo judėjimą, norėdamos pačios pagrobti Omano naftos išteklius. Tačiau, kad ir kokius planus sudarytų Amerikos naftos monopolijos ir jų pakalikai Arabų šalyse, kad ir kokiais pareiškimais dangstytų savo kruvinus veiksmus Omane, negalima nematyti, kad Omano liaudis pasiaukojamai kovoja ir lieja savo kraują ne už Amerikos naftos monopolijų interesus, o siekdama nusikratyti kolonijinės priespaudos, kad ir iš kur ji kiltų. JAV pozicija Omano klausimu kyla iš „Daleso—Eizenhauerio doktrinos“, kuria JAV mėgina užnerti kolonializmo kilpą ant arabų tautos kaklo. JAV pozicija įvykių Omane atžvilgiu dar kartą patvirtina JAV politikos Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose kolonijinį pobūdį. Kaip yra žinoma, JAV, vykdydamos šią politiką, organizavo reakcinį vyriausybinį perversmą Jordanijoje, sąmokslus prieš vyriausybes Sirijoje ir Egipte, Izraelio ekstremistinių sluoksnių provokacijas prieš Arabų šalis, Visos tos JAV ardomosios priemonės rodo, kokia praktiškai yra „Daleso-Eizenhauerio doktrina“. Jų tikslas yra pakirsti arabų vienybę, suskaldyti Arabų Šalis, sukelti jų tarpe įtarimus bei nepasitikėjimą ir po vieną pajungti jas Amerikos viešpatavimui. Bet arabų patriotai supranta, kad vaidai ir įtarimai, kuriuos jų tarpe kelia Vakarų kolonizatoriai, sudaro mirtiną grėsmę Arabų Rytų šalių nacionalinei nepriklausomybei, iškovotai atkaklia kova su kolonizatoriais. Štai kodėl angliškųjų kolonizatorių karo veiksmai Omane ir Amerikos ardomosios priemonės Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose kelia arabų tautų rūstumą ir pasipiktinimą. Jos teisingai laiko Omano liaudies išsivadavimo kovą dalimi bendros Arabų Rytų tautų kovos už savo nacionalinę nepriklausomybę. Arabų šalių tautos vieningai smerkia Vakarų valstybių kolonijinę politiką ir ryžtingai reikalauja, kad jos nebesikištų į arabų vidaus reikalus. Sukilusią Omano liaudį parėmė Arabų valstybių lyga, nutarusi pateikti Saugumo Tarybai klausimą dėl Anglijos kišimosi į Omano vidaus reikalus. Omano tautos kovai karštai pritaria Indijos ir kitų Bandungo šalių visuomenė, o taip pat visos taikingosios tautos. Tarybų Sąjungos visuomene taip pat karštai pritaria teisingai Omano liaudies nacionalinio išsivadavimo kovai ir griežtai smerkia amerikinių ir angliškųjų kolonizatorių intrigas, tai, kad kolonizatoriai lieja arabų tautos kraują, gindami didžiulius naftos monopolijų pelnus. Tarybiniams žmonėms artimas ir suprantamas arabų tautos siekimas išsivaduoti iš užsienio priklausomybės ir iškovoti visišką savarankiškumą. Todėl tarybinė liaudis ryžtingai stoja prieš bet kokį kišimąsi į Omano liaudies reikalus. Omano liaudis turi teisę nulemti savo likimą savo nuožiūra. Įvykiai Omane vyksta SNO Generalinės Asamblėjos XII sesijos atidarymo išvakarėse. Angliškieji ir amerikiniai kolonizatoriai atsižvelgia į tai ir siekia kiek galint greičiau paskandinti kraujuje Omano liaudies nacionalinio išsivadavimo judėjimą, norėdami baigti jų sukeltą Omane nešvarų kolonijinį karą prieš prasidedant Generalinei Asamblėjai. Jie bijo, kad jų agresyvi politika Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose Generalinėje Asamblėjoje bus demaskuota viso pasaulio akivaizdoje. Tačiau kolonizatoriams nepavyks išvengti atsakomybės už savo kruvinus nusikaltimus prieš Omano liaudį. Įvykiai Omane turi patraukti Suvienytųjų Nacijų Organizacijos dėmesį, nes ji privalo rūpintis taikos ir saugumo palaikymu visame pasaulyje. Valstybių — SNO narių pareiga tuojau pat sustabdyti kolonizatorių intervenciją Omane ir nutraukti jų kišimąsi į Arabų tautų vidaus reikalus.


Lietuvių-ukrainiečių draugijos metinis susirinkimas

Šeštadienį, kovo mėn. 29 d., Šaulių sąjungos salėje buvo sukviestas lietuvių - ukrainiečių draugijos narių metinis susirinkimas. Susirinkimui vadovauti pakvietus p. Lapiną, draugijos pirmininkas prof. Biržiška padarė pranešimą apie draugijos daromas pastangas LIETUVIŲ - UKRAINIEČIŲ SUSIARTINIMUI. Draugija vykdydama savo tikslus stengėsi daugiau dirbti šioj pusėj — nepriklausomoj Lietuvoj. Tikroji Ukraina padalyta į keturias dalis ir dėl sunkios politinės padėties su ukrainiečiais negalima sueiti į glaudesnius santykius. Varomas šioj pusėj lietuvių - ukrainiečių susiartinimo darbas, plačiu mastu išplėsti nesą galima, nes ukrainiečių pas mus neperdaugiausia. Tačiau visi esantieji Lietuvoj jau koncentruojami. Svarbiausias reikalas yra PAŽINTI VIENIEMS KITUS. Draugija stengėsi aiškinti bendrus, pagrindinius duomenis Ukrainos tautos, siekiančios nepriklausomybės. Pati Ukraina yrą suinteresuota kovoj dėl savo teisių rištis su kraštais, turinčiais vienus bendrus ir aiškius priešus. Lietuviams nesvarbu ir jie nesikiš į Ukrainos santvarką — kaip jie susitvarkys viduje ir todėl prie reikalo prieinama tik iš tos puses, kiek tai paliečia bendrus siekius. LIETUVIŲ - UKRAINIEČIŲ SUSIARTINIMO PROPAGANDA pernai buvo vedama per spaudą, radio ir gyvu žodžiu. Spaudoj buvo nušviečiami pagrindiniai ir kasdieniniai politiniai bei kultūriniai įvykiai; teikiamos ukrainiečiams tikslios informacijos. Jos dažniausiai, dėl politinių palinkybių, buvo spausdinamos ukrainiečių emigrantų leidiniuose. Pernai buvo įsteigtas radio pusvalandis, kuriuo naudotasi tiems pat tikslams. Kasmet minima didžiojo Ukrainos dainiaus Ševčenkos sukaktis: pernai buvo suruošta ukrainiečių diena karo muziejuj: suruošta keli koncertai ir t. t. Dar pernai Vilniui vaduoti sąjunga išleido Ukrainos laisvės kovotojų knyga vaizdžiai iliuostruojančią nūdieninės Ukrainos liūdną būklę. Ateity manoma išleisti daugiau tokių leidinių ir patobulinti, paįvairinti ukrainiečių radio pusvalandį. Pranešėjo kalba buvo sutikta nenurimstančiu plojimu. Toliau sekretorius ir iždininkas p. Daudzvardas papildė prof. Biržiškos kalbos dalį liečiančią pernai d-jos nuveiktus darbus. Išrinkta penkių žmonių valdyba. Ją sudarė: prof. Vailionis, dr. Purickis, prof. M. Biržiška, p. Daudzvardas ir p. Bertavičius. Revizijos komisija išrinkti p. p. Vaitiekūnas, Lavrikas ir Maciukevičius. P. Daudzvardas painformavo susirinkimą apie ŠEVČENKOS MINĖJIMĄ, kuris įvyks balandžio mėn. 5 d. Šaulių sąjungos salėj. Paminėjime būsią skaitomos paskaitos lietuvių ir ukrainiečių kalbomis deklamacijos, solo padainuosią lietuviškai ir ukrainiškai p. Nagrodskis ir p-lė Nekrašaitė.


