Vakar Vilniuje oficialiai paminėta Mindaugo karūnavimo - Valstybės diena. Po šv.Mišių Arkikatedroje, kurias aukojo Vilniaus arkivyskupas metropolitas Audrys Juozas Bačkis, Nepriklausomybės aikštėje prie Seimo rūmų buvo surengta spalvinga šventinė ceremonija. Jos metu pristatytos Lietuvos miestų ir miestelių vėliavos, apdovanoti keturiolikos gražiausių šalies sodybų šeimininkai. Aikštėje buvo išrikiuoti Garbės sargybos kuopos kariai su valstybės vėliavomis, taip pat Karaliaus Mindaugo šaulių rinktinės ir Karaliaus Mindaugo kolegijos nariai su savo vėliavomis. Ceremonijoje Nepriklausomybės aikštėje dalyvavo Seimo Pirmininkas Vytautas Landsbergis, Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius, Seimo ir Vyriausybės nariai, Lietuvos miestų merai, Vilniuje akredituoti užsienio šalių diplomatai. Iš Nepriklausomybės aikštės šventinė eisena, lydima pučiamųjų orkestrų, Gedimino prospektu patraukė Prezidentūros link. Šalia jos esančioje S.Daukanto aikštėje buvo surengta valstybės vėliavos pakėlimo ceremonija. Prezidentas kvietė puoselėti pilietinę santarvę Susirinkusiuosius pasveikino Lietuvos vadovas Valdas Adamkus. “Mindaugo karūnavimą menanti Valstybės diena nūnai sutelkia mus kaip senos ir garbingos istorijos tautą. Esame istorijos sukurta bendruomenė. Esame istoriją kurianti bendruomenė”, - sakė V.Adamkus. Prezidentas priminė, kad daugiau kaip prieš septynis amžius Lietuva, priėmusi krikštą ir karūną, pasuko Vakarų civilizacijos keliu. “Ji pradėjo gyventi, remdamasi krikščioniškosios Europos idealais, principais ir vertybėmis”, - kalbėjo valstybės vadovas. Pasak V.Adamkaus, “senoji Lietuva šiandien iškyla kaip skirtingų tautybių bei tikybų darnaus sugyvenimo siekęs ir gebėjęs pasiekti kraštas”. “Dar 1563 metais, Vakarų Europoje vykstant religinėms kovoms, Vilniaus Seimas įteisino sąžinės laisvę, kaip Lietuvos visuomenės gyvenimo principą. Tuometinis Lietuvos Didysis kancleris Mikalojus Radvilas iškėlė minties laisvę ir religinę toleranciją kaip pamatinę šalies gyvenimo taisyklę. Lietuviška pakantumo dvasia stebino iš Vakarų atvykusius svečius”, - sakė Prezidentas. V.Adamkus pabrėžė, kad jau senaisiais amžiais valstybės idėja tapo neatskiriama nuo asmens laisvės. “Valstybės idėja ginta praėjusio amžiaus lietuvių sukilėlių, atkurtos Lietuvos savanorių, pokario partizanų krauju. Iškentėta tremtinių ir politinių kalinių. Brandinta pavergtoje Tėvynėje ir nuolat kelta išeivijoje. Valstybės idėja prieš aštuonerius metus mūsų pastangomis vėl tapo kūnu”, - teigė valstybės vadovas. Prezidentas ragino puoselėti pilietinę santarvę. “Lietuvos valstybė - piliečių kūrinys. Ją regiu kaip kiekvieno mūsų laisvės ir gerovės skleidimosi erdvę. Ją suprantu ir kviečiu kitus suprasti kaip piliečių santarą - atvirą ir solidarią bendriją. Politika tokiai bendrijai yra nebe intrigų menas, valdžios siekimo metodas, bet bendrų reikalų tvarkymas, tautos laisvės ir gerovės kūrimo būdas”, - kalbėjo V.Adamkus. Prezidentas apžiūrėjo garbės sargybos kuopą. Iš senovinių patrankų buvo iššautos trys salvės - Karaliui Mindaugui, Lietuvos žmonėms ir Lietuvos valstybei. Po valstybės vėliavos pakėlimo ceremonijos šventinių renginių organizatoriai pakvietė žmones į šalia esančią Katedros aikštę, kur įvyko Operos ir baleto teatro koncertas. Šventės proga įteikti apdovanojimai Prezidentas Valdas Adamkus vakar Valstybės dienos proga įteikė aukštus apdovanojimus didelei grupei Lietuvos ir užsienio valstybių piliečių, nusipelniusių Lietuvai, jos ūkiui, kultūrai, mokslui ir švietimui. Įvairiais ordinais ir medaliais apdovanota daugiau kaip aštuonios dešimtys asmenų. Prezidentūros Baltojoje salėje vykusios ceremonijos metu V.Adamkus pabrėžė, kad apdovanojamieji žmonės nusipelnė garsindami Lietuvą ir padėjo kelti jos politinį, ūkinį ir kultūrinį gyvenimą. “Laimėjimai, kurie garsina Lietuvą, žmonės, kurie jai nusipelnė ir kurie jai padėjo, yra turtas, kurį turime puoselėti”, - sakė Prezidentas. Buvusiam rezistencinio pogrindžio ryšininkui, dabar gyvenančiam Jungtinėse Amerikos Valstijose Mykolui Naujokaičiui įteiktas Vyčio Kryžiaus 3-ojo laipsnio ordinas. Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 2-ojo laipsnio ordinai įteikti Kauno arkivyskupui metropolitui Sigitui Tamkevičiui, buvusiam žinomam boksininkui, dabar Kūno kultūros instituto dvikovinių sporto šakų katedros docentui Algirdui Šocikui, akcinės bendrovės “Achema” prezidentui ir bendrovės valdybos pirmininkui, Pramonininkų konfederacijos prezidentui Bronislovui Lubiui, JAV lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkei Reginai Narušienei. Toks pat apdovanojimas paskirtas ir “Laisvosios Europos” radijo direktoriaus pavaduotojui, buvusiam JAV Valstybės departamento pareigūnui Baltijos šalims Polui Goublui (Paul Goble). Ordinas jam bus įteiktas vėliau. Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu apdovanoti Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas, PLB atstovas Lietuvoje Gabrielius Žemkalnis, Telšių vyskupas Antanas Vaičius, Vilkaviškio parapijos klebonas Vytautas Gustaitis, ilgametė partizanų globėja Ona Činčikaitė, Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus vyresnysis muziejininkas, pogrindinės spaustuvės įkūrėjas Vytautas Andziulis. DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinai Prezidento dekretu taip pat paskirti Kalifornijos universiteto profesoriui, atkurto Vytauto Didžiojo universiteto pirmajam rektoriui, Pasaulio lietuvių mokslo ir kūrybos simpoziumų organizatoriui Algirdui Avižieniui, JAV lietuvių bendruomenės valdybos socialinių reikalų tarybos pirmininkei Birutei Jasaitienei, gydytojui, lietuvių išeivijos veikėjui Petrui Kisieliui, gydytojui, Lietuvių fondo įkūrėjui, lietuvių išeivijos veikėjui Antanui Razmai, Čikagos Ilinojaus Masonų medicinos centro direktoriui Rimgaudui Nemickui. Kadangi jie negalėjo dalyvauti apdovanojimų įteikimo ceremonijoje, ordinai bus įteikti vėliau. Tarp apdovanotųjų Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinu yra Lietuvių kalbos instituto mokslo tarybos pirmininkas Vytautas Ambrazas, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto mokslo tarybos pirmininkas Vytautas Kubilius, operos solistas Jevgenijus Vasilevskis. Tarp pagerbtų Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinu yra dirigentė, pianistė ir pedagogė Margarita Dvarionaitė, operos solistas Vincentas Kuprys, Klaipėdos dramos teatro aktorius Vytautas Paukštė, rašytojas Kazimieras Saja, dailininkas Šarūnas Sauka, Seimo narys, rašytojas Vytautas Cinauskas, Priešgaisrinės apsaugos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Vilniaus miesto sukarintos priešgaisrinės apsaugos dalinio viršininkas Danielius Bučinskas. Didelei grupei visuomenės ir kultūros veikėjų įteikti Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo ir 2-ojo laipsnių medaliai, pasižymėjusiems aviacijoje - Dariaus ir Girėno medaliai. Be to, įteikti Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiai keliems asmenims, kurie, rizikuodami savo gyvybe, išgelbėjo patekusius į nelaimę žmones.


Didelis buvo Makdonaldo ir jo draugų džiaugsmas, kai pernai gegužės 30 d. iš rinkimų jų grįžo vietoj buvusių 162 net 288. Laimėti rinkimuose beveik 80% yra ne menkniekis ir retai partijai toks laimikis pasitaiko. Suprantama, kad tokiems laimėtojams visi pasitraukė iš kelio praleisdami juos prie milžiniškos imperijos vairo. Darbiečiai — jauniausia Anglijos politinė partija. Jos programa, bent teorijoj, yra socijalistinė. Bet tas socijalizmas toks miglotas ir jo įvykdymas nustumtas tokion tolumon, kad iš tikrųjų, pasitraukus Baldvinui, kurio programa yra diametriškai priešinga, bet kokiam socijalizmui, ir jo vieton atsistojus „socijalistui“ Makdonaldui, Anglija beveik nieko nepajuto. Ir jei šiandien Makdonaldo vietą vėl užimtų Baldvinas, tai jis greičiausia tęstų savo pirmtakūno politiką. Mat, Anglijos ir konservatoriai, ir liberalai, ir socijalistai yra visų pirma anglai. Jie dirba ne tą, ką jiems rodo konservatizmas, ar socijalizmas, bet ką liepia Anglijos reikalai. Anglas socijalistas, ar konservatorius žino, kad tauta nėra triušis bandymams. Dėl to eksperimentus daryti jis palieka kitiems, o pats, turėdamas kišenėje socijalistinę programą, eina senais, seniai išmintais ir išvaikščiotais, bet už tai tikrais takais. Nieko nuostabaus, jei Makdonaldas ir jo draugai buvo valdžios ištroškę. Jie dar tik viso vieną kartą stovėjo prie imperijos vairo, būtent, 1924 m. ir tai labai trumpai. Nuo to laiko per penkerius metus teko stovėti opozicijos apkasuose. Tiesa, apozicijos apkasų nėra jau toki baisus ir dažniausiai stovėti juose daug patogiau negu pozicijos aukštumose. Bet vis dėlto galia, valdžia turi kažką žavinčio patraukiančio kaip mitologiškos sirenų dainos ir dauguma žmonių veržiasi prie galios ir valdžios, juo labiau, kad kiekvienas, laikydamas valdžią, mano padarysiąs daug gero. Eidami rinkimų kovon pereitais metais, darbiečiai, kaip paprastai, žadėjo savo rinkikams visokių gėrybių. Bet labiausiai jiems padėjo laimėti nedarbas. Nedarbas Anglijai virto ekonominiu vėžiu, kuris ėda jos ūkį be atvangos nuo pat karo. Jau dešimts metų, kaip Anglija nėra turėjusi bedarbių mažiau kaip milijoną. Bedarbius reikia šelpti. Skaitant, kad vienas bedarbis kaštuoja tik šimtą svarų per metus, jau turim nuo šimto iki trijų šimtų milijonų per metus. Reikia nepamiršti, kad šimtas milijonų svaru sudaro apie 5 milijardus litų, ir kad visas Anglijos biudžetas turi 800 milijonu svarų. Anglai ir taip nusiskundžia, kad jie moką didžiausius pasauly mokesčius. Tik skoloms aptarnauti jie sumoka apie 360 milijonų, arba arti pusės viso biudžeto. Jei lietuvis valstybės reikalams įvairiais būdais sumoka apie 130 litų, vokietis apie 650, tai anglas net apie 800. Tačiau bedarbių išlaikymas tai tik dalis tų medžiaginių ir moralinių nuostolių, kokius sudaro nedarbas. Tad suprantama, kad anglams labiausia rūpi nedarbo likvidavimas. Kadangi konservatorių, valdžia valdydama penkeris metus nepajėgė nedarbo likviduoti, tai ne vienas anglas nutarė pabandyti atiduoti balsą darbiečiams, tikėdamas, kad jie geriau už konservatorius pajėgs


Amerikos „Vienybė“ praneša, kad Brooklyne, Ridgewood Grove arenoje, prie kelių tūkstančių publikos po 15 minučių kovos, lietuvis Gansonas parito nesenai apvainikuotą lietuvių ristikų čempioną Dr. Karolį Sarpalį. Taigi Gansonas naujas lietuvių ristikų čempionas Amerikoj. Tenka pažymėti, kad apie Gansoną rašo visi Am. laikraščiai ir mielai vadina „Lithuanian Boys“.


Vakar vakare čia buvo išplatintas toks Krimo Belkasemo, Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės delegacijos Eviano derybose vadovo, pareiškimas. „Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos pavesti ir Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu mes pasirašėme kovo 18 d. 17 val. 30 min. bendrą susitarimą su įgaliotais Prancūzijos vyriausybės atstovais. Šio bendro susitarimo pagrindu nutraukiama ugnis. Ugnis bus nutraukta visoje teritorijoje pirmadienį, kovo 19 d., lygiai 12 valandą. Šiuo istoriniu momentu mes prisimename visus tuos, kurie nuo 1954 m. lapkričio 1 d. paaukojo savo gyvybę, kad Alžyras būtų laisvas ir nepriklausomas, tuos, kurie verti mūsų didvyriškos tautos padėkos. Mes taip pat prisimename savo šlovingus karius ir kovotojus už nacionalinį reikalą“.


