Kaip buvo svarstoma mūsų byla su lenkais 53-čioje T. S. tarybos sesijoj.

(Mūsų Tautų Sąjungos korespondento). II. Prof. Voldemaro kalba. Ne vienas buvo nustebintas, kada Lietuvos ministeris pirmininkas, dar nespėjo po kelionei tinkamai pasilsėti, pusantros valandos bėgy su dideliu pasiryžimu, įtikinančiais argumentais, stipria logika gražiai niuansuota prancūzų kalba, plėsdamas Lietuvos vyriausybės tezę, nušvietė svarbesnius bylos etapus, Karaliaučiaus derybų sunkenybes, lenkų vylių ir pasiektus rezultatus. Sveikimai p. Quinonas de Leon ir jo nešališkumo pažymėjimas. Prof. Voldemaras sveikino naują bylos pranešėją. Dar Paryžiuje Luxembourgo rūmuose lenkų lietuvių byloj p. Quinones de Leon pareiškė aktyvumo. Jis buvo vėliau ir narys kontrolės komisijos, kuri buvo sudaryta po Želigovskio smurto. Ten p. Quinones de Leon parodė savo didelį susidomėjimą ir visišką nešališkumą, kurio ženklus randame ir patiektame raporte. Kodėl protokolas paskutinio Karaliaučiaus derybų posėdžio nepasirašytas? Lenkų delegacija pasiėmė redaguoti paskutinio posėdžio protokolą, bet jį redagavo labai blogai. Be to jame atsirado replikų ir deklaracijų visai nepažįstamų. Daugely vietų stenografija lenkų ir lietuvių skiriasi. Bet „last but not least“… Prancūzų kalba protokole labai menka. Redakcijos stilius stačiai ausį drasko. Galima blogai kalbėti, bet rašyti reikia taisyklingai. Vienas „dokumentas net regaduotas „rytų lotynų“ kalba t. y. rusų. P. Zaleskis yra pateikęs spaudai savo kalbą pritaikintą konferencijos užbaigimui dviem dienom aukščiau ir visgi jo kalba figuruoja in-extenso pačiame protokole, o ne priede. „Aš palyginau, sakė p. pirmininkas, p. Zaleskio kalbą Mirusių egiptiečių knygai. Ši knyga turėjo būti įdėta ir egiptiečių kapą, kurie turėjo stoti prieš 49 dievybių tribunolą. Joje randasi numirėlio viso gyvenimo išpažintis. Numirėlis sakydavo dievybėms: „Aš nesu to daręs, aš nesu tai daręs, o baigė: „Aš esu grynas, visiškai grynas; todėl įleiskite mane į Šviesos karalystę“. Du griešninku. Štai koks buvo lenkų elgesys. Mes buvome dviejų griešninkų padėty. Tačiau mes stojome ne prieš dievybes, bet prieš Tautų Tribunolą. Vienas iš griešninkų sako, kad jis niekuomet nėra nusidėjęs, kad jis grynas. Ką gali pasakyti Lietuvis? Aš negaliu pasisakyti, kad būčiau grynas, sakė prof. Voldemaras, bet aš pažymėjau, kad aš turiu vilties surasti teisingumą, – nieko daugiau! Aš dargi pasakiau „Pereat mun dus, fiat iustitia“. Aš net pamainiau tekstą sakydamas: „Tebunie teisingumas, kad dėl jo nesimo pasaulis neišnyktų“. Protokole ir tai yra iškraipyta. Juokų krėtimas. Lietuvos vienintelis tikslas rasti teisingumą. Lenkai ne tiktai ką nemano atitaisyti skriaudų, bet jie net užsiima juokų krėtimu. Jie reikalauja apie 7 milionus dolerių už generolo Želigovskio kariuomenę. Teisybė, generolo Želigovskio kariuomenės dalys nėra išvardintos, bet visi gerai žino, kad tos kariuomenės dalys buvo generolo Želigovskio, o gal sunku patiems lenkams atminti kuriuo momentu jie skaitė Želigovskį maiškininku, o kuriuo momentu disciplinuotu kariu? Derybų dvasia. Deryboms ne vien reikalinga dviejų šalių esimas, bet dar ir tvirtas noras, atatinkama dvasia, palinkimas suprasti sanderybininką. Lenkams ir noro ir tinkamos derybos dvasios trūksta. Jie net mano, kad ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimas juos atleido nuo visokių pareigų Lietuvos atžvilgiu. III. Lietuva negali priimti tokios teorijos, kad ambasadorių konferencija galėtų suteikti Lenkijai atlaidus, atleisti ją nuo tarptautinio pobūdžio pasižadėjimų. Teisybė, viduramžy bažnyčia galėjo atleisti vasalą nuo ištikimybės priesaikos suverenui, bet ambasadorių konferencija neturi juk teisės atleisti vieną ar kitą šalį nuo tarptautinių angažementų. Ginčo pradžia labai sena. Praeitis yra svarbu žinoti: jeigu pamirštama praeitis, jokiu būdu nėra galima suprasti konflikto esmės.


Žurnalas „Ekonomist“ apie Ispanijos ekonominę padėtį

Įtakingas Anglijos žurnalas „Ekonomist“ paskelbė savo Madrido korespondento pranešimą, kuriame jis rašo apie Ispanijos pergyvenamus ekonominius sunkumus. Nors, pasak korespondento, Ispanijos spauda nutyli daugelį ekonominių reiškinių, ji nesugeba nuslėpti tokių visiems žinomų faktų, kaip kainų augimas ir pesetos vertės smukimas. Korespondentas pareiškia, kad Ispanijoje stiprėja infliacija. Pragyvenimo kaina nuolat didėja. Žymiai sumažėjo dolerių atsargos. Jeigu 1955 metų gruodžio mėnesį jos sudarė 94 milijonus, tai 1956 metų gruodžio mėnesį jos sumažėjo iki 28 milijonų, o šių metų sausio mėnesį - iki 21 milijono. Šiuo metu, nurodo korespondentas, manoma, kad Ispanijos dolerių atsargos neviršija 10 milijonų. Pesetos vertė nusmuko nuo 43 už vieną doleri 1956 metų birželio mėnesį iki 54 už vieną dolerį šiuo metu. Biudžeto deficitas pasiekė 16 milijardų pesetų. Toliau korespondentas nurodo, kad Ispanijoje trūksta dviejų pagrindinių maisto produktų alyvų aliejaus ir kviečių ir jai teks pirkti žymų kiekį šių produktų.


Vokiškųjų barbarų gaujos, kardu ir ugnimi nusiaubusios okupuotuosius kraštus, kartu su materialiniais griuvėsiais atnešė ir begalinę dvasinę nykumą. Savo kruvinu batu rudoji bestija trypė viską, kas tik buvo žmoniška, kilnu. Ji stengėsi sužaloti žmonių moralę, pakirsti žmoniškumo sąvoką, milijonus okupuotųjų kraštų gyventojų paversti bejausmiais, klusniais vergais. Ir todėl, kai mes susiduriame su tvirtais charakteriais pasipriešinusiais jų skelbiamai rasinės neapykantos ideologijai, kai išgirstame nors ir suglaustai apie Jono Paulavičiaus iš Kauno A. Panemunės žygius, apie jo savotišką pasipriešinimą vokiškiesiems grobikams ir jų žmogžudiškiems įstatymams, darosi kažkaip lengviau, ramiau. Prieš mus vėl visu didumu iškyla žmogus: didingas, tvirtas, nugalintis. 1941 metais Jonas Paulavičius dirbo Kauno geležinkelių dirbtuvėse stalium. Čia jis buvo vietos komiteto narys ir pasireiškė, kaip sąmoningas, veiklus tarybinis aktyvistas. Dar kapitalistinės Lietuvos laikais Paulavičiaus namuose susitikdavo vadovaują partijos veikėjai, čia dažnai įvykdavo Kauno apskrities partijos komiteto posėdžiai. Nors jis pats ir nebuvo partijos nariu, tačiau politiškai susipratusi buvo ir jo žmona Antanina, kuri visą laiką aktyviai rėmė savo vyro kovą ir darbus. Vokiečių ordoms įsibrovus į Lietuvą, Paulavičius turėjo vengti viešumos. Visus trejus okupacijos metus jis nedirbo ir stengėsi nesirodyti viešumoje. Tačiau ir namie sėdėdamas, yra turėjo galimybių savo akimis pamatyti ir įsitikinti baisiu vokiečių žvėriškumu. 1941 m. rugpiūčio 18 dieną netoli jo namų esančiame ketvirtajame forte vokiečiai kartu su jų pakalikais sušaudė 534 Kauno intelektualus. Žudynių metu vienam nelaimingųjų pasisekė pabėgti budelių rankų ir jis pasileido tekinas Panemunės gatvėmis. Tačiau žmogžudžiai pavijo jį ir viduryje gatvės sušaudė. Visa tai matęs Paulavičius prisiekė paaukot visas jėgas nelaimingųjų gelbėjimui. Kai vokiečiai pradėjo masines konclageriuose laikomų vaikų žudynes, Paulavičius pirmą kartą pasirodė viešai ir nuėjo į darboviete, kurioje dirbo žydai. — Atneškite man vaiką, — kreipėsi jis pirmą nelaimingųjų — aš noriu jį išgelbėti. Pradžioje vieną, vėliau gal galėsiu daugiau priimti. Užkalbintasis pradžioje į šį kreipimąsi pažiūrėjo nepasitikėdamas ir įtardamas provokacija, bet Paulavičius nesiliovė: — Pasitikėkite manim. Tai grynai idealistiškas jausmas, noriu gelbėti. Jam perdavė trejų metų vaikuti, kuri Paulavičius nusinešė į savo namus. Jo kaimynė, pažinusi, kad tai žydų vaikutis, pabijojo, kad gestapui sužinojus teks ir  kaimynams nukentėti, ir pareikalavo vaiką grąžinti. Tačiau jis griežtai jai atkirto: — Jei gestapas sužinos, mane ir mano šeimą nubaus mirtimi, tačiau atėjus atsiskaitymo dienai, tu taip pat būsi atsakinga už mūsų gyvybes… Išgelbėjęs vaiką Paulavičius pradėjo rūpintis ir vaiko tėvų likimu. Jis po savo namų rūsiu iškasė dar vieną rūsį, įrengė ten guolius, stalą, sienas išmušė fanera, įvedė elektrą, jungtuką radijo aparatui. Atvyko slapstytis ir vaiko tėvai. Tačiau Paulavičius tuo nepasitenkino. Į tą pačią slėptuvę jis nuleido dar du gydytojus, du inžinierius, kuriems grėsė mirtis. — Nesirūpinkite nieku, — kalbėjo jis priglaustiesiems, — ką valgysiu aš pats, tą valgysite ir jūs. Sulauksime išvadavimo. Paulavičius, būdamas stalius, iš viso gyvenimo darbo santaupų buvo pats pasistatęs namą. Kad galėtų išmaitinti padidėjusią „šeimą“, jis namą pardavė. — Kiek vėliau Paulavičius sužinojo, kad konclageryje kankinasi jo pažįstamo panemuniečio sūnus, kurio tėvus nužudė vokiečiai. Berniukas atsitiktinai buvo išlikęs gyvas. Ilgai Paulavičius slankiojo pagal konclagerio tvoras, kol jam pavyko ir šį berniuką atgabenti savo namus. Žinodamas, kad berniukas kadaise mokėsi smuikuoti, jie lauktuvių parūpino jam smuiką. — Teišsigelbėja žmogus ir tenepražūna jo gabumai, — pareiškė jis. Atėjo 1944 m. pavasaris. Raudonoji Armija galingais smūgiais daužė vokiškąją karo mašiną ir vadavo vieną sritį po kitos. Vokiečiai pajuto, kad okupuotųjų kraštų žemė siūbuoja po jų kojomis. Jie išvystė begalinį terorą. Tūkstančiai ramių laisvę mylinčių piliečių buvo priversti slapstytis. Tada Paulavičius paruošė dar dvi slėptuves savo kieme: vieną po slėptuve nuo oro puolimų, antrą po pomidorų darželiu. Darbo sąlygos buvo nepaprastai sunkios: be fizinio darbo reikėjo dar saugoti, kad niekas nepastebėtų. Dirbo jis drauge su savo žmona, sūnum ir dukterim naktimis, prieš aušrą paslėpdamas visus darbo pėdsakus. Nuo darbo ištindavo rankos, kurias jam gydydavo jo slepiamas gydytojas. Ne veltui jis ruošėsi. Iš vokiečių nagų išspruko du panemuniečiai, kuriuos vokiečiai vedė sušaudyti. Pas Paulavičių jie rado saugią prieglaudą. Du raudonarmiečiai, patekę į vokiečių nelaisvę ir pabėgę iš belaisvių stovyklos, taip pat buvo priglausti vienoje Paulavičiaus parengtų slėptuvių. Bėgliai buvo iškankinti ir nusilpę — jis juos slaugė ir gydė. Kai Liepos 12 d. vokiečiai likvidavo Šančių stovyklą, Paulavičius stebėjo varomas grupes. Gal kam nors pasiseks pabėgti? Taip ir įvyko. Vedamieji mėgino išsisklaidyti. Vokiečiai atidengė automatų ugnį. Sąmyšyje Paulavičius pastebėjo, kad keletas jaunuolių prasmuko ir pasislėpė gretimame kieme. Paulavičius surado juos ir pakvietė pas save. Persekiojamieji iš pradžių nenorėjo jam tikėti, manydami, kad juos nori įvilioti į gestapo. Tačiau savo žmoniška kalba jis juos įtikino. Parsivedęs į namus, jis padengė stalą, pastatė pieno ir pyragaičių. Išgelbėtieji apsiverkė: jie negalėjo įsivaizduoti, kad greta tokio baisaus košmaro dar yra pasaulyje ir žmoniškumas. Po trijų savaičių Raudonoji Armija išvadavo Kauno priemiestį A. Panemunę. Paulavičius su šautuvu ant peties ir okupacijos metu išsaugota raudona vėliava rankoje pasitiko pirmuosius Raudonosios Armijos žvalgų dalinius. Ir šis ramus, kuklus, bet drąsus tarybinis patriotas prieš pat vokiečių išvijimą atliko dar vieną tokį žygi, kuris iškeltinas viešumon ir atžymėtinas. Liepos 28 d. prieš atsitraukdami vokiečiai išsprogdino užminuotą lentpiūvę Vaidoto gatvėje. Nuo sprogimo užsidegė kaimyninės trobos ir gaisras persimetė į lentpiūvės kiemą, kurioje buvo sukrauta statybinė medžiaga. Sprogdintojai laikė uždavinį atliktu ir pasišalino. Nekreipdamas dėmesio į gatvėmis tebesitraukiančias atskiras vokiečių grupes, Paulavičius susirado kibirą, pasitelkė savo žmoną ir abu griebėsi gesinti gaisrą. Jiems pavyko. Vakare kita vokiečių naikinimo brigada pastebėjo išlikusią medžiagą ir iš naujo ją padegė. Tačiau vokiečiams pasitraukus, jis su žmona dar kartą užgesino ugnį. Įžygiavusius į Kauną Raudonosios Armijos ryšininkus jis asmeniškai nuvedė prie išsaugotosios medžiagos, iš kurios greitu laiku buvo pastatyti per Nemuną du laikini tiltai, kuriais šaunioji Raudonoji Armija be vargo galėjo keltis per upę. Paulavičius galėjo didžiuotis: šiame pergalės žygyje įdėta ir jo kukli dalelytė. Jo išgelbėtieji 16 žmonių, atgavę laisvę, nesėdėjo sudėję rankas, gydytojai teikė mediciniškąją pagalbą, inžinieriai įsijungė į sugriauto krašto ūkio atstatymą, kovotojai — į kovą. Išgelbėtieji neužmiršo drg. Paulavičiaus žygių. Štai vieno laiško, kuri Paulavičius gavo iš fronto, ištrauka: „Mielas Jonai. Nežinau, kuo atsidėkosiu už išgelbėjimą iš fašistinio žvėries letenų ir už tuos rūpesčius bei gyvybės riziką, kurią Jūs su savo šeima turėjote dėl mūsų. Manau, kad mano nuoširdžiausias „ačiū“ bus mano atkakli kova su fricais ir prisidėjimas prie galutinio pasaulio išvadavimo nuo vokiškųjų žmogžudžių. Kai baigsis karas ir susitiksime, būsime geriausi draugai visam gyvenimui. Bučiuoju Jus, Jūsų žmoną ir vaikus — Fiodor Sviridonovič Gerasimenko“. Taip, tamsiosios okupacijos metu, kai aplinkui siautė plėšimai, žudynės, tautų ir rasių neapykanta, Jonas Paulavičius drąsiai ir ryžtingai nešė tikrojo žmoniškumo vėliavą iki pergalės. Susipažinus su tokiais kovotojais, tokiais tarybiniais patriotais, kaip Jonas Paulavičius, vėl pradedame didžiuotis sąvoka — žmogus, vėl sustiprėja tikėjimas, kad visą mūsų laikų baisumą, visą blogį vis dėlto nugalės — žmogus.