JAV privataus užsienio investavimo korporacijos prezidento Fredo M. Zyderio spaudos konferencija

Į Lietuvą yra atvykusi JAV privataus užsienio investavimo korporacijos (Overseas Private Investment Corporation - OPIC) 20 atstovų grupė, kuriai vadovauja OPIC prezidentas Fredas M. Zyderis (Fred. M. Zeder). Vyksta JAV biznio atstovų pokalbiai, ieškoma būsimų privačių partnerių Lietuvoje. Vakar F. Zyderis Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkui V. Landsbergiui įteikė JAV prezidento Dž. Bušo laišką. Vakar „Lietuvos”  viešbutyje įvyko OPIC prezidento F. Zyderio spaudos konferencija. Supažindindamas žurnalistus su OPIC veikla, jos prezidentas priminė, kad ši korporacija tęsia tą koncepciją, kuri pasitvirtino po Antrojo pasaulinio karo, įgyvendinus žinomą „Maršalo planą”. Po šio karo nei Vokietijoje, nei Japonijoje nebuvo įgaliotos valdžios. JAV pradėjo savo veiklą, panaudodama tai, kas liko Japonijoje, Vokietijoje, kitose karo sugriautose Vakarų Europos šalyse iš privataus ekonomikos sektoriaus. Dėl to, anot OPIC prezidento, Vokietija ir Japonija sparčiai gerino savo ekonomiką. F. Zyderis kelis kartus pabrėžė, kad ne pinigai buvo svarbiausias stimulas ekonomikai pagal „Maršalo plano” koncepciją atsigauti, bet labai gerai tvarkoma gamyba, jos valdymas ir produkcijos realizavimas. „Tai yra žymiai svarbiau už pinigus, - sakė jis. - Pinigai, duodami vyriausybėms, ne visada gerai panaudojami. Vyriausybės nelabai žino, kas yra verslas ir kaip su juo dirbti. Patyrimas ir žinios svarbesnės už pinigus. Tie dalykai ir Ameriką padarė tokia šalimi, kokia ji šiandien yra… ” Jeigu „Maršalo planas” būtų buvęs įgyvendintas ir Lietuvoje, anot F. Zyderio, būtume daug pasiekę. Bet sovietai sakė, kad jie turį geresnę sistemą. Ateitis parodė, teigė korporacijos prezidentas, kad marksistinelenininė sistema nebuvo geresnė. Todėl po 50 metų OPIC siūlo tai, ką Lietuva galėjo gauti pagal „Maršalo planą” po karo. Korporacija, tiesiogiai finansuodama investavimo projektus arba apdrausdama JAV kompanijų remiamus projektus, pastaruoju metu padeda modernizuoti maždaug 130 šalių ekonomiką. Nuo šiol prie jų prisidės ir Baltijos valstybės. OPIC bendradarbiavimo principus apibūdina šie trys pagrindiniai kriterijai: amerikiečiai turi žinoti, kad jų biznis nenukentės dėl turto ar įdėto kapitalo galimo nacionalizavimo; kad bet kuriuo atveju įdėtas investicijas jie atgaus konvertuojama valiuta; numatyti priemones, kas atsitiks su jų verslu, jeigu kils karas, vidaus neramumai. Todėl pirmiausia, ką OPIC turi padaryti Lietuvoje, teigė F. Zyderis, - pasirašyti dvišalę sutartį su Lietuvos Vyriausybe. Lietuvos Vyriausybės vadovo ir JAV viceprezidento Indiapolyje pasirašyta dvišalė Lietuvos ir JAV bendradarbiavimo sutartis, pažymėjo F. Zyderis, yra Amerikos investicijų garantas Lietuvoje. Dabar toks metas, kai OPIC gali imtis konkretaus darbo. Lietuvos geopolitinė padėtis, kvalifikuoti kadrai ir pakankami materialiniai ištekliai leidžia daryti išvadą, sakė kompanijos prezidentas, kad bendrų įmonių kūrimui ir kitokiam bendradarbiavimui sąlygos čia palankios. Atsakydamas į žurnalistų klausimus F. Zyderis teigė, kad naudingai galima būtų investuoti į Lietuvos žemės ūkį, pramonę, ypač tose įmonėse, kur bus konversija, į vaistų gamybą ir kitų ūkio šakų įmones, kurios jau privatizuotos arba bus privatizuotos. „Iš to galima gauti gerą pelną ir mums, ir jums”, - sakė kompanijos prezidentas. Jis priminė, kad korporacijoje dirba pusantro šimto privataus biznio ekspertų, kurie šiais metais OPIC duos apie 180 milijonų dolerių pelno. Taigi po OPIC Lietuvoje surengto seminaro, derybų su verslininkais ir pramonės atstovais „Maršalo plano” koncepcija galbūt ras atgarsį ir mūsų šalyje.


Lenkai mėgino išprovokuoti mūsų demarklinijos sargybą.

Iš Utenos ap. gauta žinių, kad šiomis dienomis III demarklinijos rajone II-me sargybos punkte lenkų pasienio apsaugos puskar. lydimas keletos kareivių iššaukęs mūsų sargybą pareiškė, kad ties Nameikiškių ežerų jų pusėn esą perkeltos 4 gairės. Mūsų sargyba ištyrusi kalbamąsias vietas pastebėjo, kad ištikro lenkų pusėj apie 20 mtr. nuo demarklinijos yra pastatytos 4 naujos gairės. Bet ir senosios gairės tebestovėjo ant demarklinijos. Nurodžius tai lenkams šie nieko nebesakė ir pasišalino. Kaip matyti lenkai gairės pastatė patys ir tuo būdu norėjo išprovokuoti mūsų sargybą, bet paskubomis tai darydami užmiršo ištraukti senąsias gaires. Įdomu pažymėti, kad visą šį pasikalbėjimą iš lenkų pusės sekė pasislėpę krūmuose 2 civiliai apsirengę asmenys. Vieną naujai pastatytų gairių lenkai išmetė, o kitos dar tebestovi.


