Pirmininkas – danas Zahle. Vakar suomių užsienių reikalų ministeris Procope atidarė 9-tą Tautų Sąjungos plenumą. Pirmininku išrinktas Danijos ministeris Berlyne Zahle. Po paprastos praeitų metų darbų apžvalgos plenumas telegramomis pasveikino anglų ir vokiečių užsienių reikalų ministerius Chamberlainą ir Strezemanną. Vokiečių užsienių reikalų ministerijos direktorius von Schubertas pristatė Briandą kancleriui Muelleriui, kurie turėjo trumpą pasikalbėjimą kulvaruos. Tautų Sąjungos plenume dalyvauja 50 tautų atstovai, tarp kurių yra penki ministeriai pirmininkai ir 18 užsienių reikalų ministerių. Tautų Sąjungos plenumas išrinko šešias komisijas, kurios savo ruožtu pasiskyrė jų pirmininkus. Juridinės komisijos pirmininku išrinktas Italijos atstovas Scialoja, techniškų organizacijų - Šveicarijos atstovas Motta, nusiginklavo - Carton de Viart (Belgija), finansų - Vasconcellos (Portugalija), socialinių klausimų - Mathos (Gvatemala), politinių klausimų – Marinkovič (Pietųslavija). Darbų tvarkos komisijos pirmininku išrinktas Caballero (Paraguajus). Plenumo vicepirmininkais išrinkti japonų atstovas Adatci, Briandas, Vokietijos kancleris Muelleris, lordas Cushendun, Kanados atstovas Mackenzie King ir Austrijos kancleris Seipelis. Tautų Sąjungos plenumas nutarė opiumo prekybos klausimą. Tolimuos Rytuos ir privatinės ginklų gamybos klausimą įtraukti į šios sesijos darbų tvarką. Tautų Sajungos rūmų statybos klausimas šioj sesijoj dar nebus galutinai išspręstas. „Petit Parisien“ korespondentas praneša iš Ženevos, kad Lenkija artimiausiu laiku atnaujinsianti prekybos derybas su Sovietų Rusija.


Kaip lenkai galvoja apie Lietuvą;Krakovo „Czasʼo“ balsas

Neva rimtas Krokuvos laikraštis „Czas“ į savo paskutinį numerį įdėjo straipsnį, pavadintą „Lietuvos nusisavinimas“, kurį čia ištisai skelbiame, kaipo charakteringą pavyzdį lenkų galvojimo apie Lietuvą. Laikraštis rašo šitaip: „Prieš kurį laiką Kaune įvyko didelės iškilmės Vytauto mirties (?) 500 metų proga. Buvo eisenų, kuriose dalyvavo mokyklų jaunimas ir vyresnioji visuomenė, kariuomenės paradų, akademijų ir paskaitų, kuriose įvairiausiais būdais buvo gerbiami ir svarstomi Vytauto istoriniai ir politiniai nuopelnai. Buvo šaunamos patrankų salvos ir apskaičiuojama, kiek metų reikėtų, kad būtų galima apeiti Vytauto valstybę su juo portretu taip, kaip dabartinė Lietuva buvo apeita per 2 mėnesius. Buvo surengta lėktuvų paradų ir apgailėta, kad visa tai turėjo įvykti ne Vilniuj, bet „laikinoj“ sostinėj Kaune. Apie Lenkiją kalbėta tiktai, kaip apie dabartinį priešą, kuris užgrobė Vilnių, ir apie priešą prieš 500 metų, kuriam išdavikai pardavė Lietuvą po Vytauto mirties. Tiesa, nebuvo kalbėta apie tai, kad visą dabartinę Lietuvą Vytautas pats pavedė kryžiuočiams ir atgavo ją tik po lenkų laimėjimo (!) ties Tanenbergu, bet todėl buvo daug kalbėta apie Vytauto nuopelnus katalikybei (tiesa, jis krikštijosi du kartus, kuo mažai kuris monarchas katalikas galėtų pasigirti) ir pasižadėta Kauno gatvę, kuri prieina prie Tanenbergo gatvės, pavadinti vardu to naujo Tanenbergo, kuris grąžins Lietuvai Vilnių. Rolės jau tikrai paskirstytos. Kryžiuočiais bus ne vokiečiai, bet mes. Lietuviai padarys tą patį, ką padarė prieš 500 metų ties Tanenbergu, vadinas, pabėgs (!), o sumuš mus už juos, pav., bolševikai ir po laimėjimo atiduos Vilnių lietuviams, kaip tai mėgino padaryti 1920 metais ir kaip tai padarė prieš 500 metų lenkai, atgaudami Lietuvai Žemaičius. Už tai nebuvo kalbėta apie Jogailą (nebent kaip apie „išdaviką“), kažkaip užmiršus, kad, jei ne jis, tai tik panemunių gluosniai šiandien šlamėtų atminimas apie lietuvius, kaip apie jų giminaičius Prūsuose. Tačiau tiek tos dėl tų visų kombinacijų, pranašysčių ir iškilmių. Kiekvienai tautai valia suprasti savo praeitį ir jąa gerbti, kaip tinkamai; istorikai gūštels pečiais, o visuomenė, kuri leidžia save penėti istorinėmis klastomis, taip, kaip ir už kiekvieną klastą, anksčiau ar vėliau gerai užmokės. Tai, kas vyksta Lietuvoj, kaipo istorinis ar politinis reiškinys, nėra naujiena. Tautos, ypač silpnosios, mėgsta performuoti praeitį dienos reikalams. Sunku juokauti iš tų, kurie kadaise liepė lietuviams atvykti iš už marių, tiesiai iš senovės Italijos, jei šiandienykščia Turkija garsėja amžinai atmintinu ir šviežiu „moksliniu“ kažkokio išminčiaus atradimu, kuriuo „įrodyta“, kad turkai gyveno Mažojoj Azijoj jau senų senovėj, dar prieš graikus, kad, kas daugiau, keltai, kurie ten pasirodė, buvo kuo atentiškiausiai turkai ir kad Kemal Paša dabar atitaisė visus istorinius neteisingumus, iškraustęs graikus iš Mažosios Azijos. Tiesa, Solimanų laikais, kada turkai valdė nuo Persų įlankos iki Karpatų, per daug nesisielota tomis visomis skriaudomis, taip, kaip ir Vytautas turėjo visai kito kalibro rūpesčių, kaip prezidentas Smetona. Čia dalykai patys už save kalba. Todėl iš politinės kertės jie yra verti dėmesio tik vienu atžvilgiu, būtent, kaipo politiškai istorinio susilikvidavimo reiškinys, kuris nuo kurio laiko vis aiškiau užsibrėžia Lietuvoj. Pirmas praeities formavimo etapas savo politikos tikslams atrodė visai priešingas, kaip dabar, Lietuvoj. Viskas, kas davės užgrobiama Lietuvos naudai: visi rašytojai ir poetai, kurie gimė istorinėj Lietuvoj, buvo masiškai užaneksuoti lietuvių literatūrai, kuri iš karto atsistojo greta didžiųjų literatūrų. Mickevičius ir Kraševskis buvo skelbiami Europos opinijai, kaipo lietuvių literatūros chorifėjai, ir tas pats buvo padaryta su menu, politika ir kariais. Tiesą pasakius, sistema nebuvo nauja ir neoriginali; tokiu pat būdu revindikavo savo praeitį, pav., slovakai Vengrijoj, galų gale tuo keliu nepasiekdami jokių pozityvių rezultatų, išskyrus abejotinos vertės svetimų pripažinimą. Šiandien matome Lietuvoj visai skirtingą procesą šiais klausimais. „Apvaloma“ Lietuvos praeitis nuo visko, kas tik atsiduoda unija su Lenkija. Kruopščiai atkasinėjami smulkučiai spaudinėliai, pamokslai ir brošiūros ir, ekspedijuojant už tautinių atatvarų didžius rašytojus, užkrėstus lenkų kalba, iš tų trupinėlių sudaroma lietuvių literatūros istorija, kuri ta forma gali lengvai sutilpti dviejuose spaudos lankuose (!). Panašiai daroma su politine istorija: lietuviška yra pripažįstama tai, kas buvo arba dabar gali būti perdirbta į antilenkiška. Su lengva širdim Lietuva atsisakė nuo savo didžiausio istorinio pasigyrimo (!), nuo vienintelio argumento, kuris iš tiesų būtų galėjęs prabilti į Europą už istorinę Lietuvos didybę, tai yra, nuo Jogailaičių dinastijos. Šiandien Lietuvai neegzistuoja. Nei Jogaila, kraujo ir kaulo lietuvis, nei smarkiausias iš jogailaičių jos interesų Lenkiją, gynėjas Kazimieras Jogailaitis, neegzistuoja jai ir Zigmantas Augustas. Pasiliko tik Vytautas, po kurio lietuviai mato 400 metų išdavimo ir lenkų verguvės. Politinė ir kultūrinė Lietuvos praeitis susitraukė ir suelgetėjo, lietuviai perėjo iš vieno kraštutinumo į antrą nuo perdėto jos pūtimo į jos uždarymą siauroje vos sunkiančiosi upelyčio vagutėje. Galime tuo stebėtis, bet neturime pamato tuo nerimastauti. Tas procesas, jei jį nupurtysime nuo neapykantos ir apjakimo putų, galų gale išeis į mūsų naudą. Lietuvių atmestą palikimą juo mieliau priimame, kadangi prieš savo norą su juo palieka mums ir Vilnių(!!!). Mat, Lietuva turėjo pasirinkti 2 galimumus: vienas buvo atsistoti buvusios istorinės Didžiosios Lietuvos Kunigaikštijos plote ir siekti jame šalia lenkų ir gudų suvaidinti kuo didžiausią politinę ir kultūrinę rolę. Tačiau tam reikėjo Lietuvos lenkišką praeitį ir lenkišką kultūrą paimti, kaipo bendrą nuosavybę, neaneksuoti juos išimtinai sau, neišsižadėti ir šiaip sau atidaryti duris į lenkšką (!) Vilnių. Antras galimumas, tai užsidaryti etnografinėse atatvaruose ir pamėginti uždaryti juose ir Vilnių, kad jį būtų galima „sulenkinti“. Bandymas dėl Vilniaus nepasisekė (?), ir atatvarai buvo paversti tikra kiniečių siena. Paėmė viršų baimė (!), kad drauge su lenkišku lietuvišku bendrumu grįš Lenkijos kultūrinė persvara Lietuvoj(!), kad ankštesnė (!) lenkų kultūra nutautins (!) lietuvius, ir nutarta nuo jos iš pagrindų atsitverti. Atitinkamai tam ir formuojamas istorinis supratimas. Habeant ibi. Vilnius su didžia Jogailaičių praeitimi pasilieka prie Lenkijos (?), o lietuviai šiandien sau uždaro ne tik tą praeiti, bet taip pat ir Vilnių. Tad šiandien stebime nusisavinimo procesą Lietuvoj“.


Hitlerinis lietuvių tautos išnaikinimo planas

Svarbiausiųjų vokiečių karinių, nusikaltėlių procesas Niurnberge, sukėlęs viso pasaulio tautų dėmesį ir vis didėjantį įtūžimą ir pasibaisėjimą fašistinių budelių įvykdytomis piktadarybėmis bei kruvinuoju sąmokslu prieš laisvę mylinčias tautas, kasdien atskleidžia vis naujus fašistinių plėšikų šiurpius darbus, žvėrišką klastą. Š. m. gruodžio mėn. 10 d. Tarptautinio Karinio Tribunolo posėdyje buvo paskelbtas hitlerininkų grobikiškas planas, tiesiog liečiantis Tarybinį Pabaltįjį ir kartu mūsų kraštą. Tai — žvėriškosios hitlerinės ideologijos stambaus kūrėjo ir vykdytojo Rozenbergo instrukcija reichskomisarui Pabaltijyje. Šiame niekšingumo dokumente vokiškasis išgama su visišku šaltumu buvo numatęs programą lietuvių tautai išnaikinti ir jos žemėms kolonizuoti. Jis siūlė suvokietinti Tarybinį Pabaltįjį, perkeliant į jį vokiečius ir iškraustant iš jo visus nevokiškus elementus. „Latvijoje reikia laukti stipresnio pasipriešinimo, ir dėl to turi būti numatytas gyventojų iškėlimas platesniu mastu. Reikia laukti, kad panaši padėtis susidarys ir Lietuvoje. Dėl to reikės ir čia griebtis žymios vokiečių imigracijos tam, kad būtų galima pravesti intensyvų vokietinimą“, — taip yra parašyta šioje instrukcijoje, ir toks lietuvių tautos likimas hitlerinių kolonizatorių buvo numatytas dar prieš jų klastingą mūsų taikios šalies užpuolimą. Ši hitlerinio vadeivos instrukcija buvo ne tik plėšikiškosios hitlerinių imperalistų politikos pasireiškimas — užgrobti svetimas žemes. Ne, jos šaknys buvo dar gilesnės. Tai buvo amžinųjų lietuvių tautos priešų — vokiškųjų grobikų nuolatinis siekimas kolonizacijos ir žudynių keliu visiškai išbraukti iš istorijos lietuvių tautą, taip kaip jie senovėje pasielgė su Rytų Prūsijos lietuviškosiomis giminėmis ir jų žemėmis. Ir štai kodėl po 1941 m. birželio mėn. 22 d. hitlerinių žudikų ir smurtininkų armijos nutryptu keliu į mūsų kraštą pradėjo plaukti vokiškųjų kolonistų gaujos, išstumiančios lietuvių valstiečius iš geriausiųjų ir derlingiausiųjų žemių. Po dvejų hitlerinės okupacijos metų vien tiktai Tauragės apskrityje įsikūrė 1027 kolonistų šeimos, užgrobusios 13.000 ha žemės, Vilkaviškio apskrityje — 1215 šeimos, pasiėmusios sau taip pat ne mažiau žemės, ir didelis skaičius vokiečių visose kitose apskrityse bei miestuose. Iš to aiškiausiai matosi, kad mūsų tauta netrukus būtų išgaravusi, kaip lašas nuo karšto akmens, kaip tai hitleriniai plėšikai savo laikraščiuose skelbė. Hitleriniai okupantai ir lietuvių tautos duobkasiai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai palaipsniui rengė laidotuves lietuvių tautai. Naikindami Tarybų Lietuvos piliečius, atiminėdami iš Lietuvos darbo valstiečių žemę ir apgyvendindami ją vokiškaisiais kolonistais, tremdami darbininkus į vokiškąją vergovę, išveždami iš mūsų krašto pramonės įrengimus, slopindami kultūrinį gyvenimą, uždarydami švietimo, mokslo ir kultūros įstaigas, — jie vykdė vokiškųjų imperialistų plėšikiškosios politikos programą. Šie tikslai išnaikinti lietuvių tautą paaiškina, kodėl hitlerinės išgamos bei jų kubiliūniški padėjėjai skleidė savo šmeižtus apie lietuvių tautos ateitį tarybinėje santvarkoje. Šiais gebelsinės propagandos triukais hitlerininkai ir jų batlaižiai — lietuviškai vokiškieji nacionalistai — bandė pridengti savo grobikiškuosius planus — Tarybų Lietuvos kolonizavimą ir lietuvių tautos išnaikinimą. Raudonoji Armija išvadavo lietuvių tautą iš hitlerinės okupacijos jungo ir kartu su sąjungininkų armijomis visiškai sutriuškino hitlerinę Vokietiją. Fašistiniai karo nusikaltėliai — svetimųjų žemių grobikai ir kolonizatoriai atsistojo prieš tautų teismą. Tai nėra vien tiktai fašistinių pogromininkų teismas, tai yra visos fašistinės sistemos, visos žvėriškosios nacionalizmo ideologijos ir nacionalistų smurto politikos, padarytųjų niekšybių ir šiurpiausių nusikaltimų pasauliui atidengimas ir pasmerkimas. Lietuvių tauta, Raudonosios Armijos ir broliškųjų tarybinių tautų pagalbos dėka — visų pirma didžiosios rusų tautos dėka, — išsivadavusi iš hitlerinės okupacijos, dabar užgydo padarytąsias jai žaizdas ir žengia tarybiniu keliu į skaisčią ateitį. Ji dar aiškiau supranta, nuo ko ją išgelbėjo broliškosios tautos, tarybinė santvarka. Todėl dar ryžtingiau ji imsis visų priemonių kuo skubiau apsivalyti nuo fašistinio tvaiko liekanų — su šaknimis išrauti lietuviškai vokiškuosius nacionalistus ir jų pragaištingąją ideologiją. Iškilę aikštėn hitleriniai planai dar labiau sustiprins mūsų dėkingumo jausmą didžiajam mūsų vadui, mūsų išgelbėtojui draugui Stalinui, dar labiau įkvėps mus darbams tarybinei Tėvynei stiprinti.


