Aš nenorėjau dalijimosi – jei tik truputį daugiau kaip pusė balsuos už mane, įmanomas susipriešinimas. Visi dalyvavusieji balsavo už mane – gavau paramą ir buvau pastatytas “muštynėse” pirmoje eilėje – ryšiams su Centro komitetu. O V.Petkevičius irgi už Jus balsavo? Ne, V. Petkevičius protestavo nuo pat pirmo siūlymo mane rinkti Tarybos pirmininku. Jis demonstratyviai išėjo. Mes paskui net turėjom spręsti klausimą, ar jis tebėra Tarybos narys, nes posėdžiuose nedalyvaudavo, o užkulisiuose ir net viešai plūsdavosi. Ar būtent tada išryškėjo takoskyra tarp perestroikininkų ir nepriklausomybininkų? Kaip Jūs ja jautėt? Dar pačiame Centro komitete nebuvo visiškai aišku, kas tie perestroikininkai, nes ten buvo labai daug stagnatorių. O A. Brazauskas, man atrodo, laviravo tarp vienų ir kitų. V. Petkevičius mus smerkė, kam atsiribojam nuo A. Brazausko. O Jūs nuo pirmos dienos žinojot, kad ateinate į Sąjūdį kurti nepriklausomybės, o ne Gorbačiovo perestroikos? Buvo tokių idėjų, ateinančių iš 8-ojo dešimtmečio, svarstymų, kaip, gal Prahos pavasario metodais, gauti Lietuvai savarankiškumo, tegu ir tiems komunistams valdant. Kad Lietuva pasiektų Lenkijos ar Cekoslovakijos statusą – kaip tarpinį dalyką. Būtų apsaugota nuo tiesioginės kolonizacijos ir pasaulyje matoma kaip valstybė. O kad tikslas – jį, manau, ir perestroikininkai suvokė. Ir Centro komitete tikriausiai buvo žmonių, nelinkusių priešintis nepriklausomybei, jeigu tik jų valdžia liks. Iš kur sėmėtės tarptautinės teisės patirties, kas buvo geriausi Jūsų patarėjai? Aš pirmąkart buvau išleistas į Ameriką 1987 m. gruodį. Išvažiavau rūpintis M. K. Čiurlionio palikimo reikalais ir dirbti Žilevičiaus muzikologijos archyve, ieškoti paramos, kad būtų išgelbėti Čiurlionio paveikslai. Amerikoje susitikau su lietuviais politikais ir kalbėjausi kaip čia kas Lietuvoje turėtų būti. 1989 m. pavasarį jau kaip Sąjūdžio atstovas lankiausi JAV Valstybės saugumo taryboje pas pirmininkę, Valstybės departamente pas pačius aukščiausius pareigūnus, kuriems reikėjo informacijos. Aš jiems dėsčiau, kad Lietuva siekia nepriklausomybės. O mano pasitarimai su teisininku Billu Houghu Niujorke, žinoma, ir su Stasiu Lozoraičiu Vašingtone buvo labai reikalingi. Billas Houghas priminė ir paryškino kai kuriuos teisės dalykus (jis yra parašęs studiją apie Baltijos valstybių inkorporavimą į Sovietų Sąjungą). Ir aš supratau, kad Lietuvos išsivadavimo bylą galima perkelti į tarptautinės teisės kategorijas tokia formule, kurią aš paskui visąlaik vartojau: „Kas pavogta, turi būti grąžinta“. Ir išmokėt kitus suprasti, kad mes nebuvom Sovietų Sąjungoje ir todėl nereikia iš jos išeiti? Žmonės to supratimo sunkiai mokėsi. Prisimenu, jau buvau Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas ir patirdavau tą visą spaudimą – sovietinį ir tarptautinį (kad kliudom M. Gorbačiovo reformai). O Maskva stengėsi įbrukti sampratą, kad mes atsiskiriam, mes išeinam. Net išėjimo mechanizmą sugalvojo. Prisimenu vieną seneliuką. Jis atėjo į AT – žilas, mažas, šnekėjo dzūkiškai. leškojo manęs, susitikom tiesiog fojė. Girdi, turiu svarbų dalyką pasakyti: “Kodėl visi kalba, kad mes turime išeiti. Juk tai jie atėjo, vadinasi, turi ir išeiti. Tokia kaimo išmintis buvo nuostabi. O kai iškildavo sunkiausių problemų, kas Jums būdavo geriausias patarėjas? Pas kaimyną J. Juzeliūną skubėdavot ar su tėvu tardavotės? Tėvas buvo toks, sakyčiau, moralinis patarėjas. Kadangi jis pats visada laikydavosi aiškių elgesio nuostatų, man tai buvo nuolatinis pavyzdys – nepadoru elgtis dviprasmiškai, reikia laikytis garbingos linijos ir priimti viską, kas iš to išeina. O buvo tam tikras patarėjų ratas. Pirmuoju laikotarpiu – iš Sąjūdžio Seimo Tarybos: A. Juozaitis, V. Čepaitis, Z. Vaišvila, J. Juzeliūnas, be abejo, nes jis mano kaimynas – aš pas jį nueidavau. A. Žebriūnas kai kada. Įdomi buvo dar viena konsultacijų, pasitarimų forma: diskusijos su Kauno sąjūdininkais, nepasitikinčiais vilniečiais arba pasiduodančiais manipuliacijoms: kad Sąjūdis pradėtų skilti į du Sąjūdžius. Skilimo pavojaus reikėjo išvengti, stiprinti abipusį pasitikėjimą rengiant bendrus dokumentus. 1989 m. vasario 16-osios deklaracija buvo ilgai rengiama. Derindami dokumentų tekstus, kristalizuodami koncepcijas labai daug dirbom ir su Kauno grupe. Joje buvo daug reiklaus intelekto, nors kartais ir liguisto įtarumo. Pasitarimai, derinimas buvo labai naudingi. Kauniečiai skatindavo vilniečius labiau atsiriboti nuo kai kurių kontaktų su LKP CK. Iškilus skaldymo grėsmei, kokia buvo reakcija į partijų kūrimąsi? Ypač prieš lemiamus 1990-ųjų rinkimus? Neprisimenu, ar buvo debatų, kad atsikuriančios partijos eitų į 1990 m. rinkimus atskirai, be Sąjūdžio. Tuomet nebuvo jokio sąrašinio – partinio principo. Apygardose kandidatus kėlė organizacijos, bet Sąjūdis skelbė, ką jis remia – tas ir būdavo Sąjūdžio kandidatas. Atsikuriančios partijos (krikščionys demokratai, socialdemokratai, demokratai) gal ir mąstė apie savarankišką dalyvavimą rinkimuose, bet turbūt suprato, kad Sąjūdžio kandidatų nenurungs. Todėl ir nebuvo jokių ambicijų ar noro pasirodyti su savo vėliavėle. Visi suprato, kad Sąjūdis privalo laimėti rinkimus prieš LKP. Kaip kilo vėliau mintis steigti Konservatorių partiją? Kodėl prof. V. Landsbergis nestojo į Krikščionių demokratų ar kitą jau atsikūrusią partiją? Aš gana ilgai laikiausi nuostatos, kad Sąjūdis neturi skubiai transformuotis į politinę partiją. Per antrąjį suvažiavimą tai jau buvo siūloma. Aš nepalaikiau šios idėjos. Tada V. Čepaitis kūrė Nepriklausomybės partiją, kvietė K. Motieką būti jos pirmininku. Tada žiūrėjau ramiai: kuriasi partijos, tegul pamėgina. O Sąjūdis turi išlikti su savo aureole, pergalingu vardu ir įgaliojimais. Valstybę atkurti gavo įgaliojimus būtent Sąjūdis. Aukščiausiosios Tarybos daugumoje buvo ir po kelis partijų atstovus, bet jie vis tiek buvo po Sąjūdžio skėčiu. Paskui partijos tuo skėčiu ėmė bodėtis – jos siekė didesnio savarankiškumo. Gal tai natūralu. Iki trečiojo suvažiavimo ir socialdemokratai dar galėjo būti Sąjūdyje arba dengėsi jo vardu. Jie pasiskelbė kaip Sąjūdžio centro frakcija, nors tai buvo klaidinantis dalykas – jie oponavo daugumai. Santykis su partijomis kristalizavosi pamažu: vienos partijos buvo solidarios ir vykdė tą su mandatu gautą įpareigojimą, kitos ėjo į šonus ir galų gale sudarė naują kairiąją daugumą, kuri įvykdė savotišką politinį perversmą parlamente. Tėvynės sąjunga atsirado po 1992 m. Seimo rinkimų, Sąjūdžio koalicijai pralaimėjus tuos rinkimus. Sąjūdžio organizacija pasirodė pernelyg amorfiška, kad pajėgtų įveikti organizuotą politinę jėgą. Ar 1992-ieji Jums neatrodo panašūs į dabartinę padėtį? Juk tuomet vykdant reformas buvo sukelta Vyriausybės krizė, kuri galų gale baigėsi priešlaikiniais Seimo rinkimais. Dabar vėl pajudėjus reformoms, matomi įdomūs niuansai Vyriausybėje, pradedama reikalauti Seimo Pirmininko atsistatydinimo, lyg ir kuriama nauja dauguma… Dar vienas panašumas – turto klausimo sprendimas. Tada LKP-LDDP priešinosi žemės grąžinimui. 1990 metais, prieš pat sausio įvykius, A. Brazauskas pasirašė deklaraciją, reikalaujančią jokiu būdu negrąžinti žemės. Reformų lūžis reiškė ir valstybės turto privatizavimą. Naudojant čekius ar kaip kitaip. Privatus turtas nebūtinai turėjo pereiti nomenklatūrai. Rusijoje kaip tik anaip ir vyko – negrąžinta neprivatizuota žemė ir turtas partinės nomenklatūros rankose. Ir pseudodemokratija. Tokia ir buvo perestroikos idėja. Lietuvoje, kol sąjūdininkai turėjo valdžią, tai įvykdyti buvo sunkiau. Nereikėtų pamiršti anų ir šių dienų panašumo: kodėl dabar taip priešinamasi tarptautiniam privatizavimui – pelningam privatizavimui, kuris sustiprintų dabartinės Vyriausybės autoritetą ir padėtų vykdyti įsipareigojimus. Jeigu privatizavimas bus lėtinamas, atidėliojamas arba gaunama tik pusė to, ką įmanoma gauti, tai mums įsipareigojimus bus sunku tesėti ir būsim apkaltinti. Čia nuožmus ir amoralus politinis žaidimas, kai rūpi ne valstybės ir žmonių, o tik savos partijos reikalai. Atnaujintoje Vyriausybėje nėra nė pusės ministrų konservatorių. Ar konservatoriai nesvarsto, jog neverta prisiimti visą atsakomybę už Vyriausybės veiksmus, reformas? Gal ši Vyriausybė vadintina plačiosios koalicijos, o gal tiesiog Vyriausybė prie Prezidento? Tikrai nėra tokių svarstymų. Valdančioji partija turbūt neišvengiamai prisiims atsakomybę už visą Vyriausybę. Mes turim rūpintis, kad Vyriausybė dirbtų gerai, nepaisydami to, kad iš tikrųjų konservatoriai joje neturi daugumos. Apie tai esame kalbėję su Ministru Pirmininku. Jo nuostata tokia: Vyriausybė dirba vieningai ir vykdo konservatorių programą. Todėl mes prisiimam atsakomybę ne tik už gerus darbus, bet ir už nesėkmes, klaidas, kurių visada pasitaiko. Penktadienį per televiziją sakėte, premjeras nesitaria su Jumis ir frakcija. Kaip bus toliau? Iš šalies žiūrint atrodo, kad susilpnėjusi partinė kontrolė Vyriausybei. Tikiuosi ir apeliuoju į premjero supratimą, kad reikia turėti platų konsoliduotą frontą pirmiausia mūsų pačių partijoje. Matyt, tikintis sukelti parlamento krizę, išpūstas skandalas dėl sekimo. Ar prof. V. Landsbergis ką nors seka? Ar atvirkščiai – jį kas nors seka? Neabejoju, kad mane seka nuo pat Sąjūdžio susikūrimo ir netgi anksčiau. Yra patyrinėta, kad KGB pranešimuose Landsbergis kvalifikuojamas kaip nacionalistas, antitarybininkas. Ir tas sekimas gali tęstis. Vienas KGB rezidentas Norvegijoje parašė knygą, kokias instrukcijas gaudavo rezidentai Skandinavijos šalyse, kaip reikia diskredituoti Landsbergį: prakišti į spaudą, kad Landsbergis – Kauno mafijos atstovas, kad Landsbergis – liguista asmenybė, nepakenčianti kitos nuomonės, klauso tik pataikūnų, protingus žmones nušalina. Tokia yra KGB instrukcija, o visa tai mes ne kartą Lietuvoje esame girdėję. Turim faktų, kad ir dabar atrandami buvusių kagebistų lizdai – butai su pokalbių kontrole. Kažkaip labai tyliai nuskamba tos informacijos. Palyginkit, koks atgarsis – tikrų sekimo lizdų atidengimo ir šito burbulo, kuris dabar pučiamas. Kita vertus, aš neprieštaraučiau, kad mano valstybė mane sektų. Neturiu ko bijoti, ko slėpti. Tuomet valstybės struktūros greičiau susektų tuos kitus, mane sekančius, ir būčiau geriau apsaugotas. O jei dabar sunaikinama viena ar kita tarnyba, kuri, matydama kitus sekėjus, gali mus apsaugoti, tai tik paslauga tiems kitiems sekėjams. Na, o aš pats tikrai nieko nesekiau. LDDP, pasinaudojusi tuo sekimo burbulu, prakalbo apie interpeliaciją Seimo Pirmininkui, naujus parlamento rinkimus. LDDP narys J. Bernatonis vartoja tokią eliptinę formulę: jie atseit yra girdėję apie išankstinius rinkimus. Mano, kad čia labai gudri formulė – nuslėpti tikruosius savo ketinimus. Manau, kad krikščionys demokratai yra gerai pasikaustę politikai. Opozicijai nepavyks pritraukti jų balsų ir interpeliacijos sumanymas žlugs. O aš matau tik paradoksą: Seimo Pirmininkui žada apkaltą, o A.  Butkevičiui, kuris sugautas už rankos nusikaltimo vietoje – ne. Kaip manote, kodėl Vyriausybė nepaneigė “Lietuvos ryto“ teiginio, neva Vyriausybės sukurta grupė nustatė, kad policininkai sekė premjerą, generalinį prokurorą ir net Prezidentą. Šiaip jau Vyriausybė nedelsdama paneiginėja neteisingus laikraščių teiginius. Politinės tarybos posėdyje G. Vagnorius tai paneigė. Nepastebėjau, ar nebuvo oficialių paneigimų. Jei nėra, tai tikrai jų trūksta. Čia tikrai atrodo, kad toks laikraščio teiginys atėjęs iš šaltinių, kurie labai artimi Vyriausybei. Tokia Vyriausybės grupė tikrai nebuvo sudaryta ir nenustatė sekimo. Aš formulavau taip: kodėl toks įtakingas laikraštis taip meluoja. Jeigu pats sugalvojo – privalo atsakyti. Čia ne šiaip sau kokio Landsbergio apšmeižimas, o krizės kėlimas, dabar jau įgaunantis ir tarptautinį atgarsį. Negi mūsų valstybė pasmerkta nuolat patirti tokius drebinimus? Nesureikšminkim savęs kaip kokio unikumo. Yra visko ir kitose valstybėse. Tačiau mes esame labai reikšmingoje geopolitinėje vietoje. Visai aiškus kaimyninės šalies interesas, kad čia būtų silpna valstybė su sujaukta ir nesutariančia valdžia, kuria galima įvairiai manipuliuoti. Vienam buvusiam ministrui, pavyzdžiui, buvo pasakyta: palik Urką ramybėje, ir mes tave paliksim. Tokiu principu ir Lietuvai galima pasakyti: išsižadėk ko nors ir gyvensi ramiau. Sąjūdžio pradžioje daug kas rėmėsi Šiaurės Atėnų įvaizdžiu… Šiaurės Atėnai turėjo ryškų kultūros aspektą. Tikėjome, kad Lietuva bus aukštos, klestinčios, originalios kūrybos ir kultūros šalis. Šiandien ir vyksta kova dėl kultūros. Blogai, kad visuomenė neatmeta destruktyvių tendencijų: tiki įvairiausiais gandais, pasiduoda manipuliacijoms, kuriomis užsiima tam tikra žiniasklaida (jau pradedama vadinti žiniasklaida). Tikiu, kad ims formuotis kritinis mąstymas, kuris Sąjūdžio pradžioje buvo labai ryškus. Tada užteko pasakyti, kad laikraštis ”Tiesa” rašo netiesą, todėl neprenumeruokite šito laikraščio! Ir ”Tiesos” redaktoriai bėgiojo, panikos apimti, kad Sąjūdis atšauktų šitą rekomendaciją. Arba kai ELTA nepateikė informacijos – tuoj prie jos susirinko protesto mitingas. Gal ir šiandien tai nekenktų. Taigi kai kuriais aspektais, palyginti su Sąjūdžio laikais, mes net sugrįžome atgal? Ir pirmyn, ir atgal, ir į šonus. Buvo vieningesnė valstybinė linija, kurią skelbė Sąjūdis ir kurią būdavo sunku išplauti kokia nors spekuliatyvia demagogija. Melas buvo matomas kaip melas, o ne kaip teisė reikšti nuomonę. Vis dėlto esu nepataisomas optimistas. Tikiu, kad visuomenė persirgs šitą laikotarpį ir išmoks pirmiausia atsirinkti, kas yra kas, o paskui svarstys, kas už to stovi ir ko siekia.