Prieš šešetą metų, 1939 m. rugsėjo mėnesį, broliškoji baltarusių tauta pergyveno džiugią savo istorijoje dieną — visų savo žemių susijungimą į vieną Baltarusijos tarybinę respubliką. Ilgus metus kentę tautinę priespaudą, savųjų ir svetimųjų išnaudotojų jungą, pagaliau visos Baltarusijos darbo žmonės atsikratė to jungo ir tautinės tarybinės respublikos rėmuose ėmė kurti savo šviesią ateitį. Šio istorinio laimėjimo baltarusių tauta pasiekė tik būdama Tarybų Sąjungos respublikų Šeimos narys, tik tarybinių tautų draugystės dėka. Vienas žymiausių veiksnių, nuo kurių priklauso didžiosios mūsų šalies, visų joje gyvenančių tautų, laisvė ir nepriklausomybė, yra Tarybų šalies tautų draugystė. Tai draugystei pagrindus padėjo Didžioji Spalio socialistinė revoliucija, išvadavusi visas carų Rusijos tautas ir sudariusi palankias sąlygas jų ekonominiam, politiniam ir kultūriniam išsivystymui socialistiniais pagrindais. 1917 m. lapkričio 15 d. su Lenino ir Stalino parašais išspausdintoji Rusijos tautų teisių deklaracija paskelbė visišką Rusijos tautų lygybę, suteikė joms teisę laisvai apsispręsti iki atsiskyrimo ir savarankiškos valstybės sudarymo, panaikino visas tautines pirmenybes ir teisių apribojimus, leido Rusijos teritorijoj gyvenančioms tautinėms mažumoms ir grupėms laisvai vystytis. Didžią Lenino - Stalino tautinės politikos kūrybinę jėgą tarybinės tautos ypač pajuto taikios socialistinės statybos metais. Visa eilė seniau carų Rusijos pavergtų tautų, kaip turkmėnai, kirgizai, uzbekai, o taip pat ir ukrainiečiai bei baltarusiai atgimė, išvystė su broliškosios rusų tautos pagalba savo kraštų ekonomiką, pakėlė ligi tol nematyto lygio savo kultūrą, tautinę pagal formą, socialistinę pagal turinį. Visi tie tarybinių tautų pasiekti laimėjimai gavo savo atspindį ir buvo užtvirtinti 1936 metais priimtoje Stalino Konstitucijoje. Argi nuostabu, kad atėjus sunkiam išbandymo laikotarpiui, kada kėsino į tarybinių tautų laimėjimus ir panorėjo jas pavergti, — visos Tarybų Sąjungos tautos vieningai pakilo ginti savo laisvės ir nepriklausomybės. Didvyriškosios Raudonosios Armijos eilėse greta ruso, ukrainiečio, baltarusio, kovėsi kazachai, gruzinai, armėnai, latviai, lietuviai ir daugelio kitų tautų sūnūs, o į kovą, juos vedė taip pat įvairiausių mūsų šalies tautų sūnūs — vadai. Tolimame užnugaryje daugelio tarybinių tautų darbo žmonės triūste triūsė, nepaisė jokių darbo sunkumų, kad aprūpintų fronte kovojusius savo brolius, kad jiems netruktų nei šaudmenų, nei drabužių, nei maisto. Tarybinių darbo žmonių žygdarbių, atliktų fronte ir užnugaryje, šaltinis buvo ir tebėra karštas ir gaivinantis tarybinis patriotizmas, kuris darniai jungia nacionalines tautų tradicijas ir bendrus gyvybinius visų Tarybų Sąjungos darbo žmonių interesus. To karšto ir gaivinančio patriotizmo skatinami tarybiniai kariai fronte, o darbo žmonės užnugaryje nugalėjo didžiausius sunkumus, palaužė milžinišką hitlerinės karinės mašinos jėgą ir sutriuškino vokiškuosius fašistinius grobikus. „Mūsų šalyje įsigalėjusi visų rasių ir tautų lygiateisiškumo ideologija: tautų draugystės ideologija visiškai nugalėjo hitlerininkų žvėriškojo nacionalizmo ir rasinės neapykantos ideologiją“ (Stalinas). Didžiulę tarybinių tautų draugystės reikšmę puikiai patyrė ir lietuvių tauta. Jau 1940—41 m. m. broliškųjų tarybinių tautų paramos dėka mūsų krašte prasidėjo plati pramonės įmonių statyba, buvo sukurta žemės ūkio mechanizacijos bazė — mašinų traktorių stotys, kilo gyvas kultūrinis sąjūdis. Kada vokiškieji grobikai , okupavę mūsų kraštą, ėmė jį terioti, ėmė įvairiais būdais naikinti mūsų tautiečius, rengdami čia dirvą savo kolonistams, — visos lietuvių tautos viltys buvo didvyriškoje tarybinių tautų kovoje dėl fašistinių grobikų sutriuškinimo, dėl jų išvarymo iš tarybinių žemių. Iš broliškų tarybinių tautų, iš jų didvyriškosios Raudonosios Armijos laukė lietuvių tauta savo išvadavimo iš hitlerinės vergovės ir neapsivylė. Netrukus sueis metai, kai iš mūsų krašto buvo galutinai išvyti vokiškieji okupantai. Per tą laiką mes atlikome nemažą atkuriamąjį darbą: sukūrėme tarybinį aparatą, paleidome į darbą šimtus įmonių, sėkmingai baigiame pirmuosius žemės ūkio darbų metus. Artimiausiais metais, pirmojo pokarinio penkmečio metais, mes rengiamės ne tik pabaigti visus atstatymo darbus, bet ir padaryti didelį žingsnį į priekį, bevystant savo krašto ūkį ir kultūrą. Ir šių laimėjimų mes nebūtume turėję, jei ne broliškųjų tarybinių tautų ir, visų pirma, rusų tautos nesavanaudiška parama kadrais, mašinomis, žaliavomis, prekėmis ir t. t. Lietuvių tauta, iš savo pačios patyrimo pamačiusi tarybinių tautų draugystės reikšmę, ima vis labiau ją vertinti ir branginti. Ir kaip tik dėl to prieš šią tautų draugystę piestu stoja lietuvių tautos priešai — lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Šios draugystės įsigalėjime jie mato savo įtakos žlugimą, kaip išnaudotojų klasių atstovai, netenka vilties susigrąžinti sau buvusią privilegijuotą fabrikantų, dvarininkų ir buožių padėtį. Plačiosios mūsų krašto darbo žmonių masės negrįžtamai pasuko tarybiniu keliu, socializmo statybos keliu, lietuvių tautinės kultūros — socialistinės savo turiniu, ir tautinės savo forma — keliu, ir jokie apdaužytų išnaudotojų klasių likučių siautėjimai jų iš to kelio neiškreips. „Draugystė tarp TSRS tautų, — sako draugas Stalinas, — yra didis ir rimtas laimėjimas. Nes kol ši draugystė yra, mūsų šalies tautos bus laisvos ir nenugalimos. Niekas nebaisus mums, nei vidaus, nei užsienio priešai, kol ši draugystė gyvuoja ir klesti“. Tegyvuoja tad stalininė mūsų šalies tautų draugystė — tvirtas ir nenugalimas visų mūsų laisvės ir nepriklausomybės laidas!