HAVANA, III. 6. (TASS-ELTA). Čia išplatinti Gvatemalos partizanų revoliucinio patriotų fronto dokumentai. Nuo vasario 6 d. vyksta partizanų koviniai veiksmai prieš Idigoro Fuenteso vyriausybinę kariuomenę. Revoliucinis patriotų frontas kelia uždavinį „nuversti parsidavėlišką antinacionalinį Idigoro Fuenteso režimą“ ir sudaryti šalyje liaudies revoliucinę vyriausybę. „Mes kupini pasiryžimo nugalėti, – pareiškia jis, – ir išvesti mūsų tėvynę į laisvės, teisingumo, taikos, darbo, pažangos, žmogaus teisių, konstitucinės santvarkos gerbimo, nacionalinio orumo ir rimties užtikrinimo Gvatemalos liaudžiai kelią“. Pranešimuose apie kovinius veiksmus revoliucinis patriotų frontas pažymi, kad, valstiečių aktyviai remiami, partizanai pasiekė tam tikrus laimėjimus. Į jų pusę perėjo eilės gyvenamųjų vietovių karinės įgulos.


Dar dėl Lietuvos vėliavos Gedimino pilies bokšte.

„Žycie Ludu“ deda platesnį pranešimą apie vasario 16 d. iškeltą Gedimino kalne lietuvių tautinę vėliavą. Vėliava buvusi labai didelė ir juoda su baltu Vytim ir Gedimino stulpais. Vėliavą policija pastebėjusi iš ryto, jau po 7 val. Pirmi bandymai vėliavą nuimti nepavykę, nes dėl bokšto remonto nieks į jo viršų negalėjo užlipti. Policijai pagelbėjęs specialiai iššauktas ugniagesys, kuris įlipo į patį viršų ir apie 8 val. rytą lietuvių gedulo vėliavą nutraukęs. Liudininkai pasakoja, kad darbininkai, valdininkai, mokiniai ir kiti, ėję į darbą, su dideliu susidomėjimu sekė tą sunkią operaciją.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Rytoj prieš piet Ženevoje bus svarstomi Lietuvos klausimai.

(Telegrama mūsų į Ženevą specialiai pasiųsto korespondento). Šį rytą mūsų korespondentas iš Ženevos mums telegrafuoja: 50-toji Tautų Sąjungos tarybos sesija Ženevoje atidaryta vakar pirmadieni 11 valandą. Mūsų ministeris pirmininkas prof. Voldemaras vakar turėjo pasikalbėjimų su Tautų Sąjungos tarybos nariais ir sekretoriato referentūrų vedėjais. Trys Lietuvos klausimai bus svarstomi rytoj trečiadienį priešpietiniame posėdy. Numatoma, kad ministeris pirmininkas prof. Voldemaras po Tarybos sesijos vyks Paryžiun pasikalbėti su Prancūzijos užsienių reikalų ministeriu p. A. Briand'u, kuris dėl ligos dabar negalėjo asmeniškai į Ženevą atvykti. Lenkai įteikė T. S. tarybos nariams nuorašus savo protesto notos, kuri gegužės 31 dieną buvo įteikta Lietuvos užsienių reikalų ministeriui dėl to, kad Vilnius yra įrašytas Lietuvos valstybės konstitucijoj kaip sostinė.


Paskutiniais pranešimais iš Alžyro, maištininkai išsklaidyti ir valdžia kontroliuoja miestą. Kovo 26 d. iki 6–7 valandos vakaro miesto europinės dalies gatvės ištuštėjo. Sanitarinės mašinos evakuoja sužeistuosius. Miestas vėl gauna elektros srovę. Tačiau padėtis Alžyre, kaip ir anksčiau, įtempta. Kariuomenė ir policija lieka visiškai pasirengusios kovai savo pozicijose už vielos užtvarų, nes vėl galimi nauji maištininkų-oasininkų išpuoliai. Viršum miesto skraido malūnsparniai, atlieką žvalgybinę tarnybą. Sužinota, kad prancūzų karinė vadovybė permeta į Alžyrą naujų pastiprinimų. Mers-el-Kebire (karinis uostas Alžyre) šiandien dieną keli Viduržemio jūros eskadros laivai išmetė inkarą.


Paleistas atostogų lenkų seimas ir senatas.

Radio žiniomis, pertraukta lenkų seimo ir senato sesija. Tai padaryta po to, kai senatas be jokių pataisų patvirtino seimo priimtą biudžeto įstatymą. Buvo manyta, kad senatas, kurio absoliutinę daugumą sudaro vyriausybės ir jai pritariančios partijos, pataisys ir pakeis kai kuriuos mažesnius įstatymo defektus, bet senatas to nepadarė. Dabar visi parlamentariniai darbai esą atidėti rudens sesijai. Tarp atidėtų darbų yra kelių tarptautinių sutarčių ratifikavimas. Ryšy su sesijos pertraukimu Varšuvoj eina įvairūs gandai. Tarp kita ko kalbama, kad priimto biudžeto įstatymo defektai esą toki menki, jog Pilsudskio nuomonė, neapsimokėję dėl jų kovoti su seimu. Jis savo prestižą ir jėgas taupąs svarbesniems reikalams. Kiti maną, kad Pilsudskis parlamento atostogų metu ramiai pakeisiąs konstituciją, praplėsdamas prezidento galią. Jei taip įvyktų, tai maršalas būtų vienintelis kandidatas į lenkų prezidentus. Varšuvoj jau kalbama, kad rudenį lenkų vyriausybėj įvyksiančios didelės pakaitos. Parlamentas būsiąs sušauktas sesijai arba rudenį arba žiemos pradžioj.


PARYŽIUS, III. 3. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas, Rangune paskelbta revoliucinės vyriausybės sudėtis. Ši vyriausybė sudaryta po žaibiško karinio perversmo, kurį įvykdė Birmoje vyriausiasis armijos vadas Ne Vinas naktį į kovo 2 d. Generolas Ne Vinas, būdamas revoliucinės tarybos ir revoliucinės vyriausybės pirmininkas, užima gynybos, teisingumo ir finansų ministro postus. Užsienio reikalų ministru paskirtas U Ti Hanas, vienintelis civilis vyriausybėje. PARYŽIUS, III. 3. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas iš Ranguno, informacijos ir kultūros ministras naujojoje Birmos vyriausybėje pulkininkas So Mjintas pareiškė, kad Birmos užsienio politika nepasikeis. PARYŽIUS, III. 3. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas, kovo 2 d. antroje dienos pusėje karinė valdžia tebelaikė suimtus Birmos ministrą pirmininką U Nu, prezidentą U Vin Maungą ir 10 U Nu kabineto narių. Naktį iš kovo 1 d. į 2 d. gaudynių metu buvo suimta apie 50 vadovaujančių vyriausybės ir valdančiosios partijos veikėjų. Septyni žmonės buvo paleisti kovo 2 d. rytą, jų tarpe 4 ministrai. NIUJORKAS, III. 3. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros JPI korespondentas iš Ranguno, šiandien generolas Ne Vinas sustabdė Birmos konstitucijos veikimą ir paleido parlamentą.


Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto Pirmasis Sekretorius N. CHRUŠČIOVAS;Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas A. MIKOJANAS;Vokietijos Vieningosios Socialistų partijos Centro Komiteto Pirmasis Sekretorius V. ULBRICHTAS;Vokietijos Demokratinės Respublikos Ministras Pirmininkas O. GROTEVOLIS

BENDRAS PAREIŠKIMAS apie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Partinės—Vyriausybinės delegacijos derybas su Vokietijos Vieningosios socialistų partijos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybės delegacijomis