Pasibaigė tris dienas trukusios iškilmės „Vivat, Rusija!”, atšvęstos pirmosios demokratinės revoliucijos, pergalės prieš pučistus metinės. Tiesą sakant, tai sunku pavadinti revoliucija. Tai buvo viršūnės perversmas, kai pažangiųjų politikų grupė atėmė valdžią iš konservatyviųjų. Į valdžią atėjusiems Rusijos demokratams tai buvo sunkūs metai. Sričių struktūros išliko tos pačios. „Ką jūs padarėte, - šiandien kaltina demokratus buvę Rusijos partokratai ir ultrapatriotai, stengdamiesi pasirodyti esą tikrieji liaudies interesų gynėjai. - Sužlugdėte šalį, nusmukdėte gyvenimo lygį”. Išties gamyba tebesmunka, o žmonių kišenės tuštėja. Didėja nusikalstamumas, klesti korupcija. Tačiau kritikai nenori prisiminti, kokį palikimą gavo Rusija žlugus Tarybų Sąjungai. Palikimas buvo baisus. Dabar tai - praeitis. Rublis vėl tampa pinigu, Rusijoje - netgi konvertuojamu. Bet kuri įmonė gali nusipirkti valiutos biržoje, o bet kuris asmuo - banke. Dabar didžiausias deficitas ne fondai, ne limitai; jų niekas nebeskirsto. Didžiausias deficitas - rublis, nes pinigai tampa varomaja jėga. Rytdiena, žinoma, bus nelengva. Tiesa, kainų kilimas gerokai sulėtėjo. Pramonės darbuotojų atlyginimai auga sparčiau nei kainos. Tačiau komplikavosi padėtis žemės ūkyje. Dėl pakilusių grūdų supirkimo kainų artimiausiu metu šoktels ir duonos gaminių kainos. Kaip pabrėžė einąs vyriausybės premjero pareigas J.Gaidaras, biudžetas nepajėgs kompensuoti kainų kilimo. Pereinant prie rinkos santykių vyriausybė skatina naujos klasės - privačių savininkų gimimą. Pirmieji ekonomikos reformos žingsniai pagimdė ir pirmuosius Rusijos milijonierius. Tačiau, anot B.Jelcino, šaliai reikia ne kelių dešimčių milijonierių, bet milijonų savininkų. Rusijos vyriausybė tikisi visus gyventojus padaryti nors nedideliais, bet savo turto šeimininkais. Iki metų pabaigos visiems Rusijos piliečiams bus suteikti 10 tūkstančių rublių vertės privatizavimo čekiai. Juos bus galima pirkti, parduoti, dovanoti arba investuoti, įsigyjant bet kurios Rusijos įmonės akcijų. Šitaip nuo spalio pirmosios iki metų pabaigos bus privatizuota 37 procentai valstybės turto. Tiesa, daug kas skeptiškai vertina šią akciją. Ko šiais laikais verti 10 tūkstančių? Tai tik madingų moteriškų aulinukų kaina. Kita vertus, užsienio specialistų nuomone, daugelio Rusijos įmonių balansinė vertė smarkiai sumažinta. Doleriais jų vertė esanti 2-3 kartus didesnė nei apskaičiuotoji rubliais. Jei taip, privatizavimo čekio kaina gali siekti 20 tūkstančių dolerių. Tai, be abejo, tik samprotavimai. Juos patvirtins arba paneigs rinka. Šiuo metu savininkais tampa daugelis darbo kolektyvų, dalį savo įmonės akcijų gaudami nemokamai arba lengvatinėmis sąlygomis. Tačiau tokia vyriausybės politika toli gražu ne visi patenkinti. Ypač priešinasi įmonių vadovai. Daugelis jų dar jaučiasi esą tikri vietos karaliukai. Neseniai vykusiame Rusijos pramonės vadovų pasitarime jie protestavo prieš ekonomikos reformą ir reikalavo paleisti ministrų kabinetą. Vyriausybė, atseit vykdanti antiliaudinę politiką. Reikalauta sustabdyti įmonių privatizavimą, panaikinti prezidento įsaką dėl bankroto, valstybinėms įmonėms suteikti subsidijų. Jei reikalavimai nebus patenkinti, grasinta rugsėjo mėnesį surengti įspėjamąjį streiką. Vis dėlto ekonomikos raida rodo, kad ekonomikos reformos procesai šį rudenį gali įeiti į normalias vėžes. Tačiau ramaus gyvenimo nebus. Po vasaros atostogų susirinks parlamentas, ir nereikia būti pranašu, kad numatytum, kokios politinės aistros įsiliepsnos. Ir dėl ekonomikos reformų krypties, ir dėl žemės nuosavybės, ir dėl Konstitucijos. Opozicija parlamente - neobolševikai ir nacionalpatriotai - ko gero, vėl mėgins versti vyriausybę arba bent kaišioti pagalius į reformų ratus. Ne veltui B.Jelcinas šiomis dienomis spaudos konferencijoje pabrėžė, kad ypač sunkus bus spalis. Tačiau sunkiausias kelio ruožas jau įveiktas, vyriausybė kontroliuoja ekonomikos procesus. Tai leidžia tikėtis, kad šių metų pabaigoje gali būti sustabdytas pramonės gamybos smukimas. Jei tikėsime B.Jelcino ir J. Gaidaro žodžiais, kiti metai bus lengvesni.


Rusija įsipareigojo leisti Didžiosios Britanijos ir JAV ekspertams patikrinti objektus, kuriuose gaminamas biologinis ginklas. JAV nuomone, toks susitarimas bus pradžia proceso, per kurį Vakarai galės įsitikinti, kad Rusija nutraukė biologinio ginklo kūrimo programą. JAV ir Didžioji Britanija daugelį metų teigė, kad TSRS, pažeisdama 1972 metų konvenciją, draudžiančią biologinį ginklą, vykdo didelę jo kūrimo ir gamybos programą. Pasak Rusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojo, tokia veikla buvo sustabdyta gegužės mėnesį. Pasak DPA pranešimo, Rusija garantavo, kad sunaikins savo biologinio ginklo programą.


Daug kartų buvo rašyta, kalbėta, įrodyta, kad tikybos nereikia painioti su politika, o politikos – su tikyba. Toks painiojimas yra lygiai nesveikas abiem dalykams: tikybai ir politikai. Tikyba ir politika priklauso visiškai skirtingų kategorijų. Tikyba – tai vidujinė, paslaptinga, mistiška žmogaus gyvenimo sritis. Ji glūdi žmogaus dvasios gelmėse. Tai šventykla, kurios tikintis žmogus nemėgsta rodyti kitiems, kurion nieko neleidžia, kur laiko sukrovęs savo brangiausius dvasios turtus. Politika visai kas kita. Politika apima labiausia išviršinį žmogaus gyvenimą. Politika – tai visumos, minios elementas. Bet svarbiausias skirtumas tas, kad tikybos esmę sudaro nežemiškos metofizinės gėrybės, o politikos esmę vėl sudaro grynai žemiškos ir grynai fiziškos gėrybės. Taigi, painioti du visai priešingų kategorijų dalykus ne tik yra neloginga, bet ir patiems dalykams kenksminga. Patekę į politikos purvus tikybos idealai susivalkioja, susipurvina, nustoja visos savo patraukiančios pajėgos ir dažnai tampa paniekos objektu. Iš kitos vėl pusės, politika, sumaišyti su tikyba, lieka fanatinga, įgyja dogmatinio nenuolaidumo ir nebenori pripažinti jokių kompromisų, nors, kaip žinia, išmintinga sveika politika privalo turėti tokį didelį kompromisingumą, kad kai kas net sako: politika tai kompromisas. Tikybos bei pasaulėžiūros turi savo metafizines tiesas, dogmas. Tokios tiesos kompromisų negali daryti, nes jos laikomos absoliutėmis, o absoliutės tiesos savo esme kompromisų nepripažįsta, nes kiekvienas, nors ir mažiausias, kompromisas jau užgauna absoliutės tiesos pačią esmę. Kadangi metafizinės tiesos bei dogmos turi principinę reikšmę ir yra aukštesnės tvarkos negu fiziniai bei žemiškieji dalykai, tai įtraukus metafizines dogmos politikos kovon, ta kova pamažu iš politinės virsta tikybine. O nieko nėra baisesnio ir valstybei pražūtingesnio, kaip tikybinės kovos. Paimkim kad ir mūsų pačių patyrimą. Juk sunku rasti dvi politines partijas, kurios taip maža turėtų esminių skirtumų savo užsienių, ekonominės ir socialės politikos programoje kaip mūsų krikščionys demokratai. O kaip tik tos dvi partijos beveik visą laiką vedė sunkiausią, atkakliausią kovą. Kodėl? Todėl, kad čia buvo kovojama ne dėl politinių, ekonominių, socialių klausimų, bet dėl tikybų, dėl pasaulėžiūrų. Politinėn kovon fatalingu būdu buvo įvestos metafizinės tiesos ir ta kova pamažu įgijo tikybinės kovos pobūdį. Dažnai sakoma, kad metafizinės tiesos čia buvo ne objektu, o tik įrankiu. Tikybinės, metafizinės tiesos čia buvo vartojamos pasiekti visai ne tikybiniams ir labai fiziniams tikslams. Jei taip tikrai būtų, tai turėtume dar liūdnesnį faktą, nes tokios kovos dalyvius tektų kaltinti didžiausiu veidmainiavimu. Mes čia to klausimo tirti nemanom. Bet faktas lieka faktu, kad minios buvo vedamos politinėn kovon nepolitikos, o tikybų bei pasaulėžiūrų obalsiais. Ką davė Lietuvai tos kovos – visiems žinoma. Ir vis tiek nepaisant to liūdno patyrimo, tų pražūtingų faktų, ir šiandien yra žmonių, kurie, norėtų politikos kovą varyti tikybos bei pasaulėžiūros obalsiais. Štai, kad ir „Ryto“ 58 numery kažkoks autorius (žinoma daktaras), taip rašo: ,,Katalikų reikalų ginimui valstybės aparate (kodėl būtinai aparate ? G.) turi susidaryti viena politinė katalikų partija.... Šitas pozicijas Lietuvos katalikai turi atlaikyti... arba gyvenimas paprašys pasitraukti. Susimąstykime ir stokime visi į darbą, kol nevėlu“. Taigi autorius kviečia „valstybės aparate“, vadinasi valdininkijoj, sukurti kuogreičiausiai vieną didelę katalikų partiją kažkokiam dideliam, katalikams gresiančiam pavojui atremti. Gaila, kad autorius nenurodė, iš kur tas pavojus katalikams gresia. Tur būt, iš kitatikių: žydų, evangelikų, pravaslavų... Bet mums nieko neteko girdėti apie bet kokį kitatikių ar kieno kito sąmokslą prieš katalikybę Lietuvoj. Tur būt, nei pats autorius tokiu sąmokslu netiki. Labai įdomu, kad autorius kviečia kurti tokią partiją valstybės aparate. Mūsų manymu, valstybei bus daug sveikiau, jeigu jos aparatas tarnaus tik valstybei, o ne kuriai nors vienai partijai ir jeigu valdininkai paliks kuo toliausiai nutolę nuo partijų. Trimituodamas pavojų katalikybei ir kviesdamas kurti didelę „katalikų partiją“ valstybės aparate“ autorius parodo, kas jam iš tikro rūpi. O jam rūpi ne amžinos dogmos ir absoliutės tiesos, ne dangaus gėrybės, bet labai žemiškas dalykas: ,,medžiaginė parama“ neva katalikų kultūriniam darbui“. Šiandien pas mus visi renka pinigus ,,kultūriniam darbui“. Tegu sau sveikas renka juos ir autorius. Pinigai – geras dalykas. Tinka ne tik kultūriniam, bet ir nekultūriniam darbui. Bet norint pasirinkti pinigų, kam bauginti piliečius nesamais katalikybei pavojais ? Kam šaukti visus katalikus kovon į  „pozicijas“, iš kurių niekas nemano katalikų išmesti. Kam norėti palengvinti šiam, palyginus vis tiek smulkiam, tikslui ir valstybės aparatas ? Gana jau tampyti katalikybės skraistę į visas puses, kad pridengus dažnai nieko bendro su katalikybe neturinčius tikslus. Kaip visose kultūringose valstybėse, taip ir pas mus viešpatauja sąžinės laisvė. Niekas negali būti persekiojamas dėl savo tikybinių pažiūrų bei pasaulėžiūros. O jau mažiausia toks pavojus gresia katalikams. Jeigu žydams, protestantams, pravoslavams pas mus niekas nekliudo laisvai išpažinti savo tikybą, tai jau mažiausia privalo to bijoti katalikai. O „viena politinė katalikų partija“, kuria autorius kviečia kurti, kad atlaikytų kažkokias esančias pavojuj „pozicijas“, yra ne tik nereikalinga, bet ir negalima. Katalikų yra demokratų ir nedemokratų, respublikonų ir monarchistų, lietuvių ir ne lietuvių, nekalbant jau apie didžiausius skirtumus katalikų pažiūrose į konstituciją, užsienių politiką, vidaus politiką, administraciją, žemės reformą, finansų politiką ir t. t. Katalikybė yra ne tam, kad kurti politines partijas bei rinkti pinigus, o tam, kad „ieškoti Dangaus Karalystės“. Tat liaukimės tampę katalikybę, it kokį skudurą, pridengti tikslams, kurie nieko bendro su ,,Dangaus Karalyste“ neturi.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Helsinky staiga sugedo miesto vandentiekio tinklas, dėl ko miestas liko be vandens. Kaip tik tuo metu mieste kilo didelis gaisras. Kadangi gaisrui gesinti vandens arti negalima buvo gauti, tai vanduo buvo gabenamas iš jūros. Gaisras tuo būdu buvo nuslopintas ir gretimieji namai apsaugoti nuo ugnies.