Kovo 30 d. lietuvių ir lenkų delegacijos susitinka deryboms Karaliaučiuj. Visi stengiasi atspėti, kuo tos derybos baigsis, koki bus jų rezultatai. Pranašavimas ir spėliojimas – nedėkingiausias užsiėmimas, dėl to, kad dažnai faktai išgriauna visą spėliojimų konstrukciją. Tačiau be spėliojimų ir pranašavimų apsieiti negalima. Kaip prekyboj, taip ir politikoj, daugiausia pareina nuo ateities konjunktūros įspėjimo. Vokiečiai prakišo didžiausią istorijoj karą dėl to, kad neįspėjo ateities konjunktūros. Taigi, be spėliojimų ir pranašavimų politikoj apsieiti negalima. Tačiau spėliojimai tik tada turi vertę, jeigu jie nėra grynu lakios vaizduotės produktu, bet loginga faktų analizės dedukcija. Karaliaučiaus derybų perspektyvos daugiausia gali mums paaiškėti tada, kai mes išanalizuosime tikslus, kuriais abi šalys į tas derybas eina. Kai dėl Lietuvos, tai jai rūpėjo ir teberūpi du dalykai: okupuotų sričių atvadavimas ir geros kaimynystės santykių su Lenkija nustatymas. Kokios nors ypatingos naudos iš santykių su Lenkija Lietuva nemato. Lenkija yra Lietuvai tok pat kaimynas, kaip ir visi kiti. Kaip su kitais, taip ir su Lenkija, Lietuva nori paprastos, geros kaimynystės santykių. Įeiti į ypatingus santykius su Lenkija, koki buvo praeity, Lietuva nemato jokio reikalo ir net mano, kad tokių santykių atnaujinimas būtu priešingas Lietuvos interesams. Taigi Lietuvos siekimai link Lenkijos yra labai paprasti ir aiškūs: atiduokit, kas mums priklauso ir gyvenkim kaip geri kaimynai. Visų lietuvių įsitikinimu, tol kol lenkai laiko okupavę Lietuvos žemes, geros kaimynystės sugyvenimo tarp abiejų šalių būti negali. Visai kitoki yra lenkų siekimai. Lenkai turi šiuos tikslus: dabartinę demarkliniją paversti siena, kitaip sakant, gauti ne tik iš visų kitų, bet ir iš Lietuvos okupuotų žemių Lenkijai pripažinimą ir sueiti su Lietuva į ypatingus santykius, mažiau ar daugiau panašius į tuos, kokie buvo praeity. Iš to mes matom, kad vienos ir kitos šalies siekimai yra kiti kitiems diametriškai priešingi. Tiesa, beveik kiekvienose derybose susiduria griežtai priešingi siekimai. Derybos tam ir yra, kad surastų priešingų siekimų kompromisą ir juos sutaikytų. Tad pažiūrėkim, ar gali ir koks gali būti kompromisas. Kai dėl Lietuvos, tai jos teisių padėtis kompromisų neleidžia. Čia yra toks pat dėsnių santykis, koks yra tarp neteisėtai pasisavinusio svetimą turtą ir savininko. Tokiais atvėjais savininkas jokio kompromiso pripažinti negali. Jis sako: „grąžink man neteisėtai pasisavintą turtą ir viskas“. Gal kompromisas ir būti galimas, jei ginčas eitų dėl kokio nedidelio sklypelio. Bet lenkai yra pagrobę visą trečdalį teritorijos su sostine. Tad jei negalima surasti kompromiso visai problemai išrišti, ar negalima ją suskirstyti ir rišti dalimis? Tą metodą lenkai ir norėtų pritaikyti. Jie sako: „Jei kalbėsim dėl Vilniaus, tai niekada nesusikalbėsim. Palikime Vilnių šaly ir kalbėkim dėl tų dalykų, dėl kurių galima susikalbėti. Pradėkim nuo susisiekimo ir apskritai nuo santykių. Santykius nustačius gal Vilniaus klausimas pats savaime išsiriš.“ Šitas metodas labai gerai atatinka lenkų tikslus. Sudarę įvykusį faktą Želigovskio smurtu, lenkai nuosakiai, ištvermingai, žingsnis po žingsnio, eina prie šito fakto stabilizavimo ir legalizavimo. Pirmiausia jie pasistengė sufalsifikuoti gyventojų valią, po tam jiems pavyko gauti iš santarvės smurto pripažinimą (1923 kovo 14 d.), vėliau iš Vatikano (konkordatas 1925 m.). Tokiu būdu pamažu lenkams pavyko pasiekti, kad Želigovskio smurto aktas aukščiausių politinių bei moralinių autoritetų buvo pripažintas ir legalizuotas. Palieka tiktai perlaužti pačių lietuvių „užsispyrimą“. Lenkai mano šito pasieksią nustačius susisiekimą, ir normalius santykius tarp Lietuvos ir Lenkijos. Lenkai pasitiki savo politiniais bei diplomatiniais gabumais. „Jei praeity pavyko pagauti Lietuvą į savo sląstus, padaryti ją savo klusniu įrankiu ir net žymiai aplenkinti, tai kodėl negalima būtų šiandien to pasiekti“,  – mano sau Varšuvos politikai. „Nustačius susisiekimą bei normalius santykius lietuviai pamažu apsipras su Vilniaus priklausymu Lenkijai. Vilniaus klausimas išnyksiąs. Jo vietą užimsiąs klausimas apie atgavimą nustatytų „placówkų“ pačioj Lietuvoj“. Taip ir panašiai galvoją lenkai. Kai dėl Lietuvos, tai jai svarbu ne metodas, bet sulaužytų teisių atstatymas. Jei pasirodytų, kad šito galima lengviau pasiekti svarstant problemą dalimis, negu visą ištisai, tai mes nemanom, kad Lietuva iš to darytų principo klausimą. Tačiau mums rodos, kad tas metodas praktikoj pasirodys neįvykdomas, dėl to kad vis tiek kokį klausimą paimsim, tuojau užkliūsim už visos problemos. Imkim susisiekimą. Kiekvienas susisiekimas tarp valstybių eina per sieną, kur atliekama didesni ar mažesni susisiekimą tvarkantieji formalumai. Bet Lietuva gi neturi sienos su Lenkija. Vadinasi, tą sieną reikia nustatyti. Demarkacijos linija nėra siena ir per demarkacijos liniją normalaus susisiekimo būti negali. Imkim vėl dokumentų klausimą. Okupuotų sričių gyventojai, vykdami Lietuvon ar šiaip turėdami santykių su Lietuva, pristatys Lietuvos valdžios organams įvairių dokumentų, kuriuose bus kalbama apie okupuotas teritorijas kaipo apie Lenkijos žemės. Ką gi daryti su tokiais dokumentais? Pripažinti, ar ne? Pripažinti – reiškia legalizuoti smurtą ir okupaciją. Sakysim, kokia nors mūsų ministerija gauna dokumentą, kuriame kaipo dokumento davėjas pažymėta: ,,Rzeczpospolita Polska, Wojewódstvo Wilenskie, Urząd Powiatowy Swiencianski“. Ką gi su tokiu dokumentu daryti. Pripažinti jį – tai reikštų, kad Lietuva pripažįsta Švenčionis, kaipo Lenkijos žemę. Tegu sau toks pripažinimas ar nepripažinimas praktiškos reikšmės ir neturi, bet jis turi principinę reikšmę. Ką daryti su okupuotos Lietuvos piliečiais? Jie turės pasus, kuriuose bus pažymėti kaipo Lenkijos piliečiai. Panašiu klausimų yra daugybė. Vadinasi, šioki ar toki, kad ir mažiausi santykiai tuojau iškelia esmės klausimą: pripažįsta ar nepripažįsta Lietuva okupuotas žemes Lenkijos žemėmis. Pripažinimas reikštų smurto fakto iš Lietuvos pusės legalizavimą ir formalų Vilniaus išsižadėjimą. Dėl to mes labai abejojam, kad pavyktų išspręsti atskirus klausimus, nepalietus visos problemos. Bet visą problemą padėjus ant derybų stalo, maža tėra vilties susitarti. Todėl mums rodos, kad jei ir bus galimas koks susitarimas, tai negu tik toks provizoriumas, kuris, Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucijos mintin, paliks visus susisiekimo bei normalių santykių klausimus nelietęs, o tiktai pašalintų ginkluotų konfliktų galimybę.