Reikalauja sustiprinti lenkinimą Vilniaus krašte.

Straipsny pripažįstamas. Vilniaus krašto lietuviškumas. Atstovaująs dabartinės Varšuvos valdžios liniją Vilniuje „Kurier Wilenski“ neseniai įdėjo straipsnį „Mokytojas, kaip lenkų piliečio auklėtojas mūsų krašte“, kuriame aptaria kaip lenkų mokytojai Vilniaus krašte turi griebtis darbo ir sėkmingiau varyti lenkinimo darbą tame lietuviškame krašte. Straipsnio autorius p. Marjan Swięcicki rašo: „Dirbdami nūnai tarp gyventojų lietuvių, privalom gerai sau išsiaiškinti, kuriuo būdu tuos gyventojus į save pritraukti. Žmonės lietuviai, būdami su mumis vienos tikybos, gyvenę su mumis per ilgus amžius bendru dvasios ir valstybės kūrybos gyvenimu, nėra priešingai Lenkijai nusistatę, tik turi kiek nepasitikėjimo, kurį juose išdirbo vergovė. Kad galėtume sugriauti tą nepasitikėjimą, privalome imtis darbo. Tas darbas turi remtis kvėpimu pilietinės ir valstybinės sąmonės ir jį privalome taip daryti, kad neduotume ne mažiausios progos manyti, kad jis kuriuo nors kitu tikslu yra varomas. Kaimiečiai, o ypač lietuviai turi nepasitikėjimo ir įtarimo būdą ir taip yra nusistatę mažai jiems pažįstamiems dalykams. Tačiau tinkamu būdu juos paveikus, galima gauti visiško jų pasitikėjimo. Mes, kresų mokytojai, turime pirmų pirmiausiai padėti visas pastangas, kad tokio pasitikėjimo gautume, o tuomet mūsų darbas duos pageidaujamų vaisių“. Kaip priemones sakytam tikslui atsiekti p. Swięcicki rekomenduoja kresų mokytojams: steigti vakarinius kursus suaugusiems, ruošti paskaitas iš žemės ūkio srities, organizuoti vaidinimus, išrašyti „mokyklos lėšomis“ lenkiškų laikraščių ir t. t. Tik autorius dar kartą įspėja: „Lavinimo kursuose, kuriuos privalome steigti, turime taip pat labai atsargiai elgtis ir savo darbą taip varyti, kad savo priešininkams nepaduotume minties, kad mūsų darbas varomas nutautinimo tikslais“. Šitaip autorius ragina mokytojus, matyt, dėl to, kad jiems tas „darbas“ lig šiol tarp Vilniaus krašto žmonių menkai sekės. Ypač jis nusiskundžia dabartinėmis lenkiškomis valdžios įstaigomis Vilniaus krašte. Jis rašo: „Aš, nors esu toli nuo minties kritikuoti mūsu vykdomąją valdžią, bet su dideliu gailesčiu turiu pripažinti, ir tuo, tur būt, visi su manim sutiks, kad jos visiškai neatatinka savo uždavinius. Gal tam įtakos turi kai kurių jų manymas, kad jos yra kažin kokioj pagrobtoj žemėj, kad aplinkiniai gyventojai yra jiems svetimi, ir bendrai jos nesijaučia, kad turi reikalą su tikrais rzeczpospolitos nariais ir tas dažnai stumia juos į tokius netaktingus poelgius, kad atstumia žmonės, apsunkina mokytojo darbą, o dažnai net visiškai ji griauja“.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

LONDONAS, rugpiūčio 9 d. (TASS-ELTA). Čia pasibaigė Kenijos įstatymų leidimo susirinkimo negrų frakcijos delegacijos ir Anglijos kolonijų ministerijos derybos. Delegacija — frakcijos lyderis, žymus Kenijos profsąjunginis ir politinis veikėjas Tomas Mboja ir įstatymų leidimo susirinkimo narys Ronaldas Ngalas — vedė derybas klausimais, susijusiais su Kenijos konstitucija ir, skyrium imant, apie kolonijos gyventojų negrų atstovavimo išplėtimą šalies įstatymų leidimo susirinkime (šiuo metu negrams, kurių Kenijoje yra daugiau kaip 6 milijonai, įstatymų leidimo susirinkime atstovauja iš viso tik 6 deputatai, tuo metu, kai 50 tūkstančių baltųjų atstovauja 16 deputatų. Negrus vienijančios profsąjungos ir politinės organizacijos reikalauja, kad negrams būtų suteikta mažiausia dar 15 vietų: Rugpiūčio 8 d. Londone įvyko spaudos konferencija, kurioje Mboja savo vardu ir Ronaldo Ngalo vardu padarė pareiškimą apie derybų išdavas. Kaip matyti iš šio pareiškimo, nepavyko teigiamai išspręsti klausimo apie gyventojų negrų atstovavimo išplėtimą dėl pozicijos, kurią užėmė kolonijų ministerija. Mboju nurodė, kad Kenijos liaudis tačiau ne tik neketina atsisakyti nuo šio reikalavimo, bet taip pat sieks visuotinės rinkimų teisės, neapribotos jokių cenzų. Šiuo metu teisė rinkti ir būti išrinktam kolonijos įstatymų leidimo susirinkimą faktiškai paversta niekais dėl aukštų turtinių, išsilavinimo ir kitų cenzų. Kalbėdamas apie padėtį Kentjoje, Mboja pareiškė, kad ten esanti nepaprasta padėtis, įvesta 1952 metais, siekiant nuslėpti Kenijos liaudies nacionalinio išsivadavimo kovą, daro nepaprastai neigiamą įtaką padėčiai kolonijoje. Jis pareikalavo tuo pat atšaukti nepaprastuosius įstatymus. Mboja, be kita ko, vėl pareikalavo tuoj pat atšaukti priemones, kurias Anglijos kolonijiniai organai įvedė, siekdami apriboti negrų laisvę vienytis į politines organizacijas ir rengti mitingus bei susirinkimus. Mboja griežtai pasisakė prieš Anglijos valdžios organų ketinimus paversti Keniją nauja Anglijos karine baze. „Mes vėl pabrėžiame, — pareiškė jis, — kad Kenijos liaudis yra prieš tokios bazės įsteigimą“.


Vyt. Dambrauskas Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 direktorius

Tai buvo prieš keturius mėnesius. Viena įmonė po kitos Tarybų Lietuvoje, kaip ir visoje mūsų plačioje Tėvynėje, įsijungė į socialistines lenktynes Spalio garbei. Įsijungė į socialistines lenktynes ir mūsų kolektyvas. Po kelių dienų pradėjo dirbti prie dviejų greitųjų kimšimo mašinų jauna reguliuotoja drg. Leokadija Grackaitė. Ėmė nerimauti jos sesuo Genė. — Kuo gi aš blogesnė? Leiskite ir man aptarnauti dvi mašinas, — prašo jinai. Leidome. Ir drg. Genė Grackaitė įrodė, kad ji verta pasitikėjimo. Jinai tvarkingai prižiūri abi mašinas, žymiai viršija išdirbio normą ir dirba beveik be niekalo. Mes nepalikome šio darbo entuziazmo savieigai. Socialistinio lenktyniavimo eigą mes sekėme, pasiektus laimėjmus garsinome, organizavome. Plačiai buvo įvestas vienetinis darbo atlyginimas visuose pagrindiniuose fabriko cechuose. Tai įgalino kasdien kelti darbo pirmūnus, kuriems dabar jau išduosime pereinamąsias Raudonąsias vėliavėles. Iš kitos pusės smarkiai padidėjo darbininkų uždarbis. Palyginti lapkričio mėnesį su liepos mėnesiu, vidutiniškas darbo užmokestis išaugo bemaž trigubai. Toliau mes ėmėmės tvarkyti fabriko įrengimus. Prie aptvarkytų mašinų pradėta dirbti dviem pamainom. Leista savarankiškai dirbti apie 30 nauų darbininkų ir darbininkių. O šiandien drg. drg. Elena Goršanikovaitė, Binskis ir Jofe pavyzdingai aptarnauja kemšamąsias mašinas ir nuolat viršija išdirbio normą. Dešimteriopai apsimokėjo ilgi jų mokymo mėnesiai. Dabar fabrikas sėkmingai komplektuoja antrąją pamainą iš čia pat apmokytųjų tarpo ir tuo būdu palaipsniui vis geriau išnaudoja įrengimų pajėgumą. Išplėstų, tinkamai organizuotų socialistinių lenktynių dėka mūsų fabriko gamybinis rodiklis nuo liepos iki spalio ir lapkričio mėnesių padidėjo pustrečio karto, o niekalo nuošimtis sumažėjo 15 kartų. Su šiais gamybiniais laimėjimais sutikome XXVIII-ąsias Spalio metines. Tačiau fabriko kolektyvas nesustojo pusiaukelyje. Partinei organizacijai pradėjus plačią rinkiminę kampaniją, mūsų darbininkų, inžinierių, technikų ir tarnautojų širdyse gimė tvirtas ryžtas naujomis dar puikesnėmis gamybinėmis dovanomis sutikti vasario dešimtąją — rinkimų į nugalėjusio socializmo šalies demokratiškiausiąjį pasaulyje parlamentą dieną. Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 kolektyvas yra rinkiminių socialistinių lenktynių pradininkas. Pasirašyta 200 individualinio lenktyniavimo sutarčių, 2 sutartys tarp brigadų ir 6 — tarp cechų. Dar labiau užsiliepsnojo socialistinis lenktyniavimas. Fabriko pereinamąją Raudonąją vėliavą iškovojo juostų audimo cechas. Čia kelius mėnesius iš eilės pirmavo dušimtininkė drg. Pivoraitė. Dabar rinkiminių socialistinių lenktynių metu ją aplenkė drg. Ilevičienė, kuri kasdien jau duoda 400% normos. Pakilusio darbo našumo ir tikslios darbo organizacijos dėka jau lapkričio 28 dieną įvykdėme metinį gamybinį planą. Kasdien duodame daugiau kaip milijoną papirosų viršplaninės produkcijos. Priešakyje — didžiuliai uždaviniai. 30% skiria mus nuo prieškarinio gamybos lygio, kurį turime pasiekti jau 1945 metais. Ir šiuos dešimtis nuošimčių stengsimės perkopti su viską nugalinčios socialistinių lenktynių jėgos pagalba.


Rimtis Serbenta Vilniaus geležinkelių transporto technikumo auklėtinis

Nelengva buvo mano tėvo šeimai gyventi senoje buržuazinėje Lietuvoje. Ieškodamas geresnio gyvenimo, tėvas, panašiai kaip ir tūkstančiai kitų lietuvių, važiavusių į svetimus kraštus uždarbiauti, išvažiavo ieškoti savo „laimės“ užsienyje. Bet ir ten jis, kaip ir daugybė kitų, nesurado „laimės“. Kai 1940 metais Lietuvoje buvo atkurta Tarybų valdžia, aš pradėjau mokytis, o po to įstojau į Vilniaus geležinkelių transporto technikumą. Jau praėjo ketveri mokslo metai. Greitai, labai greitai aš laikysiu rankose techniko‑statybininko diplomą. Kai mūsų kurso auklėtiniai sužinojo apie partijos ir vyriausybės Kreipimąsi į komjaunuolius ir jaunimą, daugelis mano draugų pareiškė norą važiuoti į svarbių šeštojo penkmečio pramonės objektų statybą. Nedelsdami aš ir mano kurso draugai Alfredas Adomaitis, Kazys Klimaitis, Pranas Žukauskas padavėme komjaunimo organizacijai pareiškimus su prašymu pasiųsti mus į Pavlodaro aliuminio kombinato statybą. Šiandien aš gavau komjaunimo kelialapį. Tai brangiausias man dokumentas. Pasistengsiu dirbti taip, kad pateisinčiau kilnų komjaunuolio vardą. Toliau žadu mokytis neakivaizdiniu būdu Statybos institute. Netrukus iškeliausime. Norėtųsi greičiau pasiekti tolimąjį Kazachstaną: juk mes, Lietuvos pasiuntiniai, ten nekantriai laukiami.