Vokiečių spaudos nuomonė apie vokiečių rusų derybas

Paskelbtas komunikatas apie vokiečių rusų derybų stovį sukėlė didelį vokiečių spaudos susidomėjimą. Visi laikraščiai deda plačius komentarus. Generalinis „Berliner Tageblatt“ redaktorius Teodoras Wolffas reiškia nuomonę, kad vokiečių politikai artimiausiu laiku pastatytas svarb. uždavinys. Lenkija stengiasi pakeisti tai, ko trūksta jos vidaus santvarkai, dideliu aktyvumu svetur. Ji nori sujungti prancūzų patronatą su italų daugingumu ir pageidauja, kad visas pasaulis padėtų jai jos įsibrovimo darbuose Dancige ir koridoriuj. Toliau Wolffas pareiškia, kad Lenkijos verbavimas Pabaltės valstybėse esąs sėkmingas. Prie to pasisekimo ne maža prisidėję Estijos baronai, kurie per nacijonalistinius vokiečių laikraščius sugebėjo, po Rusijos kariuomenės iširimo, išreikalauti per vokiečių valdžią didelius, kartais net perdėtus, atlyginimus iš Estijos. Čia pasireiškęs jų naujas karštas patrijotizmas, kuriam daugiau rūpėję savo asmeniniai, negu vokiečių visuomenės reikalai. Rašydamas toliau, Wolffas pastebi, kad Lenkijos politika reikalaujanti vokiečių politinio aktyvumo sustiprinimo. Visų pirma, ji turinti mėginti susitarti su Lenkija. Wolffas pažymi toliau, kad dabartiniu momentu Vokietija Lenkijos atžvilgiu esanti izoliuota ir vokiečių politikos tikslas turįs būti šitą padėtį pakeisti. „Germania“, komentuodama komunikatą apie vokiečių rusų derybas, daugiausia svarbos teikia rusų pažadėjimui nesikišti į Vokietijos vidaus reikalus. Laikraštis reiškia nuomonės, kad šitas pareiškimas turis daug daugiau reikšmės, negu visi panašūs pareiškimai, kurie ne kartą jau buvo girdimi iš rusų pusės. „Vorwärts“ nuomone, šitas komunikatas reiškiąs naują atsitraukimą nuo Maskvos. Dabartinių derybų svarbiausias tikslas buvęs išaiškinti klausimą, koks yra faktiškas skirtumas tarp Sovietų vyriausybės ir kominterno. Šitas klausimas nepaaiškėjęs. Viskas pasilieka po senovei, nes pakartotinis pažadėjimas nesikišti į Vokietijos reikalus esąs savaime suprantamas ir jau pažymėtas Rapallo ir Berlyno sutartyse. Tačiau šitos sutartys nekliudžiusios ligšiol Maskvos vyriausybei visą laiką remti komunistų internacijonalą rusų valstybės pinigais ir tuo pačiu laužyti sutartyse padarytą pasižadėjimą nesikišti į vokiečių vidaus gyvenimą. „Kölnische Zeitung“ pažymi, kad bolševizmo agresingumui Vokietijos atžvilgiu uždėtos ribos sudarytose sutartyse, tačiau dabar Vokietija turėjo vėl pareikalauti iš rusų vyriausybės privalomo pasižadėjimo, kad ji laikysis nustatytų ribų. „Kreitzzeitung“ pareiškia, kad dabartinės vokiečių rusų derybos esančios paskutinis mėginimas sušvelninti vokiečių rusų santykius.


Vokietija dar labiau varžys mėsos įvežimą.

Vakar vokiečių reichstagas antruoju skaitymu pradėjo svarstyti žemės ūkio sąmatą. Pradedant debatus, tiekimo ministeris Schiele pasakė kalbą, kurioj nurodė į sunkią vokiečių žemės ūkio padėtį, kuri, atsižvelgiant į bendrą Vokietijos gerovę, turinti būti kuo greičiau pagerinta. Toliau Schiele pažymėjo, kad, nežiūrint savo skurdžios padėties, vokiečių žemės ūkis vis dėlto pakėlė savo gyvulių kiekį iki prieškarinės normos ir žymia dalimi paklausas patenkina savo mėsa. Ministeris pareiškė, kad vokiečių žemės ūkiui pakelti ir įvežamos mėsos kiekiui sumažinti bus įvesta veterinarinė policinė priežiūra Vokietijos sienose ir bus panaikinti palengvinimai mėsai įvežti. Vokiečių žemės ūkio skola siekia 7 miliardų markių.


TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas L. Brežnevas pasikeitė telegramomis su Afganistano karaliumi Muhamedu Zachir Šachu ir ministru pirmininku Sardaru Muhamedu Daudu afganų naujųjų metų proga. N. Chruščiovas pareiškė įsitikinimą, kad ilgamečiai ir tvirti TSRS ir Afganistano draugystės santykiai ir sėkmingai plečiamas bendradarbiavimas naujaisiais metais toliau vaisingai vystysis abiejų šalių tautų interesais, taikos išsaugojimo ir stiprinimo visame pasaulyje vardan. Atsakymo telegramose Afganistano valstybiniai veikėjai nurodo, kad jie džiaugiasi, nes sėkmingai vystosi draugiški santykiai, kurie remiasi palankumu ir gera kaimynyste.


Ryški Tarybų Sąjungos—Jugoslavijos draugystės demonstracija

Šimtai tūkstančių maskviečių sveikino JFLR Prezidentą draugą Josipa Broz-Tito Birželio 2 d. į TSRS sostinę Tarybinės vyriausybės kvietimu oficialiam vizitui atvyko Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas maršalas Josipas Broz-Tito. Nepaprastai gyvas judėjimas buvo Maskvos magistralėse ir aikštėse, esančiose prie Kijevo stoties. Čia susirinko dešimtys tūkstančių miestiečių. Gatvėse – raudoni audeklai su užrašais rusų ir serbų kalbomis: „Karštai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą draugą Tito!“, „Dobro došli! - Sveiki atvykę!“, „Tegyvuoja neišardoma broliška Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė ir bendradarbiavimas!“, „Broliškai sveikiname Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautas, statančias socializma!“ Pilna žmonių aikštėje prie Kijevo stoties. Čia - darbininkai, tarnautojai, studentai, Tarybinės Armijos kareiviai ir karininkai, mokslo darbuotojai, mokytojai, gydytojai, inžinieriai… Jie čia atėjo pasitikti broliškųjų Jugoslavijos tautų atstovų. Pasitikti JFLR prezidento Broz Tito į Kijevo stotį atvyko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, A. I. Kiričenko, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. 1. Brežnevas, D. T. Sepilovas, J. A. Furceva, N. M. Svernikas, A. B. Aristovas, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas V. V. Mackevičius, TSRS ir RTFSR Ministrai, Tarybų Sąjungos Maršalai, admirolai ir generolai, TSRS Aukščiausiosios Tarybos ir RTFSR Aukščiausiosios Tarybos deputatai, TSKP CK nariai, visuomeninių organizacijų atstovai, mokslo, kultūros, spaudos veikėjai. Stotyje buvo JFLR Ambasados Tarybų Sąjungoje diplomatinė sudėtis, o taip pat Maskvoje akredituoti Ambasadų ir Misijų vadovai, kariniai, kariniai jūrų ir kariniai oro atašė. Stotis šventiškai papuošta, plevėsuoja Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybinės vėliavos. Perone - Maskvos įgulos garbėryba Traukinys sustoja prie perono. Audringais plojimais sutiktas prezidentas Josipas Broz Tito išlipa iš vagono. Kartu su Prezidentu – jo žmona, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis (su žmona), valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius (su žmona), Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės pirmininkas Jakovas Blaževičius, respublikos Prezidento generalinis sekretorius Jože Vilfanas, vidaus reikalų valstybės sekretoriaus pavaduotojas Džuro Stankovičius, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojo kabineto šefas Antonas Vratuša, respublikos Prezidento protokolo šefas Slovenas Smodliaka, vyriausiojo kariuomenės vado kabineto viršininkas generolas papulkininkis Milošas Sumonia, Prezidento vyriausiasis adjutantas Milanas Zeželis, Sąjunginės ekonominio planavimo valdybos direktoriaus pavaduotojas Nikola Cobeličius ir kiti Prezidentą lydintieji asmenys. Kartu su maršalu Tito atvyko JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius ir TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas, o taip pat grupė jugoslavų žurnalistų. Nuo Tarybų Sąjungos pasienio Prezidentą lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio Reikalų Ministro pirmasis pavaduotojas V. V. Kuznecovas, armijos generolas A. I. Antonovas, generalmajoras N. S. Zacharovas, VPSCT sekretorius P. N. Korobova, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, e. TSRS URM 5-ojo Europos skyriaus vedėjo p. K. D. Levyčkinas ir kiti. Partijos ir vyriausybės vadovai draugiškai sveikinasi su Prezidentu Broz-Tito ir kitais draugais iš Jugoslavijos. Prie svečių pribėga pionieriai ir įteikia jiems gėlių. Garbės sargybos viršininkas majoras Starostinas raportuoja JFLR Prezidentui. Po aukštais stoties skliautais didingai skamba Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos valstybiniai himnai. Josipas Broz-Tito ir K. J. Vorošilovas apeina garbės sargybos frontą, Po to TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas sako tokią kalbą: „Brangusis drauge Prezidente! Brangūs draugai! TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Tarybinės vyriausybės, Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto vardu ir asmeniškai savo vardu karštai sveikinu Jus ir Jus lydinčius Jugoslavijos vadovaujančius veikėjus mūsų Tėvynės sostinėje - Maskvoje. Jūsų asmenyje, drauge Tito, tarybinė liaudis sveikina draugišką Jugoslaviją ir Jūsų šalies tautas, su kuriomis Tarybų Sąjungos darbo žmones sieja stipri broliška draugystė. Prieš metus po Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Vyriausybių delegacijų derybų Belgrade buvo pasirašyta žinomoji Deklaracija, turinti svarbią tarptautinę reikšmę. Ji ryškiai išreiškė mūsų šalių savitarpio siekimą vystyti draugiškus santykius ir visapusišką bendradarbiavimą. Mes su džiaugsmu pažymime, kad ši deklaracija sėkmingai įgyvendinama. Tai liudija eile sudarytų susitarimų ekonominiais ir prekybiniais klausimais, mūsų valstybių mokslinio‑techninio ir kultūrinio bendradarbiavimo klausimu. Visa tai neabejotinai rodo, kad atkurtieji draugiški ryšiai duoda savo vaisingus rezultatus, kuriuos su dideliu pasitenkinimu sutiko Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautos. Tuo pačiu metu gyvenimas iškelia būtinumą toliau vystyti ir stiprinti draugiškus Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos santykius mūsų socialistinių šalių interesais. Ši draugystė, kaip mes visi gerai suprantame, ir toliau bus vienas svarbiausių veiksnių taikiai bendradarbiaujant visoms tautoms, joms kovojant už taikos visame pasaulyje stiprinimą. Leiskite, brangusis drauge Prezidente, pareikšti įsitikinimą, kad Jūsų atvykimas į Tarybų Sąjungą įneš naują didelį indelį stiprinant nuoširdžią Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugystę, dar labiau plečiant politinius, ekonominius ir kultūrinius ryšius tarp mūsų tautų: dar labiau suaktyvins Tarybų Sąjungos - Jugoslavijos bendradarbiavimą sprendžiant aktualias tarptautines problemas taikos labui ir žmonių laimei“. Baigiamieji draugo K. J. Vorošilovo kalbos žodžiai buvo sutikti audringais plojimais. Prie mikrofono prieina Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentas Josipas BrozTito. Brangūs draugai vadovai ir piliečiai! Mes atvykstame į Maskvą, atveždami nuoširdžius mūsų tautų sveikinimus ir geriausius linkėjimus Tarybų Sąjungos tautoms. Iš šios vietos aš taip pat karštai sveikinu ir Maskvos piliečius savo draugų ir asmeniškai savo vardu. Mes džiaugiamės, kad, jūsų vadovams pakvietus, gavome galimybę aplankyti jūsų didžiąją ir puikiąją šalį ir kad išsipildė mūsų noras susipažinti čia pas jus su Tarybų Sąjungos darbo žmonių kūrybiniais pasiekimais įgyvendinant jūsų didžiąją ir laimingą ateitį. Aš manau, kad nereikia jūsų įtikinėti, jog Jugoslavijos tautos visuomet karštai norėjo, kad jūsų pastangos statant socializmą duotų kaip galima geresnius teigiamus rezultatus. Jos džiaugėsi kiekvienu jūsų laimėjimu ir jas nuliūdindavo kiekvienas jūsų sunkumas bei kliūtis jūsų didžiajame kelyje. Mūsų šalies tautos užjautė jūsų kančioms ir aukoms tiek Didžiosios Spalio revoliucijos metu, tiek ir po jos, ypač Antrojo pasaulinio karo metu, kovoje prieš fašistinius užkariautojus, kurie buvo mūsų bendri priešai. Mes giliai prijautėme jūsų pastangoms ir užjautėme dėl visų sunkumų, kurių jūs negalėjote išvengti ir pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, ypač statant sugriautus kaimus ir miestus, kuriuos paskui save paliko fašistiniai agresoriai. Mūsų tautos visa tai labai vertina ir supranta todėl, kad ir mūsų istorija, ir senoji ir naujoji buvo sunki bei kruvina. Mūsų šalis taip pat nuėjo panašų erškėčių kelią. Per visą istoriją mes dažniausiai būdavome susieti kraujo ryšiais ir aukomis bendroje kovoje prieš bendrus priešus, kurie norėjo pavergti mūsų tautas arba sutrikdyti mūsų taikų gyvenimą. Bendra mūsų tautų kova nuo 1941 metų iki karo prieš bendrą priešą pabaigos rodo tą neginčijamą tiesą, kad mūsų likimai neatskiriami ir kad mes turime už ką vienas kitą vertinti bei gerbti. Bet vis dėlto įvyko kažkas negirdėta ir tragiška, dėl ko nebuvo kaltos nei Jugoslavijos tautos, nei Tarybų Sąjungos tautos. Mums buvo sunku, bet mes tikėjome, kad ateis laikas, kai visa tai, kas mus skyrė, bus pašalinta, ir mūsų draugystė įgaus naują, tvirtą pagrindą. Tas laikas atėjo Tarybų Sąjungos Vyriausybės ir TSKP CK lenininės politikos dėka. Dabar visa tai liko praeityje. Draugų Chruščiovo, Bulganino, Mikojano ir kitų atvykimas į Belgradą, pasikalbėjimai su jais ir šia proga priimta Deklaracija, o po to ir drąsi bei įžvalgi Tarybų Sąjungos kolektyvinio vadovavimo užsienio politika yra, mano giliu įsitikinimu, laidas to, kad nieko panašaus daugiau niekuomet neįvyks tarp šalių, kuriančių savo gyvenimą didžiųjų mąstytojų Markso, Engelso ir Lenino principais. Aš giliai įsitikinęs, kad tokia abiejų müsų šalių santykių ir draugystės vystymosi eiga yra ne tik didelis indėlis siekiant rimties pasaulyje, bet ir didžiulis indėlis teisingai vystant tarptautinius santykius, paraginimas ir gairė tolesniam tarptautinio darbininkų ir aplamai pažangaus judėjimo vystymuisi. Brangūs draugai ir piliečiai! Mes atvykome į jūsų šalį, kad pasikalbėtume su jūsų vadovais ir pasikeistume nuomonėmis apie daugelį problemų, kurios liečia ne tik tolesnius mūsų abiejų šalių santykius, bet ir tarptautinio pobūdžio klausimus, kuriais pasaulis dabar labiausiai susirūpinęs, - o tokie klausimai yra: taikos stiprinimas ir išsaugojimas ir visapusiško taikaus tautų bendradarbiavimo užmezgimas. Aš įsitikinęs, kad šis apsilankymas dar labiau padės ne tik stiprinti pasitikėjimą tarp Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos, bet taip pat ir stiprinti pasitikėjimą tarptautiniu mastu. Tuo būdu, mūsų apsilankymas dar labiau sustiprina taikaus valstybių ir tautų sambūvio pasaulyje perspektyvą. Tegyvuoja didžioji Tarybų Sąjunga! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos tautų draugystė! Po maršalo Broz-Tito kalbos vėl aidi karšti plojimai. Svečiai iš Jugoslavijos Tarybinės vyriausybės ir Komunistų partijos vadovai išeina į Kijevo stoties aikštę ir sėda į automašinas. Jie lėtai važiuoja aikšte. Čia susirinkę darbo žmonės ploja JFLR ir TSRS vadovaujantiems veikėjams. Visą kelią vykstant į jam paskirtą rezidenciją. Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą Josipa Broz Tito ir partijos bei TSRS vyriausybės vadovus karštai sveikino šimtai tūkstančių maskviečių.