1957 metų rugpiūčio 7—14 d. d. Vokietijos Demokratinėje Respublikoje Vokietijos Vieningosios socialistų partijos Centro Komiteto ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybės kvietimu su draugišku vizitu viešėjo Tarybų Sąjungos Partinė-Vyriausybinė delegacija, kuriai vadovavo TSKP Centro Komiteto Pirmasis sekretorius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys N. S. Chruščiovas. Tarybų Sąjungos Partinės-Vyriausybinės delegacijos nariai susipažino su Vokietijos Demokratinės Respublikos sostine Berlynu ir keliaudami po Respubliką aplankė Leipcigo, Magdeburgo, Zasnico, Štralzundo, Varnemiundės, Rostoko miestus ir susipažino su VDR ekonominiu, politiniu ir kultūriniu gyvenimu. Delegacija lankėsi pramonės įmonėse, žemės ūkio gamybiniuose kooperatyvuose, mokslo ir kultūros įstaigose, kur įvyko daug delegacijos narių susitikimų ir pasikalbėjimų su Vokietijos Demokratinės Respublikos darbininkais, valstiečiais, inteligentijos ir jaunimo atstovais. Delegacija taip pat susitiko su partijų ir organizacijų, priklausančių demokratinės Vokietijos Nacionaliniam frontui, vadovais ir atstovais. Vokietijos Demokratinės Respublikos gyventojai karštai priėmė Tarybų Sąjungos partinę-vyriausybinę delegaciją. Tai ryškiai pademonstravo jų brolišką draugystę su Tarybų Sąjungos tautomis. Tarybų Sąjungos delegacija turėjo progos susipažinti su rimtais laimėjimais, kuriuos Vokietijos Demokratinės Respublikos darbo žmonės yra pasiekę, dirbdami taikų kuriamąjį darbą vardan naujos, socialistinės visuomenės sukūrimo, ir įsitikino tuo, kokias dideles pastangas deda partijos ir organizacijos, susibūrusios demokratinės Vokietijos Nacionaliniame fronte, siekdamos stiprinti taiką Europoje ir vystyti draugiškus santykius su kaimyninėmis šalimis ir su kitomis taikingomis tautomis. Tarybų Sąjungos partinę-vyriausybinę delegaciją priėmė Vokietijos Demokratinės Respublikos Prezidentas draugas Vilhelmas Pikas. Įvyko Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Vokietijos Vieningosios socialistų partijos delegacijų derybos, kuriose dalyvavo: nuo Tarybų Sąjungos Komunistų partijos — TSKP CK Pirmasis sekretorius N. S. Chruščiovas, TSKP CK Prezidiumo narys A. I. Mikojanas, TSKP CK nariai A. A. Gromyko, V. V. Grišinas, kandidatai į TSKP CK narius P. N. Kumykinas, V. J. Semičiastnas, Centrinės revizijos komisijos nariai Z. V. Mironova, G. M. Puškinas, L. F. Iljičiovas, TSKP Leningrado miesto komiteto sekretorius I. V. Spiridonovas ir TSKP CK skyriaus vedėjo pavaduotojas I. T. Vinogradovas; nuo Vokietijos Vieningosios socialistų partijos — VVSP CK Pirmasis sekretorius V. Ulbrichtas, CK Politinio biuro nariai O. Grotevolis, H. Maternas, F. Elsneris, F. Ebertas, H. Rau, V. Štofas, K. Širdevanas, kandidatai į CK Politinio biuro narius E. Miukenbergeris, E. Honekeris, B. Leišneris, H. Varnkė ir A. Neimanas. Įvyko Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybių delegacijų derybos, kuriose dalyvavo: nuo TSRS — TSKP CK Pirmasis sekretorius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys N. S. Chruščiovas, TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas A. I. Mikojanas, TSRS užsienio reikalų ministras A. A. Gromyko, TSRS užsienio prekybos ministro pavaduotojas P. N. Kumykinas, TSKP Leningrado miesto komiteto sekretorius I. V. Spiridonovas, VPSCT pirmininkas V. V. Grišinas, Maskvos miesto Darbo žmonių deputatų tarybos Vykdomojo Komiteto pirmininko pavaduotoja Z. V. Mironova, VLKJS CK sekretorius V. J. Semičiastnas, TSRS ambasadorius Vokietijos Demokratinėje Respublikoje G. M. Puškinas; nuo VDR — Ministras Pirmininkas O. Grotevolis, Ministrų Tarybos pirmininko Pirmasis pavaduotojas V. Ulbrichtas, Ministru Tarybos Pirmininko pavaduotojas ir užsienio reikalų ministras dr. L. Bolcas, Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojai H. Rau, O. Nuškė, P. Šolcas, B. Leišneris, Valstybės Sekretorius P. Koncokas ir VDR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje J. Kenigas. Nuoširdžiai ir atvirai vykusių derybų metu buvo pasikeista nuomonėmis daugeliu klausimų, liečiančių tolesnį TSRS ir VDR santykių vystymą, o taip pat tarptautinę padėtį. Įvykusios derybos vėl patvirtino visišką abiejų pusių pažiūrų vienybę tarptautinės padėties ir ypač padėties Europoje klausimais. TSRS ir VDR atstovai konstatavo, kad praėjusių mėnesių įvykiai visiškai patvirtino tarptautinės padėties įvertinimą, kuris buvo duotas Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų 1957 metų sausio 7 d. Bendrajame Pareiškime. Su pasitenkinimu buvo pažymėta, kad pastaraisiais mėnesiais socialistinių valstybių ir visų taikingų pasaulio jėgų veiksmų dėka pasiektas tam tikras tarptautinio įtempimo sumažėjimas ir vis labiau didėja tautų pasipriešinimas imperialistų politikai „iš jėgos pozicijos“ ir šaltojo karo politikai, plečiasi protestai prieš ginklavimosi varžybas ir ypač prieš tolesnius imperialistinių sluoksnių pasirengimus sukelti atominį karą. Abi pusės pabrėžė, kad jų užsienio politikos pagrindas yra kova už taikos Europoje ir visame pasaulyje stiprinimą, už tolesnį socialistinių šalių vienybės stiprinimą, skirtingas visuomenines santvarkas turinčių valstybių taikaus sambūvio principo nenukrypstamas įgyvendinimas. Abi pusės pareiškė pasiryžimą toliau nenuilstamai kovoti už tarptautinio įtempimo mažinimą, už visuotinį apsiginklavimo ir ginkluotųjų pajėgų sumažinimą, už nedelsiamą atominio bei vandenilinio ginklo bandymų nutraukimą ir už jo visišką uždraudimą. Abiejų šalių atstovai yra įsitikinę, kad kiekvienas žingsnis apribojant apsiginklavimą šiuo metu turi lemiamą reikšmę tarptautinei padėčiai gerinti ir taikai visame pasaulyje stiprinti. Dėl to jie laiko kovą už bendrąjį apsiginklavimo sumažinimą ir už visišką atominio bei vandenilinio ginklo uždraudimą svarbiausiu visų tautų uždaviniu. Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė remia Tarybų Sąjungos pasiūlymą nutraukti arba bent sustabdyti 2—3 metams atominio ir vandenilinio ginklo bandymus, o taip pat kitus konkrečius pasiūlymus dėl dalinių nusiginklavimo priemonių, kuriuos pateikė TSRS vyriausybė, siekdama pažangos sprendžiant nusiginklavimo problemą. Pusės vieningai smerkia poziciją, kurią užėmė Vakarų valstybės, vengiančios priimti kokius nors konkrečius nutarimus dėl praktinių nusiginklavimo priemonių ir dėl atominio bei vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo. Faktai rodo, kad Vakarų valstybės tik klaidina tautas nevaisingomis kalbomis apie nusiginklavimą: iš esmės derybos dėl nusiginklavimo naudojamos ginklavimosi varžyboms pridengti ir remti tiems Vakarų Vokietijos sluoksniams, kurie vykdo militaristinę politiką ir skleidžia revanšo ideologiją. Tarybų Sąjunga ir Vokietijos Demokratinė Respublika laiko būtinu pareikšti, kad Amerikos atominio ginklo dislokavimas Vakarų Vokietijoje bei kitose Vakarų Europos šalyse ir Šiaurės Atlanto bloko organų nutarimas apginkluoti atominiu ginklu Europos šalis — NATO narius didina grėsmę taikai ir Europos šalių saugumui. Vokietijos Demokratinė Respublika, kuriai brangūs visos vokiečių tautos interesai, ir Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga, kaip viena iš valstybių, nugalėjusių hitlerinį fašizmą ir pagal tarptautinius susitarimus atsakinga už tai, kad agresyviosios jėgos Vokietijoje niekada daugiau nekeltų grėsmės savo kaimynams arba taikos išsaugojimui visame pasaulyje, negali nekreipti dėmesio į tą faktą, kad Vakarų Vokietijoje vystymasis vyksta keliu, sudarančiu didelį pavojų taikai Europoje. VFR vyriausybė, leisdama ir skatindama Vakarų valstybių branduolinio ginklo dislokavimą Vakarų Vokietijoje ir ruošdama bundesvero apginklavimą atominiu ginklu, tuo pačiu paverčia VFR teritorija pagrindine NATO baze atominiam karui vesti Europoje. Tokie VFR vyriausybės veiksmai ne tiktai sudaro grėsmę Europos tautų saugumui, jie kelia mirtiną pavojų ir gyventojams pačioje Vakarų Vokietijoje, kuri, jei NATO karinis blokas pradėtų atominį karą, neišvengiamai patirtų dėl neprotingos savo valdančiųjų sluoksnių politikos naikinantį šiuolaikinio branduolinio ginklo koncentruotų smūgių veikimą. Abi pusės konstatuoja, kad nė viena valstybė ir nė viena tauta neturi teisės nepakankamai vertinti pavojaus, kilusio dėl to, jog militaristiniai Vakarų Vokietijos sluoksniai sudarė su agresyviaisiais JAV sluoksniais sąjungą, kuri remiasi jų bendru siekimu sukurstyti naują karą. Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybė pareiškia, kad vokiečių tauta negali būti saugi, kol Vakarų Vokietijos teritorijoje yra atominis ginklas. Vardan taikos Europoje, vardan milijonų vokiečių ateities ji kreipiasi į valstybes primygtinai ragindama atsisakyti dislokuoti savo atominį ginklą Vokietijoje. Ji vėl siūlo Vokietijos Federatyvinės Respublikos Vyriausybei susitarti dėl atsisakymo apginkluoti atominiu ginklu abiejų Vokietijos valstybių armijas ir neleisti gaminti Vokietijoje branduolinį ginklą. Tarybų Sąjungos vyriausybė visiškai supranta šiuos Vokietijos Demokratinės Respublikos pasiūlymus ir juos remia. Savo ruožtu Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybė su dideliu pasitenkinimu sveikina Tarybų Sąjungos pasirengimą susitarti su branduolinį ginklą turinčiomis Vakarų valstybėmis dėl atsisakymo dislokuoti bet kurių rūšių atominį arba vandenilinį ginklą Vokietijos teritorijoje ir reiškia viltį, kad Vakarų valstybių vyriausybės teigiamai atsakys į atitinkamą Tarybų Sąjungos pasiūlymą, kuriuo siekiama stiprinti visuotinę taiką ir kuris atitinka gyvybinius visos vokiečių tautos interesus. Tarybų Sąjunga ir Vokietijos Demokratinė Respublika griežtai smerkia poziciją, kurią užėmė VFR valdantieji sluoksniai, besistengiantieji, susitarus su Vakarų valstybių vyriausybėmis, sutrukdyti nusiginklavimo problemos išsprendimą. Savo bendrame š. m. liepos 29 d. pareiškime JAV, Didžiosios Britanijos, Prancūzijos ir VFR vyriausybės vėl mėgina ginklavimosi varžybų nutraukimą padaryti priklausomą nuo sureguliavimo Vokietijos klausimo, kurį išspręsti jos pačios visaip kliudo. Sudarydamos toki ydinga ratą, VFR ir Vakarų valstybių vyriausybės akivaizdžiai rodo, kad jos nenori išspręsti nei nusiginklavimo problemos, nei Vokietijos klausimo, o iš esmės galvoja, kaip pratęsti šaltąjį karą ir ginklavimosi varžybas. Neatsitiktinai Vakarų Vokietijoje daugelis politinių veikėjų ir organizacijų, blaiviau vertinančių padėtį, pasisako prieš tokią federalinės vyriausybės politiką, kaip nesuderinamą su vokiečių tautos interesais. Tai, kad dabartinė Vakarų valstybių ir VFR vyriausybės politika sukelia tik tolesnį tarptautinio įtempimo didėjimą Europoje ir dar labiau komplikuoja Vokietijos klausimą, rodo ir tokie pastaruoju metu jų padaryti žingsniai, papildomai gilinantieji Europos ir Vokietijos suskilimą, kaip susitarimų dėl „bendrosios rinkos“ ir „Euratomo“ sudarymas ir vadinamosios NATO Baltijos karinės vadovybės sudarymas. Tarybų Sąjunga pareiškė visišką solidarumą su Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Lenkijos Liaudies Respublikos bendru pareiškimu, kad Baltijos jūra turi būti taikos jūra ir tarnauti taikaus Europos šalių vystymosi interesams. Tarybų Sąjunga remia Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Lenkijos Liaudies Respublikos siekimą susitarti su kitomis valstybėmis, esančiomis Baltijos jūros baseine, kad Pabaltijo šalys bendradarbiautų ir kartu spręstų bendras problemas. Abi pusės vėl pareiškė savo tvirtą įsitikinimą, kad saugumas Europoje gali būti pasiektas ne skirstant Europos šalis į vienas kitam priešingus karinius blokus, o tik bendromis visų šalių pastangomis, sudarant kolektyvinio saugumo sistemą, į kurią įeitų Europos valstybės nepaisant visuomeninės santvarkos skirtumo. Sušvelninti įtempimą Europoje rimtai padėtų tokios priemonės, kaip visos užsienio kariuomenės išvedimas iš Europos šalių ir nepuolimo sutarties sudarymas tarp šalių, priklausančių Šiaurės Atlanto blokui ir Varšuvos sutarties gynybinei sistemai. VDR Vyriausybė su pasitenkinimu pažymi visišką abiejų pusių pažiūrų vienybę dėl būtinumo artimiausiu metu žymiai sumažinti Vokietijoje esančią keturių valstybių kariuomenę. Jeigu Vakarų valstybės priimtų šį pasiūlymą, tai būtų svarbus žingsnis keliu į visos užsienio kariuomenės išvedimą tiek iš Vakarų, tiek ir iš Rytų Europos valstybių teritorijos ir tuo būdu į normaliu taikos metui sąlygų atkūrimą Europos žemyne. Vokietijos Demokratinė Respublika pareiškia, kad ji pasirengusi prisidėti prie riboto ir kontroliuojamo apsiginklavimo zonos sudarymo Europoje, kad būtų galima palengvinti efektyvios Europos saugumo sistemos sudarymą. VDR delegacijos pasiūlymu derybų metu buvo detaliai apsvarstyta Vokietijos problema. Tarybų Sąjunga ir Vokietijos Demokratinė Respublika siekia išspręsti šią problemą, kaip to reikalauja vokiečių tautos ir taikos Europoje interesai. Abi pusės sutaria, kad gyvybinis vokiečių nacijos klausimas — jos vienybės atkūrimas — yra visų pirma pačios vokiečių tautos reikalas. Vokietijos pusė išdėstė Tarybų Sąjungos Partinei-Vyriausybinei delegacijai Vokietijos Demokratinės Respublikos pasiūlymus, kaip atkurti vokiečių tautos vienybę. Šiuo metu Vokietijoje susidariusiomis sąlygomis realus būdas šiam tikslui pasiekti yra sudaryti Vokietijos Konfederaciją remiantis VDR ir VFR susitarimu svarbiausiais ir opiausiais vokiečių tautos bendranacionalinio gyvenimo klausimais, liečiančiais taikos bei Vokietijos nepriklausomybės užtikrinimą ir atominio karo grėsmės pašalinimą. Šiais tikslais Vokietijos Demokratinė Respublika laiko reikalingu, visų pirma, susitarti su Vokietijos Federatyvine Respublika, kad būtų vykdoma bendra politika šiais klausimais: 1. Uždraudimas dislokuoti ir gaminti atomines bombas ir bet kokį atominį ginklą Vokietijos teritorijoje, o taip pat atominio karo propagandos uždraudimas. 2. Abiejų Vokietijos valstybių išstojimas atitinkamai iš NATO ir Varšuvos sutarties organizacijos, visuotinės karo prievolės panaikinimas ir susitarimas savitarpiškai apriboti kariuomenės skaičių. 