Šiandien prasideda rinkimų kampanija Demokratija - tai valstybės forma, kurioje valdžia kyla iš pačios tautos. Šioje Dr. J. Girniaus formuluotėje mes rasime atsakymą, kodėl rinkimams demokratinėje visuomenėje suteikiama tokia didelė svarba. Demokratija grindžiama keliais principais, iš kurių svarbiausias - tautos suverenitetas. Tai reiškia, jog valdžios monopolis priklauso ne kažkam, esančiam danguje ar jo vietininkui žemėje, savo nuožiūra galinčiam dalį to monopolio perduoti (ar neperduoti) žemiau stovinčiai tautai. Tai reiškia, jog visa valdžia natūraliai ir nedalomai yra visų valstybės piliečių bendras turtas, kurį pati tauta savo valia laikinai perduoda kai kuriems atstovams. Tas šventas aktas ir vadinamas rinkimais - vieninteliu visuotinai pripažintu būdu demokratinei valdžiai atsirasti. Tiesa, teoriškai įmanomi dar du: piliečiai meta burtus, kuriems iš jų eiti į valdžią, arba valdo valstybę visi iš eilės. Bet tai - tik egzotika, ne daugiau. Tiktai per rinkimus atsiradusi valdžia šiandien laikoma teisėta, kadangi ji yra gauta iš pačios tautos. Ir tiktai visuomenė, sugebėjusi tokiu būdu išspręsti valdžios klausimą, gali pretenduoti į demokratinių pasaulio šalių klubą. Jokie tautos valios nustatymo surogatai, pavyzdžiui, kaip šią vasarą kai kurių politinių Lietuvos jėgų išreikštas noras sušaukti kažkokį „tautos atstovų susirinkimą”, neturi nė menkiausio šanso būti pripažinti tarptautinės bendrijos. Rinkimai yra svarbiausias politinis įvykis dar ir todėl, kad po to, kai tauta deleguoja savo valią atstovams, ji pati būna priversta jiems paklusti. Atstovai veikia tautos vardu, jų sprendimai privalomi pačiai tautai. Iš čia tampa aišku, kaip svarbu neapsirikti ir teisingai pasirinkti. Ypač pavojinga, kai atsiranda galimybė klastoti rinkimų rezultatus ir į valdžią „teisėtai” ateiti diktatoriams. Todėl jau XIX a. buvo reikalaujama, kad rinkimai būtų visuotiniai, lygūs, tiesioginiai ir slapti. Tačiau XX a. kai kurie diktatoriai įsigudrindavo taip organizuoti „rinkimus”, kad nepažeisdavo nė vieno iš šių reikalavimų, nors farsas būdavo akivaizdus. Ypač aukštas tobulumas buvo pasiektas buvusioje TSRS. Todėl Visuotinėje žmogaus teisių deklaracijoje (1948 m.), nustačiusioje pasaulinius demokratijos standartus, pateikiami jau penki, iš jų du nauji, reikalavimai rinkimams. Jie turintys būti visuotiniai, slapti, lygūs, periodiški ir nesufalsifikuoti. Pastarajam aspektui šiuo metu skiriama daugiausia dėmesio. Kad rinkimuose tautos valia nebuvo suklastota, įrodoma pirmiausia stebėtojų liudijimais - tiek vietos (ypač įsiklausant į opozicijos balsą), tiek atvykusių iš užsienio. Kaip tik dėl to, kad nebuvo įsileidžiami stebėtojai iš svetur, rinkimai daugelyje šalių, pavyzdžiui, brežnevinėje TSRS, nebuvo pripažįstami teisėtais. „Ačiū Dievui, kad tik vienas iš jų bus išrinktas” Reikia pasakyti ir apie rinkimų trūkumus, pavojus, kurie iš jų kyla. Rinkimų metu iki galo apnuoginama konkurencija tarp politikų, kurie viso labo yra tiktai žmonės ir žūtbūt siekia laimėti, nes kitaip liks be darbo. Žinomas JAV spaudos magnatas V. Herstas kartą įgėlė: „Besiveržiantis į valdžią politikas yra pasiryžęs bet kam, netgi tapti patriotu”. Nors visose šalyse politikai raginami būti kilnūs, ne žeminti konkurentą, o kelti į padebesius nuosavas dorybes, faktiškai niekur rinkimų kampanijos neapsieina be įžeidinėjimų, šmeižto, knaisiojimosi nešvariuose baltiniuose, o kartais ir kumščio argumentų. Gerai, kad rinkėjai sužino apie kandidatą viską arba beveik viską, bet blogai, kad politikas, tapęs valdžios vyru, jau nebeturi jokio autoriteto dalies žmonių akyse. „Ačiū Dievui, kad tik vienas iš jų bus išrinktas”, - lakoniškai išreiške problemos esmę nežinomas genijus. Visos partijos ir pavieniai kandidatai tiesiog apipila rinkėją pažadais-miražais. Didžiausias meistriškumas pasiekiamas, kai sugebama iš karto pažadėti ir visiems, ir kiekvienam. Tačiau rinkėjai ilgainiui įgauna patyrimo ir nustoja tikėti rinkimų retorika. Ir mes norėtume patarti Lietuvos rinkėjui: „Balsuok už tą, kuris mažiau žada, - mažesnis bus nusivylimas” (B. Baruchas). Neišvengiama rinkimų pasekmė - konfrontacijos nuotaikos persmelkia visą visuomenę ir nebrandžios demokratijos šalį gali taip destabilizuoti, kad patys žmonės ims ilgėtis „tvarkos”. Daugybė istorinių pavyzdžių rodo, kad „tvarkdario” tokiu atveju ilgai laukti netenka. Todėl visos demokratiškai nusistačiusios politinės jėgos, konkuruojančios rinkimuose, turi subtiliai jausti atsakomybę ir leistinas ribas, kompromituojant konkurentus ir kurstant aistras visuomenėje. Ypač pavojingi grasinimai, laimėjus rinkimus, patraukti atsakomybėn politinius oponentus už tikrus ar tariamus nusikaltimus. Rinkti tik geriausius Demokratijos ilgai reikia mokytis. Pirmieji demokratiniai rinkimai paprastai nuvilia. Vidutiniai žmonės, sudarantys daugumą bet kokioje visuomenėje, vadovaujasi savo vidutiniu skoniu ir balsuoja už tuos asmenis, kurie jį labiausiai atitinka. Valdžioje atsiduria išeiviai iš liaudies, vidutiniokai, o ne patys geriausieji ir išmintingiausieji, kaip turėtų būti. Vėliau pamažu padėtis pradeda gerėti, pirmiausia dėl to, kad susidaro nuolatinis „politinis Olimpas”, kuriame konkuruoja kelios grupės. Jose - tik labai gabūs ir išsilavinę žmonės, palaikantys ryšį su visuomene per masines politines partijas. Tauta jau turi iš ko pasirinkti, o kas tai bus konkrečiai - ne toks jau svarbus dalykas susiformavusiai visuomenei. Po rinkimų viena ar kelios elitinės grupės atsiduria valdžioje, kitos - opozicijoje. Po kitų rinkimų jos gali pasikeisti vietomis, ir taip visą laiką šalį valdo tik kompetentingi politikos profesionalai. Nesunku pastebėti, jog kaip tik šiuo metu Lietuvoje labai intensyviai formuojasi politinis elitas. Jau vien tam, kad paspartintų tokį procesą, buvo verta surengti rinkimus šį rudenį. Tai bus savotiškas brandos egzaminas jaunai Lietuvos demokratijai.


Lietuvos universiteto didžiojoje salėje kovo 2 ir 4 d. įvyko kolektyvinė paskaita apie demokratizmo ir parlamentarizmo krizį. Paskaitą rengė stud. „Kultūros” būrelis ir stud. varpininkų visuomenininkų sekcija. Paskaitoje kalbėjo įvairių krypčių ir partijų atstovai. Pirmasis kalbėjo prof. Leonas. Demokratija ir parlamentarizmas yra teisės reiškiniai. Valstybės, einančios civilizacijos priešaky, tvarkosi tomis valdymosi formomis. Teisiniams reiškiniams pažinti naudojamasi empiriniu indukcijos metodu. Socialinio reiškinio krizis panašus į žmogaus organizmo krizį. Prof. savo paskaitą suskirstė į tris dalis: pirmiausia kalbėjo apie demokratijos ir parlamentarizmo valdymosi tipus, vadinasi, demokratijos anatomiją; 2. kaip jis ir ji funkcijonuoja (fiziologija) ir 3. apie ligas, ar jos tikrai pavojingos, ar išgydomos. Apie visus tuos dalykus profesorius kalbėjo tyrusių žmonių daviniais paremdamas savo nuomones. Prieš kalbėdamas apie parlamentarizmą ir demokratiją, profesorius paduoda keturias tiesas, kurias visuomet reikią atsiminti: 1. žmonių bendro sugyvenimo kiekvienas kilniausias dėsnis gali būti nuvestas iki absurdo, 2. nei gamtoje, nei žmonių sugyvenime nėra nieko tobulo, 3. nėra ir nebuvo nė vienos valstybinės santvarkos, kuri darytų žmonėms vien gera, arba bloga ir 4. visuomenės gyvenime pirmiausia reikalinga tvarka, kurią žmonės labai brangina. Esminis demokratijos pažymys yra žmogaus aukščiausias laisvės gerbimas. Demokratija prievartos nemėgsta. Jos valdymosi būdai paremti žmonių daugumos nuomonėmis ir balsais. Demokratija skelbia, kad visi žmonės turi būti prieš įstatymus lygūs, niekas negali turėti kurių nors privilegijų. Demokratijai dėl jos skelbiamos lygybės primetama, kad lygybės pasauly nėsą, ji einanti prieš gamtos dėsnius. Em. Žiro nuomone, demokratijos svarbiausi pažymiai turi būti: 1. viešosios laisvės apsaugojimas, 2. valstybės valdžios priklausymas tautai, 3. liaudies atstovų rinkimai visuotini. Laisvė ir lygybė svarbiausi demokratijos pažymiai, rašąs Braisas. Demokratijos formų yra labai daug. Yra demokratinių formų, kaip Anglijoje ir kitur, kur ji sutaikoma su monarchija. Amerikoje yra prezidentinis režimas, Prancūzijoje, Vokietijoje ir daugely kitų kraštų parlamentarinis režimas. Šveicarija valdosi referendumo keliu. Demokratijos ir parlamentarizmo ligos. Tų ligų esą nemaža. Daugiausia demokratijos nusivylimą reiškia prancūzai. Ir todėl jų rašytojai kalba daugiausia apie parlamentarizmo krizį ir ligas. Parlamentarai pareiną nuo savo grupės ir vykdo grupių įstatymus. Rinkimų ligų taip pat esą daug. Rinkėjai renką dažniausiai nepažįstamus, svetimus žmones. Valstybės veikimas labai painus, parlamentarai ir neišmanėliai žmonės esą valdovai. Viešpataująs nuolatinis melas ir piktas, lemiąs parlamentarizmui mirtį. Trečioji rinkimų liga esanti nesiinteresavimas. Renkami, kas patinka. Liaudis savo balsus dažniausia atiduoda už Barabą. Partijos siunčia į parlamentą netinkamus, nepatyrusius žmones, kurie partijų vadams turi tarnauti. Susidaro draugų valstybė. Draugiškas patarnavimas veikia ministerius. Rūpinamasi daugiau partijos reikalais, mažiau valstybės. Demokratija yra komitetų valdoma, komitetai diriguoja savo partijai, parlamentarams ir vyriausybei. Deputatas yra visai nelaisvas. Atminkime mūsų demokratizmo laikų trikomus ir šeškomus. Profesorius išskaičiuoja dar daugiau demokratizmo ligų. Spauda esanti supartinta. Parlamentas leidžia laiką tuščioms kalboms. Visur rūpinamasi tik partijos geru. Deputatai esą dažnai prisimetėliai, apgaudinėtojai. Prancūzai ir patarlę turį: „Niekšas, tai deputatas”. Ne viskas, ką parlamentas daro, yra tautos balsas. Čia dažnai valdo ne dauguma, bet mažuma. Čia profesorius nurodo į prancūzų parlamento 1905 m. išleisto bažnyčios nuo valstybės atskyrimo įstatymą, kuris buvo priimtas atstovų, atstovaujančių 14 dalį visų rinkikų. Ministerių kabinetai per dažnai keičiami, nėra valdžios pastovumo ir stiprumo. Kiti kalba, kad demokratijos opinija sumažėjo. Nematoma tų ydų ir jomis nesidomima. Partijos neprastai suskaldo tautą atskiromis grupėmis. Profesorius iškelė dar visą eilę demokratijos smulkesnių ligų ir padavė blogų apie demokratiją nuomonių, Puankare ir kitų. Šios kolektyvinės paskaitos uždavinys esąs apsvarstyti demokratijos ligas, ar jos įgimtos ir nepagydomos, ar jos tikros, einančios iš pačios demokratijos esmės, ar tik primetamos.


Libano valstybės ministro pareiškimas NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Beiruto, Libano valstybės ministras, kurio žinioje yra naftos klausimai, Saibas Salamas pareiškė, kad užsienio naftos kompanijos mėgina nuginčyti Libano teisę leisti savus įstatymus. Libano valstybės ministro pareiškimas padarytas ryšium su tuo, kad Amerikos kapitalui priklausanti kompanija „Transarabien Paiplain Kompani“ atsisakė vykdyti neseniai Libano priimtą įstatymą dėl mokesčių ėmimo iš visų užsienio kompanijų, kurios iki pastarojo laiko naudojosi lengvatomis.