Slavofilai ir internacionalistai Trečia aukščiausios Baltarusijos valdžios nesutarimų priežastis tradicinė: ideologija. Viena grupuotė, sąlygiškai vadintina slavofilų partija, propaguoja seną “stačiatikybės, vienvaldystės ir tautiškumo” idėją. Vienvaldystė, jų supratimu, neribota prezidento valdžia, o tautiškumas - išskirtinė meilė rusams ir neapykanta kitataučiams, prie kurių priskiriami ir etniniai baltarusiai. Ši valdančioji grupuotė, būdama valdančioji, siekia uždaryti kuo daugiau mokyklų, kuriose mokoma baltarusių kalba, mažinti baltarusiškų knygų ir laikraščių tiražus. Baltarusijoje pažeidžiamos ne rusų, kaip Latvijoje (tokia Maskvos nuomonė), o baltarusių teisės, todėl Rusijos politikai nesikiša. Tradicinis slavofilų priekaištas savo priešininkams - kaltinimas žydiška kilme arba priklausymu kitai, ne stačiatikių, konfesijai. Antrąją grupę pavadinkime internacionalistais. Jie trukdo viešpataujančiam antisemitizmui tapti oficialia Baltarusijos ideologija. Slavofilai skatina Lukašenką kištis į broliškos Rusijos vidaus reikalus, o internacionalistai mėgina įtikinti jį, kad ir Baltarusijoje yra darbo. Be to, internacionalistai, teigia ”Moskovskije novosti”, yra atviri antikomunistai, o slavofilams artimesni Ziuganovas ir Sterligovas. Slavofilų partija: Vladimiras Zametalinas, premjero pavaduotojas; Viktoras Šeimanas, Baltarusijos saugumo tarybos valstybės sekretorius, prezidento padėjėjas; Anatolijus Barankevičius, atsargos generolas majoras, “Baltarusijos patriotinio judėjimo partijos” vadovas; Igoris Gučkovskis, laikraščio “Znamia junosti” vyriausiasis redaktorius; Viktoras Čikinas, Minsko vicemeras, Baltarusijos KP CK pirmasis sekretorius. Slavofilų partijos vadovas ir vyriausiasis prezidento ideologas dabartinis premjero pavaduotojas Vladimiras Zametalinas Lukašenkai atiteko kaip palikimas. Šis atsargos pulkininkas dirbo pas pagrindinį Lukašenkos varžovą premjerą Viačeslavą Kebičių spaudos sekretoriumi. Kai Kebičius pralaimėjo prezidento rinkimus, kurį laiką Zametalinas buvo šešėlyje, tačiau greitai vėl ne tik grįžo į valdžią, bet ir sugebėjo rasti būdą, kaip manipuliuoti prezidentu. Būtent Zametalinas vykdo slapčiausius Lukašenkos pavedimus: jis kaip Lukašenkos patikėtinis buvo nuvažiavęs į Iraką pas Huseiną, jis garantavo, kaip rašo “Moskovskije novosti”, netikėtai labai palankias Baltarusijos prezidentui Aleksandro Liubimovo televizijos laidas. (Tiesa, tuo, kad vienas iš kadaise garsėjusios “Vzgliad” laidos kūrėjų giria Lukašenką, stebėtis neverta: obuolys nuo obels, t. y. nuo tėvo KGB pulkininko Michailo Liubimovo, toli nekrenta.) Zametalinui taip pat pavesta palaikyti ryšius su NVS vykdomojo komiteto sekretoriumi Borisu Berezovskiu. Zametalino įtakos paslaptis paprasta: jis kalba tai, ką nori girdėti prezidentas. O prezidentas patenkintas klausosi, kad tik slavų vienybės idėja gali tapti valstybinės ideologijos pagrindu; kad būtina atkurti Sovietų Sąjungą; kad bendros Rusijos ir Baltarusijos valstybės prezidentu gali ir turi tapti būtent jis, Aleksandras Lukašenka. Zametalinas nėra vienišas. Panašias mintis kartoja Lukašenkai ir Šeimanas. Ši dviejų vadinamųjų juodųjų pulkininkų sąjunga naudinga jiems abiem, nes leidžia kontroliuoti sutrikusią Baltarusijos prezidento psichiką. Šeimanas pritaria slavofiliškiems Zametalino kliedesiams, o Zametalinas sėkmingai skiepija Lukašenkai opozicijos, žurnalistų ir kitų nežinomų priešų, su kurias aktyviai kariauja Šeimanas, baimę. Internacionalistų partija: Michailas Miasnikovičius, prezidento administracijos vadovas; Uralas Latypovas, prezidento padėjejas tarptautiniams reikalams; Pavelas Jakubovičius, laikraščio“Sovetskaja Belorusija” vyriausiasis redaktorius; Ivanas Paškevičius, prezidento administracijos vadovo pavaduotojas spaudos ir ideologijos reikalams; Ivanas Antonovičius, užsienio reikalų ministras. Apibūdinsime du šios stovyklos peresonažus, įdomesnius mūsų skaitytojams. Abu jie atsakingi už tarptautinius santykius. Tai Antonovičius ir Latypovas. Baltarusijos užsienio reikalų ministras Ivanas Antonovičius spėjo padirbėti Baltarusijos KP CK skyriaus vedėju, SSRS pasiuntinybės Jungtinėse Tautose atsakingu darbuotoju, Visuomenės mokslų akademijos prie KPSS CK prorektoriumi. Aukščiausiai buvo pakilęs Ivano Polizkovo laikais: buvo išrinktas RSFSR KP politinio biuro nariu. Būtent tada šis inteligentas ir intelektualas, kaip jį vadina “Moskovskije novosti”, į vieno korespondento klausimą atsakė: “Jeigu po branduolinio karo mūsų planetoje liktų ne daugiau kaip dešimt žmonių, tai bus mūsų, sovietiniai, žmonės!” Tačiau karo, laimei nebuvo, užtat SSRS komunistų partija žlugo kartu su SSRS, ir Ivanui Ivanovičiui teko grįžti į Baltarusiją. O sovietinių žmonių dar yra daug daugiau negu dešimt. Baltarusija Antonovičių sutiko nemeiliai. Laisvų vietų vyriausybėje nebuvo. Antonovičius ėmė vadovauti vyriausybiniam Informacijos ir prognozavimo institutui, tapo Kebičiaus rinkimų kampanijos aktyvistu. Tačiau kai Kebičius pralaimėjo rinkimus Lukašenkai, Antonovičius nebuvo išvytas. Saldžialiežuvis profesorius, visada apsirinkantis tik kartu su valdžia, karantiną praleido savo institute, o paskui buvo paskirtas užsienio reikalų ministro pavaduotoju, vėliau - ministru. Buvęs Baltarusijos užsienio reikalų žinybos vadovas, dabar Baltarusijos pasiuntinys Japonijoje Piotras Kravčenka pavadino Antonovičių “Nelaimės ženklu” (taip vadinasi garsi Vasilio Bykovo apysaka): “Jeigu Antonovičius ką nors palaiko, tas būtinai pralaimi”. Visa Baltarusijos opozicija laukia, kada ši pranašystė išsipildys. Ko gero, vienintelė sritis, kurioje Lukašenkai dirba tik profesionalai, tai specialiosios tarnybos. Prezidentas pasikvietė daugelį buvusių KGB karininkų, ir ne tik į specialiąsias tarnybas. Jo padėjėjas tarptautiniams reikalams - profesorius, tarptautinio terorizmo problemų žinovas Uralas Latypovas. SSRS žlugimo metais šis KGB pulkininkas buvo tik Minsko KGB mokyklos direktoriaus pavaduotojas. Tačiau turėjo labai daug ryšių. 1992 m. gruodžio mėnesį jį prisiminė pats Viktoras Baranikovas, pakvietė į Maskvą ir pasiūlė Rusijos saugumo ministerijos vyriausiojo komiteto ir kolegijos nario pareigas. Latypovas įMaskvą nuvažiavo, tačiau tuojau pat grįžo. Nepanoro pasilikti. Kodėl- niekas nežino. Tačiau Baranikovo nebėra, o Latypovas gyvas ir sveikas, svarbiausia - tebėra valdžios struktūrose. Tiesa, Baltarusijoje. Latypovas - vienintelis iš Lukašenkai artimų žmonių, nė karto neapkaltintas korupcija. Pasak “Moskovskije novosti”, jis protingas, moka tris kalbas, ir niekas nesupranta, kodėl šis žmogus, galintis padaryti kur kas geresnę karjerą savo tėvynėje, iki šiol tebėra įnoringoje įnoringo Baltarusijos prezidento komandoje. Gal jis tikisi grįžti į Rusiją kartu su Lukašenka. O gal - tokių žinių, aišku, niekas neturi - dirba savo darbą. Štai tokie žmonės priklauso internacionalistų partijai. Tokius žmones “Moskovskije novosti” vadina antikomunistais. Liumpenų prezidentas Aleksandro Lukašenkos komandos žmones vienija tik valdžios troškimas ir savo prezidento baimė. Jie su siaubu galvoja, kas bus, jeigu neteks valdžios, nes supranta: šalyje kurioje ministro sulaikymą fiksuoja televizijos kamera, o žurnalistas sodinamas į kalėjimą už tai, kad atlieka savo profesinę pareigą, tik valdžia suteikia šiokią tokią saugumo garantiją. Jie bijo ir elgiasi kaip nusikaltėliai, besislapstantys nuo teisingumo. Baltarusija per Lukašenkos valdymo metus visiškai nuskurdo. Rusai, atvažiuojantys į Baltarusiją ir vaikiškai džiūgaujantys, kad tiek daug visko galima nusipirkti už šimtą rusiškų rublių, paprasčiausiai nesupranta svarbiausio dalyko: dauguma baltarusių to šimto rublių neturi. Baltarusijos rublis nuvertėjo, žmonės nebetiki ateitimi. Tačiau valdžia rami. Liumpenų Baltarusijoje vis daugėja, o tarp jų kovotojas su korupcija Aleksandras Lukašenka labai populiarus. Tad elitas gali ramiai valdyti. Kol kas šie žmonės valdo tik Baltarusiją. Gal greitai jie valdys ir bendrą Rusijos ir Baltarusijos valstybę. “Viešpatie, saugok rusus!” - taip baigia pasakojimą apie Lukašenkos komandą “Moskovskije novosti”. Nieko negali laukti iš Lukašenkos ir kitos Baltarusijos kaimynės. Ypač Baltijos šalys, kurias, Baltarusijos ir Rusijos komunopatriotų nuomone, valdo fašistiniai režimai.