Speciali Rusijos Valstybės Dūmos komisija pirmadienį susirinko į prezidento Boriso Jelcino apkaltos proceso posėdį. Jelcinas kaltinamas, kad pasirašydamas Belovežo sutartis sugriovė Sovietų Sąjungą. Tiesa, į pirmą posėdį neatvyko net prezidento atstovai, ką ir kalbėti apie buvusius Baltarusijos ir Ukrainos prezidentus Stanislavą Suškevičių ir Leonidą Kravčiuką, o “valdžios partijos” atstovas Aleksandras Sochinas pareiškė, kad Belovežo sutartis Jelcinas pasirašė per pirmą savo kadenciją, taigi Rusijos gyventojai, antrą kartą išrinkę jį prezidentu, pritarė tokiam Jelcino poelgiui. Vadinamosios Dūmos opozicijos (turinčios Dūmoje daugumą) užsispyręs siekimas atstatydinti Jelciną seniai negąsdina nei Kremliaus, nei rinkėjų. Aišku, kad pradžioje komunistai apkaltos procesu siekė apsisaugoti: kai apkaltos procesas pradėtas, prezidentas neturi teisės paleisti Dūmos. Tačiau dabar padėtis iš esmės keičiasi, nes susidėjo keli rizikos veiksniai. Politinė atmosfera vis labiau kaista. Maištingi regionai, arba “Visa valdžia Federacijos Tarybai!” Tai galima vadinti pirmu rizikos veiksniu: pirmą kartą po 1993 m. į chronišką kampaniją prieš prezidentą masiškai įsitraukė Rusijos regionai. Pirmoji į kovą pakilo Riazanės srities dūma. Jau gegužės pabaigoje ji atviru laišku kreipėsi į Borisą Jelciną ir pasiūlė prezidentui “savo noru ir nedelsiant atsistatydinti”. Šis dokumentas buvo išsiųstas į kitas įstatymų leidybos institucijas ir sukėlė grandininę reakciją. Analogiškus kreipimusis priėmė Volgogrado, Briansko, Ivanovo, Smolensko, Novosibirsko, Irkutsko, Sachalino, Jaroslavlio sričių, Altajaus ir Chabarovsko kraštų deputatai. Sąrašas pasipildo kasdien, iki vasaros pabaigos jame veikiausiai atsiras dar bent dvidešimt pavadinimų. Viena iš apkaltos sąlygų - jai turi pritarti dviejų trečdalių Rusijos regionų bei respublikų įstatymo leidybos institucijos. Tačiau dabar aišku, kad rudens pradžioje apie 40 iš 89 Rusijos Federacijos objektų atstovaujamoji valdžia pasisakys už Jelcino atstatydinimą. Dar neseniai atrodė, kad apkaltos organizatoriai nesugebės įveikti kito konstitucinio barjero: pasiekti, kad apkaltai pritartų du trečdaliai Federacijos Tarybos narių. Buvo tikimasi, kad tam sutrukdys senatorių, atstovaujančių vykdomajai ir atstovaujamajai valdžiai, nesutarimai. Taip, įstatymų leidybos susirinkimų vadovai ir gubernatoriai retai sutaria. Tačiau visi jie bijo likti kalti nepatenkintų gyventojų akyse ir nori bet kokia kaina išlaikyti savo postus. Tai verčia juos vienytis. Priverstinių sąjungininkų santykiai paprastai nedemonstruojami. Paprasčiausiai taip jau buvo pasidalyti vaidmenys, kad nepasitenkinimą reiškia įstatymų leidėjai, o užkulisines derybas su Maskva veda administracijų vadovai. Duetas apibusiškai naudingas: teisindamiesi “liaudies išrinktųjų” spaudimu, gubernatoriai neretai gauna iš centro tokių lengvatų (pirmiausia - muito), kurių įprastais būdais niekad negautų. Tačiau vyriausybės siūloma antikrizinė programa labai apkarpo gubernatorių galimybes manevruoti. Be to, akivaizdu, kad iki rudens gyvenimas Rusijos provincijoje nepagerės. Ir vargu ar provincija panorės dalytis atsakomybe už tai su centru. Vadinasi, gubernatoriams reikės vis dažniau pritarti savo įstatymų leidėjams. Kol kas net RF KP vadovai supranta, kad regionų šeimininkai vargu ar palaikys juos atvirai. Tačiau mėgstamas komunistų šūkis “Visa valdžia sovietams!” staiga labai laiku pavirto šūkiu: “Visa valdžia Federacijos Tarybai!” Jis jau nuskambėjo Primorėje, Vladimiro ir Kemerovo srityse, ir nors kol kas atitinkami įstatymų leidėjų sprendimai nepriimti, tai turėtų būti padaryta per du tris mėnesius. Pinigai ir politika Antras veiksnys - socialinis. “Moskovskije novosti” duomenimis, pradėti “maištą” regionuose buvo nuspręsta per RF KP CK gegužės plenumą. Už kampaniją atsakingi obkomų sekretoriai, darbą koordinuoja partijos pirmininko pirmasis pavaduotojas Valentinas Kupcovas. Kampanija rengiama paprastai: centras siunčia rekomendacijas, komunistai vietose per savo frakcijas įstatymų leidybos susirinkimuose siūlo pritarti prezidento apkaltai. Tačiau įdomiausia, kad vien “komunistų sąmokslu” to vadinti nebegalima. Pavyzdžiui, Jaroslavlio dūmoje daugumą turi ne RF KP šalininkai, o “JaBLoko”. Komunistai neturi daugumos ir Riazanėje, taip pat Sachalino ir kai kurių kitų sričių įstatymo leidybos susirinkimuose. Užtat visur susiklosčiusi būtent radikalioms idejoms palanki padėtis. Vasaros pradžioje Rusija vėl išėjo ant bėgių. Tada šachtininkai blokavo geležinkelį Anžero Sudženske, karo pramonės komplekso darbininkai ir geležinkelininkai - Jurge ir Topkuose. Maskva faktiškai buvo atskirta nuo Tolimųjų Rytų. Reikalavimas iš esmės buvo vienas: “Mums - pinigų, Jelciną - lauk”. “Moskovskije novosti”teigia, kad Rusijos nepriklausomų profesinių sąjungų federacijos mėginimai įtikinti streikininkus apsiriboti ekonominiais reikalavimais jau nebegirdimi. Turbūt teisingiau bus pasakyti, kad profesinių sąjungų vadovai prijaučia komunistams. Tad nenuostabu, kad dabar ši federacija jau pati reikalauja Jelcino atstatydinimo ir priešlaikinių prezidento rinkimų. Tokią pat rezoliuciją priėmė ir angliakasių suvažiavimas, tik atidėjo jos įgyvendinimą iki visuotinio streiko, numatyto spalio 7 d. Tad dabar komunistams nereikia jokių ypatingų pastangų. Jie visada mokėjo pasinaudoti “liaudies įniršio stichija”. Pavyzdžiui, liepos 7 d. protesto žygį į Maskvą surengė karo pramonės komplekso gamyklų darbininkai. O jau kitą dieną po raudonomis vėliavomis šalia jų atsistojo ir Maskvos kairieji. Su šachtininkais ir karo pramonės komplekso darbuotojais valdžia dar mėgina derėtis, o į gydytojų ir mokytojų badavimą visai nekreipia dėmesio. O ant bėgių, reikalaudami Jelcino atstatydinimo, jau gula ir pensininkai. Fondo “Visuomenės nuomonė” surengtos apklausos duomenimis, 62 proc. Rusijos gyventojų pritaria šachtininkų protesto akcijoms. Tik 31 proc. yra prieš. Negana to, 51 proc. apklaustųjų reikalauja, kad kadaise jų mylimas prezidentas tuojau pat atsistatydintų, o 55 proc. mano, kad per penkerius metus Jelcinas padarė daugiau blogo negu gero. (Beje, per 1993 m. balandžio referendumą regionai, dabar reikalaujantys prezidento atstatydinimo, buvo, galima sakyti, nuosaikiai opoziciniai. Į klausimą “Ar jūs pasitikite Rusijos Federacijos prezidentu Borisu Jelcinu?” Smolensko srityje neigiamai atsakė 57,9 proc., Briansko srityje - 53,5 proc., Altajaus krašte - 50 proc., Riazanės srityje - 47,6 proc., Kemerovo srityje - 45 proc., Volgogrado srityje - 44,2 proc., Novosibirsko srityje - 43,3 proc., Irkutsko srityje - 39 proc., Sachalino srityje - 36,6 proc., Ivanovo srityje - 33 proc., Vladimiro srityje - 32 proc. ir Jaroslavlio srityje - 29 proc.) Tad nenuostabu, kad politikai, jausdami tokius pokyčius, skuba keisti arklius. Atrodė, ištikimas prezidentui Sergejus Šachrajus staiga pareiškė, kad labiau tiki Jurijaus Lužkovo perspektyva. Ir pridūrė, kad ateityje šalį turės valdyti “kolektyvinis prezidentas”, t.y. Federacijos Taryba, arba valstybės vadovą turės rinkti rinkėjų kolegija - ta pati Federacijos Taryba ir “visų lygių deputatai”. Paskui dviprasmišką interviu davė prezidento administracijos vadovo pavaduotojas Igoris Šabdurasulovas. O Andrejus Nikolajevas, “Moskovskije novosti” vadinamas inteligentiškiausiu generolu ir visada buvęs lojalus prezidentui, vienu iš savo “Liaudies valdžios ir darbo sąjungos” steigėjų kviečiasi seną RF KP partnerį - “Dvasinio palikimo” fondą, o jo vadovą Aleksejų Podberiozkiną skiria savo pavaduotoju. Tai leido komunistų vadovui Genadijui Ziuganovui tarsi nugalėtojui pareikšti, kad “bręsta visuotinis protesto streikas, per kurį organizuoti darbininkų ir inteligentijos būriai pasirengę vienu metu pareikalauti prezidento atstatydinimo ir kurso pakeitimo”. O Viktoras Iliuchinas, tapęs Judėjimo armijai remti vadovu vietoj žuvusio generolo Levo Rochlino, siūlo savo paslaugas “visoms jėgoms, kurios kovoja su šiuo režimu”. Demokratai eina su komunistais Trečias veiksnys - teisinis. Pirmą kartą Rusijoje kuriama įstatymų bazė, leidžianti teisėtai nušalinti prezidentą. Būtent rudeniop, kai streikų banga pakils aukščiausiai, speciali Valstybės Dūmos komisija turi pateikti savo išvadas dėl apkaltos. Pabrėšime, kad pirmą kartą į šią komisiją įėjo visų frakcijų atstovai. Kiekviena frakcija turi savo pretenzijų prezidentui. Pavyzdžiui, komunistai nori apkaltinti Jelciną “didžiosios valstybės sugriovimu” ir “savo tautos genocidu”, o “JaBLoko” kaltina jį tik Čečėnijos karu. Tačiau objektyviai ir ši demokratinė frakcija dar kartą remia RF KP. Tad labai galimas dalykas, kad apkaltos dingstis bus suderinta. Rengiamos ir Konstitucijos pataisos, turinčios suprastinti prezidento atstatydinimo procedūrą. Ir vėl pasižymėjo “JaBLoko”: revoliucingiausią - Konstitucijos 93 straipsnio - pataisą pasiūlė šios frakcijos ir įstatymų leidybos komiteto narė Jelena Mizulina, o ne komunistai. Mizulina siūlo, pirma, išbraukti iš apkaltos procedūros dabar, ko gero, svarbiausią veikėją: Aukščiausiąjį Teismą. Antra, siūloma išbraukti iš atstatydinimo motyvacijos “kaltinimą valstybės išdavimu arba kitu sunkiu nusikaltimu”. Naujojoje redakcijos 93 straipsnio 1 punktas skamba lakoniškai: “Rusijos Federacijos prezidentas gali būti Federacijos Tarybos atstatydintas iš pareigų tik remiantis Valstybės Dūmos iškeltu kaltinimu, patvirtintu Rusijos Federacijos Konstitucinio Teismo išvada, kad nustatyta apkaltos iškėlimo tvarka nepažeista”. Šioms pataisoms jau pritarė įstatymų leidybos komitetas, vadovaujamas komunisto Lukjanovo, jos pateiktos svarstyti Dūmos tarybai ir komitetams bei komisijoms, taip pat Rusijos Federacijos subjektams. Iki rudens deputatai ketina baigti rengti apkaltai reikalingus įstatymus. O dabar Valstybės Dūma rengia pataisas, ribojančias prezidento valdžią ir perduodančias kai kuriuos jo įgaliojimus parlamentui. Pavyzdžiui, Dūma reikalauja teisės tvirtinti ne tik premjerą, bet ir jo pavaduotojus, taip pat finansų, užsienio reikalų ir jėgos struktūrų ministrus. Taip pat ji nori pasilikti teisę atstatydinti ne tik visą vyriausybę, bet ir atskirus ministrus. O vyriausybė netenka teisės inicijuoti pasitikėjimo votumą, taigi nebelieka galimybės tokių būdu paleisti Dūmą. Deputatai puikiai supranta, kad prezidentas vetuos visas šias pataisas, kaip, beje, ir neseniai priimtą įstatymą “Dėl nenutrūkstamo RF prezidento įgaliojimų vykdymo”. Šis įstatymas atima iš premjero, laikinai tapusio valstybės vadovu, teisę paleisti Dūmą. Tačiau prezidento veto kartais įveikiamas. Juo labiau kad atsirado suinteresuota Dūmos sąjungininkė: taip keistai sutapo aplinkybės, kad būtent dabar Federacijos Taryba prisiminė savo sukurtą Rusijos valstybinio pertvarkymo komisiją. Jos nariai irgi siūlo atimti vyriausybę iš prezidento. Tad šūkis “Visa valdžia Federacijos Tarybai!” gali tapti realybe. Pamaitinti armiją ir miliciją Ketvirtas padėtį aštrinantis veiksnys - pats Kremlius. Jis ilgai nekreipė dėmesio į Dūmos intrigas. Kremlius gerai žino, kad Konstitucija patikimai saugo valstybės vadovą ne tik nuo atstatydinimo, bet ir nuo Konstitucijos pataisų, reglamentuojančių tokio atstatydinimo procedūrą. Tačiau pastaruoju metu nuotaikos Kremliaus administracijoje labai pasikeitė. Atrodo, valdžia nebežino, ką daryti. “Moskovskije novosti” žiniomis, Kremliaus kabinetuose jau nebesvarstoma, ar Jelcinui verta balotiruotis trečią kartą. Prezidento administracija ir jo šeima sutaria: Jelcinas nebebus išrinktas. Tad dabar svarbiausia problema: ką daryti, kad prezidentas galėtų ramiai baigti kadenciją, o paskui perduoti valdžią stipriam ir autoritetingam įpėdiniui. Problemą spręsti reikia dabar, nes spalio mėnesį Konstitucinis Teismas spręs, ar Jelcinas turi teisę balotiruotis trečią kartą. Ir jeigu atsakymas bus neigiamas (o Kremliaus administracijos toks variantas nenustebins), subyrės visa prezidento valdžios vertikalė: kam bus įdomus Jelcinas, jei paaiškės, kad jis valdo paskutinius menesius? Pretendentai į prezidentus nebesivaržys, nebebijos caro pykčio. Labiausiai Kremlius bijo regionų “maišto”. Aleksandras Lebedis šią savaitę galų gale pareiškė, kad balotiruosis, “jeigu pasikeis politinė padėtis”. Yra ir daugiau gubernatorių, norinčių persikelti į Maskvą. Jegoras Strojevas, apie kurį nuolat kalbama kaip apie kompromisinį kandidatą, kol kas ištikimas prezidentui. Tačiau ir jo kėdė kliba: vėl pasklido gandas, kad “vėliausiai rudenį” Strojevas bus pakeistas. O jeigu jį pakeis, pavyzdžiui, Jurijus Lužkovas, tai reikš, kad Kremlius nebekontroliuoja Federacijos Tarybos. Jelcino komanda mėgina įtikinti jį, kad yra tik viena išeitis: ištiesti ranką Dūmai, opozicijai, oligarchams ir paprašyti jų pagalbos. Tačiau ką reikia daryti, kad prašymas būtų išgirstas? Atsakymas aiškus: pasidalyti valdžia. Kitaip tariant, Jelcinui patariama pačiam pasiūlyti Konstitucijos pataisas, ribojančias prezidento valdžią. Jeigu jo iniciatyva vyriausybė taps labiau nepriklausoma nuo valstybės vadovo, o Federacijos Susirinkimas gaus didesnius įgaliojimus, kai kurie potencialūs kandidatai į prezidentus (Lužkovas, Černomyrdinas, Javlinkis), “Moskovskije novosti” nuomone, gali atsisakyti savo ambicijų ir pasitenkinti aukštomis pareigomis. O tai padėtų “valdžios partijai” susivienyti ir padidintų jos kandidato šansus laimėti prezidento rinkimus. Savo ruožtu oligarchai, jeigu Jelcinas imsis tokios iniciatyvos, žada skirti šiek tiek pinigėlių. Gal jų neužteks sumokėti visiems atlyginimus ir pensijas, tačiau tikrai užteks, kad milicija, o gal ir armija, pašalintų nuo geležinkelių piketuotojus. Toks planas yra visiškai realus. Tačiau Rusijos prezidentas, kaip ne kartą teko patirti, yra nenuspėjamas, todėl negalima spręsti, ko jis imsis. Dabar galima daryti tik vieną išvadą: Černomyrdino, Šaimijevo, Lebedžio ir Berezovskio pasirašytas kreipimasis dėl Čečėnijos reiškia ne tik šių politikų norą atkreipti valdžios dėmesį į Grozno problemas. Tai yra pirmas bendras keturių tokių skirtingų politikų (ir dviejų oligarchų) pareiškimas, reiškiantis, kad jie siūlo savo paslaugas Kremliui. Kažkodėl atrodo, kad Jelcinas tuo pasinaudos.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Antrąją viešėjimo Maskvoje dieną – rugsėjo 20 d. - Indonezijos parlamento delegacija skyrė susipažinimui su miestu. Jie domėjosi atskirais Tarybų Sąjungos sostinės pastatais, jos rekonstravimo eiga. Iš ryto delegacija buvo nuvykusi į Maskvos „Kalibro“ įrankių gamyklą. Darbininkai, inžinieriai ir technikai šiltai sveikino indoneziečių tautos pasiuntinius. Įmonės direktorius V. A. Chochlušinas jiems papasakojo apie gamyklos išleidžiamą produkciją. Jis pabrėžė, kad palyginti su prieškariniu lygiu produkcijos gamyba padidėjo kelis kartus. Gamykla pradėjo gaminti daugelio rūšių matuojamuosius įrankius bei prietaisus tėvyninei pramonei ir dalinai eksportui. Indonezijos delegacijos nariai pateikė daug klausimų, liečiančių darbininkų, skyrium imant, moterų darbo užmokestį, klausinėjo apie paauglių ir jaunuolių darbo sąlygas, apie darbininkų dalyvavimą tobulinant gamybą. Į visus šiuos klausimus svečiams buvo išsamiai atsakyta. Delegacijos vadovas p. Hardis padėkojo už suteiktą galimybę aplankyti gamyklą. Jis pažymėjo, kad Indonezija iš esmės dar yra agrarinė šalis, jai yra iškilę dideli uždaviniai industrializacijos srityje, todėl delegacijai svarbu susipažinti su Tarybų Sąjungos pramonės vystymusi. Eidami per cechus, svečiai matė, su kokiu skrupulingu tikslumu gaminami įrankiai ir mikrometrai. Indonezijos parlamento deputatai kalbėjosi su darbininkais, domėjosi jų uždarbiu, mokymusi. Darbininkės prašė perduoti Indonezijos moterims geriausių linkėjimų gyvenime ir darbe. Iš gamyklos delegacija nuvyko į jos šefuojamą vidurinę mokyklą. Svečiai aplankė vyresniąsias klases, kur vyko fizikos, chemijos, anglų kalbos pamokos, užsuko į klasę ir pas mažuosius, kurie tik prieš tris savaites pirmą kartą atsisėdo į suolus. Gatvėje ilgai skardėjo svečius nuoširdžiai palydėjusių vaikų balsai. Draugiški Indonezijos parlamentarų susitikimai su maskviečiais vyko Visasąjunginių žemės ūkio ir pramonės parodų teritorijoje. Čia jie aplankė Uzbekistano, Azerbaidžano, Turkmėnijos paviljonus. Paviljone „Mašinų gamyba“ jie apžiūrėjo traktorius, žemės ūkio mašinas, naujų automobilių pavyzdžius, kalnakasybos kombainus. Daugybė lankytojų visur nuoširdžiai sveikino indoneziečių tautos pasiuntinius. Antroje dienos pusėje svečiai aplankė V. I. Lenino ir J. V. Stalino Mauzoliejų ir padėjo vainiką.


TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius

Partijos numatytos priemonės, kurių tikslas pertvarkyti vadovavimą liaudies ūkiui, sako jis, o taip pat praktiniai uždaviniai, kuriuos kelia mūsų šalies 1963 metų planas ir biudžetas, dar kartą įtikinamai rodo, kad pagrindinį savo dėmesį Komunistų partija ir Tarybų Sąjungos vyriausybė skiria taikiems darbams, ekonomikos vystymui ir liaudies gerovės kėlimui, kūrimo tikslams. Tai vėl nepaneigiamai rodo taikingą mūsų valstybės ir jos politikos pobūdį. Komunizmas ir taika neatskiriami – tokią išvadą daro kiekvienas doras žmogus mūsų planetoje. Didžiojo Lenino iškelti ir mūsų šalies socialistinių šalių nenukrypstamai vykdomi taikaus sambūvio principai – generalinis mūsų užsienio politikos kursas. Nors imperialistai įnirtingai priešinasi, šie principai, atitikdami gyvybinius visų tautų interesus, nugali grubią jėgą, o taikaus konfliktų reguliavimo būdas, derybų būdas tvirtai skinasi kelią. Tai įtikinamai liudija priemonės, kurių mūsų vyriausybė imasi, siekdama visiškai likviduoti tą aštrią krizę, kurią Amerikos imperialistai sukurstė Karibų jūros rajone. Draugas N. Chruščiovas savo pranešime įtikinamai parodė, kad, išsprendus krizę Karibų jūros rajone, galima išspręsti ir kitas pribrendusias tarptautines problemas ir pirmiausia nusiginklavimo problemą. Žmonija negali taikstytis su tuo, kad didžiuliai materialiniai ištekliai, milijonų žmonių protai ir gabumai naudojami mirties ginklams kurti, nežabotoms ginklavimosi varžyboms. Ir pavojingiausia tai, kad dabar, sukaupus branduolinio ginklo atsargas, pakanka vienos atsitiktinės kibirkšties pasauliniam gaisrui sukelti. Štai kodėl leningradiečiai kartu su visa tarybine liaudimi, karštai pritardami, remia poziciją, kurios laikosi mūsų vyriausybė, maksimaliai stengdamasi, kad kuo greičiausiai būtų visuotinai nusiginkluota griežtos tarptautinės kontrolės sąlygomi


„Laisvoji Europa” praneša, kad Prancūzijos komunistai paskelbė atsišaukimą, ragindami gelbėti partijos dienraštį „L'Humanite”, nes jį ištiksiąs finansinis krachas. Redaktorius ir partijos politinio biuro narys R.Lerua pažymėjo, kad dienraščiui stinga 15 tūkstančių skaitytojų, o sekmadienio leidiniui „L'Humanite Dimanche” - 10 tūkstančių.


Kartūs karinių avantiūrų politikos vaisiai

VOS tik SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje buvo baigtas svarstyti Anglijos, Prancūzijos ir Izraelio agresijos prieš Egiptą klausimas, Anglijos užsienio reikalų ministras Selvinas Loldas paliko Niujorką. Jis taip skubėjo, kad, vieno Londono laikraščio išsireiškimu, „net nepadarė sesijoje oficialaus pareiškimo, išdėstančio Anglijos vyriausybės politika tarptautiniuose reikaluose“. Tas faktas apibūdina sąmyši ir maišatį, dabar viešpataujančius tuose sluoksniuose, kurie ėmėsi beprotiškos ir nusikalstamos karinės avantiūros prieš Egiptą. Londono ir Paryžiaus spauda, sumuodama tos avantiūros rezultatus, daro niūrią išvadą: Anglijos ir Prancūzijos politika patyrė labai skaudų nepasisekimą. Įtakingas Anglijos laikraštis „Taims“ įspėja Anglijos visuomenę, kad toji politika, tikriausiai, kainuos žymiai brangiau negu kad manoma. Dar visai neseniai Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės, būdamos priverstas priimti nutarimą nutraukti ugnį Egipte, pagyrūniškai aiškino tai tuo, kad jog pasiekusios tikslus, kuriuos buvo užsibrėžusios, pradėdamos karinį įsibrovimą. Dabar aišku, kad tas pareiškimas buvo Anglijos ir Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių mėginimas išgelbėti savo prestižą. Visais savo tolesniais veiksmais ir atsisakymu išvesti kariuomenę iš Egipto agresoriai dar labiau pagilino aklavietę, į kurią juos atvedė karinių avantiūrų politika. Ir štai dabar Prancūzijos užsienio reikalų ministras K. Pino, kalbėdamas Respublikos taryboje, buvo priverstas pareikšit: „Mes turime pripažinti, kad nepasiekėme visų tikslų, kuriuos buvome užsibrėžę“. Ko gi siekė ir ką iš tikrųjų gavo agresoriai? Jie norėjo, Ir tai sudarė jų artimiausią tikslą, užgrobti Sueco kanalą ir atkurti ten savo viešpatavimą. Bet dabar jie yra toliau nuo to tikslo, negu bet kuriuo momentu nuo tos dienos, kai kilo Sueco krizė. Tiesa, jų kariuomenė dabar yra prie įėjimo i kanalą, Port-Saide. Tačiau ji turi nedelsdama išsinešdinti iš ten sutinkamai su aiškiai išreikšta SNO Generalinės Asamblėjos valia. Jie norėjo, ir tai sudarė jų svarbiausiąjį uždavinį, pamokyti Arabų Rytų tautas, pademonstruoti joms savo jėgą ir galią, sutriuškinti jų vienybę kovoje su kolonijiniais engėjais, sustiprinti savo pozicijas Artimuosiuose Rytuose. O rezultatas? Arabų tautos pasiekė iki šiol neregėtą vienybę ir susitelkimą bendroje nacionalinio išsivadavimo kovoje prieš kolonializmą. Tuo tarpu Angile jos ir Prancūzijos prestižas Arabų Rytuose negrįžtamai prarastas. Lapkričio 27 d. Jordanija denonsavo sąjungos su Anglija sutartį, kuri jai buvo primesta prieš 35 metus, ir nutarė atsisakyti Anglijos subsidijų, pareikalavo, kad Anglijos kariuomenė būtų išvesta 18 Jordanijos teritorijos. Prieš tai Saudo Arabija ir Sirija, išreikšdamos brolišką solidarumą su Egiptu, nutraukė diplomatinius santykius su Anglija ir Prancūzija, o Jordanija ir Irakas su Prancūzija. Kolonijinis karas, kurį Anglija ir Prancūzija pradėjo, remiamos savo marionetės Izraelio, sukėlė visuose Artimuosiuose Rytuose tokį smarkų pasipiktinimą, kad net Irako, kuris yra Anglijos partneris pagal agresyvųjį Bagdado paktą, vyriausybė pareiškė, jog ji atsisako dalyvauti to bloko tarybos posėdžiuose, jeigu juose dalyvaus Anglijos atstovai. Dabar, kai kiek išsisklaidė kautynių tvaikas ir dūmai, Londone ir Paryžiuje sumuojami jiems liūdni karinio įsibrovimo i Egiptą ekonominiai rezultatai. Tuos rezultatus sudaro tai, kad paaštrėjo finansiniai sunkumai, dezorganizuotas ūkinis gyvenimas, nes sutriko Anglijos ir Prancūzijos aprūpinimas daugelio rūšių maisto produktais ir žaliavomis. Rimtus padarinius sukėlė tas faktas, kad žymiai sumažėjo naftos tiekimas iš Artimųjų Rytų ir ryšium su tuo padidėjo ekonominė priklausomybė nuo Jungtinių Valstybių. Anglijos ir Prancūzijos valdantieji sluoksniai pasėjo vėją. Dabar jie susilaukė audros. Didžioji dauguma šalių – SNO narių stojo prieš agresorių veiksmus ir pareikalavo, kad jų kariuomenė būtų išvesta iš Egipto. Tų šalių tarpe yra ir valstybes, priklausančios vadinamajai Britanijos nacijų sandraugai. Šiomis dienomis Kanados užsienio reikalų ministras L. Pirsonas pareiškė, kad užpuolimas prieš Egiptą beveik sugriovė Britanijos nacijų sandraugą. Tarp šalių, stojusių prieš Anglijos ir Prancūzijos agresiją, taip pat yra Anglijos ir Prancūzijos sąjungininkai pagal Atlanto bloką (NATO). NATO krizė, išryškėjusi dar ilgai prieš kylant Sueco problemai, dabar paaštrėjo. Svarbiausiasis Anglijos ir Prancūzijos partneris pagal NATO bloką - Jungtinės Valstybės pasisakė prieš to bloko karinio mechanizmo panaudojimą, siekiant padėti anglų ir prancūzų kariuomenei. Londone ir Paryžiuje neslepiama didelio nepasitenkinimo šia aplinkybe. K. Pino, puldamas savo kalboje Respublikos taryboje SNO poziciją ir jos nutarimus Egipto klausimu, išreiškė nusivylimą JAV pozicija. Daugiau kaip šimtas konservatorių Anglijos parlamento narių pateikė jam apsvarstyti rezoliuciją, kurioje smerkiamas SNO reikalavimas išvesti anglų bei prancūzų kariuomenę iš Egipto ir apgailestaujama dėl JAV pozicijos, kuri, kaip pasakyta rezoliucijoje, „sudaro rimtą pavojų Atlanto sąjungai“. Prieštaravimų stiprėjimas tarp Anglijos ir JAV bei Prancūzijos ir JAV yra viena iš svarbiausių temų, kurias dabar svarsto Amerikos, Anglijos ir Prancūzijos spauda. Kai kurie komentatoriai mėgina taip pavaizduoti reikalą, tarytum Jungtinės Valstybės Anglijos ir Prancūzijos konflikte su Arabų šalimis stojusios Arabų tautų pusėn, tai yra stojusios prieš kolonializmą. Sunku įsivaizduoti didesnį tikrosios reikalų padėties iškraipymą, kaip tokie teigimai, Faktų analizė rodo, kad JAV, atsisakydamos paremti Angliją ir Prancūziją, veikia savo pačių imperialistiniais interesais. Kai Egiptas nacionalizavo Sueco kanalo kompaniją, JAV stojo prieš įvairius projektus, kurių tikslas buvo atkurti tos kompanijos teises, nes tai reikštų Anglijos ir Prancūzijos viešpatavimo kanalui atkūrimą. Tačiau kartu JAV anaiptol neketino siekti, kad kanalas būtu atiduotas jo teisėtam šeimininkui – Egiptui. Tikrieji Jungtinių Valstybių tikslai yra išstumti Angliją bei Prancūziją iš Egipto Ir iš visų Arabų šalių, o taip pat įvesti visišką Amerikos viešpatavimą tame pasaulio rajone. Žinomieji Vakarų projektai Sueco klausimui „sureguliuoti“, kurie buvo siūlomi iki pat karinio užpuolimo prieš Egiptą, („aštuoniolikos planas“, iškeltas Londono rugpiūčio mėnesio konferencijoje ir numatęs „internacionalizuoti“ kanalą, kanalo naudotojų asociacijos“ sudarymo planas, įvairūs Sueco kanalo boikoto projektai). pažymėti ženklu „Pagaminta Amerikoje“. Visi jie galiausiai buvo skirti pakirsti Anglijos ir Prancūzijos pozicijoms Artimuosiuose Rytuose ir sustiprinti JAV pozicijoms. O kai dėl Anglijos, Prancūzijos ir Izraelio agresijos prieš Egiptą, tai Jungtinės Valstybės vengė tiesiogiai paremti ją, nes Anglijos ir Prancūzijos viešpatavimas Egipte nežada jokios naudos Amerikos monopolijoms. Atsisakydamos paremti Anglijos ir Prancūzijos karinius planus prieš Egiptą, Jungtinės Valstybės veikla, vadovaudamosios savo pačių savanaudiškais interesais. Kartu Amerikos valdantieji sluoksniai nerimaudami seka, kaip aukštai kyla nacionalinio išsivadavimo judėjimas Artimuosiuose Rytuose, kokia didžiulė jėga pavirsta Arabų tautų solidarumas kovoje už išsivadavimą iš kolonijinės priespaudos. Tuo ir paaiškinami JAV politikos zigzagai, JAV siekia pakirsti savo konkurentų Anglijos ir Prancūzijos - pozicijas Arabų šalyse, bet kartu siekia neleisti tų šalių tautoms atsistoti ant kojų ir išsivaduoti iš užsienio viešpatavimo. Anglija stengiasi pasinaudoti tuo faktu, kad JAV bijo Arabų tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimo, siekdama tam tikru mastu su: mažinti nesutarimus Vakarų stovykloje, sudaryti palankią dirvą bendrai Anglijos ir Amerikos politikai vykdyti. Tai pasireiškia planais įtraukti Jungtines Amerikos Valstybes, kad jos dalyvautų Bagdado pakte ir bendrose Anglijos ir Amerikos intrigose prieš Siriją. Vis dėlto kai kurie įžvalgūs politikai Londone ir Paryžiuje supranta, kad mėginimai užlopyti gilias Vakari stovyklos spragas, išryškėjusias įvykių Artimuosiuose Rytuose metu ir atkurti Anglijos, Prancūzijos bei Amerikos vienybę negali užtikrinta Anglijai ir Prancūzijai išeities iš aklavietės, kurioje jos atsidūrė dėl nusikalstamos agresijos prieš Egiptą.