3. Bendras arba skyriui vykdomas kreipimasis į keturias valstybes, kad jos kuo greičiausiai etapais išvestų savo kariuomenę iš visos Vokietijos. Jeigu būtų pasiektas VDR ir VFR susitarimas šiais klausimais, tai duotų pradžią Vokietijos Konfederacijos gyvavimui. Tarybų Sąjunga remia šiuos Vokietijos Demokratinės Respublikos pasiūlymus, nes jie atveria realų šiuo metu kelią Vokietijai demokratiškai suvienyti šalies taikios ateities ir taikos stiprinimo Europoje interesais. Sveikindama Vokietijos Demokratinės Respublikos pastangas pasiekti savitarpio supratimą su Vokietijos Federatyvine Respublika, kad būtų galima išspręsti svarbiausiąjį vokiečių tautos nacionalinį uždavinį — suvienyti šali, Tarybų Sąjungos delegacija pareiškė, kad TSRS pasirengusi visokeriopai prisidėti prie VDR ir VFR suartėjimo ir jų savitarpio supratimo pasiekimo, ypač turėdama galvoje, kad Tarybų Sąjunga yra vienintelė iš didžiųjų valstybių, turinti diplomatinius santykius su abiem Vokietijos valstybėmis. Tarybų Sąjunga teikia didelę reikšmę tvirtų draugiškų santykių užmezgimui su visa vokiečių tauta taikos užtikrinimo Europoje interesais. Sutinkamai su tuo TSRS, susijusi broliškos draugystės saitais su Vokietijos Demokratine Respublika, siekia užmegzti ir su Vokietijos Federatyvine Respublika gerus, savitarpio pasitikėjimu pagrįstus santykius. Vokietijos Demokratinė Respublika yra tos nuomonės kad tokių TSRS ir VFR santykių užmezgimas palengvintų sudaryti reikalingas sąlygas taip pat Vokietijos suvienijimo problemai išspręsti. Tačiau dabartinė Vokietijos Federatyvinės Respublikos Vyriausybė, neatsižvelgdama į vokiečių tautos nacionalinius interesus, trukdo užmegzti gerus santykius tarp VFR ir TSRS Abi pusės patvirtino savo vieningą nuomonę, kad svarbiausioji kliūtis, trukdanti suvienyti Vokietiją kaip taikingą ir demokratinę valstybę, yra dabartinis VFR vyriausybės politinis kursas, kurio tikslas yra remilitarizuoti Vakarų Vokietiją ir paversti ją agresyviojo Šiaurės Atlanto bloko karine atomine baze. Vykdant militarizavimo kursą Vakarų Vokietijoje taip pat slopinamos demokratinės jėgos, pasisakančios prieš naujo karo rengimą. Ryškiausias to slopinimo pasireiškimas buvo Vokietijos Komunistų partijos uždraudimas. Tas kursas gilina skirtumą tarp abiejų Vokietijos valstybių ir sudaro grėsmę taikai Europoje ir pačios vokiečių tautos saugumui. Juo toliau VFR žengs remilitarizavimo ir atominio ginklavimosi keliu, juo labiau ji supančios save savo dalyvavimu agresyviose Vakarų Valstybių grupuotėse, tuo sunkiau bus išspręsti susivienijimo uždavinį, nes tokia VFR vyriausybės politika griauna pati pagrindą abiem Vokietijos valstybėms taikiai ir demokratiškai susivienyti. Abi pusės laiko būtinu pareikšti, kad negali būti kalbos apie Vokietijos susivienijimą VDR interesų ir respublikos darbo žmonių socialinių iškovojimų sąskaita. Yra tik vienas kelias taikiai išspręsti Vokietijos problemą — suartėjimo ir derybų tarp dviejų esančių Vokietijos valstybių kelias. Negali būti išspręsti visą Vokietija liečiantieji klausimai nedalyvaujant suvereniai Vokietijos Demokratinei Respublikai, taikingai Vokietijos darbo žmonių valstybei. TSRS ir VDR delegacijos yra vieningos nuomonės, kad stiprėjanti socialistinės stovyklos šalių vienybė, pagrista proletarinio internacionalizmo ir ištikimybės marksizmo-leninizmo idėjoms principais, lygiateisiškumo, nepriklausomybės ir broliškos savitarpio pagalbos principais, yra patikima garantija sėkmingai vystytis visoms šalims, stojusioms į socialistinės statybos kelią. Abi pusės pareiškia, kad socialistinių valstybių stovyklos susitelkimą jos laiko labai svarbia taikos, saugumo ir laimėjimų socializmo statyboje sąlyga. Tarybų Sąjungos tautos laiko Vokietijos Demokratinę Respubliką patikimu taikos Europoje bastijonu. Dėl padėties, susidarančios šiuo metu Vakarų Vokietijoje, Vokietijos Demokratinė Respublika turi vaidinti ypač svarbų vaidmenį išsaugojant taiką Europoje. Vokietijos Demokratinę Respubliką, kuri yra socializmo šalių stovyklos forpostas Vakaruose, jai kovojant už socializmo pastatymą ir už Vokietijos, kaip taikingos demokratinės valstybės suvienijimą, visiškai remia socialistinės valstybės. Abi pusės pareiškė savo pasiryžimą imtis visų priemonių, kad būtų dar labiau sutelktos socializmo jėgos, ir stiprinti Varšuvos sutarties, užtikrinančios jos dalyvių saugumą, šalių vienybę. Jos vėl patvirtino, kad pagal sąjungininkiškus Varšuvos sutarties įsipareigojimus Tarybų Sąjunga ir VDR kartu gins Vokietijos Demokratinės Respublikos nepriklausomybę, neleis pažeisti jos sienų ir ryžtingai atrems bet kuriuos mėginimus kėsintis į VDR darbo žmonių taikų darbą ir demokratinius iškovojimus. Abi pusės su pasitenkinimu pažymi, kad TSRS ir VDR draugiški santykiai ir toliau sėkmingai vystosi visiško lygiateisiškumo, suverenumo, savitarpio gerbimo ir nesikišimo į vidaus reikalus dvasia. VDR ir TSRS santykiai remiasi tvirtu proletarinio internacionalizmo pagrindu, glaudžiu brolišku bendradarbiavimu ir savitarpio pagalba tiek ekonomikos srityje, tiek ir politinėje bei kultūrinėje srityse, niekuo nepažeidžiamu vienos pasitikėjimu kita. Tai naujo tipo santykiai, kuriuos nulemia ne konjunktūriniai sumetimai; jie tarnauja bendriesiems socializmo statybos interesams, taikos tarp tautų stiprinimo uždaviniams. Vokietijos Vieningosios socialistų partijos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybės delegacijos pareiškia, kad neišardoma draugystė su Tarybų Sąjunga yra būtina prielaida gyvybiniams klausimams, liečiantiems visą vokiečių tautą, išspręsti. Abi pusės laiko tarp TSRS ir Vokietijos Demokratinės Respublikos užsimezgusią brolišką draugystę didžiu istoriniu abiejų šalių tautų iškovojimu ir tvirtų draugiškų Tarybų Sąjungos santykių su visa vokiečių tauta vystymo laidu. Pusės su pasitenkinimu pažymi, kad po TSRS ir VDR vyriausybinių delegacijų derybų, įvykusių šių metų sausio mėnesį Maskvoje, abiejų šalių savitarpio santykiai dar labiau sustiprėjo. Buvo pasirašytos tokios labai svarbią reikšmę turinčios sutartys ir susitarimai, kaip susitarimas, reguliuojantis klausimus, susijusius su laikinu tarybinės kariuomenės buvimu VDR teritorijoje, ir Konsulinė sutartis. Vykstant abiejų šalių delegacijų deryboms, buvo apsvarstyta daugelis klausimų, liečiančių tolesnį TSRS ir VDR santykių vystymą ir gilinimą įvairiose srityse. Delegacijos pasikeitė nuomonėmis TSRS ir VDR prekybinių santykių vystymo klausimais ir su pasitenkinimu pažymėjo, kad, pasirašius Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų 1957 metų sausio 7 d. Bendrąjį Pareiškimą, TSRS ir VDR prekybiniai santykiai toliau sėkmingai vystėsi. Tai, be kita ko, pasireiškė prekybinio susitarimo 1957 metams, numatančio žymiai išplėsti savitarpio prekių apyvartą, pasirašymu. Delegacijos susitarė, kad artimiausiu metu Berlyne bus vedamos derybos TSRS ir VDR trejų metų laikotarpio — 1958—1960 metų susitarimui sudaryti dėl savitarpinio prekių tiekimo. Susitarimas numatys toliau didinti savitarpio prekių apyvartą. Tas susitarimas nustatys, kad iš Tarybų Sąjungos bus tiekiamos Vokietijos Demokratinei Respublikai reikalingos prekės, jų tarpe akmens anglis ir koksas, geležies rūda, ketus, juodųjų metalų valcuotiniai dirbiniai, kad bus tiekiami spalvotieji metalai, apatitų koncentratas, nafta, miško medžiagos, vilna medvilnė, o taip pat grūdai ir kai kurios kitos maisto prekės, ir atitinkamai Tarybų Sąjungai iš Vokietijos Demokratinės Respublikos bus tiekiama jos pramonės produkcija, tame tarpe įvairių rūšių mašinos, laivai, prietaisai, aparatai, kabelių dirbiniai, kitų rūšių įrengimai, medžiagos ir prekės. Taip pat buvo susitarta, kad artimiausiuoju metu abiejų pusių atstovai ves derybas dėl Prekybos ir jūreivystės sutarties sudarymo. Naujas ekonominio bendradarbiavimo vystymo etapas bus platus mašinų gamybos pramonės ir kitų pramonės šakų kooperavimas, kurį šiuo metu ruošia abiejų šalių planavimo ir ekonomikos organai. Siekiant prisidėti prie abiejų šalių ekonominio vystymosi, imamasi priemonių, kad būtų išplėstas pasikeitimas informacija apie mokslo bei technikos pasiekimus ir bendradarbiavimas konstruktorių darbų srityje. Abi pusės yra vieningos nuomonės, kad sėkmingai vystomas TSRS ir VDR ekonominis bendradarbiavimas ne tik padeda patenkinti einamuosius poreikius, bet taip pat turi svarbios reikšmės toliau vystant abiejų šalių ekonomiką. Vokietijos Demokratinei Respublikai jis, be kita ko, sudaro palankias sąlygas respublikos įmonėms aprūpinti reikalingomis žaliavomis ir apkrauti darbu, o taip pat jos pramonės produkcijos realizavimui užtikrinti. Pažymėjusios didelę kultūrinių ir mokslinių-techninių ryšių reikšmę TSRS ir VDR draugiškiems santykiams vystyti, abi pusės susitarė imtis reikalingų žygių šiems ryšiams toliau plėsti. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Vokietijos Vieningosios socialistų partijos atstovai savo derybų metu pasikeitė nuomonėmis dėl padėties savo partijose ir dėl politinės padėties abiejose šalyse, apsvarstė TSKP ir VVSP tolesnio bendradarbiavimo klausimus, o taip pat aktualius tarptautinio darbininkų judėjimo klausimus. Buvo su dideliu pasitenkinimu pažymėta, kad po Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Vokietijos Vieningosios socialistų partijos delegacijų derybų, įvykusių Maskvoje šių metų sausio mėnesi, dar labiau išsiplėtė ir sustiprėjo abiejų partijų draugiški ryšiai ir bendradarbiavimas, sistemingai pasikeičiama nuomonėmis ir informacija svarbiausiais politiniais klausimais. TSKP ir VVSP atstovų pasikeitimas nuomonėmis parodė visišką savitarpio supratimą ir pažiūrų vienybę visais paliestais klausimais. Abi partijos laiko savo garbinga pareiga TSRS ir Vokietijos darbininkų klasei, visų šalių darbo žmonėms visokeriopai stiprinti Tarybų Sąjungos Komunistų partijos ir Vokietijos Vieningosios socialistų partijos kovos draugystę, stiprinti kovos sąjungą tarp TSR Sąjungos — pirmosios pasaulyje nugalėjusio socializmo šalies ir Vokietijos Demokratinės Respublikos — pirmosios Vokietijos istorijoje darbininkų ir valstiečių valstybės, šlovingųjų Vokietijos darbininkų judėjimo revoliucinių tradicijų įpėdinio. Derybų metu VVSP atstovai informavo TSKP atstovus, kad III partinė konferencija ir pastaruoju metu įvykę VVSP CK plenumai, pabrėžę didžiulę TSKP XX suvažiavimo nutarimų reikšmę visam tarptautiniam komunistiniam judėjimui, paruošė šių nutarimų dvasia kai kurias priemones, kurių tikslas yra kelti partinio-organizacinio ir ideologinio darbo lygi, padaryti valstybės aparato struktūrą paprastesnę ir pagerinti jo veiklą, o taip pat toliau kelti VDR ekonomiką ir darbo žmonių gyvenimo lygi. TSKP atstovai taip pat buvo informuoti apie VVSP CK 30-ojo plenumo nutarimus Vokietijos suvienijimo ir taikos bei Europos tautų saugumo užtikrinimo klausimais. Visų minėtų nutarimų pagrindu Vokietijos Vieningoji socialistų partija, nuosekliai vykdydama lenininius partinio gyvenimo principus, pasiekė žymius laimėjimus, vadovaudama socialistinei statybai, vystydama plačiųjų masių kūrybinę iniciatyvą ir sutelkdama jas apie partiją kovai už socializmo sukūrimą, už taikos išsaugojimą ir stiprinimą. Šių metų birželio mėnesį įvykę deputatų rinkimai į VDR vietinius valdžios organus buvo įspūdinga Demokratinės Vokietijos Nacionalinio fronto pergalė ir liudija, kad VDR gyventojai visiškai remia Vokietijos Vieningosios socialistų partijos politiką. Abi delegacijos pabrėžė didžiulį Vokietijos darbininkų, klasės veiksmų vienybės vaidmenį kovoje prieš vokiečių militarizmą ir naujo karo pavojų, o taip pat Vokietijai suvienyti taikingu ir demokratiniu pagrindu. Darbininkai Vokietijos Rytuose ir Vakaruose vis labiau įsitikina, kad jų bendri veiksmai reikalingi šiems uždaviniams išspręsti. Tuo būdu galėtų būti sudaryta didi jėga, apie kurią susitelktų vokiečių tautos dauguma. Tie VFR socialdemokratų partijos sluoksniai, kurie toliau pasisako prieš darbininkų klasės veiksmų vienybę, noromis arba nenoromis trukdo įgyvendinti vokiečių tautos nacionalinius lūkesčius ir remia Vakarų Vokietijos imperialistinių jėgų antiliaudinę politiką. TSKP atstovai smulkiai informavo VVSP atstovus apie šiuo metu vykdomas priemones Tarybų Sąjungos pramonei ir žemės ūkiui toliau vystyti, pramonės ir statybos valdymui tobulinti, o taip pat apie TSKP CK birželio Plenumo nutarimus ir apie tai, kad tuos nutarimus vieningai parėmė visi Tarybų Sąjungos darbo žmonės ir visos broliškos komunistų ir darbininkų partijos. VVSP atstovai pareiškė visišką VVSP Centro Komiteto ir narių solidarumą su TSKP CK birželio Plenumo nutarimais, pabrėždami, kad savalaikis ir ryžtingas Malenkovo, Kaganovičiaus ir Molotovo antipartinės grupės veiklos demaskavimas turės didelės reikšmės dar sėkmingesniam įgyvendinimui TSKP XX suvažiavimo linijos, kurios tikslas yra toliau visapusiškai stiprinti Tarybų Sąjungą ir visą socialistinę stovyklą, toliau vystyti tarptautinį darbininkų judėjimą, išsaugoti ir stiprinti taiką visame pasaulyje. Derybų dalyviai pabrėžė, kad abi partijos pasiryžusios tvirtai ginti lenininę partijos eilių ir vadovaujančiųjų partinių organų vienybę, kovoti prieš visus ir bet kokius mėginimus pažeisti partijos kovinę vienybę — jos nenugalimos jėgos šaltinį, prieš mėginimus sutrukdyti partijos generalinės linijos vykdymą. TSKP ir VVSP atstovai laiko būtinu, siekiant stiprinti partinių eilių vienybę ir brolišką komunistų bei darbininkų partijų solidarumą, ir ateityje nesutaikinamai kovoti su revizionizmu, reiškiančiu kapituliaciją prieš darbininkų klasės priešų ideologiją. Abi partijos nesutaikinamai kovos prieš sektantiškumą, inertiškumą ir dogmatizmą, kuris sukelia atitrūkimą nuo masių. Abi delegacijos konstatuoja, kad, priešingai reakcinių imperialistinių jėgų ir visokios rūšies revizionistinių ir oportunistinių elementų mėginimams pažeisti brolišką komunistų ir darbininkų partijų solidarumą, tarptautinio komunistinio judėjimo vienybė pastaruoju metu dar labiau sustiprėjo. TSKP ir VVSP laiko bendra šventa visų komunistų ir darbininkų partijų pareiga toliau stiprinti jų vienybę ir susitelkimą marksizmo-leninizmo ir proletarinio internacionalizmo principų pagrindu. Abi partijos teikia didelę reikšmę bendriems komunistų ir darbininkų partijų veiksmams pagrindiniais tarptautinio darbininkų judėjimo klausimais, be to, labai svarbus dalykas yra socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijų pažiūrų ir veiksmų vienybė. Abi partijos yra tos nuomonės, kad šių metų rugpiūčio 1—2 d. d. įvykusios Tarybų Sąjungos Komunistų partijos CK ir Vyriausybės delegacijos derybos su Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Komunistų Sąjungos CK ir Vyriausybės delegacija buvo didelis indėlis į socialistinių šalių, jų komunistų ir darbininkų partijų ir viso tarptautinio komunistinio judėjimo vienybės stiprinimą. Derybų dalyviai pareiškė įsitikinimą, kad tarp TSKP ir VVSP susidarė broliški santykiai ir ateityje stiprės, ir jokios priešų intrigos negalės susilpninti abiejų partijų pažiūrų ir veiksmų vienybės kaip ir jų vienybės su broliškosiomis kitų šalių partijomis. Derybų metu abiejų partijų atstovai apsvarstė konkrečias priemones toliau keistis savitarpio informacija ir partinio darbo patyrimu, o taip pat plėsti Tarybų Sąjungos ir VDR darbo žmonių masinių organizacijų ryšius. Tarybų Sąjungos Partinės Vyriausybines delegacijos lankymasis Vokietijos Demokratinėje Respublikoje ir abiejų partijų bei abiejų vyriausybių atstovų derybų rezultatai rodo, kad toliau stiprėja Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos, o taip pat TSKP ir VVSP draugystė ir bendradarbiavimas abiejų šalių darbo žmonių labui, visų socialistinių valstybių ir tarptautinio darbininkų judėjimo labui, taikos ir viso pasaulio tautų bendradarbiavimo labui.