Visa lietuvių tauta sveikina didžiosios pergalės organizatorių draugą Staliną

Vakar dieną Lietuvos sostinėje ir provincijoje tebevyko gausūs darbo žmonių susirinkimai ir mitingai ryšium su suteikimu draugui Stalinui aukščiausiojo karinio laipsnio — Tarybų Sąjungos Generalisimus, o taip pat suteikimu Tarybų Sąjungos Didvyrio vardo ir apdovanojimu antruoju Pergalės ordinu. VILNIAUS ĮMONĖSE IR ĮSTAIGOSE Su dideliu pakilimu Vilniaus miesto dirbantieji sutiko žinią apie draugo Stalino apdovanojimus. Visose sostinės įmonėse ir įstaigose įvyko džiaugsmo mitingai. LTSR hidrometeorologijos tarnybos valdybos inžinierinio — technikinio personalo susirinkime valdybos virš. pav. politiniams reikalams drg. Jastrebovas iškilmingai perskaitė TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakus dėl draugo Stalino apdovanojimų. Salėje kilo ilgai trunkantieji plojimai draugo Stalino garbei. Po to į mitingo dalyvius kreipėsi pirminės partinės organizacijos sekretorius inžinierius drg. Bezubovas, kuris pareiškė: — Sunkiomis mūsų Tėvynės ir sostinės Maskvos gynimo dienomis draugas Stalinas buvo tų kovų priešakyje. Genialusis vadas su nepaprastu ryžtingumu ir išmintingumu vadovavo Maskvos gynybai. Priešas buvo toli nublokštas nuo mūsų mylimos sostinės prieigų, o po to, jo vadovaujama Raudonoji Armija eile smūgių palaužė hitlerinės Vokietijos nugarkaulį. TSRS Aukščiausiosios Tarybos įsakai — pelnyta dovana išmintingajam Stalinui. Mes, mokslo darbuotojai, šios šventės proga siunčiame savo ugningus sveikinimus Tarybų Sąjungos Generalisimui Stalinui. „Vebro“ fabriko darbininkų ir tarnautojų kolektyvas sutiko džiugią žinią nepaprastai pakilusia nuotaika. Mitingai įvyko visuose įmonės cechuose. Juos pravedė partorgas dr. Nazarova. Visi dirbantieji savo kalbose atžymėjo didelį pasitenkinimą dėl draugo Stalino apdovanojimo. Jie pareiškė nuoširdžiausią padėką Tarybų Sąjungos Generalisimui draugui Stalinui, kuriam vadovaujant buvo paklupdyti vokiškieji okupantai. Be to, dirbančiųjų susirinkimai įvyko Valstybinėje siuvykloje „Laisvėje“, I Valstybiniame baldų fabrike „Vilniuje“, Valst. spaustuvėse „Spindulyje“ ir „Vaizde“, Valstybinėje Filharmonijoje, Maisto kombinate, Švietimo Liaudies Komisariate ir kitur. Mitingų dalyviai pasiuntė gausias sveikinimo telegramas Tarybų Sąjungos Generalisimui draugui Stalinui. UTENOJE Utenos apskrities dirbantieji su dideliu pakilimu sutiko žinią apie draugo Stalino apdovanojimus ir suteikimą jam aukščiausiojo karinio laipsnio — Tarybų Sąjungos Generalisimus. Gausiame mitinge kalbėjo Utenos apskrities vykdomojo komiteto pirmininkas drg. Palšys, LKP(b) apskrities komiteto agitacijos ir propagandos skyriaus vedėjas drg. Bulatovas ir Raudonosios Armijos atstovai. Visi kalbėtojai reiškė gilų džiaugsmą ir dėkingumą didžiajam karvedžiui, mūsų mylimajam vadui ir mokytojui draugui Stalinui. Kalbos buvo palydimos audringais plojimais ir šūkiais draugo Stalino garbei. Utenos jaunimas susirinko dar atskirame jaunimo mitinge, kuriame LLKJS Utenos apskrities komiteto sekretorius drg. Bakutis papasakojo jaunimui apie didžius geriausiojo jaunimo draugo ir mokytojo darbus. Jaunuoliai išreiškė savo didelį džiaugsmą draugo Stalino apdovanojimo proga ir pasižadėjo nesigailėti jėgų, kad greičiau būtų atstatytas nualintas mūsų krašto ūkis. Gausūs mitingai įvyko ir Malėtuose, Anykščiuose, bei kituose Utenos apskrities valsčiuose. UKMERGĖJE Kai tik Ukmergės dirbantieji syžinojo apie didžiojo Stalino apdovanojimus, įmonių ir įstaigų darbininkai ir tarnautojai susirinko į džiaugsmo mitingus. Jau pirmą dieną įvyko 15 mitingų, jų tarpe koklių fabrike, baldų dirbtuvėse, odos fabrike, lentpiūvėse ir kitur. Su ypatingu pakilimu mitingai praėjo lentpiūvėse „Srovė“ ir „Garsas“. Šių įmonių darbininkai visuomet pirmauja Ukmergėje. Gamybinis planas įvykdomas 200% ir daugiau. — Šia iškilminga proga mes pasižadame draugui Stalinui dirbti dar geriau ir duoti dar daugiau gaminių mūsų krašto atstatymui pagreitinti, — kalbėjo įmonių darbininkai susirinkimuose. ZARASUOSE Vakar Zarasų mieste ir valsčiuose įvyko gausūs mitingai draugo Stalino apdovanojimų proga. Apskrities darbininkai ir valstiečiai su dideliu pasitenkinimu išklausė džiugią žinią, išreiškiančią visos tarybinės liaudies norą, jos dėkingumo jausmus pergalės organizatoriui, tarybinių tautų vadui draugui Stalinui. Apskrities dirbantieji pasižadėjo savo darbais atsidėkoti didžiajam vadui ir išauginti gausų 1945 m. pergalės derlių.


Moralinis kolonizatorių pralaimėjimas Sueco klausimu

Imperialistų spaudimas Egiptui per paskutinę savaitę sustiprėjo. Nors liaudies masės visame pasaulyje nepaprastai nepalankiai įvertino jų veiksmus, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės tebevykdo karinius pasirengimus visai arti Egipto. Susidaro įspūdis, kad Vakarų valstybių vyriausybės sąmoningai kaupia šiame rajone „sprogstamąsias medžiagas“, laukdamos „atsitiktinumo“, kuris sukeltų karo gaisrą. Apie tai atvirai svajoja kai kurie reakciniai laikraščiai, tikėdamiesi, kad provokacijos prieš Egiptą sukels kokį nors Egipto patriotų pasipiktinimo aktą ir tada bus galima pradėti agresiją. Dirbančių Sueco kanale locmanų užsieniečių atšaukimas buvo viena tokių provokacijų. Jos iniciatoriai tikėjosi, kad, išvykus prityrusiems locmanams, navigacija kanalu bus sutrikdyta, jeigu nenutraukta visai. Tuo atveju būtų paskelbta, kad Egipto administracija „nepajėgia“ užtikrinti normalų naudojimąsi kanalu, kad Naseras „uždarė“ tarptautinį kanalą ir kad bet kurie veiksmai prieš Egiptą, jų tarpe ir karo veiksmai, pateisinami. Buržuaziniai laikraščiai neslepia savo nusivylimo - priešingai jų lūkesčiams egiptiečių locmanai, dirbdami dieną ir naktį, susidorojo su uždaviniu vesti laivų vilkstines kanalu. Tai atėmė iš kolonizatorių ne tik svarbų kozirį jų orientacijoje į karinį įsiveržimą, bet ir sukomplikavo Daleso užplanuotos uzurpatoriškos „Sueco kanalo naudotojų asociacijos“ steigimą. Laikraštis „Niujork Taims“ rašo: „Pranešimai iš Egipto parodė, kad Egipto locmanų vadovaujamas eismas kanalu toliau vyksta be pertrūkio. Šis faktas, matyti, atima iš numatytos naudotojų asociacijos jos pateisinimą arba bent skubotumą“. Tačiau tie, kuriuos įniršino nutraukusio kolonijinius pančius suverenaus Egipto savarankiški veiksmai, nenori su tokiais faktais skaitytis. Trijų Vakarų valstybių sušauktame separatiniame Londono pasitarime Anglijos, Prancūzijos ir JAV atstovai tebereikalavo įsteigti nelemtąją „asociaciją“, neslėpdami, kam ji išgalvota. Selvinas Loidas, Anglijos užsienio reikalų ministras, savo kalboje Londono pasitarime pareiškė: „Jeigu Kanalo naudotojų asociacija bus įsteigta, o pulkininkas Naseras atsisakys su ja bendradarbiauti arba atsisakys Kanalo naudotojų asociacijos paslaugų, tada taps aišku, kiek Egiptas neteisus. Tada bus galima padaryti teisėtą spaudimą“. „Naudotojų asociacijos“ svarbiausiasis iniciatorius Džonas Fosteris Dalesas Londono konferencijoje pasirodė „griežtų priemonių“ šalininko vaidmenyje. Kaip atstovas Jungtinių Amerikos Valstybių, kurių valstybės veikėjai šiuo metu dėl būsimųjų rinkimų ypatingai siekia pademonstruoti amerikiečių tautai savo taikingumą, p. Dalesas pavaizdavo visą reikalą kaip kažkokį „smurtą“ ir „neteisėtumą“ reiškiamus… Egipto. Iš tokios pozicijos jam jau buvo lengva teisinti jėgos politiką. Nuolaidos tik dėl taikos išsaugojimo yra be naudos, – pareiškė jis, jeigu jos nėra susijusios su sureguliavimu pagal teisingumą. O teisingumu Dalesas, kaip žinoma, laiko užsienio monopolijų viešpatavimo įamžinimą, tame tarpe viešpatavimą nebeegzistuojančios „Sueco kanalo kompanijos“ egiptiečių tautai ir egiptiečių tautos nuosavybei. Reakciniai Vakarų politikai vėl demonstruoja, kaip ne kartą yra buvę istorijoje, nuostabų aklumą. Jie nenori skaitytis su milžiniška, dešimteriopai išaugusia kolonijinę vergovę nusimetusių arba nusimetančių tautų jėga. Negalima nesutikti su Švedijos laikraščio „Morgen Tidningen“ užsienio politikos apžvalgininku Nilsu Boru, kuris smerkia atkaklų Vakarų valstybių nenorą atsisakyti kolonijinio viešpatavimo sistemos. „Jau juntami, - rašo jis, – požymiai, kad pastarųjų metų pasaulinių įvykių vystymasis pradėjo pakirsti ginklavimosi konjunktūrą, kad „jėgos politikos“ kariniai aljansai pradėjo braškėti iš pat pagrindų… O tie, kurie prisiėmė „vadovauti“ esamos tvarkos gynimui, neketina keisti kurso… Naujai gimę burbonai vis dar nieko neišmoko“. Pastaruoju metu Vakarų valstybių politikai Suecą liečiančiais klausimais veikė nepaprastai greitai. Rugsėjo 12 d., po 3–4 dienas trukusių slaptų pasirengimų, Anglijos ministras pirmininkas – Bendruomenių rūmuose, o Prancūzijos ministras pirmininkas – kalboje per radiją paskelbė, kokia priemonė išgalvota, siekiant priversti Egiptą paklusti kolonijinių valstybių valiai. Ši priemonė buvo projektas įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“, tai yra apsišaukėlišką naują „kompaniją“, kuri pareikalaus, kad Egipto vyriausybė perduotų jai pagrįstas savo teises valdyti kanalą, o jeigu ji nepaklus, tai tas sukels ekonomines ir karines sankcijas. Projekto autorius, kaip netrukus paaiškėjo, buvo tas pats Dalesas. Po to už savaitės Anglijos sostinėje prasidėjo pasitarimas. Į jį be Anglijos, Prancūzijos ir JAV atstovų, atvyko dar 15 šalių atstovai. Kad šis pasitarimas būtų sėkmingas ir planas įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“ būtų tvirtesnis, JAV metė ant svarstyklių lėkštės ne tik savo prestižą, bet ir didžiulę sumą pinigų. Atvirai remdamos ir iš anksto numatydamos Sueco kanalo boikotą, nes Egipto atsisakymas paklusti naujam Vakarų valstybių ultimatumui neabejotinas, JAV žada asignuoti pusę milijardo dolerių padengti nuostoliams tų šalių ir tų laivybos kompanijų, kurios siųs savo laivus, aplenkdamos Suecą, aplink Afriką. Juk, kaip žinoma, kelias, pavyzdžiui, nuo Bombėjaus į Londoną per Sueco kanalą lygus 6.260 mylių, o per Gerosios Vilties ragą – 10.720 mylių. „Amerika, – rašo šia proga Egipto laikraštis „Aš-Šab“, – yra pasirengusi išleisti šią milžinišką sumą pinigų tam, kad padėtų kai kurioms šalims boikotuoti Sueco kanalą ir kad Egiptas netektų priklausančios rinkliavos už laivų praplaukimą, kanalu… Štai tikrasis Amerikos veidas! Kas dabar patikės, pone Dalesai, jūsų pareiškimams apie tai, kad reikia taikiai išspręsti Sueco problemą? Kas patikės pareiškimams, kad Amerika siekia draugystės ir bendradarbiavimo?“ Ir štai nepaisant amerikinio dėdės dosnumo, trijų valstybių planas patyrė moralini krachą Londono konferencijoje. Tokios, atrodytų, „ištikimos“ Vakarams valstybės, kaip Ispanija ir Pakistanas, atsisakė dalyvauti apsišaukėliškų svetimo kanalo „savininkų“ „asociacijoje“. Ir daugelis kitų pakviestų į konferenciją „naudotojų“ paskubėjo sąlygoti savo dalyvavimą „asociacijoje“ reikalavimu – jokiu būdu nesigriebti jėgos. Jau pirmoji Londono konferencijos diena, pasak Šveicarijos laikraščio „La Siuis“, „išsklaidė visas iliuzijas“, kurias turėjo JAV, Anglija ir Prancūzija dėl „asociacijos“ projekto realizavimo. Vieninga visų kitų Arabų valstybių parama Egiptui, už taikų ginčo išsprendimą stovinčios Indijos pozicija, Azijos, Afrikos, Lotynų Amerikos viešoji nuomonė – visa tai dabar yra nepaprastai didelė jėga, kliudanti imperialistiniams sluoksniams išspręsti Sueco klausimą taip, kaip jie norėtų. Didžioji anglų tautos dauguma stojo prieš jėgos naudojimą Egipto atžvilgiu. Tokia pat prasme pasisako dauguma prancūzų. Provokacinę Vakarų valstybių liniją sudaryti Egipte kažkokį pretekstą agresijai plačioji visuomenė visuotinai pasmerkė visose šalyse. Didžiulį įspūdį visame pasaulyje padarė aiškus Tarybinės vyriausybės pareiškimas apie būtinumą taikiai išspręsti Sueco klausimą. Sirijos laikraštis „AnNasr“ rašė, kad visos pažangiosios spaudos pareiga yra plačiai nušviesti šį nepaprastai svarbų dokumentą, kuris, laikraščio išsireiškimu, „silpnina imperialistų mėginimus griebtis ginkluotosios jėgos prieš Egiptą dėl Sueco problemos“. O tą dieną, kai Vakarų laikraščiai paskelbė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino atsakymus į Kingsberio Smito klausimus dėl galimybės sušaukti naują vyriausybių Vadovų pasitarimą Sueco klausimu, Anglijos liberalų laikraštis „Nius Kronikl“ tokiais žodžiais išreiškė savo pažiūrą į šį įvykį: „Tuo metu, kai Dalesas, kalbėdamas Londone, stengėsi išgelbėti nuo kracho savo naująjį Sueco projektą, maršalas Bulganinas Maskvoje paskelbė, kad jis sveikina didžiojo ketverto – plius Indija ir Egiptas – vadovų pasitarimą šiam ginčui išspręsti“. Tautos pripažįsta teisėtu tik taikų būdą tarptautiniams nesutarimams spręsti derybomis. Tik šį būdą jos rems.