Paskutinis Tautų Sąjungos tarybos posėdis visoj pilnumoj parodė didžiųjų valstybių pastangas žūt būt suvesti Lietuvą į normalinius santykius su Lenkija. Lietuva, norėdama su visais savo kaimynais gyventi geruoju, nevengia to. Bet visas klausimas, kokiu būdu tai galima atsiekti. Nomalinių santykių negali būti su valstybe, kuri klastingai pagrobė kitos valstybės žemes su sostine. Todėl versdamos Lietuvą užmegsti be jokių salygų normalinius santykius su Lenkija didžiosios valstybės tuo ne tik sankcionuoja lenkų smurtą, bet drauge skatina lenkus ir ateity griebtis tokių pat priemonių jų imperialistinėms užuogaidoms patenkinti. Lenkijoj niekuomet nestigo grupių, kurios svajoja apie didžiulę Lenkiją „nuo jūros iki jūros“. Dabar net valstybės valdžios priešaky stovi žmonės, kuriems istoriškos Lenkijos žemių sujungimas yra realios šių dienų politikos tikslas. Nesivaržydami priemonėmis, tie žmonės konsekventiškai siekia savo tikslų. Tos politikos išdava yra svetimų žemių grobimas. Kaip kadaise Austrijos Vengrijos monarchija, Lenkija dabar visai teisingai užsitarnavo ,,lopinių respublikos“ vardą. Šiaip lenkų imperialistų pastangos skaudžiai pajuto visi kaimynai. Lietuviai, gudai, ukrainiečiai, – visos šios tautos yra lenkų nuskriaustos. Net toka didelė tauta, kaip vokiečiai yra pajutę lenkų imperializmą. Pagaliau, didžioji rusų tauta neabejojamai laukia valandos, kada ji galės suvesti sąskaitas su lenkais. Žodžiu, su visais savo kaimynais lenkai yra susipykę. Jei vokiečiai ar rusai palaiko su lenkais santykius, tai tik būtino reikalo verčiami. Pagaliau, rusų ir vokiečių santykiai su lenkais toli gražu nėra geri. Ypač su rusais lenkų santykiai labai dažnai įgauna didžiausio įtempimo pobūdį. Lenkai, berods, geriausiai sugyvena su turkais... Ir vis tik tenka stebėtis tomis valstybėmis, kurios ne tik nesistengia pažaboti lenkų imperializmą, bet dar jį palaiko. Gal į kai kurių valstybių planus įeina matyti, jų supratimu, stiprią Lenkiją. Bet kaž kodėl tų valstybių politikai, kalbėdami apie pavojų taikai Rytų Europoj, nenori ar neistengia suprasti, iš kur tas pavojus taikai kyla. Remdamos lenkų imperializmą, tos valstybės tuo pačiu tiesioginai didina pavojų taikai. Bet yra ir kita pavojaus pusė. Tai, būtent pavojus mažosioms kaimynėms tautoms. Lenkai, prisigrobę lietuvių, ukrainiečių ir gudų žemių, tuo dar nesitenkina. Baltijos jūrą jie tėra pasiekę siauru koridoriu. Dancigas – dar ne lenkiškas. Iki Juodosios jūros dar toli. Dar latvių Latgalija ne lenkių rankose. Lenkų dvarininkai Latgalijoj tyčia vengia tartis su latviais dėl atlyginimo už nusavintą žemę. Niekas neabejoja, kas stovi už šių dvarininkų nugarų. Lenkams svarbu neišleisti iš savo rankų kozyrį, kurį jie galėtų panaudoti konfliktui iškelti su Latvija. Pagaliau, Dauguvos kairiajam krante esą šeši valsčiai dar traukia lenkų akį. Lenkų militaristų spauda nekartą yra atkreipusi dėmesio į tai, kokios didelės reikšmės lenkams turi šie valščiai. Kilus ginkluotam susirėmimui su rusais, šie lengvai galėtų per Latviją pereiti per Dauguvą ir pradėti karo veiksmus prieš lenkus iš užpakalio. Todėl lenkų militaristai išvadžioja, kad tokiam pavojui pašalinti sakyti šeši valščiai turėtų būti prijungti prie Lenkijos. Patys latviai iš patyrimo žino, kiek teko pavargti, kol lenkai per karą su bolševikais išsinešdino iš Daugavpilio. Čia miniatiūroj pasikartojo Vilniaus istorija, kada lenkų kariuomenė tik keliomis valandomis pirmiau įžengė į miestą prieš besitraukiančius bolševikus. Net įtakingų lenkų politikų tarpe rasi žmonių, kurie nieku būdu negali dovanoti, kad Liepojos uostas priklauso ne Lenkijai. Pagaliau, ar bereikia atviresnio lenkų planų atidengimo, kaip „vieno lenkų delegacijos nario“ pareiškimas, kad jie, lenkai, sutiktų pasidalinti su rusais Pabaltę. Visa tai faktai, kurie aiškiai liudija, kad lenkų imperializmas siekia paglemžti ne tik Lietuvą. Jei lenkams šiokiu ar tokiu būdu pavyktų užgrobti Nepriklausomąją Lietuvą, lenkai siektų ir Latvijos žemių. Todėl, atkakliai gindamiesi nuo lenkų naujausios agresijos, lietuviai tuo pačiu gina kitas mažąsias tautas, kurias taiko suryti lenkų aras. Štai kodėl lietuvių lenkų ginčas ne tik šių dviejų tautų ginčas. Tai mažujų kaimynių tautų kova prieš lenkų imperializmą.


NET ir skeptikai mūsų santvarkos atžvilgiu yra priversti pripažinti, kad TSRS šiandien — mokslo ir technikos valstybė. Todėl nenuostabu, kad užsienio susidomėjimas tarybinio mokslo laimėjimais, aukštųjų mokyklų darbo sistema yra labai didelis. Ypač domisi mūsų akademinio jaunimo gyvenimu kolonijinių, priklausomų, pagaliau ir kapitalistinių šalių studentai. Juos domina ne tik mokslinių problemų nagrinėjimas, bet ir nemokamas mokslas, stipendijos, laboratorijos. Tarybiniai studentai irgi stengiasi pažinti užsienio studentiją su jos savitu gyvenimo būdu, siekiais, mokslo laimėjimais. Bendradarbiavimas tarp atskirų mokslo įstaigų, studentų yra pati geriausia pasaulinio mokslo pažinimo forma. Todėl pažangioji mokslinio pasaulio dalis visuomet pasisako už bendravimą visais mokslinio pobūdžio klausimais. Tokiam bendravimui su viso pasaulio studentais užmegzti, ryšiams su užsienio studentiškomis organizacijomis palaikyti ir yra įkurta prie TSRS jaunimo organizacijų komiteto Studentų Taryba. Ją sudaro sąjunginių respublikų, Maskvos, Leningrado aukštųjų mokyklų darbuotojų, visuomeninių organizacijų, studentų atstovai. Taryba veikia antrus metus ir šiuo metu palaiko glaudžius ryšius su 150 organizacijų (jų tarpe 45 nacionalinės) iš 70 pasaulio šalių. Studentų Tarybos veiklos formos labai įvairios. Ji organizuoja pasikeitimą studentiškomis delegacijomis, teikia pageidaujamą informaciją apie mūsų studentų gyvenimą užsienio jaunimui, aktyviai dalyvauja TSS (tarptautinė studentų sąjunga) veikloje, organizuoja tarptautinius kongresus, kaip pvz., III pasaulinis studentų medikų kongresas Leningrade ir t. t. Šiemet gausus respublikos aukštųjų mokyklų studentų būrys dalyvavo jaunimo turistinėje išvykoje į Čekoslovakiją, VI Pasaulinio festivalio studentiškoje programoje ir kt. Neseniai Maskvoje įvykusiame posėdyje Studentų Taryba apsvarstė VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio studentiškos programos pravedimo rezultatus, tarybinio jaunimo dalyvavimą joje. Kaip žinoma, studentai šiame festivalyje pirmą kartą pasirodė su atskira programa, kurią sudarė 15 seminarų įvairiais mokslo klausimais ir meninė dalis. Visos šios priemonės daugumoje buvo organizuojamos per tuomet veikusi tarptautinį studentų klubą Maskvos universiteto bazėje. Posėdyje buvo atžymėtas nuoširdus tarybinio ir viso pasaulio jaunimo darbas organizuojant studentišką programą, jos didelis pasisekimas festivalio dalyvių tarpe. „Stipriausia programos dalis buvo tarptautiniai seminarai, — pareiškė einąs Maskvos Lomonosovo vardo universiteto rektoriaus pareigas prof. Ovčenko. — Jų metu jautei, kad visų specialybių studentai gali rasti atsakymus į jiems rūpimus klausimus, kad draugiškoje atmosferoje jie galėjo padiskutuoti įvairiomis problemomis…” Apie seminarų pasisekimą kalba ir skaičiai: į 160 klausimų po savo pranešimo turėjo atsakyti TSRS Aukštojo mokslo ministras drg. Jeliutinas. 30 žymių profesorių iš Anglijos, Amerikos, Prancūzijos dalyvavo seminarų darbe. Taip pat buvo konstatuota rimtas Lotynų Amerikos, Afrikos šalių jaunimo atstovų pasiruošimas seminarams. Didelį pasisekimą studentų tarpe turėjo tarptautinio studentų klubo organizuoti koncertai, kino festivaliai. Viso klubą Lenino kalnuose aplankė daugiau kaip 100 tūkstančių žmonių. Gražūs studentiškos programos darbo vaisiai neturi likti be atgarsio tarybinės studentijos tarpe. Jau ruošiama spaudai dokumentinė seminarų medžiaga, ir ją būtina, išnaudojant pačius festivalio dalyvius, apsvarstyti aukštųjų mokyklų profesorių ir studentų susirinkimuose. Tai plati darbo dirva mūsų SMD. Siekiant dar labiau išvystyti meninę saviveiklą studentijos tarpe, Studentų Taryba vieningai priėmė pasiūlymą 1958 m. organizuoti aukštųjų mokyklų meninės saviveiklos konkursą. Antruoju Studentų Tarybos prie TSRS jaunimo organizacijų komiteto posėdžio dienotvarkės klausimu buvo darbo plano 1958 m. priėmimas ir einamieji reikalai. Maskvos festivalio metu daugelis užsienio studentų organizacijų vadovų iškėlė praktikos bazių klausimą. Konkrečius sumanymus pateikė Austrijos, Suomijos atstovai, siūlydami plačiau keistis su TSRS praktikantais. Studentų Taryba tokią mintį palaiko ir paruošė šiuo klausimu savo pasiūlymus Aukštojo mokslo ministerijai. Studentų Taryba priimtame nutarime išreiškia viltį, kad viso pasaulio studentų draugystė, užgimusi kovoje už bendrą žmonijos reikalą — už taiką, ir toliau augs ir klestės.