Tarybų Sąjungos – Kubos draugystė neišardoma

Iškėlusi liaudies antiimperialistinės revoliucijos vėliavą, laisvę mylinti kubiečių tauta, susibūrusi apie savo vadą Fidelį Kastro ir jo bendražygius, iki 1959 metų apvalė savo žemę nuo Šiaurės Amerikos plėšikų ir jų pakalikų. Tai buvo iš tiesų didvyriška kova, kuria galima žavėtis. Kubos revoliucija buvo darbo žmonių įvykdyta ir darbo žmonių labui skirta revoliucija. Trumpu laiku buvo atlikta radikali žemės reforma, buvo nacionalizuotos pramonės įmonės, firmos ir bankai, įvyko kultūrinė revoliucija. Kubos respublika tapo demokratine valstybe, kuri deda socializmo pagrindus. Revoliucijos pergalę Kuboje iškovojo patys kubiečiai, pati Kubos liaudis. Tarybinė Armija, kurią mūsų priešai mėgina vaizduoti „revoliucijos eksportininke“, buvo daugelio tūkstančių kilometrų atstumu nuo „ugnies salos“, kaip vadinama Kuba. Ši reikšminga pergalė džiugino visus, kuriems brangi laisvė ir socializmas. Ir, kai iškovojusiai nepriklausomybę Kubos liaudžiai jos imperialistinis kaimynas pradėjo daryti ekonominį, o po to ir karinį spaudimą, socialistinės šalys, ir visų pirma Tarybų Sąjunga, žinoma, padėjo Kubai. Tarp Tarybų Sąjungos ir Kubos nuo pirmųjų jos naujo gyvenimo dienų užsimezgė lygiateisiškumu, suverenumo gerbimu ir ekonominiu bendradarbiavimu pagrįstos nuoširdžios draugystės santykiai. Mes negalėjome neištiesti pagalbos rankos kubiečių tautai, savo darbo, klasės broliams. Bičiuliškų Tarybų Sąjungos – Kubos santykių reikšmę socialistinių iškovojimų stiprinimui Kuboje ne kartą yra pažymėję Kubos respublikos vadovai. –Mes žinome, – sakė draugas Fidelis Kastro, – kad be Tarybų Sąjungos, be socialistinės stovyklos, be jų teikiamos pagalbos revoliucijos pergalė tokioje mažoje šalyje, kaip Kuba, būtų neįmanoma, turint galvoje imperialistinę agresiją“. Tarybinė liaudis nuoširdžiausiai padeda broliškajai didvyriškos Kubos liaudžiai. Revoliucijos pergalė Kuboje ir jos laimėjimai kuriant naują gyvenimą sukėlė didžiausią įniršį Jungtinių Amerikos Valstijų imperialistiniams sluoksniams. Kuba baisi imperialistams savo idėjomis. Jie nenori sutikti su tuo, kad nedidelė Kuba išdrįso gyventi ir vystytis savarankiškai, taip, kaip nori jos liaudis, o ne taip, kaip paranku Amerikos monopolijoms. Bet juk klausimas, kaip žmonėms gyventi, kuriuo keliu jiems eiti, yra kiekvienos tautos vidaus reikalas! Pamindamos visuotinai pripažintas tarptautinių santykių normas, reakcinės Jungtinių Valstijų jėgos nuo pat pirmos dienos, kai Kuboje nugalėjo revoliucija, darė viską, kad nuverstų revoliucinę Kubos vyriausybę ir vėl ten įsiviešpatautų. Jos nutraukė diplomatinius santykius su Kuba, dirbo ir dirba ardomąjį darbą, įvedė ekonominę Kubos blokadą. Grasindamos sankcijomis, Jungtinės Valstijos pradėjo imtis žygių, kad jų sąjungininkai ne tik neprekiautų su Kuba, bet net neduotų laivų pervežti į Kubą maisto produktams iš socialistinių šalių, atėjusių į pagalbą savo broliams. Tai antihumaniška politika – noras numarinti ištisą tautą badu. Tačiau joms ir to pasirodė maža. Jos nutarė, griebiantis žandaro funkcijų, karo keliu malšinti Kubos revoliuciją. Kitais žodžiais, jos norėjo prisiimti teisę kontrrevoliucijai eksportuoti. JAV politika Kubos atžvilgiu įžūliausia, reakcingiausia politika. Paskelbti, kad Kuba, esą, sudaranti grėsmę Amerikai ar kažkuriai kitai šaliai, ir tuo pagrindu prisiimti ypatingą teisę kariauti prieš Kubą – tai tiesiog pasibaisėtina. Mėgindama pateisinti savo agresyvius veiksmus, Amerikos reakcija tvirtina, kad krizę Karibų jūros rajone sukėlusi pati Kuba, ir priduria, kad kalta, girdi, ir Tarybų Sąjunga, kuri ten atgabeno raketų ir bombonešių „IL-28“. Bet ar taip buvo? Tiesa, kad mes Kubos vyriausybės prašymu nuvežėme ten ginklų. Tačiau kokiais motyvais mes vadovavomės tai darydami? Tik humaniškais – Kubai reikėjo ginklų, kaip priemonės agresoriams sustabdyti, o ne kaip užpuolimo priemonės. Juk Kubai buvo iškilusi reali įsiveržimo grėsmė. Jos krantai buvo dažnai piratiškai užpuldinėjami, Havana buvo apšaudoma iš artilerijos, iš lėktuvų buvo nuleidžiami oro desantai diversijoms vykdyti. Praėjusių metų balandžio mėnesį įvyko platus karinis kontrrevoliucinių samdinių įsiveržimas į Kubą. Šis įsiveržimas buvo paruoštas ir įvykdytas su visiška Jungtinių Amerikos Valstijų parama. Tolesni įvykiai parodė, kad įsiveržimo sužlugdymas neatgrasė JAV imperialistų pasmaugti Kubą. Jie ėmė ruošti naują puolimą. Šių metų rudenį susidarė labai nerami padėtis: iš visa ko buvo matyti, kad JAV ruošiasi pulti Kubos respubliką, panaudodama savo ginkluotąsias pajėgas. Revoliucinė Kuba buvo priversta imtis visų priemonių savo gynybai stiprinti. Tarybų Sąjunga padėjo jai sukurti stiprią armiją, saugančią kubiečių tautos iškovojimus. Padidėjus JAV keliamai grėsmei, Kubos vyriausybė šių metų vasarą paprašė Tarybų Sąjungos vyriausybę papildomos pagalbos. Buvo susitarta dėl eilės naujų priemonių, taip pat ir dislokuoti Kuboje keliasdešimt tarybinių balistinių vidutinio veikimo spindulio raketų. Šis ginklas turėjo būti tarybinių karių rankose. Kokių tikslų buvo siekiama šiuo nutarimu? Žinoma, nei mes, nei mūsų bičiuliai kubiečiai negalvojo, kad tas nedaugelis vidutinio veikimo spindulio raketų, kurios buvo siunčiamos į Kubą, bus panaudotos Jungtinėms Valstijoms ar bet kuriai kitai šaliai užpulti. Mūsų tikslas buvo tik ginti Kubą. Visi matė, kaip Amerikos imperialistai galanda peilius, grasina Kubai sutelktiniu masiniu užpuolimu. Matydami, kad vykdoma tokia plėšikiška politika, prieštaraujanti visoms valstybių savitarpio santykių normoms ir SNO Įstatams, mes negalėjome būti nešališki stebėtojai. Mes nutarėme ištiesti Kubai pagalbos ranką. Mes matėme galimybę apginti laisvę mylinčią Kubos liaudį, tiekdami ten raketas, kad Amerikos imperialistai, jeigu jie tikrai ryšis įsiveržti, pajustų, kad karas, kuriuo jie grasina, stovi prie jų pačių sienos, kad jie realiau įsivaizduotų termobranduolinio karo pavojų. Toks buvo mūsų žingsnis, kurį padiktavo rimtai paaštrėjusi padėtis. Mes buvome įsitikinę, kad šis žingsnis privers agresorius atsipeikėti ir jie, supratę, kad Kuba ne beginklė, o Amerikos imperializmas ne visagalis, bus priversti pakeisti savo planus. Tada, suprantama, ir nebereikės laikyti Kuboje raketų. Iš tikrųjų, jeigu nebūtų buvę įsibrovimo grėsmės ir mums anksčiau būtų buvę užtikrinta, kad Jungtinės Valstijos nesibraus į Kubą, to neleisdamos daryti ir savo sąjungininkams, jeigu Jungtinės Valstijos tuo vadovautųsi savo politikoje, tai nebūtų buvę ir reikalo dislokuoti Kuboje mūsų raketų. Kai kurie žmonės vaizduoja reikalą taip, lyg mes būtume tiekę raketas užpuolimui prieš Jungtines Valstijas. Tai, žinoma, neprotingas samprotavimas. Kam mums šiuo tikslu reikėjo statyti raketas Kuboje, kai galėjome ir galime smogti smūgį iš savo teritorijos, pakankamai turėdami reikiamo tolumo ir galingumo tarpžemyninių raketų. Mums aplamai nereikia karinių bazių svetimoje teritorijoje. Yra žinoma, kad mes likvidavome visas savo bazes užsienyje. Bent kiek nusimaną apie karybą žmonės žino, kad tarpžemyninių ir globalinių raketų amžiuje Kuba, ši nedidelė tolima sala, kurios plotis kai kur sudaro tik 50 kilometrų, neturi strateginės reikšmės Tarybų Sąjungos gynybai. Mes dislokavome Kuboje raketas, nes mums rūpėjo kaip tik Kubos respublikos gynyba, o ne užpuolimas prieš JAV. Tokia nedidelė šalis, kaip Kuba, žinoma, negali sudaryti tokių pajėgų, kurios galėtų pradėti puolimą prieš tokią didelę šalį, kaip JAV. Tiktai tas, kuriam „trūksta ne vieno šulo“, gali teigti, kad Tarybų Sąjunga pasirinkusi Kubą placdarmu, norėdama brautis į Amerikos žemyną – į JAV arba Lotynų Amerikos šalis. Jeigu mes būtume norėję sukelti karą prieš JAV, mes nebūtume sutikę demontuoti Kuboje pastatytų raketų, kurios buvo paruoštos paleisti, paruoštos mūšiui, mes jas būtume panaudoję. Bet mes to nepadarėme, nes nesiekėme tokių tikslų. Taigi, visi samprotavimai, kad Kuba buvusi paversta baze puolimui prieš Jungtines Amerikos Valstijas, yra piktas prasimanymas. Šių prasimanymų tikslas dangstyti agresijos prieš Kubą planus. Mes ištikimi Lenino iškeltiems taikaus sambūvio principams, ir, mūsų nuomone, ginčijamus klausimus tarp valstybių reikia spręsti taikiai, derybomi


Laikraštis „Niujork Taims” išspausdino pranešimą iš Vašingtono, kuriame nerimaujama, kad Tarybų Sąjungos kova už taiką vyksta visame žemės rutulyje. Ypatingą korespondento susirūpinimą kelia tas faktas, kad tai „daro didelį įspūdį neutralistiškai nusiteikusiems europiečiams”, o taip pat „Afrikos ir Azijos šalims, nestojusioms į jokią pusę”. „Tarybų Sąjungos vykdomos taikos propagandos pasisekimą, — rašo korespondentas, — šiuo metu galima paaiškinti ne tik palydovų paleidimu, bet taip pat sumaniu lenktyniavimu su užsienio politikos metodais ir technika, kuriuos Jungtinės Valstijos paruošė daugiau kaip per 10 metų laikotarpį po antrojo pasaulinio karo. Tai, be kita ko, liečia pagalbos užsienio valstybės klausimus”. „Vakarai, — baigia korespondentas, — nebetiki savo pačių jėgomis aplamai ir ypač Jungtinių Valstijų jėgomis. Tai savo rūšies dvasios krizė. Viešpatauja pralaimėjimo nuotaikos. O tai gali būti pavojingai užkrečiamas dalykas šalims, nestojusioms į jokią pusę”. Naujųjų metų išvakarių apžvalgoje „Niujork Taims” rašo: „Garsas „Bip-bip bip”, kuris pradėjo skambėti iš kosmoso spalio mėnesį, gali būti 1957 metų simbolis. Vaizdas, simbolizuojantis 1957 metus, buvo pirmas žmogaus rankomis sukurtas Žemės palydovas. Tas garsas ir tas vaizdas parodė, kad staiga pasikeitė jėgų savitarpio santykis pasaulinėje kovoje. Juk palydovas priklausė rusams, ir jis reiškia, kad Rusija žymiai pralenkė Jungtines Valstijas kosminio amžiaus priešaušryje… Supratimas, kad rusai iškovojo labai svarbią techninę pergalę prieš Jungtines Valstijas, sukėlė baimę ir nusiminimą visoje Šiaurės Atlanto sąjungoje ir sužadino atkaklius reikalavimus, kad vėl būtų surengtos Rytų ir Vakarų derybos. Laikraštis sumini klausimus, kurie „metams baigiantis priverčia Vakarų pasaulį susimąstyti: Kaip ir kada Jungtinės Valstijos galės pasivyti rusus? Ar Vakarų koalicija sugebės išsaugoti vienybę? Ar Jungtinės Valstijos susigrąžins prestižą, kurio jos neteko savo sąjungininkų ir tų pasaulio rajonų, kurie nėra susiję su jokia stovykla, akyse?” Laikraštis nurodo, kad niekur nepasitikėjimo savimi jausmas ir supratimas, kad „reikalai negeri”, nepasireiškia stipriau, negu pačiose Jungtinėse Valstijose. Naujas smūgis buvo triukšmingas nepasisekimas, kuri Amerika patyrė, mėgindama eksperimentui paleisti savo palydovą…”


Tarybų Sąjungos vyriausybės nota Anglijos vyriausybei

1962 metų birželio 7 d. TSRS užsienio reikalų ministerija nusiuntė Anglijos ambasadai Maskvoje notą dėl pavojingų provokacijų, kurias vykdo prieš Vokietijos Demokratinę Respubliką Vakarų Berlyno policija bei fašistuoją elementai iš Vakarų Berlyno. Kaip sakoma notoje, gegužės 23, 24, 26 ir 27 d. d. įvyko eilė tokių pavojingų provokacijų, Konkrečiai, gegužės 23 d. Vakarų Berlyno policininkai apšaudė anglų okupacinio sektoriaus pasienyje Vakarų Berlyne, Šarnhorstštrasės rajone VDR pasienio policijos būrį, nušovė puskarininkį Gioringą ir sunkiai sužeidė kitą pasienio policijos bendradarbį. Šios provokacijos, pastaruoju metu įgavusios atvirai agresyvių veiksmų pobūdį, yra, be abejo, daromos sąmoningai, sakoma notoje. Jas aiškiai vairuoja ir organizuoja tie, kurie mėgina rimtai paaštrinti padėtį Vakarų Berlyne. Tokių veiksmų iš viso negalėtų būti, jeigu anglų ir kiti okupaciniai organai Vakarų Berlyne nepataikautų provokatoriams ir suprastų, kokių padarinių gali sukelti tokia provokacinė veikla. Kaip pažymima notoje, suaktyvėjusios revanšistų ir militaristų intrigos Vakarų Berlyne dar karta patvirtina, kaip pribrendo uždavinys normalizuoti padėtį Vakarų Berlyne ir ten pašalinti okupacinį režimą. Tarybų Sąjungos vyriausybė laiko reikalingu pareikšti, kad ji nesilaikys abejingo stebėtojo pozicijos ir esant reikalui, gali būti priversta griebtis prideramų priemonių, kad galėtų įvykdyti savo įsipareigojimus TSRS sąjungininkės — Vokietijos Demokratinės Respublikos — atžvilgiu. Tarybų Sąjungos vyriausybė, sakoma notoje, tikisi, jog Anglijos vyriausybė imsis reikalingų priemonių, kurios užkirstų kelią Vakarų Berlyno vykdomoms pavojingoms provokacijoms prieš VDR. Atsakomybė už visus galimus tokių veiksmų padarinius, jeigu jie vyks toliau, teks okupacinei valdžiai Vakarų Berlyne ir trims okupacinėms valstybėms. Analoginio turinio notos tą pačią dieną buvo nusiųstos JAV ir Prancūzijos vyriausybėms.