Prasidedant Naujiesiems metams (pagal musulmonų kalendorių), Afganistano ministras pirmininkas Muchamedas Daudas pasakė kalbą per Kabulo radiją. Daudas paragino tautą stiprinti bendradarbiavimo ir vienybės dvasią. Ministras pirmininkas, be kita ko, pasakė: „Pagrindinis tikslas neutralumo politikos, kuri pasirinkta ir vykdoma sutinkamai su tautos norais, yra taip pat vystyti šalį tarptautinės taikos ir saugumo sąlygomis”. Muchamedas Daudas pareiškė, kad Afganistano vyriausybė ir toliau stengsis taikiai išspręsti Puštunistano (Pakistano rajonų, kuriuose gyvena afganų gentys. — Red.) problemą.


Ar nusiplaus Prancūzija kolonijinio karo gėdą?

OAS siekia teroru užtemdyti Alžyro laisvės aušrą

TASSo korespondentas A. Baranovas praneša: trečią dieną vyksta Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės ir Prancūzijos vyriausybės delegacijų derybos. Apie derybų turinį ir eigą, kaip ir anksčiau, nieko nėra žinoma, nes abi delegacijos pagal bendrą nutarimą nerengia spaudos konferencijų, neskelbia jokių pranešimų. Tačiau, vietos politinių stebėtojų ir žurnalistų nuomone, derybų dalyviai dabar daugiausia dėmesio skiria problemoms, kaip palaikyti tvarką Alžyre pereinamuoju laikotarpiu tarp ugnies nutraukimo ir referendumo Alžyro apsisprendimo klausimu, kaip sudaryti laikiną vykdomąjį organą ir paleisti alžyriečius, kalinamus Prancūzijos kalėjimuose ir stovyklose. Ryšium su kruvinu fašistinių OAS gaujų teroru problema, kaip palaikyti tvarką pereinamuoju laikotarpiu, Alžyrui yra nepaprastai svarbi. „Alžyre didėjanti netvarka ir dar rimtesnių sukrėtimų grėsmė teikia ypatingo aštrumo klausimui, kaip palaikyti tvarką, nutraukus ugnį“, – pripažįsta Prancūzijos buržuazinis laikraštis „Mond“. Ar sugeba Prancūzijos vyriausybė vykdyti Alžyre susitarimus, kuriuos ji pasirašys? Nuo teigiamo atsakymo į šį klausimą priklauso, daugelio, apžvalgininkų nuomone, taikos Alžyre likimas. Demokratinė Prancūzijos visuomenė karštai sveikina Eviano derybas, kurių dėka, kaip ji tikisi, turi būti nutraukta ugnis ir po to turi būti atkurta taika Alžyre. Čia manoma, kad Prancūzijos Alžyro derybos gali trukti dar kelias dienas.


POKALBIS APIE JAV PAGALBĄ LIETUVAI;Vakar Lietuvos žurnalistų sąjungoje įvyko Tarptautinės plėtros agentūros (Agency for International Development /AID/) Europos ir Artimujų Rytų regionui valdytojos Korolos Adelman spaudos konferencija.

Tarptautinė plėtros agentūra (AID) - JAV vyriausybinė organizacija - kasmet suteikia 7,2 milijardo JAV dolerių humanitarinę pagalbą daugiau kaip 80-čiai šalių. K. Adelman, organizacijoje dirbanti daugiau kaip dešimt metų, koordinuoja JAV užsienio pagalbos programas Centrinei ir Rytų Europai, Artimiesiems Rytams ir Kambodžai. JAV ambasadorius Lietuvoje Derilas Džonsonas, taip pat dalyvavęs spaudos konferencijoje, painformavo apie vyriausybės planuojamą pagalbą Lietuvai kitais finansiniais metais.


Kaip Amerikos lietuviai mini Vytauto Didžiojo 500 metų mirties sukaktuves

Amerikos lietuviai Vytauto Didžiojo 500 m. mirties sukaktuves minėjo su ypatinga pagarba. Rochestery, N. Y., kaip pažymi vietos laikraščiai, tokio iškilmingo lietuvių apvaikščiojimo iki šiol dar nebuvo. Rytą visi vietos lietuviai, prisisagstę specialei iškilmėms pagamintais ženkleliais, nuvyko į bažnyčią. Pradžioje eisenos buvo nešamos Amerikos ir Lietuvos vėliavos. Bažnyčioje buvo atlaikytos iškilmingos pamaldos, po kurių vietos klebonas, J. Bakšys, pasakė iškilmėms pritaikytą pamokslą, apibūdindamas Vytauto D. reikšmę Lietuvai. Po pietų visi vyko į vieną didžiausią to miesto salę, Holy Redeemer, kur buvo antroji programos dalis. Einant į Holy Redeemer mažos mergaitės per miestą nešė Vytauto D. paveikslą. Programa pradėta Amerikos ir Lietuvos himnais. Po to, prakalbos, dainos, muzika ir k. Tarp kitko, buvo sudainuotas naujas kom. Vanagaičio kūrinys „Himnas Vytauto garbei“. Be to, kalbėjo vietos amerikiečių atstovai. Jie ypač dėkojo lietuviams už tokias gražias suruoštas iškilmes, kokių iki šiol dar čia nebuvę. Ypač su malonumu tenka pažymėti, kad šiose nepaprastose iškilmėse gausingai dalyvavo ukrainiečiai. Jie iškilmių programoje atliko daugybę savo numerių. Tarp kitų kalbėjo ukrainiečių klebonas, Basil Turula. Jis pažymėjo smurtiškus lenkų žygius, linkėjo artimiausiu laiku atvaduoti Lietuvai savo sostinę Vilnių ir prašė lietuvius padėti jiems išvaduoti skurstančią Ukrainą. Vyrų ir mišrūs ukrainiečių chorai sudainavo keletą savo liaudies dainelių. Po to, kalbėjo d-ras Suckovanchenko. Baigdami savo programą, ukrainiečiai, vadovaujami prof. Sorochinskio, atliko keletą muzikos kūrinių. Po to programą tęsė vėl lietuviai. Keletas kalbėtojų, lietuvių ir anglų kalbomis, plačiai apibūdino Vytauto Didžiojo darbus, jo reikšmę Lietuvai. Po kalbų per Lietuvos atstovą Amerikoje pasveikinti nepriklausomos Lietuvos lietuviai, pabrėžta, kad Amerikos lietuviai nebus tol ramūs, kol nebus išvaduota sostinė Vilnius. Po rezoliucija pasirašė susirinkimo garbės pirmininkas kun. M. Bakšys ir kiti susirinkimo įgalioti asmenys.


MANŠANIS – TURTINGAS GELEŽIES RŪDA RAJONAS

Daugiau kaip tūkstantis geologų‑žvalgų ketverius metus tyrė Manšanį, žinomą Anchojaus provincijos geležies rūdos rajoną. Surinkta medžiaga rodo, kad rūdos atsargos Manšanyje leidžia įkurti čia naują stambią metalurgijos bazę. Vietinės rūdos pasižymi aukšta kokybe. Jose vidutiniškai yra daugiau kaip 50 procentų geležies, o kai kuriose vietose ji siekia iki 65 procentų. Tarybinių specialistų vadovaujami, tyrinėtojų būriai dabar dieną ir naktį vykdo žvalgybos ir gilaus gręžimo darbus kalnuose. Nepaliaujamai gaunamos džiugios žinios. Šiomis dienomis buvo išgręžtas gręžinys, kuris turi iki 100 metrų storumo geležies rūdos klodą. Netoli nuo Manšanio daugiau kaip 20 kvadratiniu kilometrų plote pastebėti magnetinės anomalijos reiškiniai. Tikimasi, kad čia taip pat yra stambios rūdos atsargos.


Baigiasi SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija

Vakarykščiame rytiniame plenariniame posėdyje Generalinė Asamblėja dauguma balsų patvirtino Kambodžos, Etiopijos, Indijos ir eilės kitų šalių pasiūlytą rezoliuciją dėl Basutolendo, Bečuanalendo ir Svazilendo. Savo rezoliucijoje Asamblėja patvirtino neatskiriamą šių kolonijinių valdų tautų apsisprendimo bei nepriklausomybės teisę ir pasiūlė Didžiosios Britanijos vyriausybei nedelsiant sušaukti konstitucinę konferenciją, kurioje dalyvautų demokratiškai išrinkti politiniai lyderiai, turint galvoje nustatyti datą nepriklausomybei suteikti. 57 balsais, 18 susilaikius, ir 14 balsų prieš Generalinė Asamblėja taip pat priėmė rezoliucijos projektą dėl padėties Angoloje. Šioje rezoliucijoje remiamas Angolos liaudies reikalavimas nedelsiant suteikti nepriklausomybę ir raginama, kad Portugalijos vyriausybė imtųsi plačių politinių, ekonominių bei socialinių priemonių, padedančių garantuotai sudaryti laisvai išrinktus atstovaujamus politinius institutus. Kaip ir reikėjo laukti, prieš šį rezoliucijos projektą stojo Portugalijos partneriai NATO bloke, jų tarpe Jungtinės Valstijos, Anglija ir Italij


Vakar Austrijos koncleris Seipelis ir Prancūzijos užsienių reikalų ministeris Briandas turėjo ilgą pasikalbėjimą, kuriam, kaip manoma, buvo svarstytas Austrijos Vokietijos susijungimo klausimas. Bet iš kitų šaltinių pranešama, kad pasikalbėjime buvo liečiami tiktai ekonominiai klausimai. Prieš pasikalbėjimą su Briandu Seipelis ilgai kalbėjosi su Italijos delegacijos pirmininku Scialoja. „Daily Telegraph“ praneša, kad Seipelis norėjęs išsklaidyti neramias žinias skleidžiamas Italijos ir Prancūzijos ryšy su Austrijos ir Vokietijos susijungimo klausimu. Be to, Seipelis įtikinėjęs Scialoją, kad Austrija nesikišianti į Italijos elgesį su vokiečiais pietų Tiroliuj. (Elta).