Anglų kariuomenės išvaduotųjų tarybinių karo belaisvių padėties klausimu

Didžiosios Britanijos ambasadorius seras Arčibaldas K. Keras kreipėsi į TSRS Užsienio Reikalų Liaudies Komisaro Pavaduotoją drg. S. A. Lozovskį laišku, kuriame savo vyriausybės vardu prašė paskelbti tarybinėje spaudoje ministerio be portfelio p. Ričardo Lou gegužės mėn. 2 d. pareiškimą atstovų rūmuose ryšium su TSRS LKT įgaliotinio repatriacijos reikalams generolo pulkininko Golikovo 1945 m. balandžio mėn. 30 d. intervju anglų karinių valdžios organų išvaduotųjų tarybinių belaisvių padėties klausimu. Žemiau spausdinamas p. Ričardo Lou pareiškimas. PONO RIČARDO LOU 1945 m. GEGUŽĖS MĖN. 2 D. PAREIŠKIMAS ATSTOVŲ RŪMUOSE Jaltos konferencijoje buvo sudarytas susitarimas, kuriame buvo išdėstyti principai dėl elgimosi su anglų karo belaisviais, patekusiais į tarybinės kariuomenės rankas, ir priešingai. Mes, žinoma, vykdome šį susitarimą, tačiau absoliučiai neparei namai nuo jo mes darėme ir darome specialines pastangas, siekiančias, kad būtų užtikrintas geriausias elgesys su tarybiniais piliečiais, kurie yra Anglijos kariuomenės išvaduoti ir laukia savo repatriacijos į tėvynę. Kadangi pastaruoju laiku spaudoje pasirodė šį klausimą neteisingai nušviečiantieji pareiškimai, aš darau šioje oficialioje ataskaitoje smulkesnį pareiškimą. Nuo pat įsiveržimo dienos didelis tarybinių piliečių kiekis buvo išvaduotas puolančios anglų – amerikiečių kariuomenės. Be to, tam tikras skaičius buvo išvaduotas Italijoje ir Balkanuose. Didžioji šių žmonių dalis anksčiau ar savo išvadavimo metu dirbo organizacijoje Todt ar kitose vokiečių organizacijose ir žymus jų skaičius pateko į mūsų rankas aprengti vokiečių uniforma, kaip vokiečių karinių junginių nariai. Žymi šių žmonių dauguma jėga buvo priversti prieš savo valią eiti tarnauti vokiečiams ir rūpesčiai dėl jų atrankos ir priežiūros bei repatriacijos vis didėjančiu sunkumu gulė ant su tuo reikalą turinčiųjų sąjunginių karintų organų pečių. Aš džiaugiuosi galėdamas pasakyti, kad šį uždavinį išspręsti mums padėjo eilė tarybinių karininkų, kurie buvo pasiusti į Vakarų ir Pietų Europą šiam tikslui. Šiems karininkams buvo suteiktas galimumas lankyti tarybinius piliečius, apie kuriuos eina kalba, ir svarstyti sąlygas, kuriose jie yra, kas lyginant naudingai skiriasi nuo tų sąlygų, į kurias pastatyti analoginiai anglų atstovai, esantieji Tarybų Sąjungoje ir rajonuose, išvaduotuose tarybinės kariuomenės. Buvo imtasi priemonių, kad tie tarybiniai piliečiai, belaukdami repatriacijos, būtų patalpinti specialiose stovyklose, esančiose tarybinių karininkų vadovybėje. Nuo pereitų metų spalio mėnesio 42.421 tarybinis pilietis buvo repatriuotas iš šios šalies ir iš Viduržemio jūros rajono, prie ko galima pridėti 14.565 žmones, išvaduotus Jungtinių Valstybių kariuomenės, bet repatriuotus anglų laivais. Išskiriant vieną laivą, kurį davė Jungtinių Valstybių vyriausybė, visi šių 56.986 tarybinių piliečių pervežimai laivais ir kitomis transporto rūšimis buvo atlikti anglų valdžios organų, sumažinant transporto galimumus kitiems gyvybiškai svarbiems tikslams. Likusieji tarybiniai piliečiai Vakarų Europoje galėjo būti žymiai anksčiau repatrijuoti, jeigu būtų buvę laivų ir jeigu Tarybinė vyriausybė būtų jautųsi galinti padėti mums šį uždavinį įvykdyti. Visur buvo padarytos specialios pastangos, kad pagal galimumą būtų užtikrintas kuo geriausias elgesys su tarybiniais piliečiais, anglų kariuomenės išvaduotais ir laukiančiais repatriacijos, ir buvo palaikomas glaudus kontaktas su tarybiniais valdžios organais, o jų prašymai ten, kur tai buvo galima, buvo patenkinti. Tarybiniai valdžios organai pranešė mums, kad balandžio mėn. 21 dienai jų kariuomenės buvo išvaduota 3.854 britų pavaldiniai iš kurių, 3.639 perėjo per Odesos stovyklą, kuri yra labiausiai išsikišusiu punktu, kur tarybiniai valdžios organai leido anglų karininkams reguliariai lankytis pas išvaduotus anglų karo belaisvius. Šiame atvejuje taip pat buvo panaudoti tik anglų laivai šiems žmonėms į tėvynę pervežti. Priedu prie to keli tūkstančiai amerikiečių ir kitų sąjunginių, buvusių karo belaisvių buvo išvežta iš Odesos. Ten, kur mes nebuvome patenkinti rusų elgesiu su mūsų žmonėmis, mes svarstėme klausimą su tarybiniais valdžios organais, ir mes tikimės tuo keliu išspręsti visus šiuos klausimus. Susipažinęs su aukščiau pateiktuoju pono Lou pareiškimu, TSRS LKT įgaliotinis repatriacijos reikalams generolas pulkininkas S. I. Golikovas pateikė TASS-o dispozicijon faktiną informaciją, kurios tekstas žemiau skelbiamas. TSR SĄJUNGOS LIAUDIES KOMISARŲ TARYBOS ĮGALIOTINIO REPATRIACIJOS REIKALAMS INFORMACIJA Mano š. m. balandžio mėn. 30 d. intervju faktiniai duomenys dėl įvykusių šių metų vasario mėn. 11 d. susitarimo pažeidimų pono Lou pareiškimu nepaneigti. Buvimas Anglijoje trijų stovyklų, surastų mūsų atstovų, kur neleistinose sąlygose buvo laikoma 1.712 tarybinių piliečių, balandžio mėn. 3 d. buvo patvirtintas amerikiečių karo vadovybės atstovo generolo Kenigo; be to, jis atsiprašė už laikymą tose stovyklose tarybinių piliečių ne pagal susitarimą. Administracijos atstovas amerikiečių policijos pulkininkas Leforti patikino mūsų atstovą, kad visi šių žmonių laikymo sąlygų pažeidimai šiose stovyklose bus tuojau pašalinti ir pripažino, kad apie šių stovyklų buvimą informacija tarybiniams atstovams tikrai nebuvo suteikta. Anglų valdžios organai apie šių trijų stovyklų buvimą jų teritorijoje žinių mums taip pat nedavė. Intervju mano buvo pareikšta, kad Anglijos teritorijoje mes pasigendame apie 300 tarybinių piliečių. Šiuo klausimu nuo 1945 m. sausio mėn. mūsų atstovai nekartą darė pareiškimų anglų valdžios organams. Balandžio mėn. 4 d. anglų karo vadovybės atstovas brigadininkas Feierbresas pareiškė generolui Rakovui ir tarybiniam konsului Krotovui, kad anglų valdžios organai įvairiu laiku tikrai paėmė iš stovyklos 346 žmones. Iš jų 170 žmonių buvo jų atiduoti londoniškei lenkų vyriausybei ir 176 žmonės palikti anglų stovyklose jų pilietybei patikrinti. Iš 346 žmonių grupės repatrijuota kol kas 59 žmonės, likusieji ligi šiol neperduoti. Panašiais veiksmais anglų karinė vadovybė pasisavino sau teisę disponuoti tarybiniais kariais, išvaduotais iš nelaisvės, ir peržiūrinėti jų pilietybę. Liko nepaneigti ir faktai, pranešti intervju, apie neleistiną tarybinių karo belaisvių padėtį anglų stovyklose Egipte. Pono R. Lou pateiktieji duomenys apie anglų laivais į TSRS nugabentus tarybinius piliečius nepaneigia mano intervju pateiktųjų skaitmenų, o taip pat mūsų pretenzijų dėl mūsų piliečių repatriacijos iš Vakarų Europos teritorijos lėtumo. Dar daugiau, tie duomenys patvirtina repatriacijos lėtumą, nes 1944 m. spalio mėn. 1945 m. gegužės mėn. laikotarpyje, t. y. per 7 mėnesius, buvo pervežta vidutiniškai 6-8 tūkstančiai žmonių per mėnesį. Yra naujų susitarimo pažeidimo faktų 1. Vokietijos kapituliacijos pasėkoje Norvegijoje išvaduota daugiau kaip 74 tūkstančiai tarybinių žmonių. Užuot tuojau padarius elementariškiausį dalyką — išgelbėjus šiuos žmones iš vokiečių ginkluotos apsaugos teroro ir vokiškojo šeimininkavimo, jie po senovei buvo palikti belaisvių pas vokiečius padėtyje. Šių metų gegužės mėn. 11 d. sąjunginės karo vadovybės vardu duotuose nurodymuose tarybiniams karo belaisviams Norvegijoje per radiją buvo perduotas reikalavimas: „Būtina, kad vokiečių apsauga pasiliktų vietose, kol ji bus pakeista norvegų arba sąjungine apsauga“. Tik gegužės mėn. 28 d., po eilės pareiškimų iš mūsų atstovų Anglijoje pusės, brigadininkas Feierbresas parodė generolui Ratovui sąjungininkų vyriausiosios karo vadovybės štabo pranešimą, kad vokiškoji apsauga nuimta. Tuo tarpu gegužės mėn. 24 d. švedų laikraštis „Aftonbladet“ paskelbė, kad Švedijos Raudonojo Kryžiaus vicepirmininkas Bernadotas, taip pat sąjunginių valdžios organų atstovai aplankė rusų karo belaisvių stovyklą Mušene ir davė vokiečiams nurodymų tebemaitinti rusus ligi š. m. birželio mėn. 12 d., kas rodo paliekant vokiečių administracijai faktišką valdžią stovyklose. Iš korespondencijos, gaunamos iš Norvegijos, matyti, kad eilėje stovyklų paliktas tarybinių žmonių patalpinimas drauge su ginkluotais vokiečiais, nors pagal š. m. vasario mėn. 11 d. susitarimo pirmą straipsnį vokiečiai turėjo būti atskirti nuo tarybinių žmonių. Iškankinti tarybiniai piliečiai, skarmalais aprengti, tebegyvena netinkamuose barakuose, o vokiečiai — patogiai įrengtose kareivinėse. Žiaurumai ir pasityčiojimai iš vokiečių pusės mūsų žmonių atžvilgiu Norvegijoje tebesitęsia. 2. Vakarų Vokietijoje, gausiais iš ten pas mus atvykusiųjų žmonių pareiškimais, tarybinių piliečių ir karo belaisvių, ten išvaduotų sąjungininkų kariuomenės, padėtis toli gražu nepagerinta ir eilėje vietų lieka nepaprastai sunki. Gegužės mėn. 25 d. iš Dachau, Alha ir Neuhenau stovyklų atvykusieji karininkai Tonkonogovas, Tkačenko, Bočarovas, Daleckis ir seržantas Belousovas papasakojo, kad daugelis tūkstančių tarybinių belaisvių, esančių šiose stovyklose, tebegauna į parą tik po 250 gr. duonos ir po litrą sriubos; stovyklose — šiltinė, o medicinos pagalbos neteikiama. Frankfurto (prie Maino) kalėjime tebesikankina tarybiniai karo belaisviai, įkalinti dar vokiečių už mėginimus pabėgti iš koncentracijos stovyklų. Gegužės mėn. 27 d. iš Neuštato (Holšteino provincijoje) stovyklų atvykęs kapitonas Kozulia pranešė, kad anglų vietos organai beveik neaprūpina maistu ten esančiųjų tarybinių piliečių, kurių skaičius siekia 12 tūkstančių žmonių. Vokiečiai kareiviai, paleisti anglų karo vadovybės namo, žudo tarybinius piliečius. Tik per 2 dienas Neuštato miesto apylinkėse rasta 15 mužudytųjų tarybinių piliečių lavonų. Mieste pasilikusioji ginkluota vokiečių policija be jokios priežasties persekioja, muša ir kiša į kalėjimus tarybinius piliečius. Apie nenormalumus Neuštato stovykloje anglų vietinės karo vadovybės atstovui kapitonui Naglovskiui gegužės mėn. 27 d. mūsų atstovo pulkininko Lagunovo buvo padarytas pareiškimas. 3. Balandžio mėn. 12 d. daugiau kaip 1000 tarybinių karo belaisvių, buvusių Olandijos saloje Tesel, kilo, sutriuškino vokiškąją įgulą ir po atkaklių mūšių su į salą atvykusiu vokiečių pastiprinimu visiškai užėmė šios salos teritoriją. Savo laimėjimui sutvirtinti sukilusiojo būrio vadovybė balandžio mėn. 17 d. per Pade-Kalės sąsiaurį pasiuntė į Angliją 4 žmones, prašydama suteikti pagalbą. Šie žmonės — Karkašadzė, Rakiašvili, Galošvili, Močaldzė, luotu nusiirę ligi Anglijos krantų, buvo sulaikyti ir vėliau perduoti mūsų atstovams, o pagalbos būriui nebuvo suteikta. Olandijos agentūros „Aneta„ biuletenis, gegužės mėn. 17 d. Nr. 33, patvirtina šio būrio didvyrišką kovą saloje, kuri ištisą mėnesį tęsėsi vienatvėje. Tik olandų „Pasipriešinimo vidaus frontas“ mėgino padėti, siųsdamas nedidelius pastiprinimus, kurių veiksmai neturėjo pasisekimo. P. Ričardas Lou kalba apie nelygias sąlygas repatriacijos karininkų darbe. Reikia pasakyti, kad sutinkamai su anglų-tarybų susitarimu anglų karininkai buvo prileisti į tas surinkimo stovyklas ir išdėstymo punktus, kurie buvo suorganizuoti anglų karo belaisviams ir piliečiams patalpinti. Šiais punktais buvo: Odesa, Lvovas ir Volkoviskas. Visuose šiuose punktuose buvo anglų atstovai iš Maskvos. Be to, jie buvo Liubline. Iš fronto anglai buvo skubiai išvežami iš karo veiksmų zonų į tranzitines Odesos stovyklas, į tėvynę pasiųsti. Dabartiniu metu, Halėje pasirašytojo plano dėl repatriantų priėmimo ir perdavimo per Raudonosios Armijos ir sąjungininkų kariuomenės sąlyčio liniją pasėkoje, repatriaciją įgijo kitus tempus. Nuo gegužės mėn. 23 d. ligi birželio mėn. 4 d. mes priėmėme iš sąjunginės karo vadovybės 620.998 tarybinius piliečius. Per tą patį laikotarpį mes perdavėme sąjunginei karo vadovybei: anglų — 17.266 žm., amerikiečių — 17.443 žm., prancūzų — 118.664 žm., belgų — 10.812 žm., olandų — 6.034 žm., norvegų — 829 žm. ir liuksemburgiečių — 21 žm.