Apie kovo 8-osios tarptautinę moters dieną VKP (b) CK nutarimas

Tarptautinę Moters Dieną — 8-ją kovo Tarybų Sąjungos moterys šiais metais atžymi naujų didelių Raudonosios Armijos pergalių aplinkybėse. Tarybinė kariuomenė išvijo vokiškuosius pavergėjus iš mūsų žemės ir dabar triuškina priešą Vokietijos teritorijoje. Tarybinės moterys pasiaukojančiu savo darbu padeda Raudonajai Armijai atsiekti istorines pergales prieš vokiečių fašistinius grobikus. Garbingosios mūsų Tėvynės dukterys — darbininkės ir kolektyvinių ūkių valstietės, inžinierės ir technikės, agronomės ir zootechnikės, mokslo ir meno darbuotojos, gydytojos ir mokytojos, tarybinių įstaigų darbuotojos Didžiojo Tėvynės karo dienomis visas pajėgas ir žinias atiduoda priešo nugalėjimo reikalui. Tarybinės moterys, pakeitusios gamyboje savo vyrus, tėvus, sūnus ir brolius, darbe parodė savo pasirengimą ir sugebėjimą išmokti profesijų, kurios iš seno buvo laikomos vyriškomis, ir neša pagrindinį darbo sunkumą fabrikuose ir gamyklose, kolektyviniuose ir tarybiniuose ūkiuose. Tarybinės moterys — darbininkės yra didelė — mūsų socialistinės pramonės jėga. Kariniuose fabrikuose, elektros stotyse, naftos pramonėje, geležinkelių ir upių transporte moterys ir mergaitės rodo šaunumą ir didvyriškumą darbe, užtikrindamos Raudonajai Armijai vis didėjantį ginklų ir šaudmenų kiekį. Moterys — kolektyvinių ūkių valstietės yra pagrindinė jėga žemės ūkyje. Raudonoji Armija per visą laiką nejaučia maisto produktų trūkumo, ir čia yra milžiniškas mūsų šalies kolektyvinių ūkių valstiečių nuopelnas. Savo didvyrišku darbu milijonai moterų — kolektyvinių ūkių valstiečių padeda aprūpinti frontą ir užnugarį maistu, o pramonę žaliava. Išvaduotųjų nuo priešo rajonų moterys kasdien didina pagalbą savo išvaduotojai Raudonajai Armijai, pasiaukojančiai dirba atkuriant miestus ir kaimus, ūkius ir kultūrines įstaigas, vokiškųjų grobikų išgriautus. Tarybinės moterys — motinos išaugino šaunius karius, nuėjusius istorinį kovų kelią nuo Stalingrado prie prieigų į Berlyną. Tarybinė valstybė garbina moteris — motinas, išauklėjusias savo sūnus narsiais ir bebaimiais kariais. „Motinos — didvyrės“ vardo, „Motinos garbės“ ordino ir „Motinystės medalio“ įsteigimas dar aukščiau pakėlė TSRS garbingą motinos vaidmenį. Moterys — motinos auklėja augančiąją kartą atsidavimo Tėvynei ir meilės mokslui ir darbui dvasia. Dešimtys tūkstančių moterų paėmė auklėti vaikus, netekusius savo tėvų karo metu, ir apgaubė juos motinišku švelnumu. Neįvertinamą pagalbą tarybinė moteris teikia slaugydama sužeistus ir sveikstančius Raudonosios Armijos karius. Tūkstančiai moterų donorų duoda savo kraują fronto kovotojų gyvybėms išgelbėti. Tarybinės moterys garbingai vykdo savo pareigą Tėvynei, padeda stiprinti tarybinės valstybės karinę ir ekonominę galią. Jos pasirodė vertos savo tėvų ir sūnų, vyrų ir brolių, apgynusių gimtąją žemę nuo vokiečių fašistinių grobikų. Tėvynės karo frontuose daugelis tarybinių moterų su ginklu rankose didvyriškai kaunasi su priešu. Ryšininkų, snaiperių, zenitininku, lakūnų tarpe nemaža moterų — karinio meno meisterių. Sanitarės, medicinos seserys, gydytojos gelbsti sužeistųjų kovotojų ir karininkų gyvybes. Tūkstančiai moterų — fronto kovotojų apdovanotos ordinais ir medaliais. Geriausioms iš jų suteiktas aukštas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Darbo ir karinis tarybinės moters šaunumas, josios ištvermė, kovos dvasia, sugebėjimas narsiai įveikti visus karo sunkumus savo šaltinį turi karštame, tarybiniame patriotizme, giliame atsidavime ir ištikimybėje tarybinei Tėvynei. Tėvynės kare tarybinės moterys gina savo mieląją valdžią, suteikusią joms laisvę, visas politines teises, kūrybinio darbo ir laimingos motinystės galimumus. Vokiškieji barbarai norėjo atimti tarybinėms moterims laisvą gyvenimą, paversti jas nužemintomis ir paklusniomis vergėmis. Raudonoji Armija išgelbėjo Tarybų Sąjungos tautas nuo vokiečių fašistinės vergovės. Garbingos tarybinės patriotės petys į petį su savo vyrais, sūnumis ir broliais apgynė savo socialistinės Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Kruvinojo hitlerinio režimo dienos suskaitytos. Bet kelyje prie pilnos Raudonosios Armijos ir mūsų sąjungininkų armijų pergalės teks įveikti dar įnirtingą pasmerktojo priešo spyrimąsi. Iš tarybinių moterų, kaip ir iš visos tarybinės liaudies, reikalaujamas naujas visų jėgų įtempimas. VKP(b) CK įpareigoja visas partines organizacijas pravesti Tarptautinę Moterų Dieną — 8-ją kovo — kaipo masinę politinę kampaniją, nukreiptą į tolesnį Raudonosios Armijos galios sustiprinimą hitlerinei Vokietijai kuo greičiausiai ir galutinai sutriuškinti, į tarybinės valstybės karinės ir ekonominės galios sutvirtinimą. Partinės organizacijos privalo išaiškinti visoms dirbančioms moterims, kad galutiniam priešo sutriuškinimui kiekviena mūsų šalies moteris ir mergaitė, kaip ir visa tarybinė liaudis, turi dar atkakliau dirbti, diena iš dienos didindama šaudmenų ir aprangos frontui, maisto armijai ir šaliai, žaliavos pramonei gaminimą. Partinės, tarybinės, profsąjunginės ir komjaunimo organizacijos turi rodyti kasdieninį rūpestį dirbančiųjų moterų gamybiniu apmokymu ir politiniu auklėjimu, kelti pažangiąsias moteris į vadovaujantį darbą tarybinėse, ūkinėse ir visuomeninėse organizacijose. Būtinai reikia visokeriopai stiprinti dėmesį liaudies ūkyje užimtųjų moterų buities reikalams, apgaubti moteris — motinas nuolatiniu rūpestingumu. Moterys — darbininkės, inžinierės ir technikės! Duokite Raudonajai Armijai vis daugiau tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių, kulkosvaidžių, automatų, šaudmenų! Moterys — kolektyvinių ūkių valstietės, MTS ir tarybinių ūkių darbininkės, žemės ūkio specialistės! Atkakliu darbu užtikrinkite sėkmingą 1945 m. žemės ūkio darbų plano — svarbiausiojo karinio-ūkinio uždavinio vykdymą! Duokite frontui ir šaliai daugiau maisto ir žaliavos! Moterys — geležinkelietės! Pasiaukojančiu ir tiksliu darbu transporte padėkite Raudonajai Armijai pribaigti priešą! Moterys — mokslo ir kultūros darbuotojos, inžinierės, agronomės ir gydytojos, tarybinių, įstaigų darbuotojos! Ugdykite tarybinį mokslą, techniką ir kultūrą! Moterys — liaudies švietimo darbuotojos! Visas jėgas, žinias ir patyrimą atiduokite liaudies švietimo reikalui! Moterys — zenitininkės, snaiperės, lakūnės, ryšininkės! Atkakliai kelkite savo kovinį meistriškumą, negailestingai naikinkite vokiškuosius išgamas! Moterys — gydytojos, felčerės, medicinos seserys, sanitarės! Pasiaukojančiai kovokite dėl sužeistų, jų tarybinių karių gyvybės išgelbėjimo ir į rikiuotę sugrąžinimo! Tarybinės moterys ir mergaitės! Tobulai išmokite gamybinių specialybių, nenuilstamai kelkite darbo našumą! Mokykitės karo dalykų! Visas jėgas priešui sutriuškinti, liaudies ūkiui toliau kelti! Sveikiname laisvę mylinčiųjų tautų moteris, kovojančias prieš vokiškąjį imperializmą! Visos Suvienytųjų Nacijų pajėgos ir kovos galia galutiniam hitlerinės Vokietijos sutriuškinimui! Užtikrinsime pastovią taiką viso pasaulio tautų tarpe. Visasąjunginės Komunistų Partijos (bolševikų) Centro Komitetas sveikina visas dirbančiąsias Tarybų Sąjungos moteris Tarptautinę Moterų Dieną — 8-ją kovo — ir reiškia tvirtą įsitikinimą, kad tarybinės moterys naujais žygiais užnugaryje ir fronte priartins pilnos mūsų pergalės prieš priešą valandą.


Kaip praneša agentūra AP, JAV KOP paleido į orbitą iš Argveljo poligono raketą „Atlas Agena“, Žemės palydovą. Paleidimo tikslas nenurodomas.


Radijo stotis „Svoboda” pranešė, kad Pasaulio žydų kongreso deputatai apsvarstys pasiūlymą paskelbti boikotą Vokietijai dėl neonacizmo ir dešiniosios prievartos stiprėjimo šioje šalyje. Kongreso (jo nariai yra daugiau kaip 60 žydų organizacijų) sesija turėjo prasidėti vakar Niujorke. Tačiau kai kurių žydų organizacijų veikėjai mano, kad tokios idėjos reikėtų atsisakyti. Jų nuomone, Vokietijos teisėjai dešiniesiems radikalams skyrė didesnes bausmes, negu reikalavo prokuratūra. Matyt, šios šalies požiūris į neonacizmo grėsmę pakankamai rimtas.


Klaipėdos reikalai ir santykiai su vokiečiais

— Leiskite dar, pone ministeri, — teiravosi mūsų bendradarbis. — Paskutiniuoju laiku Klaipėdos spaudoje, berods „Memeler Dampfboot'e“, buvo paskelbta žinia, kad užsienių reikalų ministerija savo laiku labai daug dėmesio kreipusi Klaipėdos įvykiams: naujos direktorijos sudarymui, seimelio paleidimui, naujų rinkimų paskyrimui ir t. t., ir tai dariusi neva dėl to, kad jai rūpėję nepykinti vokiečių ir užtikrinti sau jų balsą Tautų Sąjungos taryboje. Ar iš tikro tos žinios atitinka tikrenybę ? — Tamstos klausimas mane šiek tiek stebina, — pareiškė ponas ministeris. — Klaipėdos įvykiais užsienių reikalų ministerija, tiesa, domėjosi, kaip ir visos kitos ministerijos ir pirmoje eilėje Klaipėdos krašto gubernatūra. Bet kad mūsų administraciniais aktais Klaipėdos krašte galėtų rūpintis kuri nors kita valstybė, net ir nepasirašiusi su mumis konvencijos, tas Lietuvos vyriausybei visiškai nesuprantama ir jokiu būdu negalėtų būti pateisinama. Nors Klaipėdos konvencijai galima primesti daugelį netobulumų, vis dėlto tenka pažymėti, kad ji turi vieną labai svarbų ir, pasakysiu, raminantį straipsnį. Tai, būtent, yra 17 str., kuriuo einant kiekviena valstybė — Tautų Sąjungos tarybos narys turi teisės kreiptis į T. S. tarybą, jei randa, kad Klaipėdos konvencija ar statutas nėra vykdomi. Pavadinau tą straipsnį raminančiu, nes tai yra garantija prieš bet kurios svetimos valstybės kišimąsi į Lietuvos vyriausybės veiksmus Klaipėdos reikalus tvarkant. Čia galimi tik du atvejai: arba Klaipėdos konvencija yra vykdoma, arba ji yra laužoma. Kas atranda, kad ji yra laužoma, turi kreiptis į Tarybą. Kol tokio kreipimosi nėra įvykę, niekas negali teisėtai kalbėti apie bet kurį Klaipėdos konvencijos laužymą. Tuo labiau niekas negali daryti bet kurių intervencijų dėl sakytosios konvencijos vykdymo moduso ir statyti čia Lietuvos vyriausybei bet kurių reikalavimų, nekaltinant jos kartu konvencijos laužymu. — Tiesa, kai kada kaimyninės valstybės spaudoje užtinkame priekaištų Lietuvos vyriausybės adresu, kad ji laužanti Klaipėdos konvenciją. Šitie priekaištai daromi tik ta prasme, būk mes Klaipėdos krašto autonomiją siauriname. Čia turiu pabrėžti, jog mums reikia aiškiai suprasti ir įsisąmoninti, kad Lietuvos vyriausybei lygios vertės turi užmetimai dėl Klaipėdos krašto autonomijos siaurinimo, kaip ir dėl tos autonomijos praplėtimo, nes ji neturi teisės nukrypti nuo konvencijos nuostatų nei vienon, nei kiton pusėn. Ir aš galiu šia proga Tamstą informuoti, kad man teko girdėti ir tokių priekaištų, kad Lietuvos vyriausybė nesilaikanti konvencijos, neteisėtai leisdama neatsakingiems gaivalams plėsti savotiškai jų suprantamą autonomiją. Aš betgi manau, kad nei vienos, nei kitos rūšies užmetimai nėra teisingi, nes Lietuvos vyriausybė savo politikoj Klaipėdos krašte griežtai laikosi Klaipėdos konvencijos ir jos priedų jai dedamų prievolių bei suteikiamų teisių. Žinoma, kai kas dar nėra įvykdyta ir todėl Klaipėdos krašte yra kai kurių nenormalumų. Paminėsiu čia kad ir tokį ryškų faktą, kaip 27 statuto straipsnio ne pilną įvykdymą ir palikimą tuo tarpu tam tikro skaičiaus valdininkų, ne Lietuvos piliečių, net tokiose delikatnose vietose, kokios yra teisėjų vietos. Tačiau ši aplinkybė visai suprantama: Lietuva, norėdama tvarkingai vykdyti jai pavestas teises ir prisiimtas prievoles, negalėjo ūmai sutvarkyti visus reikalus.


MONTEVIDEO. (TASS). Ryšium su Tarptautine vaikų gynimo diena, Urugvajaus moterų sąjunga paskelbė pareiškimą, kuriame gina vaikus ir protestuoja prieš karo rengimo politiką.Meilės vaikams, kuri vienija mus visus, vardu, sakoma pareiškime, Urugvajaus moterų sąjunga kreipiasi į visas moteris, ragindama apginti vaikus nuo jiems gresiančio bado, šalčio, skurdo, ligų, nelaimių, kuriuos gali sukelti atominio ginklo bandymai. Pareiškime smerkiami Pietų Atlanto pakto sudarymo po JAV egida planai, kurie ruošiami Argentinos, Brazilijos, Urugvajaus ir Paragvajaus karinių atstovų pasitarime Buenos-Airese. „Pietų Atlantikos gynimo” planai, sakoma pareiškime, kelia pavojų. Mes, Urugvajaus moterys ir motinos, drauge su Argentinos, Paragvajaus ir Brazilijos moterimis atmetame bet kurias priemones, kurios įtrauktų mus į karą. Tiems, kurie ruošia tokias priemones, mes sakome: nepageidaujame paktų! Nepageidaujame atominio ginklo bandymų! Mes reikalaujame mūsų vyriausybę nedalyvauti pakte. Tegu mūsų ištekliai bus panaudoti mūsų vaikų laimei, mūsų tėvynės jaunimo saugumui ir laimingai ateičiai.


Anglijos vyriausybės pozicija prekybos su Kinijos Liaudies Respublika atžvilgiu, užimta nepaisant JAV valdančiųjų sluoksnių priešinimosi, sukėlė teigiamą Vakarų Vokietijos komercinių sluoksnių ir VFR spaudos atgarsį. Įtakingas Vakarų Vokietijos laikraštis „Di Velt” Anglijos stojimą prieš amerikinę prekybos su KLR boikoto politiką vertina kaip „drąsų nutarimą” ir pabrėžia, kad „dauguma Europos šalių ploja Anglijos žingsniui ir nori pasekti šiuo pavyzdžiu”. Laikraštis pabrėžia, kad iki šiol tik Bonos vyriausybė toliau skaitosi su užjūrio norais. Tačiau, atsižvelgdamas į VFR komercinių sluoksnių siekimus išplėsti prekybą su Kinija ir juos remdamas, laikraštis „Di Velt” reiškia viltį, kad ir Vakarų Vokietijos valdantieji sluoksniai „bus priversti skaitytis su dalykų realiąja padėtimi”. Komercinių sluoksnių atstovai, toliau nurodo „Di Velt”, „tikisi, kad federalinė vyriausybė paseks Anglijos pavyzdžiu… ”.


Informacijų agentūrų korespondentų pranešimu iš Buenos Aireso, Alsina išskrido į Kordobą, kur pareiškė atsisakąs atsistatydinti. Pranešimuose pažymima, kad Alsina ir jo šalininkai mėgino įvykdyti šalyje valstybės perversmą. Argentinoje uždrausta skraidyti karinių oro pajėgų lėktuvams. Padėtis šalyje tebėra neaišk


JTO generalinio sekretoriaus atstovas Afganistane S.Musuris pareiškė, kad buvęs šalies prezidentas N.Nadžibula tebesislapsto Kabule, JTO atstovybėje. S.Musurio žodžiais, N.Nadžibulą sauganti ir Afganistano vyriausybė.