Gruodžio 11 d. Paryžiuje prasidėjusios Šiaurės Atlanto sąjungos eilinės sesijos išvakarėse Vakarų reakcinių laikraščių puslapiuose ilgai buvo vykdoma parengiamoji kampanija. Buržuazinė spauda teigė, kad penkiolikos šalių - Siaurės Atlanto sąjungos dalyvių keturiasdešimt penkių ministrų susitikimas Paryžiuje bus svarbiausias iš visų prieš tal vykusių susitikimų, kad Paryžiuje bus rastas raktas, įgalinsiąs išspręsti svarbiausias problemas, kurias yra iškėlusi Atlanto kariniam blokui įvykių eiga, ir svarbiausiąją iš jų — „susitelkimo“ ir „suskilimo įveikimo“ problemą. Tą „suskilimą“, kaip nurodė Vakarų laikraščių apžvalgininkai, sukėlė pagrindinių Siaurės Atlanto sąjungos dalyvių – JAV, Anglijos ir Prancūzijos nesutarimai politikos Artimuosiuose Rytuose klausimais, užsitęsęs Anglijos, Turkijos ir Graikijos ginčas Kipro klausimu, o taip pat naujų ekonominių sukrėtimų pavojus, gresiantis Vakarų Europos šalims dėl Anglijos ir Prancūzijos agresijos prieš Egiptą. Pagal visa tai ir buvo sudaryta NATO tarybos Paryžiaus sesijos dienotvarkė. Centrinė vieta buvo paskirta „politinei diskusijai pagrindiniais dabartinės tarptautinės padėties klausimais“. Užsienio spauda teigė, kad tos diskusijos metu bus rasta tikra priemonė visiems nesutarimams NATO sistemoje likviduoti ir kad kaip tik tą priemonę turi Dalesas, atvykęs į Paryžių su „Atlanto vienybės“ stiprinimo programa. Jau pirmieji Šiaurės Atlanto bloko tarybos posėdžiai aiškiai parodė, koks būtent yra JAV valstybės sekretoriaus „daktaravimo menas“. JAV pozicijoms sustiprinti Amerikos diplomatijos vadovas ketina pasinaudoti dabartiniu tarptautinės padėties paaštrėjimu, kurį sukėlė Anglijos bei Prancūzijos avantiūra Egipto ir tarptautinės reakcijos organizuotas kontrrevoliucinis maištas Vengrijoje. Dar prieš dvi savaites iki prasidedant NATO tarybos Paryžiaus sesijai žymieji Amerikos karinių sluoksnių atstovai padarė pareiškimus, raginančius toliau vykdyti ginklavimosi varžybas. NATO ginkluotųjų pajėgų Europoje vyriausiasis vadas generolas Norstedas ir jo pirmtakas šiame poste generolas Griunteris vienu balsu kartojo, kad „silpnumo politika yra netikusi“ ir reikia „skirti didelį dėmesį“ NATO ginkluotųjų pajėgų stiprinimui. Keturiasdešimt penkių ministrų posėdžių pradžiai Paryžiuje buvo pritaikyti aiškiai inspiruoti Amerikos pranešimai apie planus, kad „NATO armijos savintų branduolinį ginklą“. Siekiant padaryt: poveikį europiečiams – Šiaurės Atlanto bloko dalyviams, buvo plačiai paskelbtas JAV Viduržemio jūros laivyno vado viceadmirolo Brauno pareiškimas, kad tas laivynas „žymiai sustiprės“, nes į jį bus įtrauktas lėktuvnešis „Forestol“ ir kreiseris „Boston“, apginkluotas vairuojamais sviediniais. Visas tas JAV karinės mašinos „parengties“ demonstravimas ir raginimai vykdyti nežabotas ginklavimosi varžybas turėjo, Amerikos diplomatijos sumanymu, užtaisyti jau seniai Išryškėjusias Šiaurės Atlanto sąjungos rūmų spragas ir sutelkti sąjungos dalyvius apie Amerikos vyriausiąją vadovybę. Tam pačiam tikslui turėjo tarnauti ir pastarosiomis savaitėmis išvystyta pašėlusi melo ir šmeižto prieš Tarybų Sąjungą ir liaudies demokratijos šalis kampanija. Pasaulis jau seniai nematė tokių begėdiškų imperialistinių išsišokimų. Vakarų reakciniai sluoksniai paruošė ir organizavo kontrrevoliucinį pučą Vengrijoje. O dabar, tam pučui sužlugus, jie siekia palaikyti Vengrijoje įtemptą padėtį ir išgalvoja įvairius būdus kištis į jos vidaus reikalus. JAV politiniai veikėjai mėgina atnaujinti senąją „tarybinio pavojaus“ baidyklę ir tuo pačiu paremti savo argumentus „Atlanto vienybės“ naudai. Jau pirmajame NATO tarybos posėdyje Paryžiuje Dalesas pareiškė, kad „dėl Tarybų Sąjungos vykdomos politikos Šiaurės Atlanto blokas turi išsaugoti savo jėgą ir mokėti ją, reikalui esant panaudoti“. JAV reakcinė spauda teigia, kad jeigu toks klausimo sprendimas nebus rastas, visa Šiaurės Atlanto sistema gali sugriūti. Taip iki galo išryškėja JAV atstovų planas NATO tarybos sesijoje: mitu apie „tarybinę grėsmę“ jie nori nukelti į paskutinę vietą Šiaurės Atlanto bloke esamus nesutarimus, pagrįsti tolesnes ginklavimosi varžybas ir naujų karinių avantiūrų parengimą, kuriame ypatinga vieta paskirta Vakarų Vokietijai. Kartu Amerikos valdantieji sluoksniai neatsisako savo ypatingų politiniu ir ekonominių tikslų, kurie prieštarauja kitu NATO šalių interesams, ir visų pirma Anglijos bei Prancūzijos interesams. Amerikos imperialistai jau seniai skelbė idėją, kad senųjų, iškaršusių Imperijų įtaka kolonijiniame pasaulyje būtų pakeista Amerikos „jaunųjų jėgų“ įtaka. JAV reakcinė spauda yra tos nuomonės, kad tinkamas šiam reikalui momentas atėjo kaip tik dabar, kai Anglija ir Prancūzija, užpuolusios Egiptą, galutinai susikompromitavo arabų tautų akyse. „Šiandien Anglijos ir Prancūzijos įtaka Artimuosiuose Rytuose, – rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun“, - negyva“. Pasinaudodamos tuo, JAV, Prancūzijos laikraščio „Komba“ išsireiškimu „atvirai siekia įvesti savo viešpatavimą silpnai išsivysčiusiose šalyse, faktiškai užgrobti pasaulinius žaliavų šaltinius, pašalinti senąsias Europos valstybes iš pozicijų, kurias jos užėmė žemės rutulyje“. Laikraščio būkštavimus patvirtino Daleso kalba NATO tarybos sesijoje. Dalesas atvirai pareiškė, kad JAV ketina „palikti sau veiksmų laisvę“ rajonuose, kurių neapima Šiaurės Atlanto sąjunga. „Būtų klaidinga manyti, – pareiškė jis, - kad JAV negalės imtis jokių priemonių kurioje nors žemės rutulio dalyje, negavusios NATO sutikimo“. Prie tos „kurios nors žemės rutulio dalies“ priklauso visų pirma Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų rajonas. Neatsitiktinai įvykusiose prieš NATO tarybos sesiją Anglijos, Prancūzijos ir Amerikos derybose Sueco krizės sukeltų nesutarimų likvidavimo klausimu buvo susitarta tik vienu klausimu – kad reikia atkurti laivybą Sueco kanalu. Anglijos ir Prancūzijos avantiūra Egipte ištisai pakrypo prieš jos organizatorius. Laivybos Sueco kanalu nutraukimas perkirto senuosius prekybos kelius, siejančius Vakarų Europą su Indijos vandenyno uostais, sukėlė Vakarų Europos šalims, visų pirma Anglijai ir Prancūzijai, aštraus naftos bado ir svarbiausių žaliavų rūšių trūkumo grėsmę. Anglijai vienas iš laivybos Sueco kanalu nutraukimo padarinių buvo smarkiai išryškėjęs plieno liejimo pramonės ir laivų statybos darbo nusmukimas, sumažinęs eksportą. Ang1ijos vyriausybė jau kreipėsi į tarptautinį valiutos fondą, prašydama vieno milijardo trijų šimtų milijonų dolerių kredito. Prancūzijoje agresija prieš Egiptą sukėlė gamybos sumažėjimą eilėje pramonės šakų, nedarbą, priverstini darbo savaitės sutrumpinimą. Mėgindama įveikti infliaciją, Gi Molė vyriausybė užprojektavo 1957 metų biudžetui naujus trisdešimt milijardų penkių šimtų milijonų frankų dydžio mokesčius. Ryšium su tuo JAV monopolistiniam kapitalui atsivėrė papildomos galimybės ekonominiam spaudimui daryti Anglijai ir Prancūzijai. Bet vargu ar reikia įrodinėti, kad tokia situacija neišvengiamai toliau aštrina imperialistinius prieštaravimus ir, vadinasi, didina įtempimą Siaurės Atlanto bloko viduje. Pastaroji aplinkybė, žinoma, vis labiau komplikuoja Amerikos uždavinį atkurti „Atlanto vienybę“, apie kurią tiek daug kalbama NATO tarybos Paryžiuje sesijoje. Bet kartu reikia turėti galvoje, kad, nepaisant visų nesutarimų, Šiaurės Atlanto blokas lieka pavojingiausia agresyvių valstybių karinė grupuotė ir kad NATO tarybos Paryžiaus sesija yra dar vienas mėginimas sustiprinti tą grupuotę kariniu atžvilgiu. Visa tai ragina tautas visokeriopai stiprinti budrumą ir pasiryžimą demaskuoti bet kurias taikos priešų intrigas.


TSR Sąjungos užsienio reikalų ministro A. A. Gromykos pareiškimas 1957 m. birželio 25 d. spaudos konferencijoje

Šiomis dienomis Amerikos ir Europos spaudoje buvo paskelbtas Šiaurės Atlanto bloko (NATO) ginkluotųjų pajėgų vyriausiojo vado generolo Norstedo pareiškimas, kurį jis padarė uždarame JAV senato užsienio reikalų komisijos posėdyje. Amerikos generolo Norstedo, kuris vaidina ne paskutinį vaidmenį formuojant Šiaurės Atlanto bloko karinę politiką, pareiškimas negali neatkreipti dėmesio savo agresyvumu ir nesivaržymu. Tai jau ne pirmas atvejis, kai NATO kariniai veikėjai daro tokius pareiškimus. Šioje srityje yra net tam tikras dėsningumas. Generolai, užimantieji NATO organizacijoje vadovaujančius postus, pradeda triukšmingiausiai elgtis ir mojuoti kumštimis arba tuomet, kai svarstomi kariniai asignavimai, skirti nurodyto karinio bloko šalių tolesnėms ginklavimosi varžyboms, arba tuomet, kai, vykstant deryboms dėl nusiginklavimo problemos, išryškėja derybų dalyvių pozicijų suartėjimas vienais ar kitais nusiginklavimo klausimais. Paprastai toną tam duoda Amerikos kariniai atstovai. Dingstį eiliniams karingiems pareiškimams Norstedas pasirinko JAV kongrese svarstomą klausimą dėl vadinamosios „saugumo savitarpio užtikrinimo programos”, kuri, kaip žinoma, naudojama finansuoti ginklavimosi varžyboms Atlanto grupuotės šalyse. Atidavęs įprastinę duoklę melagingoms kalboms apie būtinumą didinti JAV ir Šiaurės Atlanto bloko karinę galią, siekiant apsiginti nuo tariamai esančios Tarybų Sąjungos karinės grėsmės, Norstedas lengvabūdiškai ir nesivaržydamas kalbėjo apie Šiaurės Atlanto bloko karinius planus. Mus, suprantama, domina ne asmeniniai generolo Norstedo privalumai ir ne jo strateginiai talentai. Tai mes paliekame nuošaliai. Norstedas ir jo pareiškimas mus domina tiek, kiek tai apibūdina tikrąjį veidą tų sluoksnių, kurie vairuoja NATO karinius reikalus, o tuo pačiu ir tikrąją agresyvią šios karinės grupuotės prigimtį. Ko tik neprikalbėjo Norstedas savo pareiškime Amerikos senato komisijoje! Sekdamas savo pirmtako pavyzdžiu, jis visų pirma palaikė savo pareiga pasirodyti, ragindamas ruošti atominį karą ir toliau vykdyti ginklavimosi varžybas. Kartu jis nepašykštėjo reklamuoti NATO karinę galią, o tai darydamas, ir Amerikos kariaunos nuopelnus vystant šio bloko ginkluotąsias pajėgas. Jis pareiškė, kad NATO dabar, esą, sugebąs „sunaikinti visa, kas šiuo metu Rusijoje turi bet kurią karinę reikšmę”. Kaip matote, Norstedas turi nemažus apetitus. Jam reikia sunaikinti Tarybų Sąjungoje nei daugiau, nei mažiau, kaip „viską, kas turi karinę reikšmę”. Amerikos generolas nuėjo dar toliau ir pasisakė už tai, kad Tarybų Sąjunga „būtų užpulta iš visų keturių pusių”, veikiant iš Amerikos karinių bazių užsienyje. Susižavėjęs generolas Norstedas, matyti, pamiršo, kad „visas keturias puses”, t. y. vakarus, rytus, šiaurę ir pietus, turi ne tik Tarybų Sąjunga, bet ir agresorius, kuris išdrįstų stoti į karinių avantiūrų kelią. Tą patį reikia pasakyti ir apie kitą šio pagyrūniško Amerikos generolo pasisakymą. Norstedas pareiškė, kad NATO ginkluotosios pajėgos gali paleisti į Tarybų Sąjungą „pakankamą skaičių lėktuvų, kad būtų galima pradėti mūsų norimą puolimą” iš nurodytų aviacijos bazių. Bet ir čia generolas aiškiai pamiršo, kad lėktuvai gali skraidyti ne tik viena kryptimi, ne tik iš agresoriaus pusės, bet ir į agresoriaus pusę. Tuo tarpu, atrodytų, kad šiuo klausimu neturi būti neaiškumų net „karščiausioms galvoms” NATO karinių veikėjų tarpe. Mėgindamas ištraukti kuo daugiausia asignavimų ginklavimosi varžyboms iš Amerikos kongreso, o iš tikrųjų iš Amerikos mokesčių mokėtojo, generolas Norstedas niekaip negalėjo nurimti. Jis ėmė samprotauti apie tai, kad Amerikos karinė žinyba ir NATO turi turėti „lankstų sugebėjimą“ ir kad tam reikalingi pinigai, pinigai ir pinigai. Čia kartu jis iššifravo, kad „lanksčiu sugebėjimu” suprantamas galimumas bombarduoti Tarybų Sąjungą ir iš pačių Jungtinių Valstybių teritorijos. Bet kas kas, o kariniai veikėjai mūsų laikais seniai turi suprasti jau tapusią neginčijama tiesą, kad bet kuris agresorius, išdrįsęs sukelti naują karo gaisrą, negalėtų ramiai sėdėti net už jūrų ir vandenynų. Šie veikėjai negali nežinoti, kad šiuolaikinės karinės technikos vystymasis jau šiuo metu pasiekė tokį lygį, kai visokie planai, kuriais apskaičiuojama, kad naują karą sukėlusi valstybė arba valstybės gali likti nuošaliai nuo kautynių lauko, – yra tuščios iliuzijos. Skleisdamas tokias iliuzijas, Norstedas, kaip ir kiti ginklavimosi varžybų tolesnio vykdymo ir atominio karo skelbėjai, žino, kad jie sako netiesą. Bet tai jiems mažai terūpi. Jie, žūt būt, turi gauti naujus ir naujus milijardus dolerių atominių ir vandenilinių bombų gamybai. Jeigu prie to, kas pasakyta, pridursime, kad Norstedas taip pat griežtai pasipriešino bet kuriam Amerikos ginkluotųjų pajėgų išvedimui iš Europos, tai turėsime atvirą agresyviausių NATO sluoksnių programą, kurios negalima pridengti jokiais melagingais pareiškimais apie tariamą gynybinį šios karinės grupuotės pobūdį. Kyla teisėtas klausimas – ką reiškia NATO ginkluotųjų pajėgų vyriausiojo vado pareiškimas? Kas tai yra – ar savęs nekontroliuojančio generolo svaisčiojimai, ar sąmoningas, kurstytojiškas pareiškimas, kuriuo siekiama įkaitinti tarptautinę padėtį, išpūsti „šaltąjį karą”, kurstyti karinę isteriją, o tuo pačiu padėti kariniams fabrikantams ir toliau pasiglemžti milžiniškus pelnus iš ginklų tiekimų? Aišku, kad tai ne tik suįžūlėjusio generolo svaičiojimai, ypač jeigu atsižvelgsime į tai, kad kaip tik šis momentas buvo parinktas jo kurstytojiškai kalbai. Yra žinoma, kad pastaruoju metu pasirodė tam tikrų tarptautinės padėties švelnėjimo požymių, kurie pasiekti dėka taikingųjų valstybių, o taip pat tų jėgų pastangų paties Atlanto bloko šalyse, kurios supranta, kokias nesuskaičiuojamas nelaimes tautoms atneštų naujas pasaulinis karas. Ryšium su tuo ypač reikia pažymėti tą aplinkybę, kad vykstančiose derybose dėl nusiginklavimo išryškėjo galimybė pasiekti susitarimą dėl kai kurių dalinių priemonių nusiginklavimo srityje, ypač po to, kai Tarybų Sąjunga pateikė savo naujus pasiūlymus, kurie, kaip teisingai pažymima plačiuosiuose tarptautiniuose visuomenės sluoksniuose, palengvina galimybę pasiekti valstybių susitarimą. Atrodytų, kad, esant tokioms sąlygoms, visi derybų dėl nusiginklavimo dalyviai turėtų būti ypač atsargūs ir santūrus, kad būtų galima palaikyti atmosferą, palankią šioms deryboms, atsižvelgiant į didį tautų suinteresuotumą nusiginklavimo klausimų išsprendimu. Bet kurgi čia tokios atmosferos sudarymu gali rūpintis Amerikos generolai ir kiti „Šaltojo karo” trubadūrai! Prie to jie nepripratę. Jiems reikalingos naujos Amerikos karinės bazės Europoje, Azijoje, Afrikoje. Jiem reikalingi vis nauji ir nauji pulkai bei divizijos, sukomplektuoti visų pirma iš prancūzų, vokiečių, belgų, olandų ir kitų šalių – NATO dalyvių tautų, kurioms skiriamas patrankų mėsos vaidmuo. Kai kas gali pasakyti, kad į generolo Norstedo pareiškimą, kaip ir kitus panašius karinių, o ir ne tik NATO karinių veikėjų pareiškimus, galima nekreipti dėmesio, nes tokių pareiškimų tikslas – siekti didinti karinius biudžetus, o tuo pačiu dar smarkiau suveržti mokesčių preso sraigtus. Kai kuriuose Vakarų šalių spaudos organuose yra maždaug tokių pasisakymų: esą, nereikia kreipti dėmesio į triukšmingus Amerikos generolo pasisakymus. Kartu nurodoma, kad juk ne generolas Norstedas nulemia NATO politiką. Bet šie pasisakymai neįtikinami. Jeigu Norstedas ir kiti NATO kariniai veikėjai, darantieji kurstytojiškus pareiškimus, nereikštų šios karinės grupuotės vadovaujančiųjų sluoksnių nuotaikų, tai, reikia manyti, jiems būtų duotas atkirtis, ir jie, kaip sakoma, būtų pastatyti į savo vietą. Bet nieko panašaus neįvyko. Tuo metu, kai Norstedo kalbą griežtai smerkia visi taikingieji sluoksniai, JAV oficialūs sluoksniai, o taip pat kiti NATO dalyviai nepadarė jokių pareiškimų, smerkiančių šią kalbą. Tai reiškia, kad Norstedo pareikštos mintys aplamai nėra svetimos NATO vadovaujantiesiems sluoksniams. Bet tarkime net, kad NATO kariniai veikėjai, kaip šios karinės grupuotės ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas, ne visiškai atspindi jos politinių vadovų pažiūras. Argi Ši aplinkybė daro mažiau provokacinėmis ir mažiau pavojingomis kurstytojiškas šių generolų kalbas? Anaip tol ne. Tai tik rodo, koks pavojus taikai, tame tarpe ir šalių – NATO dalyvių tautoms, yra susijęs su šios karinės grupuotės egzistavimu, su jos kariniais planais ir su tokių karinių veikėjų vadovavimu NATO ginkluotosioms pajėgoms. Iš tikrųjų, mums iki šiol buvo įtikinėjama, kad Amerikos bazės svetimų valstybių teritorijose Europoje, Azijoje ir kituose pasaulio rajonuose skirtos tik „gynybiniams tikslams”. Ypač dažnai tokius pareiškimus tekdavo girdėti iš Didžiosios Britanijos vyriausybės. Kaip žinoma, Didžiosios Britanijos teritorijoje įsteigta nemaža Amerikos karinių bazių. Tokių Didžiosios Britanijos, Prancūzijos, Danijos, Norvegijos ir kitų Šiaurės Atlanto blokui priklausančių šalių vyriausybių patikinimų netrūksta ir šiuo metu. Tačiau padėtis komplikuojasi ryšium su planais dislokuoti atominį ginklą Europos valstybių teritorijose ir su planais apginkluoti Vakarų Vokietijos bundesverą branduoliniu ginklu, o į tai Tarybinė vyriausybė jau ne kartą yra atkreipusi atitinkamų valstybių vyriausybių dėmesį. Mums atrodo, kad jeigu šalyse NATO dalyvėse – Prancūzijoje, Vakarų Vokietijoje, Norvegijoje, Danijoje ir kitose  –  dar yra žmonių, kurie guodžiasi viltimis, jog NATO neturi agresyvių tikslų, tai generolo Norstedo pareiškimas turėtų dar kartą parodyti, kad tokios viltys neturi pagrindo. Šis pareiškimas dar kartą patvirtina, kad teisingi ir laiku padaryti Tarybinės vyriausybės įspėjimai apie pražūtingus padarinius, kuriuos veda agresyvi Šiaurės Atlanto bloko politika, ir apie tą atsakomybę, kurią prisiima valstybiniai veikėjai tų Šalių, kurių teritorijose dislokuotos arba numatoma dislokuoti užsienio karines bazes, kad jos būtų panaudotos sutinkamai su šio bloko kariniais planais. Kokią gi išvadą reikia padaryti iš viso to, ypač jeigu atsižvelgsime į šiuo metu Londone vykstančias derybas dėl nusiginklavimo? Prašosi viena išvada: jeigu Jungtinės Amerikos Valstybės, kaip derybų dėl nusiginklavimo dalyvės, tikrai nori padėti pasiekti būtiną valstybių susitarimą, tuomet negali būti vietos agresyvioms ir kurstytojiškoms kalboms, tokioms, kaip Norstedo kalba. O jeigu tikrąją JAV politiką išreiškia Norstedas ir į jį panašūs „šaltojo karo” bei ginkklavimosi varžybų garbintojai, tai kaip reikia vertinti JAV dalyvavimą derybose dėl nusiginklavimo ir ar šios derybos nepanaudojamos kaip uždanga, pridengianti siekimą toliau vykdyti ir stiprinti ginklavimosi varžybas? Šie du dalykai nesuderinami. Suprantama, į šį klausimą gali atsakyti tik JAV vyriausybė. VI. 1939 metų vasario mėnesį Tomas Kru, dvidešimt dviejų metų amžiaus kru genties čiabuvis, kuris, baigęs mokyklą, dirbo Durku salos faneros gamyklos buhalterio padėjėju, smarkiai susiginčijo su savo viršininku ir tuojau pat buvo atleistas iš darbo. Jam buvo pareikšta, kad jis atleistas ir neturi teisės vėl stoti dirbti į gamyklą arba bet kurią kitą firmos įmonę. Tomo Kru lauke katorginė čiabuvio juodadarbio karjera. Negalima sakyti, kad firma, atleisdama Kru iš darbo, nebūtų pati patyrusi tam tikro nuostolio: jis buvo protingas vaikinas, gabus buhalteris, mokėjo kokią dešimtį vietinių kalbų bei tarmių ir ateityje galėjo būti labai naudingas firmai. Ponas Urija Svitmiorderis, kartą atkreipęs dėmesį į jį, liko kuo geriausios nuomonės apie jo protingumą. Jam net buvo dingtelėjusi mintis, kad būtų neblogai paskyrus Tomą senojo mulkio Džigu-brachaus ministru. Bet jis susilaikė: Tomas vis dėlto buvo per jaunas, o svarbiausia, jis buvo kilęs iš paprastos šeimos, ir, jeigu jis būtų paskirtas į tokį aukštą postą, tai sukeltų tiek karaliaus, tiek ir vietinės aristokratijos nepasitenkinimą. Ir vis dėlto Tomas buvo atleistas ir nebeturėjo teisės stoti atgal dirbti, nes reikėjo dar kartą parodyti, kad „Urijos Svitmiorderio ir sūnų” firma neatleidžia ne mažiausio pasipriešinimo jos aukščiausiajai valiai.