Grupės tarybinių mokslininkų pareiškimas klausimu dėl branduolinio ginklo ir jo bandymų uždraudimo

Viešuose TSRS Mokslų akademijos, įvairių mokslinių kolektyvų ir atskirų tarybinių mokslininkų pasisakymuose pastaraisiais metais ne kartą buvo pareiškiama apie Tarybų Sąjungos mokslinės visuomenės neigiamą pažiūrą į branduolinio ginklo kaupimą ir į tolimesnį jo bandymų vykdymą. Tarybiniai mokslininkai kryptingai dirba tyrinėdami radiacijos poveikio žmogui ir visoms gyvoms būtybėms padarinius, ir savo visuomenine veikla stengiasi išaiškinti kiek galint platesniems žmonių sluoksniams Tėvynėje ir už jos ribų, kokia didelė atsakomybė jiems tenka užkertant kelią atominės energijos naudojimui karo tikslams. Visuomeninė mokslo žmonių pareiga duoda mums pagrindo kreiptis į kitų šalių mokslininkus, kad dar kartą atvirai būtų iškeltas klausimas dėl neatidėliojamų ryžtingesnių bendrų su jais veiksmų, kuriais siekiama užkirsti kelią branduolinio karo grėsmei. Atominio karo grėsmė didėja, ginklavimosi varžybos ir masinio naikinimo ginklo kaupimas vyksta vis spartėjančiais tempais, atominį ginklą galinčių gaminti valstybių skaičius didėja; branduolinio ginklo bandymai įgauna vis didesnį mastą. Tuo būdu, pavojus žmonijai, kad bus panaudota atominė energija karo tikslams, pastaruoju metu ne tik nesumažėjo, o atvirkščiai, padidėjo. Tapo būtinas reikalas, kad mokslininkai visame pasaulyje įspėtų visus žmones dėl tikrojo dydžio artėjančio pavojaus, kuris kelia grėsmę ne tiktai gyvenančių, bet ir būsimųjų žmonijos kartų sveikatai. Mes su dideliu pasitenkinimu pažymime, kad mūsų Vyriausybė iškėlė radikalius pasiūlymus nedelsiant nutraukti atominio ginklo bandymus kaip pirmąjį žingsnį į visišką jo uždraudimą. Šie paprasti ir aiškūs pasiūlymai turi būti neatidėliojant įgyvendinti. Jie atitinka visos žmonijos interesus. Tarybiniai mokslininkai su nemažėjančiu dėmesiu stebi, kaip pasirodo vis daugiau pasisakymų mūsų drąsiųjų kolegų, kurie perspėja savo šalių vyriausybes ir viso pasaulio visuomenę dėl branduolinio ginklo naudojimo grėsmės, kurie reikalauja uždrausti šį ginklą ir nutraukti jo bandymus. Žinomajame Einšteino, Raselo, Žolio-Kiuri ir kitų įžymių mokslininkų pareiškime buvo kreipiamas dėmesys į rimtą žmonijai gresiantį pavojų ryšium su branduolinio ginklo gaminimu ir neišvengiamu plačiu jo panaudojimu, kilus naujam pasauliniam karui. Šiame pareiškime pasaulio mokslininkai buvo raginami su moksliniu įtikimumu įvertinti tikrąjį šio pavojaus dydį ir visiems apie jį pranešti. Kolektyvinius ir individualinius pareiškimus dėl atominio ginklo bandomųjų sprogdinimų neatidėliojamo nutraukimo pastaruoju laikotarpiu padarė Japonijos mokslinės tarybos sesija, du tūkstančiai du šimtai Amerikos mokslininkų, 256 Anglijos mokslininkai, 230 Prancūzijos mokslininkų, 18 įžymių Vokietijos fizikų, daugelis Kinijos, Čekoslovakijos, Indijos, Švedijos ir kitų šalių mokslininkų. Š. m. birželio mėnesį Amerikos mokslininkų federacija paskelbė pareiškimą savo 2500 narių vardu, ragindama JAV vyriausybę siekti per Suvienytųjų Nacijų organizaciją, kad būtų uždrausti tolesni branduolinio ginklo bandymai. Mes suprantame, kad, siekdami iškovoti branduolinio ginklo uždraudimą, įvairių šalių mokslininkai gali skirtingai žiūrėti į šio tikslo pasiekimą, kad jų pažiūrų į šią problemą skirtingumai kyla iš įvairių jų pasaulėžiūrų ir neretai tiesiogiai priklauso nuo jų valstybių valdančiųjų sluoksnių politikos. Bet tai, mūsų nuomone, neturi būti neįveikiama kliūtis, kad tokioje gyvybiškai svarbioje visiems žmonėms srityje, kokia yra kelio užkirtimas branduoliniam karui, įvairių šalių mokslininkai galėtų pasiekti bendrą poziciją, atitinkančią tautų taikingumą. Mūsų nuomone, mokslininkams reikalingi platūs tarptautiniai susitikimai, kad jie galėtų dalykiškai apsvarstyti juos jaudinančias problemas dėl radiacijos žalingumo ir atominės energijos naudojimo karo tikslams grėsmės. Teigiamas žingsnis šia kryptimi buvo š. m. liepos mėnesį sušauktas Paguoše (Kanada) pasitarimas, kuriame dalyvavo kai kurie įžymūs JAV, Anglijos Tarybų Sąjungos, Kinijos, Australijos, Japonijos ir kitų šalių mokslininkai. Pasitarimas Paguoše paruošė ir patvirtino pareiškimą klausimu dėl pavojaus, kurį kelia atominės energijos naudojimas karo tikslams. Mes remiame idėją dėl būtinumo sušaukti konferenciją atominio ginklo uždraudimo klausimu. Tegul plačiame tarptautiniame įžymiausių mokslo atstovų susirinkime pasako savo svarų žodi ne tik visų šalių mokslininkai — atomininkai, bet ir kitų mokslo šakų atstovai: biologai, medikai, visų krypčių filosofai, ekonomistai, istorikai, sociologai, pedagogai ir kt. Tokiu įtemptu ir visuotinio griaunančio karo pavojų keliančiu metu mokslininkai negali likti nuošalyje. Jų pareiga prijungti savo balsą prie reikalavimų nutraukti branduolinio ginklo bandymus. Visai žmonijai iškilęs pavojus dėl galimo atominės energijos panaudojimo karo tikslams yra bendras visoms šalims, nepriklausomai nuo jų politinės ir ekonominės santvarkos. Todėl mes esame tos nuomonės, kad visų šalių mokslininkai turi reikšti bendrą susirūpinimą dėl žmonijai gresiančio pavojaus ir suvienyti savo pastangas kovoje už nedelsiamą branduolinio ginklo bei jo bandymų uždraudimą ir kelio karams užkirtimą. Mes, tarybiniai mokslininkai, reiškiame savo visišką pasiruošimą bendrai veikti su bet kurios šalies mokslininkais, svarstyti bet kuriuos pasiūlymus, kuriais siekiama užkirsti kelią atominiam karui, užtikrinti taiką ir ramybę visai žmonijai.


Iš Varšuvos įspūdžių. Santykių su lenkais klausimas, prasidėjus deryboms, yra ypač aktualus. Mūsų pažiūros į susitaikymą su Lenkija yra visiems gerai žinomos: be Vilniaus niekad nebus pakenčiamų santykių su Varšuva. Kol Vilnius nėra grąžintas, tol galima kalbėti tiktai apie antraeilius dalykus, bet ir tai tik tiek, kiek tas nekenkia Lietuvos teisėms į Vilniaus sritį. Tokia yra mūsų, lietuvių, pažiūra į galimybes susitarti su lenkais. Bet čia kyla ir kitas klausimas, kaip gi žiūri lenkai į Lietuvą ir kaip jie sau vaizduojasi būsimuosius santykius? Lenkai sakosi norį susitarti su Lietuva ir gražiai kaimyniškai gyventi. Kadangi jų nuomone jokio Vilniaus klausimo nesą (Ambasadorių konferencija!), tad jie negalį suprasti, kodėl lietuviai nenori turėti diplomatinių ir konsuliarinių santykių su Lietuva. Juk, pasak jų, dabartinė padėtis kenkianti lietuviams, jei lietuviai, iš tikrųjų, rimtai maną apie Vilniaus atgavimą. Esą, įėjus į santykius, lietuviai gauna galimybės laisvai įvažiuoti į Vilniaus kraštą ir ten varyti savo darbą, tuo tarpu kai dabar, esant Vilniui atkirstam nuo nepriklausomos Lietuvos, jis galutinai būsias nulenkintas. Vienas lenkas man buvo užsiminęs ir apie tai, kad lenkų valdžia nieko neturėtų prieš tai, kad Vilniuj būtų atidarytas net lietuvių universitetas, žinoma, iki po santykių užmezgimo. Kaip matot, lenkų palankumas lietuviams yra nepaprastas: važinėkit, agituokit, norėkit Vilniaus, bet tik įeikit su mumis į santykius! Prie to dar lenkai prideda nesuskaitomas ekonomines gėrybes, kurios kristų iš dangaus Lietuvai, atidarius susisiekimą su Lenkija. Ir štai, nežiūrint viso to, lietuviai nė girdėti nenori apie santykius su Lenkija. Keistuoliai! Kad neatrodytume keistuoliais, turim rimtai pasvarstyti, ar iš tikrųjų lenkai taip nori susitarimo su nepriklausoma Lietuva, kaip kad jie sakosi. Deja, net trumpas nagrinėjimas verčia duoti į tai neigiamą atsakymą. Tad iš karto reikia pasakyti, kad lenkai niekad nenorėjo ir dabar nenori susitarimo su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe; jiems rūpi Lietuvą prijungti prie Lenkijos šiokia ar kitokia forma ir jie to siekė, siekia ir toliau sieks visokiomis priemonėmis. O tam irodyti, trumpai tariant, yra štai koki argumentai. Iš pradžių, santykių neužmezgimas per devynerius metus. Juk buvęs „karo stovis“ tarp abiejų valstybių buvo kaip tik naudingas ir reikalingas Lenkijai. Iš Lietuvos pusės ,,karo stovis“ reiškė protestą prieš grobuonišką Želigovskio žygį. Lenkijai ,,karo stovis“ reiškė preteksą pulti Lietuvą, jei tik būtų patogios sąlygos. „Lenkija yra stipresnė: ji gali pulti tada, kada jai bus naudinga“ - štai lenkų obalsis santykiuose su Lietuva. Ir todėl Lenkija taip ilgai saugojo tą ,,karo stovį“, vis turėdama vilties, kad galų gale ji gausianti laisvas rankas Lietuvos atžvilgiu. O belaukdama tos valandos, ji buvo karišku atžvilgiu pasiruošusi pulti kiekvieną momentą. Užkulisinė procedūra, kuria buvo panaikintas ,,karo stovis“ Ženevoj, rodo, kad lenkai buvo priversti atsisakyti nuo karo stovio“ kozirio, kaip nuo geros progos realizuoti „lietuviškus“ planus. Juk kitaip yra visiškai nesuprantama Pilsudskio gruodžio mėn. pereitais metais nemigos naktis, apie kurią jis iškilmingai pranešė pasauliui. Nelyginant Hamleto ,,to be or not to be“, Pilsudskio „mobilizuoti ar nenobilizuoti“ naktiniai galvojimai rodo, kad Lenkijai, iš šalies spaudžiamai, buvo gaila atsisakyti nuo geriausios galimybės anektuoti Lietuvą. Todėl ,,mobilizuoti ar nemobilizuoti“ buvo paskutinis apgalvojimas, ar pulti, ar nepulti. Bet išėjo nepulti, tik ne dėl Pilsudskio taikingumo, bet kad atsirado kitų veiksnių, kurie neleido Pilsudskiui mobilizacijos įvykdyti. Antras įrodymas – tai pasirinktoji lenkų taktika po gruodžio mėn. T. S-gos rezoliucijos, patariančios pradėti tiesiogines derybas. Derybų sąvoką lenkai supranta labai mefistofeliškai: derėkimės apie viską, bet tik ne apie pagrindinių klausimų išsprendimą. Ir štai kodėl. Panaikinus karo stovį, lenkai neteko vieno svarbaus argumento prieš Lietuvą. Pulti Lietuvą jie dabar taip lengvai negali. Tad jie ieško aplinkinių kelių, kurie yra toki. Lenkams yra daug patogiau, kad šiuo metu Lietuvą spaustų užsieniai ir T. S-ga neva dėl nenoro susitarti su Lenkija. Tuo tikslu lenkai yra išvystę milžinišką užsieniuose agitaciją. Jei spaudžia T. S-ga, lenkai išeina nekaltais avinėliais: matot, mes, lenkai, esain kantrūs, deramės, o tie nevidonai lietuviai vis nenori. Vilkindami susitarti su Lietuva ir nuolat piudydami, dėl savo materialinių išgaIių užsienius prieš Lietuvą, lenkai tikisi sulaukti valandėlės, kada jiems būtų duota galimybė padiktuoti Lietuvai savo sąlygos. Už nieką lenkai taip nepyksta, kaip kad už tai, kad lietuvių lenkų santykių problema yra virtusi tarptautiniu reikalu, o ne vietiniu, dviejų valstybių ginču. Lenkų politika visą laiką stengėsi išimti santykius su Lietuva iš tarptautinės plotmės, nes palikus vienas prieš vieną želigovskiados pakartojimas greitai, lenkų nuomone, privestų prie ,,taikos“. Taigi dabar lenkains ir svarbu tiek ilgai darybas tęsti ir vilkinti, siūlant nepriimtinus projektus, kad šio to sulaukus. Jei to lūkuriavimo metu iš Vokietijos lenkams pavyktų gauti savo vakarų sienų pripažinimą, arba jei kiltų vakarų intervencija prieš Sovietų Rusiją, tai lenkai visai kitaip kalbėtų su Lietuva. Ir laukdami tokios progos, lenkai rūpestingai vengia pasirašyti bet kokią sutartį su nepriklausoma Lietuva, kad paskiau vėliau nereikėtų jos laužyti, kaip kad atsitiko su Suvalkų sutartimi. Juk neveltui p. Holówko Kaune yra pareiškęs, kad nevisada lenkai darys kvailybes! Štai du faktai, kurie vaizdžiai pardo, kiek iš tikrųjų yra vertas lenkų skelbiamas oficiališkas taikingumas Lievos atžvilgiu. Rytoj duosim kitus lenkų imperializmo įrodymus.


Anglijos kolonijų ministeris Amery paaiškino žemuosiuos rūmuos, kad bus padaryti atatinkami žygiai prieš Irako ir Transjordanijos priešininkus. Žinios, kad sultonas Ibn Saudas paskelbė šventąjį karą Irako ir Transjordanijos „netikintiesiems“ labai jaudina anglų vyriausybės sluoksnius. Daromi rimti žygiai anglų kariuomenei Irake sustiprinti. Dabar Irake yra 43 bombų svaidymo ir 12 kovos lėktuvų E.