Latvių rašytojos Aspazijos 60 metų amžiaus ir 40 metų literatūros darbo sukaktuvių paminėjimą ruošia Lietuvių Latvių Vienybė su latvių studentų korporacija „Sidrabenia“. Sukaktuvių vakaras įvyks penktadienį kovo 16 d. universiteto I rūmuose didžioje salėję 8 val. vakaro. Vakaro programoj – prof. Volterio įžangos žodis, jubiliatei siunčiamų nuo organizacijų sveikinimų perskaitymas, artistės P. Penkauskaitės deklamacijos, p. Dvarionaitės dainos Aspazijos tekstais, stud. Lapienio paskaitos apie Aspazijos biografiją ir dramą ,,Vaidilutė“, J. Paleckio paskaita ,,Aspazijos kūrybos bruožai“. Paskaitos bus iliustruojamos nejudomais paveikslais. Tas paminėjimo vakaras platesnio susidomėjimo vertas, nes jame bus proga susipažinti su įdomia ir viena žymiausių latvių moterų rašytojų, turinčių didelę reikšmę ne tik latvių literatūroj, bet ir mūsų kaimynės tautos gyvenime. Be to, Aspazija verta pagerbti kaipo lietuvių tautos simpatikė.


Morisas Torezas: „Pasakykime „taip“ taikai, „ne“ de Goliui“

Pasirašyti susitarimai dėl ugnies nutraukimo Alžyre yra didelė taikos jėgų pergalė, Alžyro liaudies pergalė, Prancūzijos darbininkų klasės, prancūzų tautos pergalė ir politinis Prancūzijos Komunistų partijos laimėjimas, pareiškė Prancūzijos Komunistų partijos generalinis sekretorius Morisas Torezas, kalbėdamas PKP CK plenume kovo 22 d. Alžyro liaudis privertė pripažinti savo sienų neliečiamybę, savo teritorijos, taip pat ir Sacharos vientisumą. Pripažinta, kad egzistuoja alžyriečių nacija. Ugnies nutraukimas Alžyre yra mūsų partijos politikos laimėjimas, nes tik mūsų partija iš pat pradžių buvo numačiusi teisingą politiką. Kalbėdamas, kad Prancūzijos Komunistų partija vykdė teisingą politiką per septynerius su viršum kolonijinio karo Alžyre metų, M. Torezas priminė konkrečius veiksmus, kurių ėmėsi partija, kovodama, kad kuo greičiausiai būtų nutrauktas karas Alžyre ir įvesta ten taika. Narsi prancūzų patriotų, visų respublikonų ir demokratų kova uż taiką Alžyre, pareiškė jis, pakeitė padėtį šalyje, ir su tuo teko skaitytis oficialiems valdžios organams ir vyriausybei. Šitaip pasikeitus politinei padėčiai šalyje, reikia ruoštis būsimam referendumui, pasakė M. Torezas. Referendumo metu Prancūzijos komunistai tars „taip“ taikai ir „ne“ de Goliui. Jie balsuos už taiką, nes ją dar reikia ginti, ją reikia pasiekti, nes ugnies nutraukimas – tai dar ne taika. Šiuo metu, toliau pasakė kalbėtojas, reikia smarkiau kovoti prieš fašizmą, prieš prancūziškąją fašizmo formą, tai yra prieš „slaptąją ginkluotą organizaciją“. Referendumo metu Prancūzijos Komunistų partija galės parodyti prancūzų tautai savo aiškią ir tvirtą poziciją Alžyro klausimu, parodyti, kad Prancūzijos Komunistų partijos politika atitinka Prancūzijos interesus. M. Torezas ragino besiruošiant referendumui ir jam vykstant kartu ruošti partiją rinkimams, kurie gali įvykti vėliau. Šį pasiruošimą, pabrėžė jis, reikia pagrįsti Prancūzijos komunistų partijos programos propaganda, programos, kurią priėmė PKP XVI suvažiavimas ir kuri rodo aiškų demokratijos atkūrimo ir atnaujinimo kelią. Baigiamoje savo kalbos dalyje Morisas Torezas nurodė partijos uždavinius ateinančiam laikotarpiui, ypač darbą jos gretoms toliau stiprinti. Kaip sustiprėjo partijos įtaka plačiosioms liaudies masėms, pasakė jis, rodo daugelis pavyzdžių. Antai, vykstant Paryžiuje tradiciniam marksistinės knygos pardavimui, kuris truko dvi dienas, buvo parduota partijos leidinių už 7 milijonus frankų. Tai rekordinė suma palyginti su kitais metais. Į fondą Prancūzijos Komunistų partijai remti prancūzų tauta šiemet surinko 160 milijonų frankų. Šiemet, toliau pažymėjo Morisas Torezas, į partiją įstojo 24 tūkstančiai naujų narių. Įsteigta šimtai naujų partijos kuopelių.


Šioje Lotynų Amerikos šalyje taip pat plečiasi solidarumo su revoliucine Kuba judėjimas. Įvairių gyventojų sluoksnių atstovai rūsčiai protestuoja prieš Jungtinių Valstijų karinių provokacijų politiką, nukreiptą prieš Kubą. Net dabar, politinės krizės įkarštyje, Brazilijoje iš nacionalinio kongreso tribūnos nuskambėjo, gindamas Kubą, galingas nacionalistinio parlamentinio fronto balsas. Šiame fronte yra susivieniję įvairių politinių partijų atstovai. Jo pareiškime griežtai smerkiami agresyvūs Pentagono ir JAV valstybės departamento planai prieš Kub


Rusijos premjeras J.Gaidaras atsidūrė kritiškoje padėtyje, kai konservatyviosios jėgos užvertė jį kaltinimais dėl nepavykusios ekonominės politikos. Rusijos liaudies deputatų suvažiavime J.Gaidaras pabrėžė, kad bet koks nukrypimas nuo griežtos, į rinką orientuotos ekonominės politikos sąlygos hiperinfliaciją. Jis nurodė ir savo klaidas, ir pasiekimus šioje politikoje. Pasak jo, nei badas, nei šaltis, kaip buvo prognozuota, kol kas Rusijos nesunaikino. Prieš J.Gaidaro reformas griežtai pasisakė viceprezidentas A.Ruckojus. Jo nuomone, toks staigus posūkis į rinkos ekonomiką sukėlė šoką, atvedė šalį į krizę. A.Ruckojus ir jo šalininkai pasiūlė B.Jelcinui apsispręsti: palikti J.Gaidarą premjeru arba pašalinti jį iš pareigų ir išrinkti naują Rusijos ministrą pirmininką. Vakar liaudies deputatų suvažiavimas aptarė B.Jelcino bei J.Gaidaro kalbas ir svarstė tolesnę šalies ekonominių reformų raidą. J.Gaidaro šalininkų nuomone, jo pašalinimas reikštų progresyvių ekonominių reformų žlugimą.