Rūpinimasis vaikais Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje

PCHENJANAS, (TASS-ELTA). Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje augančioji karta apgaubta valstybės ir visuomenės rūpinimosi bei dėmesio. Atstatant sugriautus respublikos miestus ir kaimus, didelis dėmesys skiriamas mokyklų, vaikų darželių ir kitų vaikų įstaigų statybai. Kaip praneša laikraštis „Nodon Sinmun”, trejų metų plano vykdymo laikotarpiu Šiaurės Korėjoje pastatytos, atstatytos arba išplėstos 5455 mokyklos, atidaryti 2124 nauji vaikų lopšeliai ir 417 vaikų darželių. Dabar vaikų darželiai ir lopšeliai yra daugumoje stambiųjų pramonės įmonių. Sutinkant Tarptautinę vaikų gynimo dieną, įmonėse, įstaigose, statybose, žemės ūkio kooperatyvuose rengiami šiai datai skirti vakarai ir skaitomos paskaitos, mokyklose suorganizuoti meno saviveiklos pasirodymai.


A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Dž. Neru ir S. Radhakrišnanu

DELIS, kovo 27 d. (TASS). Šiandien Indijos ministras pirmininkas Dž. Neru priėmė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmąjį Pavaduotoją A. I. Mikojaną ir kalbėjosi su juo. Pasikalbėjime dalyvavo Uzbekijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. R. Rašidovas ir TSRS ambasadorius Indijoje M. A. Menšikovas. Šiandien Indijos viceprezidentą Sarvapalis Radhakrišnanas priėmė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmąjį Pavaduotoją A. I. Mikojaną. Priėmime dalyvavo Uzbekijos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. R. Rašidovas ir TSRS ambasadorius Indijoje M. A. Menšikovas.