L. Brežnevas pas Splito laivų statytojus

TASS-o koresp. I. Charitonovas praneša: Splitas – senovinis Jugoslavijos uostamiestis Adrijos jūros pakrantėje. Pokario metais jis tapo svarbiu laivų statybos centru. Neseniai arti miesto pradėjo veikti galingiausia šalyje hidroelektrinė. Šiandien šventiškai atrodo Splito gatvės. Visur TSRS ir JFLR valstybinės vėliavos, ryškūs transparantai, raginą stiprinti Jugoslavijos – Tarybų Sąjungos draugystę. Splitas svetingai sutinka TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininką L. Brežnevą. Skamba Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos valstybiniai himnai. L. Brežnevo atvykimo garbei išrikiuota garbės sargyba. Prie stoties esančios gatvės pilnutėlės žmonių. Visi nori perduoti TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui nuoširdžius sveikinimus ir gerus linkėjimus. Ypač nuoširdžiai L. Brežnevą sutiko Splito laivų statyklos darbininkai. Laivų statyklą tarybiniai svečiai aplankė vos atvykę į Splitą. Ši didžiulė įmonė atsirado pokario metais. Įmonės kolektyvas pradėjo vykdyti Tarybų Sąjungos užsakymus pastatyti devynis tanklaivius ir penkis laivus sausiems kroviniams vežioti. L. Brežnevas nuoširdžiai sveikinasi su darbininkais, domisi jų gyvenimu, darbu, jis kalba, kad reikia toliau stiprinti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystę abiejų šalių interesais, taikos ir socializmo vardan. Darbininkai vieningai sutinka šiuos žodžius sutartiniais plojimais. Beveik visas darbininkų kolektyvas susirinko į mitingą, suorganizuotą L. Brežnevo atvykimo proga. Tribūnoje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas L. Brežnevas ir kiti Tarybų Sąjungos pasiuntiniai, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius ir kiti Jugoslavijos veikėjai. Sutiktas audringais plojimais, mitinge kalbėjo L. Brežvas. Jis padėkojo už svetingumą, perdavė Splito darbo žmonėms ir visiems saulėtosios Dalmatijos gyventojams karštą Tarybų Sąjungos tautų sveikinimą, palinkėjo jiems sveikatos, laimės ir didelių laimėjimų darbe. Jis pabrėžė, kad toliau vystomi draugiški Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų ryšiai bus naudingi ne tik šioms dviems tautoms, bet ir visoms socializmą statančioms šalims. L. Brežnevas papasakojo apie laimėjimus, kuriuos pasiekė tarybinė liaudis, vykdanti didingą materialinės-techninės komunizmo bazės sukūrimo uždavinį. Tarybų šalis, pasakė jis, tartum milžiniškas kosminis laivas, atliko sėkmingą startą ir dabar tvirtai išeina į komunizmo orbitą. Pergalingų tarybinio mokslo laimėjimų kosmose ir Žemėje, kaip ir visų kitų mūsų liaudies laimėjimų, paslaptis yra tos didžiulės galimybės, kurias atskleidžia žmonėms naujos visuomeninės santvarkos pergalė. Smalsiesiems, kurie domisi, kokiu kuru veikia tarybinės raketos, aš galiu atsakyti: marksistiniu-lenininiu! Štai jis, draugai mūsų išmėgintas kuras, kuris varo mūsų socialistinį laivą į komunizmą. L. Brežnevas toliau pažymėjo, kad Tarybų Sąjunga nepaprastai rūpinasi stiprinti taiką žemėje, nenuilsdama kovoja už tai, kad pribrendusios tarptautinių santykių problemos būtų sprendžiamos taikiai. Tautų pasipiktinimą ir rūstybę, toliau kalbėjo jis, kelia Amerikos imperializmo grasinimai ir provokacijos didvyriškos Kubos liaudies atžvilgiu. Kaip žinoma, Tarybų Sąjungos vyriausybė neseniai atkreipė JAV vyriausybės dėmesį į tai, kad dabar negalima užpulti Kubos ir manyti, kad užpuolę agresoriai bus nenubausti. Jeigu toks užpuolimas bus įvykdytas, tai bus karo pradžia. Tarybų Sąjunga, didžioji socializmo šalių sandrauga, pabrėžė L. Brežnevas, šiandien stipri kaip niekad anksčiau, tai žinoma visam pasauliui. Bet mes nenorime karo ir laikome priemone ginčijamoms tarptautinėms problemoms išspręsti ne karą, o protingas realistines derybas. Nuosekli mūsų šalies kova už Vokietijos taikos sutartį, kuri turi likviduoti antrojo pasaulinio karo liekanas ir duoti pagrindą Vakarų Berlyno problemai išspręsti, įtikinamai rodo tokią pažiūrą, kaip reikia spręsti pribrendusias problemas. Jokios imperializmo pastangos negali sustabdyti pažangaus istorijos vystymosi, pasakė L. Brežnevas. Niekad dar žemėje nebuvo tokių galingų ir sutelktų jėgų, sugebančių pažaboti karo ir reakcijos šalininkus, kaip mūsų dienomis. Šios jėgos kasdien auga ir stiprėja. Baigdamas L. Brežnevas, susirinkusiesiems audringai plojant, paskelbė sveikinimo šūkį Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystės garbei, taikos visame pasaulyje garbei, socializmo ir komunizmo garbei. Po to kalbėjęs Jugoslavijos Darbo liaudies socialistų sąjungos Splito rajono komiteto pirmininkas J. Franičevičius pabrėžė, kad Jugoslavijos – Tarybų Sąjungos draugystė sutvirtėjo bendroje kovoje prieš fašistinius grobikus. Jugoslavijos liaudis, pasakė jis, nuoširdžiai džiaugiasi, kai sužino apie naujus didelius tarybinių žmonių laimėjimus visose ekonomikos, mokslo ir kultūros srityse. Kalbėtojas pareiškė viltį, kad L. Brežnevo vizitas į Jugoslaviją padės dar labiau stiprinti draugiškus abiejų tautų ryšius. „Tegul amžinai gyvuoja Jugoslavijos – Tarybų Sąjungos draugystė!“ – paskelbė J. Franičevičius. Nuoširdus L. Brežnevo susitikimas su Splito laivų statytojais dar kartą aiškiai parodė stiprėjančią Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystę ir bendradarbiavim


DELIS, kovo 27 d. (TASS). Šiandien visi Indijos laikraščiai didžiausią dėmesį skiria TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmojo pavaduotojo A. I. Mikojano viešėjimui Delyje ir jo susitikimui su ministru pirmininku Dž. Neru. Pranešimus apie šį įvykį laikraščiai išspausdino matomiausiose pirmojo puslapio vietose stambiomis antraštėmis, kuriose nurodo šiltą A. I. Mikojanui surengtą priėmimą. Visi laikraščiai deda fotografijas, kuriose užfiksuotas A. I. Mikojano sutikimas Palamo aerodrone Delyje ir jo pasikalbėjimas su Neru. Liesdami vakarykštį A. I. Mikojano pasikalbėjimą su Neru, laikraščiai rašo, kad šio pasikalbėjimo metu buvo svarstomas platus ratas klausimų, kurie domina šalis, o taip pat tarptautinė padėtis. Mikojano vizitą, nurodo laikraštis „Taims of India“, Indijos vyriausybė panaudoja vesti deryboms aukštajame lygyje įvairiais praktiniais klausimais, susijusiais su Indijos – Tarybų Sąjungos ekonominio bendradarbiavimo programa, kuri buvo suderinta N. A. Bulganino ir N. S. Chruščiovo vizito metu.


Užsienio reikalų ministerijos spaudos ir žinių skyrius informavo, kad Europos bendrijos komisijos pareigūnas pranešė Lietuvos Respublikos misijai prie EB, jog gruodžio 21 d. Europos bendrijos valstybių užsienio reikalų ministrų posėdyje buvo ratifikuota Lietuvos Respublikos ir EEB prekybos bei komercinio ir ekonominio bendradarbiavimo sutartis, pasirašyta 1992 m. gegužės 11 d. Lietuvos Respublikos AT šią sutartį ratifikavo 1992 m. rugpjūčio mėnesį.


Tarybų Sąjungai panaikinus tarybinės kariuomenės įgulos komendantūrą Berlyne, JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės rugpiūčio 24 d. padarė pareiškimą, kuriame jos mėgina taip pavaizduoti reikalą, kad Berlynas, kaip ir anksčiau, tebesąs keturių valstybių valdomas ir jame toliau veikią keturšališkos sąjungininkų komendantūros įgaliojimai. Šiuo reikalu TASS-as įgaliotas pareikšti, kad tokie teigimai visiškai nepagrįsti. Jokių keturšališkų Berlyno valdymo organų nėra nuo 1948 metų, kai dėl trijų valstybių kaltės nutraukė savo veiklą sąjungininkų komendantūra. Taip pat nėra ir vieningo Berlyno. Savo separatiškais veiksmais JAV, Anglija ir Prancūzija palaidojo „keturšališką atsakomybę ir keturšališkas procedūras, nustatytas Berlyne“, įvedė Vakarų Berlyne atskirą okupacinį statutą, įsteigė atskirą trišališką karo komendantūrą. Tarybų Sąjunga neturi su šiais vienašališkais Vakarų valstybių veiksmais nieko bendro ir negali būti atsakinga už jų padarinius. Tokios JAV, Anglijos ir Prancūzijos politikos rezultatas buvo tas, kad okupacinis režimas Vakarų Berlyne neteko bet kurio ryšio su antihitlerinės, koalicijos valstybių susitarimais dėl Vokietijos. Dabar Vakarų Berlynas paverstas agresyvaus Šiaurės Atlanto bloko karine baze, nukreipta prieš TSRS, VDR ir kitas taikingas valstybes. Ten veikiančios JAV, Anglijos ir Prancūzijos karo komendantūros iš tikrųjų yra NATO komendantūros, ir faktinė padėtis Vakarų Berlyne tai visiškai patvirtina. Tarybų Sąjungos vyriausybė ne kartą nurodė į visą susidariusią pavojingą padėtį, kuria agresyvūs revanšistiniai Vakarų Vokietijos sluoksniai naudojasi nuolatinėms provokacijoms ir ardomajai veiklai prieš taiką. Paskutiniu laiku paaštrėjusi padėtis Vakarų Berlyne, už kurią yra visiškai atsakinga Vakarų valstybių valdžia, primygtinai patvirtina, kad būtina nedelsiant likviduoti Vakarų Berlyne NATO karinę bazę, kuri yra VDR ir socialistinių šalių sandraugos teritorijoje ir skirta agresyviems aktams prieš jas ruošti. Tarybinės kariuomenės įgulos komendantūros Berlyne likvidavimas yra žingsnis į visišką antrojo pasaulinio karo liekanų pašalinimą suverenios VDR teritorijoje, jis turi būti ir bus įgyvendinta


Šiandien čia 10 valandą 30 minučių ryto didžiausiose miesto patalpose — Kairo universiteto konferencijų salėje — buvo iškilmingai atidaryta Azijos ir Afrikos šalių solidarumo konferencija. Atidarant konferenciją dalyvavo Egipto vyriausybės nariai, Nacionalinio susirinkimo deputatai, užsienio ambasadų ir diplomatinių misijų vadovai bei nariai, Egipto profsąjungų ir visuomenės organizacijų atstovai plačiųjų Kairo visuomenės sluoksnių atstovai — iš viso apie 3 tūkstančius svečių. Dalyvauja tarptautinių organizacijų ir įvairių pasaulio šalių stebėtojai. Jų tarpe — Pasaulinės Taikos Tarybos vicepirmininkas Džeimsas Endikotas, Jugoslavijos, Anglijos, Italijos, Vokietijos Demokratinės Respublikos, Vengrijos atstovai. Konferencijos darbą nušviečia daugiau kaip 100 pagrindinių informacijos agentūrų, daugelio pasaulio šalių didžiausių laikraščių.


Vakar Centrinės Europos užsienio reikalų ministrai turėjo susitikti su JAV prezidentu Dž. Bušu ir apsvarstyti krizę Bosnijoje ir Hercegovinoje. Susitikime turėjo dalyvauti Austrijos, Vengrijos, Lenkijos ir Slovėnijos atstovai. Jo iniciatorius buvo Austrijos užsienio reikalų ministras. Manoma, kad gali būti svarstoma galimybė įkurti Bosnijos civiliams gyventojams saugumo zoną, pabėgėlių problema, kaip apsisaugoti nuo konflikto plitimo. Albanija ir Europos bendrija, siekdamos užkirsti kelią ginkluoto konflikto plitimui, pasirašė memorandumą, pagal kurį Albanijos ir Jugoslavijos pasienyje įkuriama EEB stebėtojų misija.


Pakely į Varšuvą Plečkaitis man gyrėsi kaip prigavęs vokiečių socialdemokratų lyderį ir II Internacionalo nari p. Krispin. Ligi to laiko vokiečių s. d. buvo priešingi Plečkaičio žygiams Vilniuje, bet per pasimatymą su p. Krispin jis turėjęs vikriai suktis ir net sakėsi prisimetęs verkiančiu, o vėliau juokėsi taip vikriai tą žmogelį apdirbęs. (Toliau bus).


Vakar Seimo rūmuose surengtoje spaudos konferencijoje dalyvavo laikinai einantis prezidento pareigas A. Brazauskas. Jis papasakojo apie savo keliones į Rygą bei Taliną. Šios išvykos, pasakė A. Brazauskas, daugiau pažintinės - prisistatymo vizitai. Tačiau kartu su Latvijos, Estijos vadovais aptartos ir ekonomikos reformos, politikos problemos. Trijų Baltijos šalių vadovai suderino ir pasirašė kreipimąsi į pasaulio valstybes dėl spartesnio Rusijos kariuomenės išvedimo. Šiuo požiūriu Lietuvos, kuri jau suderino su Rusija kariuomenės išvedimo tvarkaraštį, padėtis yra geresnė negu Latvijos ir Estijos. Su prezidentu L. Meriu aptartas ir neigiamai įvertintas Rusijos užsienio reikalų ministro A. Kozyrevo pasisakymas Stokholme. Penktadienį A. Brazauskas su darbo vizitu ketina vykti į Baltarusiją, su kuria iki šiol neturime diplomatinių santykių. Net derybos dėl jų užmezgimo nutrūkusios. Susitikime su Baltarusijos vadovais ketinama apsvarstyti priežastis, stabdančias tarpusavio bendradarbiavimą. Spaudos konferencijoje Seimo narys A. Bendinskas perskaitė pareiškimą, kuriame pranešė, kad praėjusią naktį apie 4 valandą į jo butą buvo įmesta bomba. Seimo narys kreipėsi į Generalinę prokuratūrą, prašydamas kuo greičiau surasti kaltininkus. Po pirmosios spaudos konferencijos įvyko antroji - opozicijos atstovų. Piliečių chartijos frakcijos pirmininkas S. Šaltenis ir Krikščionių demokratų frakcijos narys R. Raškinis kalbėjo apie būtinybę įstatymiškai įteisinti opoziciją.