Nauji tarybiniai pasiūlymai SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje

Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos vyriausybės pavestas, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko paprašė SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos pirmininką Zafrulą Chaną įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos septynioliktosios Sesijos dienotvarkę svarbiu ir skubiu klausimu punktą – „Preventyvaus branduolinio karo propagandos pasmerkimas“. Tarybų Sąjungos delegacijos pateiktame rezoliucijos projekte šiuo klausimu SNO Generalinė Asamblėja raginama pasmerkti „kaip agresyvius aktus, prieštaraujančius SNO įstatų tikslams bei principams ir taikos palaikymo interesams ir nesuderinamus su žmonijos garbe ir sąžine, bet kuriuos raginimus pradėti preventyvų branduolinį karą, pirmiems smogti branduolinį smūgį“. Rezoliucijoje siūloma „visoms branduolinį ginklą turinčioms valstybėms pirmuoju žingsniu į visišką jo naudojimo uždraudimą neatidėliojant iškilmingai įsipareigoti nenaudoti šio ginklo pirmoms“: pasmerkti „kaip vieną iš pavojingiausių karo propagandos formų pareiškimus, kuriais reikalaujama revanšo ir peržiūrėti Europos valstybių sienas, kurios susidarė kaip antrojo pasaulinio karo rezultatas“, sakoma rezoliucijoje. Rezoliucijoje taip pat siūloma pasmerkti „kaip prieštaraujančius SNO deklaracijai apie nepriklausomybės suteikimą kolonijų šalims ir tautoms ir sudarančius grėsmę visuotinei taikai raginimus griebtis jėgos prieš tautas, stojusias „į nacionalinio išsivadavimo ir nepriklausomo vystymosi kelią; ir pasiūlyti „visoms valstybėms trumpiausiu laiku, kiekvienu atveju ne vėliau kaip po šešių mėnesių nuo šios deklaracijos priėmimo dienos, išleisti, jeigu jie nebuvo išleisti anksčiau, įstatymus, kuriais karo propaganda bet kuria forma paskelbiama labai sunkiu nusikaltimu taikai bei žmoniškumui ir numatoma griežta bausmė asmenims, kaltiems varant tokią propagandą“. Tarybų Sąjungos vyriausybės nuomone, sakoma paaiškinamojo rašto pabaigoje, dabar susidariusiomis aplinkybėmis reikalingi skubūs ir neatidėliotini visų valstybių veiksmai, kad būtų užkirstas kelias preventyvaus branduofinio karo propagandai. Šiuos uždavinius įgyvendinti padėtų atitinkama Generalinės Asamblėjos rezoliucij


LDDP vienija tūkstančius žmonių, kuriems sunkiais stagnacijos laikais užteko drąsos sakyti tiesą, skatinti tautos atgimimą, pirmiems žengti žingsnį, atsiskiriant nuo Maskvos. Į mūsų partiją, nepaisant valdžios skatinamo moralinio spaudimo, atėjo šimtai naujų žmonių, jaunimo ir buvusių tremtinių. LDDP programą remia Žemdirbių sajunga, Demokratinė moterų kolegija, Ateities forumas ir Jaunųjų leiboristų unija. Mes atviri visiems demokratiniams judėjimams, visų tautybių Lietuvos žmonėms. Savo veiklą mes grindžiame blaiviu mąstymu, valstietiška išmintim, sugebėjimu suvokti bendražmogiškas vertybes ir visų tautų istorijos bei kultūros patirtį. Drauge su mumis dirba ir kuria akademikai Juras Požėla, Jonas Kubilius, Juozas Bulavas, maestro Saulius Sondeckis, rašytojai Vytautas Petkevičius, Algirdas Pocius, Juozas Nekrošius, dainininkė Regina Maciūtė ir daugelis kitų įžymių žmonių. Mūsų ištikimi bendraminčiai yra Lietuvos žemės ūkio specialistai Antanas Budvytis, Virmantas Velikonis, Rimantas Karazija, Alfonsas Giedraitis, Mykolas Pronckus, Antanas Kairys, ekonomistai Kęstutis Jaskelevičius, Povilas Gylys, filosofai - Albinas Lozuraitis, Justinas Karosas, Bronius Genzelis, žurnalistai politologai - Algirdas Gricius, Česlovas Juršėnas, Domas Šniukas, Gediminas Kirkilas, Benas Rupeika, Juozas Baranauskas, Juozas Bernatonis ir kiti. Profesionaliais politikais tapo LDDP rajonų lyderiai: Šilalėje - Osvaldas Šarmavičius, Tauragėje - Viktoras Kovšovas, Utenoje - Milda Petrauskienė, Rokiškyje - Laima Keraitienė, Zarasuose - Petras Papovas, Demokratinės moterų kolegijos pirmininkė - Irena Šiaulienė, Jaunųjų leiboristų unijos vadovas - Linas Linkevičius. Pripažintas mūsų lyderis - Algirdas Brazauskas. Tai žmogus, kurio vardas visoje Europoje siejamas su radikaliomis permainomis mūsų krašte. Algirdas Brazauskas subūrė partijoje daug iškilių asmenybių, išugdė naujus politikus. Nepaisant šmeižtų, politinio persekiojimo, jo vadovaujama partija visuomet nuosekliai laikėsi demokratijos, teisingumo, santarvės bei korektiškumo principų, nešė nelengvą opozicijos naštą. Balsuodami už LDDP, Jūs pasirenkate apgalvotą, nuosaikią ir gyvenimo patirtimi pagrįstą politiką. Jūsų balsai nulems, ar ateis į šį Seimą profesionalūs, konstruktyviam ir kūrybiškam darbui pasirengę deputatai!


Jungtinėse Valstijose nesiliauja grasinimai Kubos respublikai. Kaip praneša agentūra Asošieited pres, senatorius Hiu Skotas (respublikonas, Pensilvanijos valstija) pasisakė už nedelsiamą „ekonominę ir karinę Kubos blokadą“. „Esant reikalui, reikia šaudyti“, – ragino jis. Panašų pareiškimą padarė kitas senatorius respublikonas Kenetas Kitingas (Niujorko valstija


Į lenkų senatą Pilsudskio blokas praveda 48 atstovus, mažumos – 21, tarp kurių 5 vokiečiai, dešiniųjų opozicija – 16, socialistai – 10, kairiųjų ūkininkų partija – 7 ir komunistai – 1.


Indonezijos vyriausybė su ministru pirmininku Sastroamidžojo priešakyje priėmė nutarimą atsistatydinti. Oficialiame komunikate sakoma, kad pastangos sustiprinti kabineto pozicijas pakeičiant jo sudėtį taip, kad vyriausybė galėtų tvirtai vykdyti savo politiką sprendžiant jai iškilusias problemas, pasirodė nesėkmingos. Šiandien rytą Sastroamidžojo ir ministro pirmininko pavaduotojas Idhamas Halidas aplankė prezidentą Sukarno ir įteikė jam pareiškimą dėl kabineto atsistatydinimo. Prezidentas priėmė vyriausybės atsistatydinimą ir paprašo ministrus eiti savo pareigas iki bus sudaryta nauja vyriausybė. Ryšium su įtempta padėtimi šalyje prezidentas Sukarno paskelbė, kad nuo kovo 14 d. 10 val. 30 min. įvedama nepaprasta padėtis.


Potvynis Indijoje DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Pres Trast of India, dėl nepaliaujamų liūčių, kurios prasidėjo tuoj pat po žemės drebėjimo, Sauraštros, Katčo valstijose ir Gudžerato rajone beveik visos upės išsiliejo iš krantų ir apsėmė daugelį kaimų. Geležinkelio sankasa kai kuriose vietose apsemta arba smarkiai išplauta. Katčo valstijos sostinėje Bhudžės mieste sugriauta 150 namų. Kaljano miestas, kuris yra svarbus geležinkelių mazgas, apsemtas vandens iki 8 pėdų aukščio. Šimtai valčių kelia gyventojus į saugius rajonus.


Visi centriniai VDR laikraščiai šiandien atpasakoja TASS-o pareiškimą apie pavojingą Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos valdančiųjų sluoksnių sandėrį. „Nojes Doičland“ pabrėžia tą pareiškimo dalį, kurioje sakoma, kad Vokietijos taikos sutartis ir padėties Vakarų Berlyne normalizavimas jos pagrindu sudarytų neįveikiamą kliūtį revanšistiniams valdančiųjų VFR sluoksnių siekimams, likviduotų pavojingą įtempimo židinį Europoje. „Der morgen“ pabrėžia, kad de Golio ir Adenauerio derybos ir jų bendras komunikatas nepalieka abejonių, jog yra sudarytas sąmokslas, kuriuo siekiama padidinti tarptautinį įtempimą, spartinti ginklavimosi varžybas. „Tribiune“ ir „Noje cait“ de Golio ir Adenauerio derybų rezultatus vadina pavojingu sandėriu, nukreiptu prieš taik


Reikalauja sustiprinti lenkinimą Vilniaus krašte.