Artėja rinkimai, stiprėja rinkiminė kova. Tai natūralu, taip yra visame pasaulyje. Štai JAV dėl prezidento pareigų varžosi Bušas su Klintonu, primindami vienas kitam būtas ir nebūtas nuodėmes. Tačiau ir šis „pamazgų pylimas” turi padorumo ribas, kurios paprastai neperžengiamos. Deja, pokomunistinėse šalyse dažniausiai tokių žaidimo taisyklių nėra, juolab kad galima išmesti „žymėtas kortas”. Tokios kortos neretai būna buvusių tose šalyse saugumo tarnybų agentų sąrašai. Vokietiją, Čekiją, Slovakiją, Lenkiją ir kitas šalis vis sudrebina garsių politikos lyderių, apkaltintų bendradarbiavimu su saugumu, atskleidimas ir nušalinimas nuo visuomeninės veiklos. Tai dėsninga, nes tokie „susitepę” veikėjai ir privalo išeiti iš politikos, o jei nusikalto, tai ir atsakyti prieš įstatymą. Tačiau čia slypi ir žmogaus teisių pažeidimo pavojus, nes neretai buvusi saugumo dokumentuose auka pavaizduojama kaip bendradarbis ar net agentas. Tuo apkaltinti net žymiausi buvę disidentai Vaclovas Havelas ir Lechas Valensa. Dar didesnė galimybė būti taip pavaizduotu tenka aukštesniam valdininkui, kuris pagal pareigas oficialiai turėdavo reikalų su saugumo darbuotojais (vadinamaisiais kuratoriais). Tuo labiau, kad jis žymiai dažniau negu paprasti piliečiai keliaudavo į užsienį, paskui rašydavo komandiruotės ataskaitas. O turint tokias medžiagas nesunku sukurpti ir „agento” asmens bylą. Galima manyti, kad artėjant Atgimimui specialiai buvo daromi „kompromatai” aktyvesniems žmonėms, kad vėliau galima būtų tampyti politinio žaidimo virvutes. Apie tai jau gana daug rašyta, todėl nenoriu plėtoti šios minties, tuo labiau, kad nesu specialiai šio reiškinio tyrinėjęs. Rašau todėl, kad mano paties teisės yra pažeistos: jau daugiau kaip pusmetis esu vaizduojamas kaip superagentas Ivanauskas. Tapau politinio žaidimo įrankiu: vieniems esu agento jvaizdis (A. Endriukaičio, P. Varanausko ir P. Drumžlio, beje, tai, matyt, slapyvardis, rašiniai „Lietuvos aide”), kitiems - aukos pavyzdys (Sąjūdžio centro frakcijos pareiškimas dėl Laikinosios komisijos KGB veiklai tirti). Kai kurie mano pažįstami klausia, kodėl aš tyliu, kodėl neduodu šmeižėjų į teismą, kaip tai padarė, pavyzdžiui, mano buvusi studentė, o dabar kolegė R. Ališauskienė? O kai kas ir pagalvoja: tyli, matyt, iš tikrujų uodegą įmerkęs. Tuo labiau, kad ne vienas, apipiltas purvais, skuba pasiaiškinti visuomenei, kaip, pavyzdžiui, akademikas E. Vilkas ar mano kolega profesorius B. Kuzmickas. Abejoju tokių pasiaiškinimų tikslingumu. Jau keleri metai nagrinėju viešąją nuomonę, todėl galiu tvirtinti, kad tie, kurie tikrai pasitikėjo, pavyzdžiui, akademiku E. Vilku, tie ir toliau juo pasitiki (tai rodo ir viešosios nuomonės tyrimo duomenys), o tie, kurie buvo priešiškai nusiteikę, ir toliau jį koneveiks. Tiesa, dar yra abejojantys, bet jų nuotaikos labai priklauso nuo situacijos: jei į politinę areną išmetamas vienas teiginys - galvos vienaip, jei, nors ir tuojau pat, priešingas teiginys - kitaip. Dėl pasiaiškinimų galiu pareikšti ir dar griežčiau: tai sovietinės mąstysenos reliktas, kai vis turėdavai įrodinėti savo lojalumą sovietinei santvarkai. Beje, tos senosios bolševikinės sistemos reliktai iki šiol dar išlikę prokuratūroje, kai kiekvienas besikalbantis su tardytoju turi pasirašyti pasiaiškinimą. Bjaurūs man ir tie žmonės, kurie buvo susitepę ryšiais su KGB, o dabar pradeda drabstyti purvais kitus, kad taip išsitarnautų naujosios valdžios nuodėmių atleidimą. Perbėgėliais pasinaudojama politinėje kovoje, bet jais nepasitikima, nes jie vėl gali „apsiversti”. Todėl pasinaudojus tokie nurašomi. Deja, nepasitikiu aš ir teisingumo organais, nes pereinamuoju laikotarpiu ir jie labai pažeidžiami: vienaip ar kitaip susiklosčius padėčiai, kiekvienas darbuotojas gali būti „patrauktas už praeities virvelės”. Geriausias to pavyzdys - vos ne absurdiškais tapę J. Minkevičiaus ir V. Beriozovo procesai. Absurdiški jie ir tuo, kad šie deputatai buvo kaltinami dalykais, kurių jie patys neslėpė. Ir procesų vedimo tvarka, kai buvo neįsiklausoma net į komisijos KGB veiklai tirti narių nuomonę (tiesa, tų, kurie yra neįtikę B. Gajauskui). Toli mums dar iki teisinės valstybės, ką karčiausiai iliustruoja ir A. Klimaičio pavyzdys, kai žmogus yra suimamas ir ilgai laikomas nesugebant pateikti konkretaus kaltinimo. Taigi nematau prasmės gadinti nervų teisme, tuo labiau kad tokie procesai kainuoja daug sveikatos ne tik pačiam žmogui, bet ir jo artimiesiems, atima labai daug laiko. Vadovaujuos patarle: šunys loja, bet karavanas eina toliau. Be to, mano pozicija buvo išdėstyta E. Jansono interviu su manimi „Sociologija - irgi politika” („Respublika” 1992.03.04, taigi dar prieš viešus užsipuolimus spaudoje). Pabrėžiu - pozicija, o ne pasiaiškinimas. Tiesa, jau po komisijos KGB veiklai tirti nario deputato A. Endriukaičio kalbos Aukščiausiojoje Taryboje, kurioje jis kaltino vieną iš buvusių buvusios Mokslų akademijos institutų direktorių (o iš atsistatydinusių buvau tik aš vienas) bendradarbiavimu su KGB. Priminsiu, kad tuomet tik ką buvo nuskambėjęs V. Čepaičio pripažinimo KGB agentu procesas ir atsvarai reikėjo agentų iš kairės. Taip ir atsirado trejetas: K. Prunskienė, J. Minkevičius ir aš. Kodėl aš? Nei deputatas, nei politikas. Mat kaip sociologas, tyrinėjantis politikos lyderių reitingus, aš kai kam labai jau netikau. Skaitytojas gali paklausti, kodėl dabar aš vis dėlto neiškenčiau ir rašau. Gali paklausti ir kitaip: „Ar karavanas eina?” Galiu nuraminti - „tebeeina”, o tai, matyt, kai ką tebeerzina. Tuo labiau kad artėja rinkimai, kur viešoji nuomonė gali tapti gana efektyvia politinės kovos priemone (tiesa, kaip numato Rinkimų įstatymas, duomenis galima skelbti tik iki oficialios rinkiminės kovos pradžios). O rašau todėl, kad Komisijos KGB veiklai tirti nario, deputato P. Varanausko rašinys (Voratinklis. „Džanatas KGB sociologų apsuptyje”, 1992.08.26, „Lietuvos aidas”) liečia ne tik mane, bet sociologiją ir sociologus Lietuvoje apskritai. Tai jau ne mano asmeninis reikalas, bet visų Lietuvos sociologų juodinimas. Deja, mokslų juodinimas „Lietuvos aide” tampa tendencija: prieš kelias dienas buvo užsipulta psichiatrija, o šiame rašinyje - be sociologijos, dar ir istorija. Noriu priminti, kad panašiai buvo mušama ir vadinamosios brežnevinės stagnacijos laikais. Kiekviename LKP (TSKP) suvažiavime reikėdavo ideologinio budrumo pavyzdžio. Taigi mušė Vilniaus universitetą, Lietuvių kalbos ir literatūros institutą, istorijos institutą. Sulaukėm savo eilės ir mes - Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas už ideologiškai nepatikimų kadrų parinkimą. Taigi ar vėl negrįžta bolševikų laikai? Kaip jau minėjau, nemanau aiškintis. Todėl į padorumo ribą peržengiančius P. Varanausko samprotavimus (netikiu, kad taip jį galėjo auklėti net liūdnai pagarsėjęs profesorius J. Markulis, kuris, kaip girdėjau, buvo P. Varanausko globotojas) atsakysiu jau minėto mitinio P. Drumžlio rašinio („Kazusai”, 1992.05.29 „Lietuvos aidas”) teiginiais. P. Varanauskas, rašo, jog A. Matulionis, iš A. Endriukaičio išgirdęs, kad yra įrodančių jo ryšį su KGB dokumentų, netikėtai išsidavė: „Negali būti - mūsų bylos išvežtos” (nedovanotina tokiam agentui taip vaikiškai išsiduoti! - A.M.). P. Drumžlys cituoja A. Matulionio pokalbio su tardytoju ištrauką: „Aš agentu nebuvau ir apie jokią asmens bylą, vedamą LTSR VSK, nieko nežinau”. Toliau P. Drumžlys pateikia mano samprotavimą, kad tam tikros KGB medžiagos galėjo būti specialiai padarytos ir specialiai paliktos, kad kompromituotų žmones. Tas pats buvo pasakyta ir A. Endriukaičiui. P. Varanauskas rašo, kad A. Matulioniui pučo išvakarėse persiųstas iš KGB centro prizas - 1000 dolerių („30 sidabrinių Judo laikais turėjo didesnę vertę”). P. Drumžlys cituoja buvusį KGB darbuotoją V. (1992.02.13): „Aš patvirtinu, kad 1991 m. liepos 30 d. raštu gavau iš Maskvos 1000 dolerių agento Ivanausko… materialinės pagalbos tikslais… tačiau šie pinigai liko jam neįteikti”. Taigi, ponai, išsiaiškinkite tarpusavyje, kad „dešinė, žinotų, ką daro kairė!”. Be to, jei jums leista cituoti mano tardymo (atsiprašau, tai vadinama pokalbiu - A.M.) duomenis, tai būkit sąžiningi, neužmirškit pacituoti, kad buvęs KGB darbuotojas, kurio parodymais buvo remtasi, kitą dieną akistatoje su manimi nieko negalėjo patvirtinti. Bet mitiniam P. Drumžliui prieš referendumą dėl sovietinės armijos išvedimo labai jau reikėjo naujos medžiagos, kurios taip ir nepavyko sukurpti, todėl pavadinime vietoj, pavyzdžiui, skambaus „Judas”, teko pasitenkinti kukliu „Kazusai”. Dabar artėja rinkimai, todėl pats laikas pasėti nepasitikėjimą sociologiniais, ypač viešosios nuomonės, tyrimais. Kurgi pasitikėsi tyrimų duomenimis, jei juos atlieka KGB agentai? Beje, nuo jų jau seniai nusisuko pasaulio kolegos, o ir kvalifikacija prasta, nes ir laipsniai suteikti tik todėl, kad lengviau būtų šnipinėti. Tačiau šie P. Varanausko samprotavimai, nors jis ir bando neigti, man dar labiau patvirtina įsitikinimą, kad iš rinkiminės kovos siekiama eliminuoti grįžtamąjį viešosios nuomonės veiksnį. Visame pasaulyje reikia sociologinių tyrimų, o Europos centre - Lietuvoje - nereikia! Nenoriu skaitytojų ilgai varginti ir informacija apie Lietuvos sociologiją. Aš ir mano kolegos apie tai esame nemažai rašę ir kalbėję. Su nostalgija prisimenu pirmojo Sąjūdžio laikus, kai mūsų tyrimų duomenis gaudyte gaudydavo! Juk mažėjo TSKP reitingas, o nesustabdomai kilo Sajūdžio! Ir dabar žmonės laukia naujų sociologinių tyrimų duomenų, bet lyderiai, kurių reitingai vis mažėja, įsakmiau kviečia reitingais nepasitikėti. Negalima nuneigti faktų, kad Lietuvos sociologai kartu su kolegomis iš Estijos ir Latvijos vieni iš pirmųjų mokslinių draugijų grupėje tapo Pasaulinės sociologų asociacijos nariais. 1990 metų liepos mėnesį Madride asociacijos tarybos nariai audringais plojimais pasveikino lietuvius, latvius ir estus. Pasveikino, nes ne vieną iš mūsų jau buvo patikrinę bendrų tyrimų metu. O amerikiečiai, anglai, švedai, suomiai ir kiti tyrimams veltui pinigų nešvaisto! Kaip sugebėdami, pirmiausia kooperuodamiesi su estais, latviais, vykdavom į pasaulinius sociologų kongresus, konferencijas ir seminarus. Dabar išvyksta vis daugiau jaunimo. Štai ir šiomis dienomis Vienoje, pirmajame Europos sociologų kongrese, skaitė pranešimus keletas mūsų sociologų. Jau keleri metai, kai Vilniaus universitete yra rengiami sociologai. Pagal išgales siunčiame geriausius studentus ir doktorantus stažuotis užsienyje. Daugumai iš pirmųjų Lietuvos sociologų kartu kandidato ir daktaro disertacijas ginti teko dar Rusijoje. Štai jau keleri metai prie Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto veikia Specializuota daktarinė taryba. Dabar mūsų instituto bazėje kartu su Vytauto Didžiojo, Kauno technologijos bei Vilniaus pedagogikos universitetais veiks sociologijos doktorantūra. Ar viskas mums pavyko, ar rami mūsų sąžinė? Aišku, kad ne viskas. Kai ko, pavyzdžiui, tautinių santykių, mes netyrėme, nes jau tada buvo aišku, kad tai pats opiausias klausimas, kurio objektyviai negalima bus nušviesti. Tačiau sąžinė rami: duomenų niekada nefalsifikavome. Patys pasišaipydavom iš sovietinės statistikos - vienos iš melo rūšių. Taigi labai jau negražu, pone P. Varanauskai, kergti prie statistikos dar ir sociologiją. Niekada nekritikavom vadinamosios buržuazinės sociologijos, todėl ramiai galėjom žiūrėti savo kolegoms į akis. Tiesa, ir mūsų šeimoje yra visokių. Štai viena mano kolegė pagal specialų užsakymą kritikavusi senojoje „Tiesoje” T. Venclovą ir A. Štromą, dabar atgailauja, aktyviai demaskuodama visokius ivanauskus, sugriovusius Lietuvos sociologiją. Baigdamas noriu pabrėžti, kad sociologija pirmiausia yra mokslas, o tik po to - politika. Tiksliau sakant, ne tiek politika, kiek gali būti panaudota politinėje kovoje. Ypač nesąžininga, kai dėl politinių interesų siekiama pasėti nepasitikėjimą tiek sociologija, tiek sociologais. Nejučiom pradedu galvoti, kad šiuo požiūriu teisus yra A. Terleckas, teigdamas, kad ir dabar Lietuvoje tebeveikia KGB. Tebesprogsta negrabių „išminuotojų” P. Varanausko, A. Endriukaičio ir kitų užkliudytos KGB padėtos „minos”, tiesa, pažeisdamos ne pačius išminuotojus, bet KGB pjudymo objektus. Nereikia jokių okupantų armijų, jokių diversijų: nepasitikėjimo vienas kitu kibirkštis gali išsprogdinti nedidelį mūsų kraštą.


Laikraščio „Pari-Žurnal” pranešimu, per du mėnesius (spalį ir lapkritį) visoje Prancūzijoje nuo gripo ir jo komplikacijų mirė 14 tūkstančių žmonių. Jeigu spalio mėnesį, nurodo laikraštis, gripu buvo sergama daugiausia tik Senos departamente, tai lapkričio mėnesį gripo epidemija paplito kituose šalies rajonuose.


BOSNIJOJE IR HERCEGOVINOJE DIDINAMOS TAIKOS PALAIKYMO PAJĖGOS

Jungtinių Tautų Saugumo Taryba priėmė rezoliuciją, žymiai padidinančią taikos palaikymo kontingentą Bosnijoje ir Hercegovinoje bei leidžiančią kariškiams panaudoti ginklą, jeigu juos užpuola arba trukdo atlikti pareigą. Bosnijoje ir Hercegovinoje esančios JT taikos palaikymo pajėgos padidinamos šešiais tūkstančiais žmonių. Dabar jų yra pusantro tūkstančio. Jų užduotis - lydėti automobilių kolonas, gabenančias humanitarinę paramą. Naujasis kontingentas bus sudarytas iš Kanados ir Vakarų Europos šalių kariškių. JAV užtikrins palaikymą iš oro ir jūros, bet sausumos kariuomenės nesiųs. JT generalinio sekretoriaus prašymu taikos palaikymo operaciją finansuos ne JTO, o dalyvių vyriausybės. Saugumo Tarybai nepavyko priimti rezoliuciją, kuri uždraustų Serbijos karo lėktuvams skraidyti Bosnijos ir Hercegovinos oro erdvėje. Šis svarstymas buvo atidėtas po to, kai JAV, Prancūzija ir Didžioji Britanija nesutarė dėl tokio apribojimo, pranešė radijas „Svoboda”.


NIUJORKAS, kovo 20 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Asošieited Pres, JAV surašinėjimo biuras paskelbė, kad 1956 metų sausio 1 d. Jungtinėse Amerikos Valstybėse gyveno 166.966 tūkstančiai žmonių.