Amerikos buržuazijos klasinis teismas padarė drakonišką nuosprendį JAV Komunistų partijai. Juo siekiama pastatyti ją už įstatymų ribų. Oficialiai teismo procesas buvo pavadintas taip: „JAV vyriausybė prieš JAV Komunistų partiją“. Didžiausią kaltinamosios medžiagos dalį patiekė Amerikos saugumas – Federalinis tyrimų biuras (FTB). Čia ypatingai įdomi yra ką tik išspausdinta FTB direktorlaus Edgaro Huverio parašyta knyga – „Komunizmo tyrimas“. Saugumo direktorius – svarbiausias antikomunizmo apaštalas Amerikoje. Jo knyga tapo antikomunistų biblija. Ji rekomenduojama kaip vadovėlis mokykloms, universitetams, kariniams koledžams. Šią knygą, be abejo, skaitė teisėjai ir prisiekusieji, kurie dalyvavo Amerikos Komunistų partijos procese. Edgaro Huverio „Komunizmo tyrımas“ duoda supratimą apie oficialią argumentaciją, kuri buvo panaudota Vašingtone prieš Komunistų partiją. Bet, prieš pereinant prie Huverio samprotavimo apie komunizmą, man norisi duoti skaitytojui supratimą apie jo, atsiprašant, „kūrybinį metodą“. Atskleidęs knygą, aš perskaičiau: „Slaptosios policijos nėra…“ Aš patryniau akis, – jokio abejojimo nebuvo: kalbama apie Ameriką, kur slaptoji policija, kuriai vadovauja pats Huveris, apraizgė šalį šnipų, įskundėjų, provokatorių tinklu! Visai neseniai buvęs FTB agentas Džekas Levainas paskelbė faktus, kad Huverio žinyba siunčia provokatorius į kompartijos gretas, bet… „slaptosios policijos nėra“! Po tokio sensacingo pranešimo manęs, sklaidant knygą, jau niekas nestebino. Huverio „tyrimas“ yra įmantrus pusiau tiesos (kuri, kaip žinoma, blogesnė už melą) mišinys su neceremoningiausiu ir nesąžiningiausiu melu. Šis fantastinis mišinys parodo baisų neraštingumą aiškinant visa tai, kas liečia komunizmo teoriją ir praktiką. Ginčytis su šnipu komunistinės teorijos klausimais – tai tas pat, kaip semti rėčiu vandenį, tai yra, visiškai beprasmiškas darbas. Juo labiau, kad Amerikos saugumo šefas savo „teoriniuose“ tyrimuose anaiptol neoriginalus: jis tik demonstruoja visokį šlamštą, rastą literatūriniame sąšlavyne. Kai dėl praktikos, tai čia E. Huveris iškraipo faktus kažkaip jau visai vaikiškai naiviai, todėl tai, ką jis parašė, vietomis skaitoma kaip jumoristinis kūrinys. Pavyzdžiui, ko vertas jo teigimas, kad Lenkijoje specialiu įstatymu (taip ir parašyta – įstatymu) rašytojai įpareigojami, ką ir kaip rašyti. Įsivaizduoju, kaip dėl to kvatosis Lenkijos literatai. Apie tai, iš kokių šaltinių Huveris semiasi savo žinias apie Tarybų Sąjungą, pakankamai ryškiai byloja ši aplinkybė: „laisvosios“ vyriausybės idealu jis skelbia… Kerenskio laikiąją vyriausybę! Čia pat jis plačiai cituoja piktus šio seniai subankrutavusio politinėje arenoje senio šmeižtus. Kaip ir reikėjo laukti, taikaus sambūvio principas ypač nepatinka Huveriui. Jis skelbia jį dar vienu galingu ginklu komunistiniame arsenale, kuriuo siekiama „užiūliuoti laisvąjį pasaulį, tarp kitų šalių ir Jungtines Valstijas“. Ką gi, autorius priklauso prie „pasiutėlių“, stojančių prieš valstybių taikius santykius. Praeityje FTB direktorių ne kartą teisėtai kaltino pronacistinėmis simpatijomis. Būdingas prohitlerinis pareiškimas yra ir jo naujojoje knygoje. Sielodamasis dėl Tarybinės Armijos pergalės kautynėse prie Volgos, jis rašė, kad ji buvo ne tik posūkio punktas Tarybų likime antrajame pasauliniame kare, bet ir komunistinio puolimo, kai septynios Europos šalys neteko savo laisvės, pradžia… Didvyriškas Tarybinės armijos puolimas išvadavo Rytų Europos šalis iš hitlerinės okupacijos, iš kruvinojo teroro, iš koncentracijų stovyklų ir dujų kamerų. Štai toji „laisvė“, kurios gedi Huveris. Žinoma, visų labiausiai iš Huverio kliūva Amerikos komunistams. Jis teigia, kad, girdi, jie visi – šnipai ir sabotažininkai. Radę komunistą, lojalūs piliečiai turi galvotrūkčiais bėgti apie tai pranešti į FTB. Tiesa, Huveris negali pateikti nė vieno kokio nors komunisto neteisėtų veiksmų pavyzdžio. Jūs manote, kad tai verčia jį sutrikti? Nė kiek! Matot, komunistai, esą, tiesiog „laikinai susilaiko“ nuo tokių veiksmų, nes bijo FTB, bet jeigu jiems leisti, tai jie parodys, ką sugeba! Vadinasi, jokio pasigailėjimo! Lengva įsivaizduoti pobūdį Vašingtono tribunolo, kuris nuteisė Komunistų partiją tokiu kriterijų pagrindu. Po viso to, kas pasakyta, belieka tik pažymėti pavyzdžio neturinčius Amerikos saugumo šefo svailčiojimus: „Mes didžiuojamės, kad Jungtinėse Valstijose nuomonės laisvė garantuota visiems, – pareiškė jis. – Kaip ir kiekvienas kitas, komunistai turi teisę į savo įsitikinimus. Esant mūsų konstitucinėmis žodžio laisvės garantijoms, visi mes, taip pat ir komunistai, galime laisvai dėstyti savo požiūrį įstatymų rėmuose“. Ar ne tiesa, tai tinkamas epigrafas Vašingtono vadinamojo „teismo“ protokolam


Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą apie Amerikos branduolinius sprogdinimus dideliame aukštyje padiktavo rūpinimasis taikos ir žmonijos saugumo likimu. Mes, mokslininkai, gerai žinome, kokių netikėtų padarinių gali sukelti tokie bandymai, pareiškė TASS-o korespondentui Vokietijos Mokslų akademijos prezidentas prof. Verneris Hartkė. Mus, VDR mokslininkus, pasakė V. Hartkė, griežtai protestuoti prieš Amerikos branduolinius bandymus skatina dar ir ta aplinkybė, kad Vakarų Vokietijos imperialistai atvirai džiūgauja dėl neprotingų JAV vyriausybės nutarimų. Pavojinga Vakarų Vokietijos vystymosi kryptis kelia vis didesnį nerimą vokiečių tautai, kuri trokšta taikos. Tuo metu, kai Tarybų Sąjunga daro viską, kad būtų visuotinai ir visiškai nusiginkluota, rašo „Berliner caitung”, JAV vyriausybė, apimta beprotiškos iliuzijos įgauti vienašališką karinį pranašumą, perkelia į kosmosą atominio ginklavimosi varžybas.


— „Vilniaus Rytojus“ aršios lenkų šovinistės mokytojos išvažiavimo proga iš Smilgainių, Roduinės valsčiuj, deda korespondenciją, kurioj nupasakojama, kaip ta mokytoja dirbusi savo darbą. Ji visados viešai dergdavo visa tai, kas lietuviui brangiausia. Pirmuose metuose kai kurie vaikai turėjo dar lietuviškus elementorius. Mokytoja, dažnai paėmusi tokį elementorių, viešai į visą klasę atsiliepdavo: „Žiūrėkit, vaikai, kokia biauri lietuviška boba“. O jeigu kuris vaikas negalėdavo ištarti taisyklingai lenkiškus žodžius, tuojau įpykusi rėkdavo: „lietuvis be liežuvio“. — Šiomis dienomis iš Vilniaus išvyko ligšiolinis Vilniaus vaivada Račkevičius. Jo išvykimo proga stotis buvo specialiai iliuminuota. Perone buvo susirinkę vietinių lenkiškų organizacijų atstovai. Lenkų laikraščiai praneša, kad išleistuvėse dalyvavo ir lietuvių (kokių?). Traukiniui pasijudinus, sugrojo orkestras ir studentai pradėjo šaukti: „Tegyvuoja būsimasis senato pirmininkas!“ Kaip žinoma, Račkevičius ir buvo išrinktas senato pirmininkas. — „Vilniaus Rytojus“ praneša, kad kai kurie lietuviai gavo iš lenkų jau seniai kuriamo Vilniuj Vytauto Didžiojo komiteto spausdintus pakvietimus į to komiteto susirinkimą. Pakvietimuose pažymėta, kad visi pakviestieji bus įrašyti komiteto nariais, jeigu iš anksto neatsisakys jame dalyvauti. Ta proga laikraštis pažymi, kad jau pavasarį lenkai tuo pat reikalu tarėsi su lietuvių Vytauto Didžiojo komiteto atstovais. Tik tada nebuvo susitarta, kadangi lenkai nepanorėjo lygiomis bendradarbiauti. Nepasisekus solidariškai laikančiųsi lietuvių patraukti į savo pusę, dabar mėginama sumeškerioti atskirus asmenis. Pasak laikraščio, tai esąs naujas, iki šiolei nepraktikuotas būdas komitetams kurti. „Vilniaus Rytojus“ rašo, kad šiemet suėjo 25 metai, kaip Lenkijos gilumoj vidurinių mokyklų mokiniai buvo paskelbę streiką, reikalaudami lenkiškų mokyklų. Tas sukaktuves lenkai mini iškilmingai. Tarp kitko, Varšuvoj buvo išleista knyga apie kovą dėl lenkiškos mokyklos, kurioj buvo įdėta 23 straipsniai. Pasirodo, kad visa knyga paskirta tik Lenkijai ir 23 straipsniuose nėra nė žodžio apie Lietuvoj ir Gudijoj veikusias slaptas mokyklas. Dėl to „Slowo“ labai pasipiktina ir rašo, kad visai aplenktas ir suignoruotas visos vietinių lenkų pastangos ir darbas. Dabar Vilniaus lenkai susirūpino išleisti atskirą knygą apie slaptas lenkų mokyklas Lietuvoj rusų laikais. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad palyginus su rugsėjo mėnesiu, protestuotų vekselių skaičius spalių mėn. visoj Lenkijoj išaugo 7,7%. Protestuotų vekselių skaičius labiausiai išaugo rytų ir vakarų vaivadijose. Vilniuj protestuotų vekselių skaičius padidėjo 12,8%. — Šiomis dienomis išėjo dr. St. Zajončkovskio nauja studija apie Lietuvą. „Pagoniškosios Lietuvos istorija iki 1386 metų“ (Dzieje Litwy poganskiej do 1386 r.). Studija esanti paremta naujausių moksliškų tyrinėjimų daviniais. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad šiomis dienomis Vilniuj buvo suareštuotas žymus komunistinis veikėjas Kruhas. Kruhas, esą, organizavo komunistines „jačeikas“ tarp Lenkijos ukrainietiško ir gudiško jaunimo. Be to, jis dalyvavęs visuose konspiratiniuose suvažiavimuose, kaipo didelis Lenkijos komunistinių santykiu žinovas.


Lenkai šią vasarą padarė visai apčiuopiamą žingsnį realizuoti savo ukrainišką politika. Jie paskyrė Valuinės vaivadą „ukrainietį“ Juzevskį, buvusi Petliuros kabinete ministerį. Šio mėnesio pradžioje tas vaivada Valuinės seimo ir senato atstovų susirinkime pasakė kalbą, kurioje pasisakė, kad jis kaip Pilsudskio bendradarbis kovose dėl Lenkijos nepriklausomybės ir kartu kaip buvęs Petliūros valdžios narys tyčiomis pajudinąs opų Ukrainos nepriklausomybės klausimą. Pirmiausia čia kilęs klausimas ar nėra kolizijos tarp nepriklausomos Ukrainos idėjos ir Valuinės priklausomybės Lenkijai. Jis savo sąžinės gelmėje priėjęs išvados, kad tokios kolizijos nėra. Ukrainietis, trokštąs sudaryti lenkų ukrainiečių bendradarbiavimą Valuinės srity, neprieštarauja savo minčiai sudaryti nepriklausomą Ukrainą kaimyninėse srityse (t. y. Kijevo. Red.). Dabar susidarančios patogiausios sąlygos ateities nepriklausomai Ukrainai kurti. Tai gerai supratęs a. a. atamanas Petliura, kuris ilgą laiką paliks Ukrainos nepriklausomybės idėjos pranašu. Jis gerai suprato, kad yra didelis skirtumas santykių Maskva Kijevas ir Kijevas Varšuva. Pirmasai tų santykių glūdi neigime teisės būti. Santykis Varšuva Kijevas vieninteliai remiasi kultūros ir ūkiškai protišku lenktyniavimu. Šitas Juzevskio lūpomis pasakytas aiškus lenkų noras atplėšti iš SSSR Ukrainą, sukėlė Maskvoje pasipiktinimo. „Izviestija“ įdėjo piktą straipsnį tuo reikalu, kuriame klausiama nuo kurio laiko Valuinės vaivada pradėjęs eiti Lenkijos užsienio ministerio pareigas ir kaip tai sutaikinti su lenkų nuolat reiškiamu noru neva sudaryti draugingus santykius su SSSR ir laikytis taikios politikos. SSSR pasiuntinys Varšuvoj taip pat padaręs intervenciją tos kalbos reikalu ir įteikė protesto notą. Ryšy su tuo premjeras Bartelis 14 d. š. men. buvo išvykęs į Valuinę tartis su Juzevskiu kaip likviduoti jo minėtos kalbos pasėkas: ar jis sutinka būti iškeltas, ar kaip nors atšaukti bent kai kurias savo kalbos vietas.


Kaip matyti iš Kenedžio pareiškimo, JAV yra pasiruošusios pirmos panaudoti branduolinį ginklą karo atveju. „Tam tikromis aplinkybėmis mes, pareiškė Amerikos prezidentas, – gal būt, imsimės iniciatyvos branduolintame konflikte su Tarybų Sąjunga“. JAV prezidentas tai pripažino, kalbėdamasis su Amerikos apžvalgininku Stiuartu Olsopu. Interviu buvo išspausdintas žurnale „Saterdei ivning post“. Atsakydamas į korespondentų prašymą pakomentuoti JAV prezidento pareiškimą, Baltųjų rūmų spaudos klausimų sekretorius Selindžeris vakar pareiškė, kad prezidento pareiškimas „nereiškia jokio pasikeitimo Amerikos politikoje“. Anot Selindžerio, jeigu Europai „iškils užgrobimo grėsmė“, tai Vakarai „turės užkirsti tam kelią visomis savo žinioje turimomis priemonėmis“. Toks buvo Jungtinių Valstijų politinis kursas nuo penktojo dešimtmečio pabaigos, ir jis niekuo nepasikeitė.