Straipsny pripažįstamas. Vilniaus krašto lietuviškumas. Atstovaująs dabartinės Varšuvos valdžios liniją Vilniuje „Kurier Wilenski“ neseniai įdėjo straipsnį ,,Mokytojas, kaip lenkų piliečio auklėtojas mūsų krašte“, kuriame aptaria kaip lenkų mokytojai Vilniaus krašte turi griebtis darbo ir sėkmingiau varyti lenkinimo darbą tame lietuviškame krašte. Straipsnio autorius p. Marjan Swięcicki rašo: „Dirbdami nūnai tarp gyventojų lietuvių, privalom gerai sau išsiaiškinti, kuriuo būdu tuos gyventojus į save pritraukti. Žmonės lietuviai, būdami su mumis vienos tikybos, gyvenę su mumis per ilgus amžius bendru dvasios ir valstybės kūrybos gyvenimu, nėra priešingai Lenkijai nusistatę, tik turi kiek nepasitikėjimo, kurį juose išdirbo vergovė. Kad galėtume sugriauti tą nepasitikėjimą, privalome imtis darbo. Tas darbas turi remtis kvėpimu pilietinės ir valstybinės sąmonės ir jį privalome taip daryti, kad neduotume ne mažiausios progos manyti, kad jis kuriuo nors kitu tikslu yra varomas. Kaimiečiai, o ypač lietuviai turi nepasitikėjimo ir įtarimo būdą ir taip yra nusistatę mažai jiems pažįstamiems dalykams. Tačiau tinkamu būdu juos paveikus, galima gauti visiško jų pasitikėjimo. Mes, kresų mokytojai, turime pirmų pirmiausiai padėti visas pastangas, kad tokio pasitikėjimo gautume, o tuomet mūsų darbas duos pageidaujamų vaisių“. Kaip priemones sakytam tikslui atsiekti p. Swięcicki rekomenduoja kresų mokytojams: steigti vakarinius kursus suaugusiems, ruošti paskaitas iš žemės ūkio srities, organizuoti vaidinimus, išrašyti „mokyklos lėšomis“ lenkiškų laikraščių ir t. t. Tik autorius dar kartą įspėja: „Lavinimo kursuose, kuriuos privalome steigti, turime taip pat labai atsargiai elgtis ir savo darbą taip varyti, kad savo priešininkams nepaduotume minties, kad mūsų darbas varomas nutautinimo tikslais“. Šitaip autorius ragina mokytojus, matyt, dėl to, kad jiems tas ,,darbas“ lig šiol tarp Vilniaus krašto žmonių menkai sekės. Ypač jis nusiskundžia dabartinėmis lenkiškomis valdžios įstaigomis Vilniaus krašte. Jis rašo: ,,Aš, nors esu toli nuo minties kritikuoti mūsu vykdomąją valdžią, bet su dideliu gailesčiu turiu pripažinti, ir tuo, tur būt, visi su manim sutiks, kad jos visiškai neatatinka savo uždavinius. Gal tam įtakos turi kai kurių jų manymas, kad jos yra kažin kokioj pagrobtoj žemėj, kad aplinkiniai gyventojai yra jiems svetimi, ir bendrai jos nesijaučia, kad turi reikalą su tikrais rzeczpospolitos nariais ir tas dažnai stumia juos į tokius netaktingus poelgius, kad atstumia žmonės, apsunkina mokytojo darbą, o dažnai net visiškai ji griauja“.