Anglijos spauda plačiai nušviečia TASS-o pareiškimą dėl provokacinių JAV veiksmų prieš Kubą, kuriais siekiama pakirsti taiką. „Tarybų Sąjunga ragina JAV sveikai protauti“, – rašo antraštėje laikraštis „Taims“. „Deili skeč“ atpasakoja pareiškimą su antrašte: „Chruščiovas įspėja Kenedį“. „Gardian“ pažymi, kad Tarybų Sąjungos pareiškime labai įtikinamai demaskuojamas JAV veiksmų agresyvumas. Amerikos politiką Kubos atžvilgiu laikraštis vadina „keverziska“. „Deili meil“ pabrėžia, kaip absurdiškai Amerikos Vyriausybė tvirtina, kad Kuba sudaranti karinę grėsmę Jungtinėms Valstijoms. Laikraštis ragina amerikiečius „nepamesti galvos“ ir nesigriebti jėgo


(Mūsų Tautų Sąjungos korespondento). II. Prof. Voldemaro kalba. Ne vienas buvo nustebintas, kada Lietuvos ministeris pirmininkas, dar nespėjo po kelionei tinkamai pasilsėti, pusantros valandos bėgy su dideliu pasiryžimu, įtikinančiais argumentais, stipria logika gražiai niuansuota prancūzų kalba, plėsdamas Lietuvos vyriausybės tezę, nušvietė svarbesnius bylos etapus, Karaliaučiaus derybų sunkenybes, lenkų vylių ir pasiektus rezultatus. Sveikimai p. Quinonas de Leon ir jo nešališkumo pažymėjimas. Prof. Voldemaras sveikino naują bylos pranešėją. Dar Paryžiuje Luxembourgo rūmuose lenkų lietuvių byloj p. Quinones de Leon pareiškė aktyvumo. Jis buvo vėliau ir narys kontrolės komisijos, kuri buvo sudaryta po Želigovskio smurto. Ten p. Quinones de Leon parodė savo didelį susidomėjimą ir visišką nešališkumą, kurio ženklus randame ir patiektame raporte. Kodėl protokolas paskutinio Karaliaučiaus derybų posėdžio nepasirašytas? Lenkų delegacija pasiėmė redaguoti paskutinio posėdžio protokolą, bet jį redagavo labai blogai. Be to jame atsirado replikų ir deklaracijų visai nepažįstamų. Daugely vietų stenografija lenkų ir lietuvių skiriasi. Bet „last but not least“... Prancūzų kalba protokole labai menka. Redakcijos stilius stačiai ausį drasko. Galima blogai kalbėti, bet rašyti reikia taisyklingai. Vienas „dokumentas net regaduotas „rytų lotynų“ kalba t. y. rusų. P. Zaleskis yra pateikęs spaudai savo kalbą pritaikintą konferencijos užbaigimui dviem dienom aukščiau ir visgi jo kalba figuruoja in-extenso pačiame protokole, o ne priede. ,,Aš palyginau, sakė p. pirmininkas, p. Zaleskio kalbą Mirusių egiptiečių knygai. Ši knyga turėjo būti įdėta ir egiptiečių kapą, kurie turėjo stoti prieš 49 dievybių tribunolą. Joje randasi numirėlio viso gyvenimo išpažintis. Numirėlis sakydavo dievybėms: „Aš nesu to daręs, aš nesu tai daręs, o baigė: „Aš esu grynas, visiškai grynas; todėl įleiskite mane į Šviesos karalystę“. Du griešninku. Štai koks buvo lenkų elgesys. Mes buvome dviejų griešninkų padėty. Tačiau mes stojome ne prieš dievybes, bet prieš Tautų Tribunolą. Vienas iš griešninkų sako, kad jis niekuomet nėra nusidėjęs, kad jis grynas. Ką gali pasakyti Lietuvis? Aš negaliu pasisakyti, kad būčiau grynas, sakė prof. Voldemaras, bet aš pažymėjau, kad aš turiu vilties surasti teisingumą, – nieko daugiau! Aš dargi pasakiau „Pereat mun dus, fiat iustitia“. Aš net pamainiau tekstą sakydamas: „Tebunie teisingumas, kad dėl jo nesimo pasaulis neišnyktų“. Protokole ir tai yra iškraipyta. Juokų krėtimas. Lietuvos vienintelis tikslas rasti teisingumą. Lenkai ne tiktai ką nemano atitaisyti skriaudų, bet jie net užsiima juokų krėtimu. Jie reikalauja apie 7 milionus dolerių už generolo Želigovskio kariuomenę. Teisybė, generolo Želigovskio kariuomenės dalys nėra išvardintos, bet visi gerai žino, kad tos kariuomenės dalys buvo generolo Želigovskio, o gal sunku patiems lenkams atminti kuriuo momentu jie skaitė Želigovskį maiškininku, o kuriuo momentu disciplinuotu kariu? Derybų dvasia. Deryboms ne vien reikalinga dviejų šalių esimas, bet dar ir tvirtas noras, atatinkama dvasia, palinkimas suprasti sanderybininką. Lenkams ir noro ir tinkamos derybos dvasios trūksta. Jie net mano, kad ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimas juos atleido nuo visokių pareigų Lietuvos atžvilgiu. III. Lietuva negali priimti tokios teorijos, kad ambasadorių konferencija galėtų suteikti Lenkijai atlaidus, atleisti ją nuo tarptautinio pobūdžio pasižadėjimų. Teisybė, viduramžy bažnyčia galėjo atleisti vasalą nuo ištikimybės priesaikos suverenui, bet ambasadorių konferencija neturi juk teisės atleisti vieną ar kitą šalį nuo tarptautinių angažementų. Ginčo pradžia labai sena. Praeitis yra svarbu žinoti: jeigu pamirštama praeitis, jokiu būdu nėra galima suprasti konflikto esmės.


Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą... Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį... į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus. Kaip lenkai eina prie santykių su Lietuva. Grįžęs iš Varšuvos, „Lietuvos Aido“ Nr. 99 birželio 4 d. aš rašiau, kad Lenkija nenori taikos su Lietuva, kaipo su nepriklausoma valstybe, nes tai užkirstų kelią jos veržimuisi prie Baltijos uostų. Taiką su Lietuva Lenkija suprantanti tik kaipo naują žingsnį pirmyn prie hegemonijos Pabaltėj. Tas žingsnis būtų padarytas, jei Lietuva šiokiu ar tokiu būdu būtų suvesta į tokius santykius su Lenkija, kurie lenkams patikrintų lemiamą įtaką Lietuvoj. Tai toks yra lenkų politikos tikslas, einant prie s„antykių užmezgimo“ su Lietuva. Tačiau dabartinė politinė konjunktūra tiek vakarų, tiek rytų Europoj nėra pribrendusi ir paruošta lenkų planams patenkinti. Dar daug yra tarp didžiųjų valstybių problemų, kaip antai Pareinys, reparacijos, kolonijų mandatai, kurios yra joms daug svarbesnės už lietuvių lenkų konfliktą. Tos probemos, kaipo artimiausios spręsti, buvo daug tiksliau suformuluotos Versalio sutarty, negu rytų Europos klausimai. Rytų Europoj buvo sustota ties provizorinėmis, laikinomis padėtimis, nes dar nebuvo paaiškoje nei kas išeis iš revoliucinės Rusijos, nei iš naujai besikuriančių Pabaltės valstybių ir Lenkijos. Laikinumo pažymys rytų Europos yra palikęs ir ligšiol, nes čia teritorialiniai klausimai, nėra galutinai stabilizuoti. Bet pamažu gyvenimas verčia pernagrinėti ir rytų Europos padėtį, pastatant ją plačiosios politikos dienotvarkėn. Tai jau dabar mėginama daryti, ir mes matom, kad visos didžiosios valstybės rodo didesnį susidomėjimą rytų Europa, o ypač lietuvių lenkų konfliktu, kurio išsprendimas vienaip ar kitaip gali virsti raktu į taiką, arba į nesantaiką ir karą. Nujausdama tai, lenkų politika stengiasi pakreipti savo naudai vakarų Europą, kad ji nesipriešintų lenkų planams Lietuvos atžvilgiu. Kadangi lenkai nori šiaip ar taip pasijungti Lietuvą, o to, jų nuomone, jie galėtų atsiekti tik turėdami „laisvas rankas“, tai dabartiniu metu jie pirmoj eilėj tuo ir rūpinasi. Bet „laisvų rankų“ sąvoka iš Lenkijos reikalauja, kad ji būtų apsaugota nuo sovietų ir vokiečių. Santykiai su sovietais nepriklauso nuo vakarų, ir čia bent dabartiniu metu lenkams nėr ko ir svajoti apie sienų su Rusija garantiją. Tačiau čia yra vienas veiksnys, kurs lenkams žymiai lengvina padėtį su sovietais, – tai antisovietinis Anglijos nusistatymas, kurį sovietų spauda išpučia lig bloko pavidalo. Reikia pripažinti, kad bloko baubą lenkai moka naudoti tiek vakaruose, tiek rytuose, ir todėl, tikėdamiesi pagalbos iš vakarų, didelio pavojaus iš rytų jie nejaučia. Atvirkščiai, jie patys rytuose yra greičiau net ofenzyvinėj padėty, nesu defenzyvinėj Pilsudskio politika! Kas kita su Vokietija. Kai Vokietija, atsipalaidavus vakaruose nuo okupacijos, pasisuks rytų pusėn, tai Lenkija atsidurs labai sunkioj padėty. Iš vokiečių politikos matyt, kad jie nemato didelių kliūčių vėliau pakeisti savo naudai sieną su Lenkija. Bet vis dėlto, norėdami eiti į rytus su visomis pajėgomis, vokiečiai vengia statyti sienų su Lenkija revizijos klausimą, kol Parciny stovi okupacinė kariuomenė. Jie šaltai kančia lenkų išsišokimus, politikuodami su vakarais. Vokiečių flirtas su prancūzais lenkams nepatinka. Todėl prieš lenkų politiką stovi didelis uždavinys: išgauti iš Vokietijos sienų pripažinimą ir garantiją joms iš vakarų, kol Pareinys bus evakuotas. Jei tas lenkams pavyktų, tai jie iš karto nušautų du kiškius: būtų ramesni vakaruose ir nebijotų vokiečių Lietuvos ir visos Pabaltės atžvilgiu. Ir štai p. Zaleskis jau lankėsi Paryžiuj ir Briusely, studijuodamas prancūzų ir belgų nusistatymą. Jei būtų galima daryti išvadų iš praėjusios T. S-gos tarybos sesijos, tai atrodytų, kad Vokietija galbūt ir yra linkusi už Pareinio evakuavimą laikinai dar labiau sumažinti savo politikos aktingumą rytuose. Iš savo pusės ir lenkai yra padarę šiokių tokių avansų vokiečių nuotaikai pagerinti. Tas visas lenkų politinis „manievravimas“ turi tikslo tiek paruošti būsimųjų gėrybių sąskaiton T. S-gos tarybos narius, kad per rugsėjo mėn. posėdžius būtų padarytas dar didesnis spaudimas į Lietuvą, negu ligšiol. Lenkai T. S-ga spekuliuoja dar ir psichologiniais sumetimais. Mat, jie norėtų lietuvių akyse išlaikyti savo „nekaltybę“, kad ne jie kalti, kaip kad lietuviai mano, kad Lietuva yra verčiama derėtis su Lenkija. Lenkams svarbu parodyti, kad Lietuvos jungimas prie Lenkijos yra ne jų machinacijų ir intrigų rezultatas, bet „aukštosios politikos“ diktuojamas, prieš kurį lenkai žemai lenkia galvas ir jį vykdą... Toki yra lenkų politikos keliai ir metodai. Bet ne visada net patys, iš pažiūros, tikrieji keliai gerai nuveda prie tikslo. Kai kada net didžiulis mechanizmas atsisako veikti, jei jame netikėtai iškrinta ar trūksta kad ir mažos dalelės. Ir rudenį lenkų užtaisoma armota gali netikėtai paleisti šūvį... į žvirblius. Rytų Europoj yra tiek daug sprogstamos medžiagos, ant kurios kaip tik daugiausia patys lenkai sėdi, kad jos sprogimas pirmiausia paliestų lenkus.


Pietų Afrikoj rasti nauji dideli briliantų laukai, kur tuoj būsiančios įrengtos briliantų kasyklos. Laikraščiai rašo, kad kai kurie rasti briliantai esą verti 600 svarų sterlingų.


M Vakar Rusijos ministras pirmininkas Sergejus Kirijenka parlamente supažindino deputatus su vyriausybės parengto antikrizinio plano detalėmis. Šalį yra apėmusi sunki ekonomikos krizė. Bendrasis vidaus produktas per pirmus penkis šių metų mėnesius vėl sumažejo 0,2 proc., konstatavo Kirijenka. Prieš kreipdamasis į Dūmą, aukštuosius parlamento rūmus, premjeras surengė konsultacijas su svarbiausiomis politinėmis partijomis dėl daugiau kaip 20 įstatymų, turinčių padėti įgyvendinti antikrizines priemones. Po Kirijenkos kalbos Dūma pradėjo svarstyti antikrizinę programą. Vakar Dūma turėjos balsuoti dėl preliminaraus pritarimo. Antras ir trečias įstatymų svarstymas turėtų vykti liepos viduryje. Tiesa, Agrarininkų frakcijos lyderis Nikolajus Charitonovas po konsultacijų pareiškė, jog parlamentas greičiausiai pritars tik nedaugeliui įstatymų, o kitus pateiks taisyti bendrai parlamento ir vyriausybės komisijai. Rusijos vyriausybės praėjusią savaitę priimtoje programoje numatoma drastiškai sumažinti išlaidas bei pakeisti mokesčių sistemą, siekiant padidinti biudžeto įplaukas ir taip paremti rublio kursą bei atgaivinti užsienio investuotojų pasitikėjimą. Jei Dūma pritars programai, tai leis Rusijai, be to, iš tarptautinių finansų institucijų gauti iki 15 milijardų JAV dolerių dydžio paskolą, kuri padėtų stabilizuoti Rusijos finansų rinką. Finansų ministras Michailas Zadornovas teigia neabejojąs, kad deputatai užmirš nesutarimus su vyriausybe ir iki kito mėnesio vidurio priims pateiktus antikrizinius įstatymus. Tiesa, daugelio partijų lyderiai tvirtina, jog visam paketui nepritars, tad balsavimo rezultatai neaiškūs. Vakar Rusijos premjeras Sergejus Kirijenka paragino Valstybės Dūmą kuo greičiau priimti vyriausybės pateiktus įstatymų projektus, kurie leistų įgyvendintii antikrizinę programą. “Ši programa yra visiškai depolitizuota”, - pareiškė Kirijenka per Rusijos parlamento žemųjų rūmų posėdį, pristatydamas radikalaus mokesčių sistemos pertvarkymo ir biudžeto išlaidų sumažinimo planą. “Jeigu jūs nepritarsite šiems pasiūlymams, padariniai bus labai rimti”, - įspėjo jis deputatus. Atsakinėdamas į parlamentarų klausimus, premjeras patvirtino, kad jeigu programa nebus priimta, vyriausybė gali atsistatydinti - jei Valstybės Dūma nuspręs, kad tai būtų išeitis iš susidariusios padėties. Anot Kirijenkos, valstybė turėtų vėl vaidinti didesnį vaidmenį ekonomikoje, nes klesti korupcija, vengiama mokėti mokesčius, švaistomos lėšos. Naujausiais pranešimais, vakar Dūma pritarė 6 įstatymams (iš 21 vyriausybės pateikto). Dūma nepritarė vyriausybės siūlymui padidinti akcizo mokestį ir panaikinti mokesčių lengvatas pensininkams.