Visasąjunginis pasižymėjusių įsavinant dirvonus ir plėšinius komjaunuolių ir jaunuolių sąskrydis

Kovo 1 d. Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose toliau dirbo visasąjunginis pasižymėjusių savinant dirvonus ir plėšinius komjaunuolių ir jaunuolių sąskrydis. Delegatai šeimininkiškai svarstė nepaprastai svarbius Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybes iškeltus uždavinius, susijusius su tolesniu dirvonų ir plėšinių įsavinimo ir grūdų gamybos didinimu, tarėsi, kaip geriau atlikti šį didelį ir garbingą darbą. Jaunuosius plėšinių įsavintojus, visą tarybinį jaunimą šiltai sveikino užsienio jaunimo delegacijų vadovai: Vengrijos Liaudies Respublikos S Samodis, Čekoslovakijos Respublikos - V. Vedra, Lenkijos Liaudies Respublikos – V. Prandota, Vokietijos Demokratinės Respublikos — H. Miuleris, Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos Kim Ki Su. Kalbėjęs sąskrydyje VLKJS CK sekretorius V. J. Semičastnas nušvietė svarbiausius plėšinių komjaunimo organizacijų uždavinius kaimo jaunimo socialistinio lenktyniavimo organizavimo klausimais. Drg. Semičastnas kvietė plėšinių jaunuolius ir merginas sutikti 40-ąsias Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos metines naujomis darbo pergalėmis Tėvynės garbei. Sąskrydžio delegatai priėmė kreipimąsi į visus komjaunuolius, komjaunuoles, jaunuolius ir merginas, savinančius naująsias žemes. Visasąjunginis plėšinių jaunųjų nukariautojų sąskrydis pasibaigė.


(Mūsų specialaus korespondento). Kova su komunistais. Visoj Pietų Amerikos lietuvių istorijoj, iki pernai metų, čia lietuvių darbininkų vardu kalbėjo niekeno nekviesti, tik tam tikro internacionalo apmokami ir siųsti komunistų agitatoriai. Kada jie išleido laikraštį „Rytojus“ lietuvių kalba, daugelis lietuvių čia manė, kad jis tarnaus tiktai lietuvių darbininkams. Iš pradžių kai kas ir iš rimtų žmonių ji rėmė, bet pamatę, kad jame, be kalbos daugiau nieko nėra lietuviško, tuo labiau nėra nieko, kas lietuviams darbininkams naudą neštų. Pamažu nuo jo lietuviai atsitraukė, – liko tik internacionalo apmokami agentai, viso apie pustuzinis dykaduonių, kuriuos lietuviai darbininkai čia vadina raudonosiomis erkėmis. Išgamų „triumfus“ visiškai suparaližavo tikras lietuvių darbininkų laikraštis „Balsas“. Bolševikai taip pat rengė 10 metų jubiliejų, bet mažai kas pas juos atėjo. „Balsui“ pasirodžius jau jie daugiau negūndo lietuvius rezoliucijomis. Visu nusistebėjimui, jie paskelbė, kad jau, girdi, komunistai taip pat stovį už Lietuvos nepriklausomybę. Bet visi susipratę lietuviai jiems netiki ir siunčia juos į sovietų „rojų“. Dėl to komunistai baisiai nusiminė. Jie visas pastangas dabar deda, kad supiudytų „Balso“ žmones. Apie Lietuvą savo „rezoliucijų“ jau nerašo, o tik perspausdina Karaliaučiaus „Mūsų Balso“, Plečkaičio „Pirmyn“, ir iš Šaiurės Amerikos komunistų laikraščių, mat, per pastaruosius daugiausia pinigų gauna. Redakcijų žiniai. Mainais „Balsas“ gauna apie 10 periodinių lietuviškų leidinių iš Lietuvos ir iš Amerikos. Kas vakaras ir kas šventadienis „Balso“ redakciją aplanko pasiilgę tėvynėj spausdinto lietuviško žodžio mūsų išeiviai. Įsivaizduokit, kaip malonu, už kelių tūkstančių kilometrų nuo Lietuvos, užeiti į lietuvių kultūros įstaigą ir pasiskaityti laikraščių iš Lietuvos. Balsiečiai skundžiasi, kad ne visus Lietuvos laikraščius gauna. Gal Redakcijos malonėtų siuntinėti? Vienas pilietis man kartą guodėsi: – Buvau nuvykęs į Buenos Aires. Užėjau į seną lietuvių redakciją – „Rytojaus“ – mačiau kai kurias reformas: vieton Trockio, kabo Stalinas. O iš Lietuvos laikraščių jiems siunčia tik „Lietuvos Žinias“; už tat jie jas gaudami – Vileišį ir kitus pašmeižia, o pačias „L. Ž.“ išjuokia. Naujas choras. Dar vienas naujas, malonus faktas: minint 10 metų Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves buvo sudarytas choras prie „Lietuvos“ draugijos. Į chorą jau įsirašė keliolika daininkų. Geresni dainininkai pasitraukė iš komunistų choro, sakydami: „mes norime ir Lietuvos himną giedoti !“


KRUVINAS AMATAS - AMŽINAS AMATAS, arba ko šypsosi Boleslavo „berniukai”?

„Mūsų Žmonės sėdi visur!..” - sausio 12-osios naktį, jau „išgelbetas” sovietinių desantininkų, kalbėjo B.Makutinovičius. Žinoma, omonininkai nebuvo izoliuoti. Jų šeimos, artimieji, pažįstami ir draugai gyveno greta jų. Ne visi pritarė smurtininkų pasirinktam keliui. Kai kas net nežinojo, kuo jų giminaičiai užsiima. Kiti juos dar labiau kurstė, teikdavo atitinkamą informaciją. Majoras A.Antonenka dirbo Lietuvos vidaus reikalų ministerijos 7-ajame skyriuje. Taip vadinosi operatyvinė žvalgyba. Vėliau perėjo į Vilniaus priėmimo-paskirstymo punktą, kuriame dirbo kriminalinės paieškos vyresniuoju inspektoriumi. Jis žinojo ir galėjo žinoti daug ką, kas rūpėjo omonininkams. Ir ne tik jiems. Į būrį šis karininkas oficialiai perėjo birželio 23 d. Šiandien jis tarnauja vadinamajame Šiaurės miestelyje. Po tarnybos eina į savo butą, pas savo šeimą. Prokuratūros tardytojas kol kas jo neliečia. Buvusioje VRM kovos su socialistinės nuosavybės grobstymu ir spekuliacija valdyboje dirbęs V.Semenčinas irgi perėjo į OMON-ą. Įtariama, kad ir jam agentūrinis darbas nebuvo svetimas. Išformavus OMON-ą, V.Semenčinas liko Šiaurės miestelyje dislokuotoje divizijoje, po to buvo perkeltas į kažkurį kitą karinį dalinį. Tokių OMON-o pagalbininkų turėjo būti ir daugiau. Beje, tarp tų 80-ties parodymus tardytojui davusių buvusiųjų keletas prokuratūroje pasirodė, užsivilkę jau Lietuvos policininko uniformą… Iš šių liudytojų prokuratūros tardytojas sako ne daug ką sužinojęs. Jie nieko nemušę, nieko neplėšę. Kalti kaip visada kiti. Beje, į prokuratūrą atvykdavo ne visi kviestieji. Niekas jų per daug ir neieškojo. - Apie įtariamuosius, išvykusius iš Lietuvos, rinkti informaciją galimybių neturime, - sako Č.Norinkevičius. - Kai kurių paiešką paskelbėme. Gavome pranešimų, kad Vilniuje buvo pasirodęs B.Makutinovičius. Jis kai kam vis skambina telefonu iš Sankt Peterburgo. Gimines aplankė kiti svetur apsigyvenę įtariamieji. Apskritai šios bylos likimas yra neaiškus. Reikalinga Rusijos ir Lietuvos teisinė sutartis, kad galėtume sulaikyti ir apklausti įtariamuosius. Manau, kad teismas už akių šiuo atveju yra neįmanomas. Teks laukti… Laukia ir sausio 13-osios, ir Medininkų aukos. Laukia tie, kurių likimą sužalojo pasalūniški banditų kirčiai. Ar laukia savo teismo buvusieji? Ar sulauk


Padnestrėje atšaukta nepaprastoji padėtis, kuri buvo įvesta šių metų kovo mėnesį po kruvinų susirėmimų tarp Moldovos policijos ir ginkluotų Padnestrės gvardijos bei kazokų formuočių Dubosaruose. Vasarą ji buvo pratęsta, kai situacija čia vėl susikomplikavo.


Berlyne buvome ,,Vorwärts“ redakcijoj, kur Plečkaitis turėjo pasikalbėjimą su p. Krispin ir Abramavičium. Ką su tais dviem ponais Plečkaitis kalbėjos – tikrai nežinau, bet jis man nusakė, jog vokiečių s. dem. būsią palankesni jo veikimui Vilniuje, nes nušvietęs taip reikalą, kad su fašizmu Lietuvoje nebeesą kito būdo kovoti. Krispin sutiks su Plečkaičio bendrais bruožais ir net davęs Mrk. 500.