Grasinimų ir prievartos politika pasmerkta sužlugti

ŠIOMIS dienomis Londone baigė savo darbą separatinis valstybių grupės pasitarimas, susirinkęs apsvarstyti vadinamosios „Sueco kanalo naudotoju asociacijos“ įsteigimo projekto. Kaip žinoma, šis pasitarimas buvo sušauktas provokacinio triukšmo ir karinių grasinimų Egiptui aplinkoje, o jų įkvėpėjai buvo Jungtinės Valstybės, Anglija ir Prancūzija. Daleso parengtasis planas steigti vadinamąją, „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“ buvo šiurkštaus kišimosi į Egipto vidaus reikalus toli siekiančiomis sankcijomis ir galiausiai ginkluotos jėgos pagalba programa. Šis planas – tai įkūnyta kolonizatorių politika, kurią vykdo Vakarų valstybės, nenorinčios skaitytis su didžiomis permainomis, vykstančiomis pasaulyje ir reiškiančiomis kolonializmo amžiaus galą. Šiuo metu Vakarų šalių sostinėse suvedamos Londono pasitarimo išdavos. Dalesas pareiškė, kad pasitarimas buvo sėkmingas. Tačiau jis savo optimizmu vienišas: Niujorko laikraščiai sielojasi, kad Londone „nebuvo užtikrintas vieningas frontas“, Londono spauda rašo, kad pasitarimas „nepateisino lūkesčių“, o Paryžiuje visu balsu pareiškiama, kad „pasitarimas sužlugo“. Koks gi iš tikrųjų Londono separatinio pasitarimo rezultatas? Pirmiausia Londono pasitarimo išdavos rodo, kad šantažo, grasinimų ir prievartos politika Egipto atžvilgiu pasirodė, kaip ir reikėjo laukti, visai nerealistiška, ji nedavė ir negalėjo duoti jo organizatoriams tų rezultatų, kokių jie tikėjosi. Agresyviam savo esme „asociacijos“ įsteigimo planui griežtai pasipriešino visų šalių visuomenė, ir dėl jo kilo dide1i svyravimai visos eilės Vakarų šalių valdančiuosiuose sluoksniuose. Nemažą vaidmenį suvaidino ir reagavimas į šį planą pačiose rinkimų karštligės apimtose Jungtinėse Valstybėse. Yra žinoma, kad praėjusiuose prezidento rinkimuose respublikonų partijos kandidatas nugalėjo šūkiu „Taika Korėjoje“. Vargu ar gali respublikonai tikėtis naujos pergalės šūkiu „Karas Egipte“. Šiomis sąlygomis Dalesas buvo priverstas peržiūrėti savo planą. Jungtinėms Valstybėms teko bent kuriam laikui atmesti karinio įsikišimo į Egipto vidaus reikalus mintį bei savo pačių sudarytą planą boikotuoti Sueco kanalą organizuojant laivų eismą aplink Gerosios Vilties ragą. Dalesas buvo priverstas su tuo sutikti, kad būtų išvengta pasitarimo galutinio sužlugimo, kad būtų įveikti svyravimai visos eilės šalių, atsisakiusių dalyvauti karinėse avantiūrose prieš Egiptą ir „ekonominėse sankcijose“, kurios tegalėjo pakenkti toms šalims. Juk žinoma, kad provokacinis užsienio locmanų atšaukimo aktas pasibaigė visišku krachu: eismas kanalu vyksta normaliai, laivybos laisvei nepadaryta ne mažiausios žalos. Londono separatinis pasitarimas su nauja jėga atskleidė Vakarų valstybių savitarpio prieštaravimus. Neatsitiktinai net šiek tiek pakeistas „asociacijos“ įsteigimo planas nesukėlė entuziazmo daugumai pasitarimo dalyvių, nes iš esmės jis tebėra tas pats kolonizatorių planas, kuriuo siekiama paimti kanalą iš Egipto rankų. Apie besąlygišką šio plano rėmimą pareiškė tik atskiros šalys. Reikia tiesiai pasakyti, kad ypač nepavydėtinoje padėtyje atsidūrė Prancūzijos valdantieji  sluoksniai. Kaip žinoma, valdžioje esantieji Prancūzijos socialistų partijos veikėjai gera valia prisiėmė kolonizatorių reikalus ginančių svarbiausių advokatų misiją. Dabar jau kiekvienam aišku, kad jie užėmė poziciją… dešiniau Daleso ir priešpastatė save kitų šalių – Anglijos, Belgijos, Vakarų Vokietijos - socialistams, jau nekalbant apie Azijos šalių socialistus, kurie remia pagrįstas Egipto teises ir protestuoja prieš kėsinimąsi į jo suverenumą. Londono separatinio pasitarimo išdavos rodo, kad kolonijinės valstybės buvo priverstos laikinai atsitraukti ir pradėti manevruoti. Tačiau būtų klaidinga manyti, kad dabartiniai Vakarų valstybių manevrai reiškia jų atsisakymą kėsintis į Egipto suverenumą. Jungtinės Valstybės tebeketina įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“, kaip spaudimo Egiptui politikos įrankį. Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės remia ši planą, mėgindamos „išgelbėti prestižą“, nors ir Londone, ir Paryžiuje dabar jau suprantama, kad „Daleso planas“ nežada nieko gero nei Anglijai, nei Prancūzijai: visiškai aišku, kad Jungtinės Valstybės ketina įgyvendinti savo planą, norėdamos tapti Sueco kanalo šeimininkais taip pat, kaip jos tapo Irano naftos, Pietų Vietnamo turtų šeimininkais ir t. t., visur užimdamos išstumiamų Anglijos ir Prancūzijos monopolijų pozicijas. Šiuo metu Amerikos diplomatija visomis jėgomis stengiasi įtraukti svyruojančias valstybes į nelemtai išgarsėjusią „asociaciją“. Tuo būdu „Daleso planas“, nors ir buvo šiek tiek pakeistas, tebėra grėsmė Egipto laisvei ir nepriklausomybei, grėsmė taikai ir saugumui Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose. Mėgindamos paslėpti agresyvią šio plano esmę, Vakarų Valstybės ketina Saugumo Taryboje iškelti kaltinimus prieš Egiptą. Tačiau galima neabejoti, kad ir šis šiurkštus manevras bus demaskuotas viso pasaulio akivaizdoje. Suvienytųjų Nacijų Organizacijos paskirtis - budėti taikos ir tautų saugumo sargyboje. Jos Įstatai reikalauja gerbti visų šalių, didelių ir mažų, suverenines teises. Grėsmė taikai Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose kyla ne iš Egipto, o iš tų, kurie mėgina sukliudyti Egiptui įgyvendinti savo pagrįstą teisę valdyti ir administruoti Sueco kanalą. Ir Saugumo Tarybos pareiga yra apginti Egiptą nuo kolonizatorių kėslų, užkirsti kelią jų kišimuisi į drąsiai savo teises ginančios šalies vidaus reikalus. Kolonijinių valstybių manevrai rodo, kad visos taikingosios tautos turi toliau didinti savo budrumą. Paskutinio meto įvykiai parodė, kad taikingoji visų šalių visuomenė, susitelkusi kovoje prieš kėsinimąsi į Egipto suverenumą, gali sustabdyti kolonizatorius, sukliudyti jiems įgyvendinti savo avantiūristinius planus. Visų šalių tautos, jų tarpe ir Anglijos, Prancūzijos, Jungtinių Valstybių tautos, nenori, kad Artimuosiuose Rytuose kiltų pavojingas konfliktas, gresiąs karu. Kova prieš naujus kolonizatorių mėginimus kištis į Egipto vidaus reikalus smarkės diena iš dienos. Dabartinėmis sąlygomis yra aiškesnis, negu kada nors, tas faktas, kad tėra tik vienas Sueco klausimui teisingai išspręsti — derybų kelias, taikus kelias. Tai kelias, kurio primygtinai reikalauja Egiptas, Indija, Tarybų Sąjunga. Egipto pasiūlymą sušaukti plačią atstovaujamą šalių konferenciją Sueco kanalo klausimui apsvarstyti parėmė daugiau kaip dvidešimt valstybių, jų tarpe Tarybų Sąjunga, Kinijos Liaudies Respublika, Indija. Visų šalių visuomenė su dideliu susidomėjimu sutiko TSR Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino atsakymus į Amerikos telegramų agentūros „Interneišni Nius Servis“ viceprezidento Kingsberio Smito klausimus. Kaip žinoma, N. A. Bulganinas pabrėžė, kad Tarybinė vyriausybė jau pasisakė už teisingą, taikų Sueco klausimo išsprendimą derybų būdu ir kad Tarybų Sąjunga yra pasirengusi dalyvauti pasitarime kartu su Egipto, Indijos, Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, JAV vyriausybių vadovais, siekdama taikiai išspręsti Sueco problemą. Plačioji visų šalių visuomenė, karštai suinteresuota taikos stiprėjimu visame pasaulyje, atkakliai reikalauja nutraukti provokacinio spaudimo Egiptui politiką ir išspręsti Sueco klausimą taikiu būdu. Kaip pareiškė, kalbėdamas mitinge Delyje, Indijos ministras pirmininkas Dž. Neru, „Egiptas turi suverenines teises į kanalą. Pasaulis turi suprasti šį faktą. Sueco kanalas yra svarbus vandens kelias, ir konflikto negalima išspręsti grasinant karu“. Sueco klausimas gali ir turi būti išspręstas taikiu būdu.


Revoliucinės Kubos ministras pirmininkas Fidelis Kastro, praneša agentūra Prensa latina, patvirtino, kad gresiant pavojui, jog Kubą užpuls Jungtinės Valstijos, Kubos vyriausybė ir liaudis pasiryžusios apginti savo suverenias teises. „Mūsų tautai, – pažymėjo Kastro, – reikalinga taika. Ir jeigu mes leidžiame didžiules lėšas švietimui, sveikatos apsaugai, ekonomikos vystymui, tai mes taip pat esame priversti leisti dideles lėšas savo saugumui ginti, gynybos tikslams“. Mūsų šalis, pabrėžė ministras pirmininkas, kalbėdamas trečiajame nacionaliniame municipalinių švietimo tarybų suvažiavime, imdavosi ir imsis visų reikalingų priemonių, atitinkančių tarptautinę teisę, ir savo suverenios nacijos prerogatyvų, kad garantuotų savo saugumą imperialistinės agresijos grėsmės akivaizdoje. Fidelis Kastro demaskavo kampaniją prieš Kubą, kuri šiuo metu varoma Jungtinėse Amerikos Valstijose. Jis griežtai kritikavo žaidžiančių su ugnimi Amerikos politinių veikėjų neatsakingumą. „Jie kalba taip, lyg būtų viso pasaulio šeimininkai, – pareiškė Kastro. – Tokios kalbos mes nesuprantame“. Ir jeigu jie reikalauja, pabrėžė ministras pirmininkas, kad mes nesiimtume reikalingų priemonių savo gynybai stiprinti, tai jie reikalauja neįmanomo dalyko, nes mūsų tauta negimė su vergo siela ir su bailio siel