Pasak „Moskovskije novosti“, Baltarusijos spaudoje paskelbtas devynių mokslo ir kultūros veikėjų pareiškimas, kuriuo reikalaujama sugrąžinti respublikai Vilnių ir Vilniaus kraštą. Autorių negąsdina Karabachas arba Jugoslavija (jie apie tai patys užsimena), o savaitraštis pažymi, kad kreipimesi į Aukščiausiąją Tarybą girdėti įsakmios gaidelės – „apsvarstyti, pareikalauti, pavesti, rekomenduoti“. „Moskovskije novosti“ nuomone, kreipimasis neliks nepastebėtas parlamento, juolab kad eilinė respublikos Aukščiausiosios Tarybos sesija turėtų svarstyti valstybės sienų klausimą. Ir nors AT pirmininkas S. Šuškevičius korespondentui pasakė, kad šis pareiškimas nėra inspiruotas politinių jėgų, tarp pasirašiusiųjų yra vienas socialdemokratų lyderių akademikas R. Gareckis. O štai tautinio atgimimo judėjimai tokius pasisakymus dėl teritorinių pertvarkymų laiko klaidingais arba mažų mažiausiai reiškiamais ne laiku, pažymi savaitraštis. Beje, apie teritorinių pretenzijų Lietuvai galimybę dar 1990 metais buvo pareiškusi BTSR partinė vadovybė. Neseniai užsienio radijo stotys teigė, kad susitikime su EEB ryšių su užsienio įgaliotiniu ir EEB delegacija Baltarusijos užsienio reikalų ministras P. Kravčenka kalbėjęs, jog Baltarusija reikalaujanti dalies Lietuvos teritorijos. Vėliau jis kalbėjosi su mūsų Respublikos užsienio reikalų ministru A. Saudargu ir paneigė, kad Baltarusija vasario 24 dieną pareiškė tokią mintį. Šių metų sausio mėnesį Vilniuje įvyko Baltarusijos ir Lietuvos valstybinių delegacijų susitikimas. Tada buvo nutarta sudaryti darbo grupes sienų delimitacijos ir demarkacijos klausimams nagrinėti. Vėliau įvyko šių grupių susitikimai. O dar praėjusių metų pabaigoje pasirašytoje deklaracijoje dėl geros kaimynystės santykių abi šalys pripažino sienų neliečiamumo principą, suformuluotą Helsinkio Baigiamajame Akte. Deklaracija pasirašė abiejų respublikų vadovai.


Dvi dienas pajūryje viešėjo Lietuvos Respublikos ministras pirmininkas A.Abišala. Jis lankėsi Lietuvos jūrų laivininkystėje. Aiškinosi prekybos laivyno problemas, dalyvavo naujo motorlaivio „Algirdas” pašventinimo iškilmėse, susitiko su „Baltijos” laivų statyklos, tarptautinės keltų perkėlos vadovais ir darbuotojais. Šeštadienį iš pat ryto A. Abišala išvyko susipažinti su visomis būsimosios naftos eksporto ir importo įmonės statybai siūlomomis vietomis. Premjeras lankėsi Būtingėje, Karklėje, Melnragėje, dabartinėje naftos eksporto įmonėje. Klaipėdos merijoje įvyko A.Abišalos susitikimas su „Jūros” valstybinės žvejybos laivyno įmonės, Žuvies konservų gamyklos, transportinio laivyno įmonės, „Baltijos” žuvininkystės bendrovės, Lietuvos jūrų laivininkystės ir kitų jūrinių organizacijų vadovais, žuvų pramonės ir Jūrų transporto departamentų atstovais.


Parlamentas pritaria Poincaré projektui. Radio žiniomis, Poincaré darė parlamente didelį pranešimą franko stabilizavimo klausimu. Jis pareiškė, esą reikalinga vesti unionistinė politika. Vyriausybės gali keistis, bet tie patys metodai turi pasilikti. Jis esąs įsitikinęs, kad prancūzų parlamentas didžiausia dauguma priims franko stabilizavimo projektą ir kad dabartinė Prancūzijos vyriausybė greitu laiku nubalsuos 1928 metams biudžetą. Toliau Poincaré priminė padarytą finansinį monetinį atstatymą, pažymėdamas, kad frankui stabilizuoti visai nereikalinga užsienio pagalba. Jo nuomone, jis paruošęs visas techniškas sąlygas legaliai stabilizacijai. Baigdamas jis prašė parlamentą realizuoti stabilizavimą. 3/4 nacionalinės unijos atstovų Poincaré kalbą palydėjo ilgais plojimais. Radio žiniomis, prancūzų dešiniosios partijos karštai pritarė ministerio pirmininko ir finansų ministerio Poincaré pasakytai atstovų rūmuos kalbai dėl franko stabilizavimo. Socialistai ir radikalų dalis tą kalbą sutiko rezervuotai, nes, jų nuomone, proponuojamos sutartys su emisijos banku būsiančios žalingos prancūzų valstybei.


Mėnesį laiko Tarybų Lietuvoje viešėjo Urugvajaus lietuvių delegacija, plačiai susipažinusi su savo gimtojo krašto gyvenimu. Tarybų Lietuvos žmonės pamena, su kokiu susidomėjimu mūsų broliai ir seserys iš užsienio keliavo po miestus ir kaimus, stengdamiesi kiek galint daugiau sužinoti ir pamatyti, kad grįžę galėtų pasakyti savo tėvynainiams tikrą tiesos žodį apie Tarybų Lietuvą. Šiomis dienomis mus pasiekė pirmieji Urugvajaus lietuvių laikraščio „Darbas” numeriai, kuriuose pasakojama apie delegacijos sugrįžimą ir jos jaudinantį sutikimą Montevideo mieste. Grįžusieji savo tėvynainiams perdavė dovanas nuo giminių, pažįstamų ir šiaip darbo žmonių, jaunimo ir moksleivių iš Lietuvos. Suprantama, brangiausios dovanos — visa tai, kas primena Lietuvą, jos gamtą ir puikius žmones: A. Žmuidzinavičiaus tapytas lietuviškos gamtos peizažas, lietuvių tautiniai drabužiai ir juostos, lietuviško aukso — gintaro dirbiniai, primena ošiančią Baltijos jūrą. „O lietuviška juoda duona, — kaip pažymi „Darbas”, — pravirkdė moteris, Urugvajaus Lietuvių centro patalpose susirinkusias delegatų pasitikti, kuomet joms buvo duota jos paragauti. Jos sakė: „… tos duonelės aš jau 30 metų neragavau. Ji man brangesnė už viską šiame pasaulyje”. Bet už vis labiau jaudina delegatų pasisakymai apie savo tėvynę — Tarybų Lietuvą. „KLESTI MŪSŲ GIMTOJI ŠALIS” Taip pavadintas Urugvajaus Lietuvių centro valdybos pirmininko S. Rasiko, delegacijos vadovo, straipsnis. „Trūksta žodžių, rašo jis, kad galima būtų išreikšti savo džiaugsmą ir pasitenkinimą tuo, jog Lietuvos liaudis pasiekė tokių didelių laimėjimų. Išvažiuodami iš Lietuvos į emigraciją, mes palikom savo kraštą tamsų, atsilikusį, jame viešpatavo buožės, dvarininkai, fabrikanta! Mes žinojome, kokia žiauri karo ir hitlerinės okupacijos audra nusiaubė Lietuvą. Ir nors mus pasiekdavo žinios apie didelius atstatomojo darbo laimėjimus, tai, ką mes pamatėme, nustebino mus”. Drg. Rasikas pažymi, jog jį ir kitus delegacijos narius labiausiai nudžiugino tai, kad „Lietuva dabar jau kita! Ir žmonės joje — ne prislėgti, užguiti vargdieniai, o tikri savo laimės šeimininkai. Kiekviename žingsnyje mes matėme tą rūpinimąsi žmogum, tą rūpestį visais jo poreikiais, kurie mus džiugino ir jaudino”. Mes, — rašo jis, — išvykom iš Lietuvos, kada retas valstietis pasirašyti temokėjo, nežinojo, kas tai traktorius, kombainas, melioracija ir pan. Niekas tada kaime nesvajojo apie elektros šviesą, radiją, niekas negalvojo apie savo vaikų mokymą aukštosiose mokyklose. Dabar Lietuvos kaime mes visa tai radome. Ir tai, ką mes sužinojome, jau ne atskiri faktai, tai — naujas kolūkinio kaimo gyvenimas”. Kadangi beveik visi delegacijos nariai, kurie gimė Lietuvoje, yra žemdirbiai, juos ypatingai domino respublikos žemės ūkis. Drg. Rasikas rašo, kad mes neradome Lietuvos kaime amžinų vaidų ir vargo priežasčių ežių ir rėželių, neradome medinio arklo. Laukuose — traktoriai, kombainai, auga nauji gyvenviečių pastatai, gyvulių fermos”. „Mums, — pastebi jis, viso to nemačiusiems, prisiklausiusiems melagingos mūsų nedraugų propagandos, buvo ypatingai džiugu tai matyti. Ir nors mes žinome, jog Lietuvos žemės ūkyje dar yra sunkumų, mes matėme, su kokiu užmoju ir ryžtingumu jie šalinami, ir grįžome įsitikinę, jog kolūkiai — teisingas kelias, kuriuo eidamas Lietuvos kaimas pastatys kultūringą, pasiturintį gyvenimą”. Toliau S. Rasikas rašo, kad jį sujaudino rūpinimasis seneliais ir invalidais, kuriuos valstybė viskuo aprūpina. O juk nieko panašaus nėra pas juos, Urugvajuje, ar kitose Pietų Amerikos šalyse. Jie žavisi sveikatos apsaugos organizavimu Tarybų Lietuvoje: „Puikią priežiūrą, rūpinimąsi ligoniais mes pamatėme ligoninėse. Visur — kilimai, gėlės, viskas sudaro jaukią ir ramią aplinką. Deja, ten, už okeano, to nėra. Ten ir palatose guli po 50—100 ligonių, ir gėlių nerasi…” Urugvajaus lietuvių delegacijos narius ypatingai pradžiugino sąlygos, kurias turi Lietuvos jaunimas. „Aš pilnai suprantu, — rašo drg. Rasikas, — kad jaunimas dabar turi tai, ko jis neturėjo nė vienoje kapitalistinėje šalyje. Puikūs mokyklų rūmai, puikios laboratorijos, kabinetai, puikūs bendrabučiai — ar gali tai nejaudinti mūsų, kurių vaikai neturi sąlygų net pradinėje mokykloje lietuviškai mokytis”. Puikiomis sąlygomis, kurias jaunimui sudarė tarybinė santvarka, savo pasisakyme žavisi ir delegacijos narys Bronius Morkevičius. Jis ir savo straipsnį pavadino „TO AŠ NESITIKĖJAU” „Vilniaus, Kauno gatvėse pastebėjau jaunuolius su raudonomis arba žaliomis uniforminėmis kepuraitėmis. Paklausiau praeivių, kokie čia žmonės. Man atsakė: „Tai studentai”. Paskui teko ne kartą su šiais jaunuoliais susitikti. Universitete, institutuose mus džiugino ir nuoširdus priėmimas, ir puikios, tikrai puikios sąlygos jaunimui mokytis”. Ir kaip nesistebės straipsnelio autorius, jei jis, kaip pats pasakoja skaitytojams, prieš 27 metus, gyvendamas Lietuvoje, aštuoniolikos metų jaunuolis apie tai ir svajoti nesvajojo. Jis rašo, kad jo tėvas, mažažemis valstietis, vos sudurdavo galą su galu. „Dirbome nuo saulės patekėjimo ligi gilių sutemų. Mūsų šeimoje tebuvo vienas paltas ir vieni batai. Vienintelė pramoga tada mums, kaimo vaikinams, buvo sekmadienį išeiti į „bažnyčią”. Ir nors batai į miestelį vaikščiojo kas sekmadienį, mes kiekvienas tegalėdavom apsilankyti tik kas ketvirtas sekmadienis”. Štai kodėl jis stebisi, kai teatruose ir kitose kultūros įstaigose mato šimtus ir tūkstančius jaunuolių. Draugas Morkevičius kreipiasi į laikraščio skaitytojus klausdamas: „Argi tai gali nejaudinti išeivio, gražiausią savo gyvenimo dalį praleidusio ieškant bet kokio dar bo?..” Jis su pasitenkinimu pažymi, kad jau neradęs tokio lietuviško kaimo, kurį paliko prieš išvykdamas į užsienį. „Krito į akį tai, kad kaime visi vaikai aprengti, apauti. Kaime išnyko vyžos ir naginės. Trobos kolūkio gyvenvietėse statomos mūrinės arba medinės, tačiau jau be šiaudinio stogo. O štai Kapsuko rajono „Šešupės” kolūkyje kolūkiečių namuose net vandentiekis įvestas! Anksčiau kaime valstiečiai nežinojo, kas tai yra elektra, kas tai yra automatinės girdyklos (tikrai, geras prietaisas!)”. „LAIMINGA JAUNYSTĖ” Taip pavadino savo pasisakymą viena iš jauniausių Urugvajaus lietuvių delegacijos narių Renė Diktaraitė. Ji ir dar keturi jaunuoliai, gimę ir išaugę toli nuo savo tėvynės, apie Lietuvos kraštą žinojo tik iš savo tėvelių pasakojimų. „Iš jų išmokome gimtosios kalbos, — rašo ji, — jie mus išmokė mylėti, nepamiršti savo tėvų žemės”. Ji, kaip ir daugelis kitų jaunuolių, seniai svajojo aplankyti savo tėvų žemę. Ir tai, ką ji pamatė, taip pat padarė labai didelį įspūdį. Labiausiai ją sujaudino susitikimai su Tarybų Lietuvos jaunimu. „Man didžiausią įspūdį padarė Tarybų Lietuvos jaunimo darbas ir mokslas, ypač aukštosios mokyklos… Labai džiugu, kad respublikos aukštosiose mokyklose mokosi tiek daug jaunuolių. Mums tai prisipažinsiu, buvo maloni staigmena”. Jai labai patiko studentų ir moksleivių bendrabučiai. Renė stebisi, kad valstybė studentams technikumų moksleiviams moka stipendijas, o juk to nėra jos šalyje! „O baigus aukštąją mokyklą, — pasakoja drg. Diktaraitė, — neiškyla sunkus, neišsprendžiamas klausimas, kuris ten, už okeano, kaip šmėkla graso kiekvieno likimui — kur gauti darbo”. Ji sakosi, kad tai, ką ji čia pasakoja, — ne naujiena Tarybų Lietuvos jaunimui. „Jie augo prie dabartinės santvarkos, ir jiems, tikriausia, atrodo, kad kitaip ir būti negali. Tačiau mums, atvykusiems ne tik iš kito žemyno, bet, galima sakyti, ir iš kito pasaulio — kapitalistinio pasaulio, visa tai nauja, neįprasta…” Renė rašo, kad labai sunku pasakoti apie tą turiningą Tarybų Lietuvos jaunimo gyvenimą kurį ji stebėjo viešėjimo Tarybų Lietuvoje metu. Tačiau aš, kaip kiekvienas iš mūsų, jau turiu tvirtą ir galutinį įsitikinimą: jaunimui čia yra visos sąlygos mokytis, kurti. Viena, ko reikalaujama iš jaunimo, tai pateisinti į jį dedamas viltis”. Štai kodėl Renė Diktaraitė sakosi, kad „mums lankantis Kaune ir Vilniaus aukštosiose mokyklose norėjosi iš visos širdies pasakyti — branginkite savo tėvų iškovotą šviesų gyvenimą, mokėkite jį įvertinti”. Urugvajaus lietuvių delegacija, sugrįžusi iš kelionės po Tarybų Lietuvą, į Pietų Amerikos šalis parvežė teisingą objektyvų tiesos žodį apie Tarybų Lietuvą. Delegacijos narių paskleistas tiesos žodis apie savo tėvų žemę vis plačiau pasklinda lietuvių išeivių tarpe, kartu jis padeda triuškinti tuos šmeižtus ir prasimanymus, kuriuos Urugvajuje, Pietų ir Šiaurės Amerikos Valstijose gyvenančių lietuvių tarpe per spaudą ir radiją skleidžia įvairūs lietuvių liaudies priešai. Štai kodėl paskutiniu metu užsienyje didėja lietuvių emigrantų veržimasis sugrįžti į gimtąją Tarybų Lietuvą. Todėl iki širdies gelmių jaudina viename paskutinių „Darbo” laikraščio numerių išspausdinta korespondencija „Pėsčias į tėvynę”. Joje rašoma, kad Antanas Kviliūnas, prieš 28 metus skurdo išgintas iš savo gimtojo krašto, praradęs sveikatą Brazilijos fabrikuose ir plantacijose, du mėnesius ir aštuonias dienas keliavo pėsčias per Brazilijos miškus ir kalnus, praėjo daugiau kaip tris tūkstančius kilometrų, kol pasiekė Montevideo, stambiausią Urugvajaus lietuvių susibūrimo centrą. Čia jis sustojo laikinai, kad artimiausiu laiku galėtų sugrįžti į savo tėviškę. Jis sakosi norįs prisidėti, kiek jėgos leis, prie savo liaudies taikaus darbo, jis daugiau nenori būti išnaudojamas, bedalis, beteisis, benamis ir be jokios vertės žmogus. „Darbas” rašo: „Antanas sako: „Esu įsitikinęs, kad mirsiu savo gimtoje šalyje ir visas pastangas dėsiu, kad į ją sugrįžus”. Tiesos žodis vis labiau užkariauja plačiausius lietuvių emigrantų sluoksnius. Nėra stipresnės meilės, kaip meilė gimtajam kraštui.