BRANGUS drauge! Mes su tavimi nesame susitikę, bet aš žinau: tavo krūtinėje plaka karšta patrioto širdis, ir tu gerai suprasi mane. Mano rūpesčiai taps tavo rūpesčiais, mano mintys — tavo mintimis. Tu daug girdėjai apie Donbasą, tą nuostabų, negęstančios šlovės kraštą. Čia gyvena stiprūs ir narsūs žmonės. Jie kasa iš žemės vertingą kurą — akmens anglį. Ne kiekvienam suteikta teisė nešioti garbingą šachtininko vardą. Tai įmanoma tik stipriems dvasia. Šachta nemėgsta bailių ir verkšlentojų. Bet tu, manau, nepriklausai prie jų: ne tokiu tave išaugino brangioji partija ir Lenino komjaunimas. Tu karštai troškai mylimosios Tėvynės suklestėjimo. Mūsų partijai išmintingai vadovaujant, šalis su pasitikėjimu žengia į komunizmą. Vystosi ekonomika ir kultūra, gyventi darosi geriau ir linksmiau. Bet mes nenorime pasitenkinti pasiektuoju. Komunistų partija kviečia naujoms pergalėms. Partija iškėlė uždavinį — per artimiausius penkerius metus gauti kasmet po 10 milijardų pūdų grūdų, dvigubai daugiau mėsos, lašinių ir pieno, sudaryti šalyje įvairiausių prekių gausumą. Visa tai reikalauja toliau vystyti pramonę ir, visų pirma, didinti anglies gavybą. Juk tikrai. Nesuarsi žemės be traktoriaus, neišausi gelumbės be staklių: reikalingas metalas. Bet be anglies neišlydysi nė tonos ketaus, negausi plieno. Anglis reikalinga elektrinėms. Ji varo garvežius. Anglis – tai šiluma ir šviesa, dažai ir vaistai, parašiutinis audinys ir kino juostos. Šaliai reikalinga daug anglies. Milžiniški klodai jos yra požemio lobynuose. Šį turtą reikia iškelti į paviršių. Ir aš įsitikinęs: ne kas kitas, o tu drauge su Doneco šachtininkų gvardija tai padarysi! Brangioji Tėvynė šiltai rūpinasi šachtininku. Jo vardas labai gerbiamas. O ir tu pats su pagarba tari žodį „šachtininkas“. Dideli uždarbiai ir puikūs kurortai, Kultūros rūmai ir gerai įrengti butai — visa tai dosnia Tėvynės ranka duodama šachtininkams. Talentingi konstruktoriai kuria kalnakasybos mašinas, pagarsėję mokslininkai galvoja, kaip palengvinti šachtininko darbą. Mes gavome anglies ir uolienos kasimo kombainus, tobulus elektrovežius ir transporterius. Kokia laimė savo akimis matyti technikos gimimą, savo rankomis išbandyti naujas mašinas! Man teko išbandyti anglies kombainą „Donbas“. Nepamiršiu tų karštų didžių ieškojimų, kupinos įkvėpimo kūrybos dienų! Aš be galo patenkintas, kad ir mano patarimai padėjo konstruktoriams padaryti puikią mašiną. Kartu su savo draugais aš iškasdavau kombaino pagalba 18.000 tonų anglies per mėnesį. Donbasu visada įdėmiai rūpinosi V. I. Leninas, Donbase dirbo V. M. Molotovas, N. S. Chruščiovas, K. G. Ordžonikidzė, L. M. Kaganovičius. Doneco platumas skersai ir išilgai išvažinėjo „geologijos tėvas“ L. I. Lutuginas. Čia gyveno ir kūrė mokslininkas Mendeliejevas ir rašytojas Vasilčenka, kompozitorius Leontovičius ir dailininkas Kasatkinas. Čia gimė garsus poliarininkas Sedovas ir įžymus teptuko meistras Kuindži. Donbaso šachtininkai parodė narsumo ir vyriškumo stebuklus rekonstruojant šachtas. Nikita Izotovas ir Aleksiejus Stachanovas, pajungę naują techniką, pirmieji paneigė senąsias normas, atvėrė, naujus kelius darbo našumui pakelti. Daug girdėjai tu apie Doneco komjaunuolių darbą. 40 tūkstančių karštų širdžių atsiliepė į partijos raginimą ir atvyko į Donbaso šachtas pirmųjų penkmečių metais. Kartu su komunistais jie savinosi naujus mechanizmus, nesidrovėjo paimti į rankas ir kapliuką — uoliai dirbo, sukandę dantis, kovėsi prieš sunkumus. Doneco komjaunuolių žygdarbis įvertintas aukščiausia Tėvynės dovana — Lenino ordinu. Plieninis Donbaso jaunimo būdas pasireiškė Didžiojo Tėvynės karo metais. Mūsų šalies jaunoji karta visada lygiuosis pagal „Jaunosios gvardijos“ didvyrius. Keletas tūkstančių tavo amžininkų jau atvyko į Doneco šachtas su komjaunimo kelialapiais. Šachtininku gvardija šiltai, tėviškai pasitiko naująjį papildymą. Prityrę inžinieriai ir šachtininkai moko atvykusius kalnakasio specialybių, perduoda savo patyrimą. Tu jaunas. Tavo gyslose verda kraujas, širdis trokšta žygdarbių, o rankos geidžia didelio darbo. Atvažiuok į Donbasą. Čia tu geriau, negu bet kur kitur, pritaikysi savo jėgas, atskleisi gabumus. Visiškai neseniai ir aš atvažiavau į Doneco šachtą iš Zaporožjės kaimo Ševčenko. Pradžioj dirbau šaltkalviu, po to vairavau kombainą „Donbas“. Dirbau gerai. Čistiakovo kalnakasiai parodė man didelį pasitikėjimą, išrinkę Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Esu VLKJS CK narys. Tarybinės delegacijos sudėtyje teko aplankyti Austriją, Vengriją, Lenkiją. Dabar dirbu Čistiakovo šachtos Nr. 2-bis baro viršininko padėjėju. Bet argi aš vienas taip išaugau! Tai mūsų, šachtininkų, gyvenimo tradicija. Donbase atsivers kelias į tikrą darbininko šlovę ir tau, jaunasis drauge. Duokš ranką, drauge!


Pasaulinė darbo moterų konferencija baigė savo darbą

BUDAPEŠTAS, birželio 17 d. (TASS-ELTA). Šiandien Budapešte baigė darbą pirmoji pasaulinė darbo moterų konferencija, sušaukta Pasaulinės profsąjungų federacijos iniciatyva. Konferencijos darbe dalyvavo apie 500 delegatų iš 42 šalių, jų tarpe iš Tarybų Sąjungos, Anglijos, Prancūzijos, Kinijos Liaudies Respublikos, Japonijos, Indijos, Vokietijos, Lenkijos Australijos, Brazilijos, Meksikos, Ispanijos, Madagaskaro, Prancūzų Kameruno, Libano, Sirijos ir kt. Konferencija išklausė ir apsvarstė Prancūzijos Visuotinės darbo konfederacijos sekretoriaus Zermenos Gijė pranešimą apie vieningą darbo moterų kovą už socialinių ir politinių teisių iškovojimą ir Cune Deusi (Japonija) pranešimą apie darbo moterų aktyvesnį dalyvavimą profsąjunginiame gyvenime ir vadovavime profsąjungoms. Svarstant pranešimus dalyvavo beveik visų šalių, kurios buvo atstovaujamos konferencijoje, atstovai. Pirmoji tarptautinė darbo moterų konferencija vieningai patvirtino tris dokumentus: bendrą rezoliuciją, Pasaulinės darbo moterų konferencijos memorandumą Tarptautinės darbo organizacijos generaliniam direktoriui ir kreipimąsi į viso pasaulio darbo moteris.


Užkirsti kelią agresyviems kėslams prieš Sirija

PEKINAS, rugsėjo 8 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraštis „Guanminžibao“, demaskuodamas agresyvius JAV kėslus Viduriniuosiuose Rytuose, rašo, kad Amerikos ginklų įvežimas į kai kurias Vidurinių Rytų šalis, ir konkrečiai į Jordaniją, didina įtempimą šiame rajone. Nuo to laiko, kai Sirijos vyriausybė pradėjo ryžtingai vykdyti nepriklausomą nacionalinę politiką, nurodo laikraštis, Jungtinės Valstybės nuolat rezgia sąmokslus prieš Siriją, griebdamosi ir ardomosios veiklos šalies viduje, ir ginkluotos intervencijos iš užsienio. Šie amerikiniai sąmokslai gėdingai pralaimi. Tačiau JAV nenori pasimokyti iš pralaimėjimų: jos didina savo ardomuosius veiksmus prieš Siriją. Šiuo metu, nurodo laikraštis, Amerikos sąmokslininkiška veikla daugiausiai siekiama paskatinti Izraelį ir Turkiją kelti konfliktus Sirijos pasieniuose ir panaudoti Jordaniją bei Libaną provokacijoms prieš Siriją organizuoti. Taika Viduriniuosiuose ir Artimuosiuose Rytuose neturi būti pažeista, pabrėžia laikraštis. Negalima leisti pažeisti Sirijos suverenumo ir nepriklausomybės. Reikia užkirsti kelią agresyviems JAV kėslams Viduriniuosiuose Rytuose.


Jaunimas dažnai vadinamas visuomenės veidrodžiu - turima omenyje tiesioginė jaunimo reakcija į gyvenimo realijas. Jauni žmonės, neturintys gyvenimo patirties ir ieškantys jo idealo, siekia pažinti kuo daugiau gyvenimo sričių, platūs jų interesai. Natūralu, kad pirmapradis naivumas sukuria visiškai kitokius gyvenimo vertinimo kriterijus - maksimalizmą. Jie realų gyvenimą lygina su susikurtu idealu. Jaunimas nėra amorfinė visuma. Intelektualūs poreikiai paryškina žmogaus individualumą. Kai kas idealus sutapatina su realybe; dar netobula valstybė, jos politiniai institutai bei jų santykiai yra norma. Pavyzdžiui, jaunalietuviai, mano manymu, pageidauja dar didesnių prieštaravimų, jau išeinančių iš elementarios logikos ar net humanizmo ribų. Tai jiems jau ne idealas, o veiklos kryptis - realybę „pritempti“ prie idealo. Tai gana pavojingi utopiškų reakcingų svajonių polėkiai. Tačiau turbūt niekas neprieštaraus, jei pasakysiu, kad dauguma jaunimo nesieja savo likimo su politika, nors ji, mano manymu, dabar formuoja gyvenimo realybę. Politikams niekas nepatiki savo asmeninių problemų, taip pat likimo. Todėl jaunas žmogus linkęs užsisklęsti savyje, riboti savo poreikius arba ieškoti kitų pragyvenimo šaltinių. Kodėl? 1. Jaunimas nemėgsta kitų globos. Asmens vertingumas siejamas su dvasine ir fizine nepriklausomybe. 2. Jaunimas yra kūrybinis visuomenės pradas. Jis geriau negu bet kas supranta dabartinio gyvenimo dualizmą bei politinių žaidimų primityvumą. Politika negali atstovauti jiems, nes tai egoistinė veikla. Realaus gyvenimo ir idealo nesutapimas - tokios politikos pasekmė. Į politiką ateinantis jaunimas savo veiklą sieja su idėjų, idealo įgyvendinimu. Tą idealą dažniausiai sukuria auklėjimas, šeimos tradicijos. Dabartinės politinės veiklos schema atrodytų taip: idealas - realybė - idealas. Interesų politikos grandinė kiek kitokia: interesas - realybe - idealas. Lietuvoje jos nebuvimas yra natūralus reiškinys, nes čia politiniai santykiai yra pereinamojoje stadijoje tarp idealų ir interesų politikos. Politizuojantis visuomenei, šie santykiai dar neatsikratė idealo įtakos, taip pat neįvertino pagrindinio jų reguliatoriaus - intereso reikšmės. Ką daryti? Matau dvi glaudžiai susijusias išeitis. Politika Lietuvoje turi būti dorovinė, t. y. būtina gerbti žmogų ir atsižvelgti į jo poreikius. Politikai turi tarnauti žmonių interesams (o tai daryti gali juos priversti tik opozicija!), jie turi tobulinti gyvenimo realybę ir artinti ją prie interesų formuojamo idealo. Tada pasikeis ir jaunimo požiūris į politiką, su savo poreikiais jie įsilies į politinę veiklą, patys sieks juos įgyvendinti. Nuo ko pradėti? Pirmiausia žmogaus vertę politikoje turi įsisąmoninti opozicinės jėgos. Jos turi skatinti politinį kaleidoskopą; kuo greičiau keisis valdančiosios struktūros, tuo greičiau naujieji įsisąmonins savo tikrąją priedermę. Lietuvos politologų nuomone, mums prireiks ne mažiau kaip trijų parlamentų ir penkių vyriausybių, kad politikai atsigręžtų į žmogų. Antra, visuomenės organizacijos (profsąjungos, korporacijos, sąjungos), atstovaujančios jaunimo interesams, turi pradėti veikti realiai, o nesitenkinti dabartinių politinių judėjimų uodeginio priedelio privilegija. Jos turi įprasminti savo pirmapradę paskirtį ir skatinti politikus greičiau persiorientuoti.


Neseniai prie Tauragės savivaldybės Sąjūdžio rajono taryba surengė piketą. Reikalavo atsistatydinti Tarybos pirmininką V. Venckų, rajono valdytoją V. Pečiulį ir žemės ūkio skyriaus vedėją S. Baciušką, kurio atsistatydinimo, beje, reikalauja ir Respublikos Vyriausybė. Ir ne pirmą kartą. Vyriausybė remia Tauragės sąjūdininkų reikalavimus. Tačiau rajono Tarybos deputatai atmetė tuos reikalavimus ir balsavo už tai, kad S. Baciuška toliau eitų savo pareigas. Tai sukėlė dar didesnį sąjūdininkų pyktį. Kaipgi taip? Kokie čia deputatai, kad nevykdo Sąjūdžio reikalavimų. Atšaukti! Ir nutarė Sąjūdžio rajono konferencijoje, kad kol neatsistatydins S. Baciuška, Sąjūdžio deputatai privalo sustabdyti savo įgaliojimus. Pirmasis tokį pareiškimą parašė ir įteikė rajono tarybos pirmininkui V. Venckui „Tauragiškių balso“ redaktorius deputatas T. Meiželis, buvęs LKP Tauragės RK biuro narys, tačiau niekada nebuvęs Sąjūdžio tarybos nariu. Rajono sesijoje deputatai nustebo, išgirdę šią naujieną - toks pareiškimas buvo vienintelis. Atsistatydinti nepanoro ne vienas sąjūdininkas. Kuo gi kaltinama rajono Taryba? Viskuo: ir žemės ūkio reformos žlugdymu, Vyriausybės nutarimų nevykdymu, kainų kėlimu, prekių trūkumu, sunkia pensininkų padėtimi ir t. t. Dėl žemės ūkio reformos esą kalčiausias žemės ūkio skyriaus vedėjas S. Baciuška. Ir ne todėl, kad jis kaip nors trukdo reformai, bet kad yra buvęs LKP Tauragės RK sekretoriumi ir dabar tebėra LDDP Tauragės Tarybos narys. Kai Žemės ūkio ministerijoje buvo tvirtinami ūkių laikinųjų administracijų vadovai, S. Baciuška, V. Venckus ir V. Pečiulis atkakliai gynė Adakavo kolūkio pirmininko A. Beišio kandidatūrą. Rajono sąjūdininkai pasitelkė į kovą prieš A. Beišį valstybės kontrolierius, Aukščiausiosios Tarybos deputatus, tačiau nieko nepešė. Tada Žemės ūkio ministerijoje jam buvo priminta, kad jis dar tebėra LDDP narys. Į tai A. Beišys atsakė: - Aš ne tam į partiją stojau, kad į pirmininko kėdę atsisėsčiau, ir niekada neišstosiu, kad joje likčiau. A. Beišys nebuvo patvirtintas laikinosios administracijos vadovu. Dabar siekiama susidoroti su S. Baciuška, V. Pečiuliu ir V. Venckumi. Rajono Tarybos pirmininku V. Venckus tapo tik dėl to, kad buvo aktyvus sąjūdininkas. Dabar jo sąjūdininkai nekenčia. O nekenčia dėl to, kad palaiko vadovus - buvusius komunistus. S. Baciušką ir A. Beišį galima apkaltinti, kad jie išdavė bolševikų principus - išstojo iš TSKP, nuėjo į LDDP. Gal dėl to dabar jų negali pakęsti likusieji bolševikai, kurie siekia vadovauti Tauragės politiniam gyvenimui. Rajono valdytojas V. Pečiulis sesijoje deputatams paaiškino, kad prieš porą dienų S. Baciuška parašė pareiškimą, prašydamas jį atleisti iš žemės ūkio skyriaus vedėjo pareigų. Deputatas V. Medelis paklausė, ar valdytojas jau yra numatęs kitą kandidatūrą į šias pareigas. V. Pečiulis paaiškino, kad dabar turbūt reikės ieškoti vadovo gatvėje. Kompetentingas ir protingas žmogus į šias pareigas neis. Nuo to dar labiau nukentės žemės ūkio reforma. Vėl reikės viską pradėti iš naujo. V. Pečiulis pažymėjo, kad toje minioje, kuri dabar piketuoja prie savivaldybės, yra keletas „juozukų“, kurie trukdo dirbti teisėtai išrinktai rajono valdžiai. Siekiama kuo labiau priešintis Tarybos ir valdybos veiksmams. Pavyzdžiui, niekaip negalima skirti sklypų miestui plėsti. Iki šiol nenuspręsta, kur rengti miesto sąvartyną, kur statyti kokį nors pastatą ar tiesti kelią. Kol tariamasi ir svarstoma, lyg ir sutariama. Kai užsakomas projektas ar pradedami kokie nors darbai, tuoj atsiranda prieštaraujančių. Vėl tenka pradėti viską iš naujo. Ir taip tęsiasi be galo, o rezultatų jokių. „Kam tai naudinga?“ - kaip mėgsta klausti Z. Vaišvila. Turbūt niekam. Tad ar ilgai tai tęsis?