NIUJORKAS, kovo 19 d. (TASS). Kaip praneša agentūros Junaited Pres Tokio korespondentas, JAV valstybės sekretorius Dalesas, baigęs savo kelionę po Azijos šalis, šiandien iš Tokio išskrido į Vašingtoną. Tokio mieste Dalesas tarėsi su ministru pirmininku Chatojama, užsienio reikalų ministru Sigemicu ir eile kitų Japonijos politinių veikėjų, o taip pat dalyvavo uždarame Amerikos diplomatų Azijos šalyse pasitarime, kuriame padarė pranešimą apie savo kelionės Trezultatus po Azijos šalis.


Raudonosios Armijos karių lietuvių laikraščiai

Kai tik tolimame Tarybų Sąjungos užnugaryje susiorganizavo lietuviškasis Raudonosios Armijos junginys, tuojau pradėjo eiti ir jo lietuviškasis laikraštis. Tai buvo laikraštis „Tėvynė šaukia“, kurio pirmasis numeris išėjo 1942 m. balandžio 5 d. Iš viso 1942 m. šio laikraščio išėjo 58 numeriai, 1943 m. — 72 numeriai ir 1944 m. — 78 numeriai. Laikraštis eina ir dabar. „Tėvynė šaukia“ buvo ir tebėra nuolatinis lietuvių raudonarmiečių svečias visuose jų kovos žygiuose. Iki 1944 m. balandžio mėn. „Tėvynė šaukia“ redagavo drg. Juozas Pajaujis, o dabar drg. I. Karlinas Išvadavus Tarybų Lietuvą iš Vokiškųjų grobikų nagų, ir įsiliejus į Raudonosios Armijos eiles tūkstančiams Lietuvos vyrų — pradėjo eiti naujas lietuvių raudonarmiečių laikraštis „Tarybų vėliava“. Iš viso išėjo per 40 šio laikraščio numerių. „Tarybų vėliava“ buvo redaguojama drg. B. Fogelevičiaus. 1945 m. vasario 23 d. išėjo naujas lietuvių kalba leidinys — raudonarmiečių laikraštis „Raudonasis karys“, redaguojamas einančio atsakingojo redaktoriaus pareigas drg. V. Kosolapovo ir redaktoriaus pavaduotojo drg. B. Fogelevičiaus. Laikraštis išeina kas trečią-ketvirta dieną. Pirmuosiuose 3 laikraščio numeriuose draugo J. Stalino įsakymas Raudonosios Armijos 27-jų sukaktuvių proga, S. Leono „Lietuviškasis junginys kovoje dėl tarybinės Tėvynės“, straipsniai apie mirusi rusų rašytoją A. Tolstojų, L. Kapočiaus „Lietuviai grįžta iš hitlerinės katorgos“, eilėraščiai V. Reimerio „Klaipėdai grįžus“, St. Zajančkausko „Raudonarmiečio priesaika“, ir kt., o taip pat straipsniai karinėmis temomis. Laikraštis iliustruotas ir daro malonų įspūdį. (rš).


Lapkričio 30 d. iš Maskvos į Romą Italijos Komunistų partijos Centro komiteto kvietimu į IKP X suvažiavimą išvyko TSKP delegacija. Delegacijoje – TSKP CK Prezidiumo narys, CK sekretorius F. Kozlovas (delegacijos vadovas), TSKP CK sekretorius B. Ponomariovas, TSKP CK narys, Ukrainos KP Lvovo srities komiteto pirmasis sekretorius I. Grušeckis, Lietuvos KP CK sekretorius J. Maniušis ir TSKP Maskvos miesto Frunzės rajono komiteto pirmoji sekretorė L. Perfilov


Netrukus būsianti sudaryta Vokietijos vyriausybė.

Vyriausybę sudarys nepriklausantieji nuo partijų žmonės. Pranešama, kad besigydąs Baden Badene vokiečių užsienių reikalų ministeris Štrezemanas perkirto Gordijaus mazgą dėl naujos vokiečių vyriausybės sudarymo. Jis telegrafu pranešė Hermanui Miuleriui savo nuomonę, kaip turėtų būti nauja vyriausybė sudaryta. Štrezemanas aiškiai pabrėžė, kad jo nuomone, geriausia būtų, jei nauja vokiečių vyriausybė susiorganizuotų iš partijų, sudarančių didžiąją koaliciją. Jos nariai patys būtų atsakomingi už ministerių veiksmus ir dėl nepasisekimų niekas negalėtų kaltinti parlamento. Manoma, kad dėl tvirtos ir viešos Štrezemano intervencijos tuoj būsiąs sudarytas naujas vokiečių ministerių kabinetas. Galimas dalykas, kad jis būsiąs suorganizuotas jau šiandien, o birželio 27 dieną apie jo sudėti būsią pranešta prezidentui Hindenburgui. Naujas ministerių kabinetas būsiąs pavadintas asmenų vyriausybe. Kabineto nariai priklausysią frakcijoms, sudarančioms didžiąją koaliciją, bet administracijos atžvilgiu oficialiai neatstovaus savo frakcijoms. Tai apsaugosią Štrezemano liaudies partiją nuo oficialaus socialistų programos priėmimo, prieš kurią liaudies partija esanti griežtai nusistačiusi. Naujas ministerių kabinetas pristatysiąs reichstagui birželio 30 dieną, nes birželio 29 dieną yra katalikiška šventė. Nauja vokiečių vyriausybė būsianti sudaryta iš kanclerio Miulerio, vicekanclerio Wirtho, užsienių reikalų ministerio Štrezemano, krašto apsaugos – Groenerio, finansų -–Hilferdingo, vidaus – Severingo, darbo Branso, prekybos – Curtiuso, žemės ūkio arba susisiekimo – Guerardo, pašto –  Schaetzlio. Ketvirtas socialistų ministeris dar neišrinktas. Manoma, kad socialistai dar paimsią arba teisingumo arba susisiekimo ministeriją. Demokratų vadas Kochas taip pat galįs gauti portfelį. Katalikų reikalavimas, kad į naują kabinetą būtų paskirtas Wirthas, visiškai patenkino Miulerį, nes jam labiau patinkąs daugiau liberalus Wirthas, negu Guerardas.


Vakar Airijos respublikos (Eirės) parlamentas patvirtino naujos vyriausybės sudėtį. Šią vyriausybę suformavo ministras pirmininkas De Valera, kuris vadovauja Fiana Failo partijai. Ši partija neseniai įvykusiuose rinkimuose gavo absoliučią daugumą vietų parlamente. Į vyriausybę įėjo Šonas Lemas — ministro pirmininko pavaduotojas ir pramonės bei prekybos ministras; Frenkas Eikenas — užsienio reikalų ministras; Džeimsas Rajanas — finansų ministras; Kevinas Bolendas — gynybos ministras ir kiti.


Šiandien Čekoslovakijos respublikos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai p. V. Hurban įteikė ponui Respublikos Prezidentui savo įgaliojimų raštus. Šia proga pravers prisiminti draugiškų Lietuvos ir Čekoslovakijos santykių augimą ir stiprėjimą. Čekų-lietuvių draugavimas turi savo šaknis jau tolimuose viduramžiuose. Dar prieš 500 metų, garbingiausiu Lietuvos istorijos laiku čekai buvo lietuviams ne tik draugai, bet net valdovų savo šaliai ieškojo Lietuvoje. Ir šiemet, minėdami Vytauto Didžiojo mirties 500 metų sukaktuves, mes minime taip pat ir čekų-lietuvių bičiulystės 500 metų sukaktuves. Dabartinė Čekoslovakijos respublika yra įsikūrusi, kaip ir Lietuva, karo griuvėsiuose. Čekoslovakai savo nepriklausomybę paskelbė 1918 mt. spalių mėn. 28 d., t. y. beveik vienu metu su lietuvių tauta. Pirmieji nepriklausomo gyvenimo metai Čekoslovakijai yra praėję panašiose į mūsų nepriklausomo gyvenimo pradžią sąlygose. Dėl to iš pat pradžios tarp Lietuvos ir Čekoslovakijos užsimezgė bendrų politinių interesų ryšiai. Čekoslovakija viena pirmųjų pripažino Lietuvą de jure ir užmezgė su ja konsularinius bei diplomatinius santykius. Turėdami tokius valstybės vyrus, kaip prezidentas Masaryk ir užsienių reikalų ministeris Benešas, kurių vardai yra plačiai žinomi už jų tėvynės ribų, čekoslovakai sugebėjo su nauda savo kraštui sutvarkyti savo politinius ir ekonominius santykius tiek su artimais kaimynais, tiek ir su tolimesniais kraštais. Šiandien Čekoslovakija yra užėmusi garbingą vietą Europos valstybių šeimoje. Kaipo mažosios santarvės narys, ji vaidina labai svarbų vaidmenį politinėje centralinės Europos pusiausviroje. Čekoslovakijos balsui šiandien prisiklauso ne tik mažosios santarvės, bet ir Tautų Sąjungos sferose. Politinių simpatijų dirvoje tarp Lietuvos ir Čekoslovakijos yra susidarę taip pat gana tamprūs prekybos ryšiai. Užtenka čia nurodyti, kad 1929 m. Čekoslovakija yra įvežusi į Lietuvą prekių bemaž už 20.000.000 litų, kas sudaro daugiau kaip 6% viso mūsų importo. Tuo būdu, Čekoslovakija užima 5-tą vietą mūsų importe. Kiek mažiau yra išaugęs Lietuvos eksportas į Čekoslovakiją. Būtent, 1929 m. jis nepasiekė pilno miliono litų, sudarydamas vos 0,3% bendro mūsų eksporto. Šioji aplinkybė gali būti išaiškinta tuo, kad, viena, kelyje tarp Lietuvos ir Čekoslovakijos yra talpi Vokietijos rinka, kuri suima didesnę Lietuvos eksporto dali, o antra, — kad Čekoslovakijos ūkio struktūra — pusiau pramonės, pusiau žemdirbystės — nesudaro sąlygų, kurios galėtų sukelti ypatingą susidomėjimą Lietuvos išvežamomis prekėmis. Tačiau ir šioj srityj reika laukti pagerėjimo. Greta plačių prekybos ryšių, pastebimas ir čekoslovakų kapitalo susidomėjimas Lietuvos rinka. Retos varžytynės pas mus apsieina be čekoslovakų firmų dalyvavimo. Šioms firmoms tenka ir nemaža Lietuvos užsakymų dalis. Mūsų banknotai nuo 1 cento ligi 100 litų yra pagaminti Čekoslovakijoj. Aišku, kad tokiems platiems ekonominiams santykiams jau seniai prireikė formalaus pagrindo.