Nauji tūkstančiai Prancūzijios komunistų

Paskutiniais metais į Prancūzijos Komunistų partijos gretas stojo 48 tūkstančiai naujų narių. Įmonėse, miestuose ir kaimuose įkurta 1350 naujų Kompartijos kuopelių. Šie duomenys pateikiami PKP Politinio biuro pareiškime dėl prasidedančios partinių bilietų keitimo 1963 metams kampanijos. Šiuo metu, pabrėžiama pareiškime, sąlygos leidžia dar labiau sustiprinti partiją. Per praėjusius parlamento rinkimus 4 milijonai prancūzų ir prancūzių pritarė politiniam Kompartijos kursui ir veiklai. Partija, kuri nenuilstamai kovoja prieš de Golio vyriausybę ir jos pražūtingą politiką, jie laiko pagrindine sustiprėjusios opozicijos asmens valdžios režimui jėg


Lenkai visai be reikalo pakelė triukšmą dėl Mickevičiaus nulenkinimo

„L. Aido“ šio mėn. 5 d. numery parašyta, kokį lenkai pakėlė triukšmą dėl prof. Mykolo Biržiškos lietuvių kalba išleisto Adomo Mickevičiaus raštų rinkinio. Girdi, prof. M. Biržiška nulenkinęs Mickevičių, net „suklastojęs“ jo raštus… Dėl to paklaustas pats prof. M. Biržiška. — Man malonu, kad „Lietuvos Aidas“ plačiau parašė apie ta polemiką — maloniai šypsodamasis, pasitiko tais žodžiais jūsų korespondentą. — Mat, kiti laikraščiai, tik trumpai savo skaitytojus apie tai tepainformavę, net suklydo. Jie parašė, esą, lenkai savo spaudoje man prikiša, kad aš Mickevičiaus raštuose žodį „Lenkija“ pakeitęs žodžiu „Lietuva“, o ne žodžiu „tėvynė“, kaip kad iš tikrųjų yra padaryta. Dabar iš „Liet. Aido“ matyti, kad bent to lenkai man neprikišo. Ir negalėjo to padaryti. Nebent tiktai patys lenkai manytų, kad vietoje „tėvynė“ turi būti „Lietuva“, išvedant iš paties Mickevičiaus žodžių: „Litwo, ojczyzna šioja“ („Lietuva, mano tėvynė“). — Ką p. profesorius gali pasakyti apie telšiškį lenkų mokslininką Brenšteina, paskelbusį, esą, Mickevičius nulenkintas? — Ponas Brenšteinas senas mano pažįstamas. Jis daugelio lietuvių geras pažįstamas. Didelis praeities mėgėjas. Bet — blogas politikas. Čia kaip tik jo parodyta negudri politika, nes pačių lenkų naudai būtų buvę verčiau nutylėti apie tą tariamą Mickevičiaus nulenkinimą. Mat, tasai Mickevičiaus raštų lietuvių kalba mano rinkinys specialiai pataikytas Lietuvos mokyklų reikalams. Ir tame mokyklų vadovely įsakmiai nurodyta, kad kai kas jame atitinkamai patvarkyta ir mokykloms pritaikyta. Vadovėly taip pat nurodyti ir rekomenduojami leidiniai, kur Mickevičiaus raštai lietuvių kalba yra ištisai, be trumpinimų ir pertaisymų. Manasis rinkinys juk ir yra ne pačios literatūros kūrinys, bet tik mokykloms vadovėlis. Lygiai taip mano išleistame kitame mokykloms vadovėly aš esu atitinkamai pritaikęs ir kai kur ištaisęs lietuviškai rašytus Duonelaičio raštus. Tad ir Mickevičių lietuvių mokyklai tegalima buvo duoti tik lietuvišką. Patys mokytojai dažnai gali net neturėti reikalingų šaltinių Mickevičiui atitinkamai nušviesti. Taigi, čia negudri lenkų politika todėl, kad po šito lenkų politikų triukšmo dėl to mano išleisto Mickevičiaus raštų mokykloms vadovėlio galėtų vieni kiti lietuviai reikalauti visai pašalinti Adomą Mickevičių iš mokyklos; kažin ar bepatiktu tas lenkams! Antai, ir Vilniaus krašte lenkų valdžia politiniais sumetimais neleido vartoti mokyklose vadovėlio lenkų kalba „Nowe Czytanki“, kur buvo tekstai apie Lietuvą iš Adomo Mickevičiaus, Kraševskio, Kondaratavičiaus ir kitų rašytojų raštų Tenka juk skaitytis ir su politinėmis aplinkybėmis, ir su krašto visuomenės nuotaika. — Lenkus ypač suerzino Tamstos, pone profesoriau, paliktas kyšininko majoro Pluto pažymėjimas lenku — tarp kitko pastebėjau. — Dėl to Pluto, gal būt, mane paveikė atsiminimas Suvalkų sutarties apgaulės. Dabar, kada patys lenkai atvirai pripažįsta tą Suvalkų apgaulę, leisdamas tokį vadovėli, to Pluto nebenurodyčiau. — O kaip, pone Profesoriau, apskritai žiūri į Ad. Mickevičiaus lenkiškumą. — Žiūriu taip, kaip iš tikrųjų yra. Antai, Vytauto Didžiojo vardo Lietuvos universitete skaitau apie Mickevičių viską, nieko neslėpdamas. Kartu reikalauju, kad mano klausytojai studentai skaitytų originalo tekstą lenkų kalba. Vadinasi, pats žiūriu ir savo klausytojams skelbiu ne tik lietuvišką Adoma Mickevičių. — Kaip ponui Profesoriui atrodo kažkokio Adolphʼo straipsnis laikrašty „Kurjer Wilenski“? — Visai be pamato ir negražus net. Yra juk tekstų pakeitimų, kuriuos lenkai ne tik sau leidžia padaryti, bet dar didžiuojasi tais pakeitimais. Pavyzdžiui, populiarioj lenkų giesmėj „Bože, coš Polsce“ niekad nevartojama teksto žodžių, kuriais buvo kreiptasi į carą, Aleksandra I-jį ir jie pakeisti kitais. Todėl tokiems lenkų politikams tegaliu patarti pirma pagalvoti, o tik paskum rašyti. Tiesa, man pačiam tie lenkų puolimai — nei šilta, nei šalta. Jei aš nedaug teboju, kaip politinis veikėjas, ką atskiros lietuvių grupės mano ir atsiliepia apie mano asmenį, tai anaiptol nerūpi man lenkų politikų nuomonės, apie mane, ypač dar nelenkiškas pavardes turinčių lenkų. Šie paskutiniai lenkų priekaištai man ir jų tonas, be to, labai primena man tą kasdieninę porciją, kurią iš jų gaudavau, tebeveikdamas Vilniuje. Visi jų atsiliepimai apie mane galima suvesti į vieną mintį požondnas (padorus) žmogus, bet — vis dėlto didelis galgonas… Tikiuosi, kad ateity jie dar labiau mane garbins, nes medžiagos tam jiems nepašykštėsiu — baigė gerbiamas prof. M. Biržiška.


Pradedant JTO Generalinės Asamblėjos sesiją, daugelio šalių atstovai abejojo Serbijos ir Juodkalnijos teise užimti šioje organizacijoje Jugoslavijos vietą. Šią savaitę Saugumo Taryba svarstys, ar naujoji Jugoslavija turi tokią teisę, o po to šį klausimą perduos Generalinei Asamblėjai. Daug kas gali priklausyti nuo Rusijos požiūrio - primename, kad ji Saugumo Taryboje turi veto teisę.


P. Zaleskio pareiškimai. Pasikalbėjimas su žmonėmis iš Quai d’Orsay. (Mūsų Paryžiaus korespondento). P. Zaleski paskutiniu metu visoj eilėj kalbų ir interview davė gana absurdiškų pareiškimų. Jeigu jis dar kalba apie sutarčių neliečiamybę, kurios, anot jo, neatidalomai yra surištos taikai palaikyti“, tai dar galima būtų ji suprasti. Visi, kurie po didžiojo karo yra prisiplėšę svetimų teritorijų, dabar yra taikos „apaštalai“. Bet, kada p. Zaleski urbi et orbi paskelbia, kad „Lenkijos vyriausybė neleis jokių bandymų dėl teritorijų padėties, kurią galutinai nustatė Ambasadorių Konferencija pačiai Lietuvai prašant“ (žiūr. ,,le Temps“ gegužės 20 d.), tai tokis pareiškimas tiktai stebina, kaip jis galėjo išeiti iš lūpų atsakomo lenkų politiko ir net paties užsienių reikalų ministerio. Toks pareiškimas pirmiausia neatsako tai dvasiai, kuri turėtų viešpatauti, einant tarp dviejų valstybių tiesioginėms deryboms. Antra, jis neatsako nei turiniui nei dvasiai Tautų Sajungos 1927 m. gruodžio 10 d. rekomendacijos, kuria einant Vilniaus klausimas buvo rezervuotas, o Lenkija yra sutikusi su tuo rezervu. Trečia, užsienių reikalų ministeriui netinka platinti aiškią neteisybę, kad Lietuva galėjusi prašyti konsekruoti Zeligovskio žygį. Dauguma Prancūzijos laikraščių tą vietą, kurioj p. Zaleskis minėjo Lietuvos ir Lenkijos santykius visai apleido. Be abejonės, išmintingesniems laikraštininkams toks pareiškimas pasirodė shocking ir nedarančiu garbės p. Zaleskiui, tačiau atsirado ir tokių, kurie (Homme Libre gegužės 21 d., Le Temps gegužės 20 d.), nesigailėjo p. Zaleskiui komplimentų. P. Eugene Lautier lygina prof. Voldemarą ir p. Zaleski. Šį pastarąjį išvadina „tikruoju europiečiu“, o antrąjį „apsvaigusiu ilotu“, kuris kraujo trokšta. Prancūzai, lenkai, rumunai... ypatingai bijosi to sutarčių revizionistinio judėjimo, kuris šių dienų Europoj ypatingai paskutiniu momentu akcentuojas. Visi gerai žinom lordo Rothermere akciją dėl Trianono sutarties revizijos. Dr. Šymanski lenkų senato pirmininkas, (Paris Midi gegužės 20 d.) pareiškia, kad „Lietuvos revendikacijos dėl Vilniaus yra lygiai juokingos, kokiomis būtų revendikacijos italų dėl Paryžiaus, turint galvoj, kad Paryžiuj yra buvęs Julius Cesaris, ar revendikacijos graikų dėl Viduržemio jūros krantų“... Net kardinolas Kakovskis,Varšuvos arkivyskupas, paskutiniu metu atsilankęs Paryžiuj, irgi neapsiėjo be politikos: jis „L'Echo de Paris“ (klierikalų organas, labai nepalankus Lietuvai) plačioj interview pareiškė, kad lenkai dedą visas pastangas „palaikyti teisingumą ir sutarčių gerbima“. Dancigo gi koridorį lenkų primatas palygino Alzasui, kas prancūzams neperlabai patiko. Vienu žodžiu, ,,teisingumo ir sutarčių gerbimo“ šalininkai, ponai lenkai, ir ministeriai ir kardinolai tebegieda apie „sutarčių neliečiamybę“ visai pamiršdami, kad, pavyzdžiui, Lietuva tokios sutarties dėl sienų su jais ir neturi. Dėl lenkų paskleistų bleių ir dėl Lietuvos lenkų pasiūlyto nepuolimo ir arbitražo pakto atinetimo, mūsų korespondentui teko turėti pasikalbėjimų su puikiai informuotais oficialiais asmenimis iš Quai d'Orsay. Iš pasikalbėjimo gauta įspūdžio, kad prancūzų užsienių politika labai maž reikšmės duoda nepuolimo pakto atmetimui, į tai žiūri daugiau, kaipo į lenkų gestą, kuris negalėjęs turėti praktikos reikšmės, kol normalūs santykiai nėra sutvarkyti. – Mūsų, prancūzų, politika bendrai, o pirmoj eilėj lenkų lietuvių ginče yra ta, kad klausimą suskaldžius ir pradėjus nuo smulkesnių problemų. Lietuva ir Lenkija jų turi daugybę susisiekimo medžių Nemunu plukdymo, prekybos santykių... Kada atsiras daugiau ryšių, tai galima bus ir prie stambesnių klausimų prieiti: saugumo, diplomatinių santykių, teritorialio ginčo... – Jūs norit pasakyti, – prie Vilniaus klausimo išrišimo, – pertraukiau aš... – Taip, kad ir prie Vilniaus, nes Tautų Sąjungoj Vilniaus klausimas yra rezervuotas ir jūs turit laisvas rankas tartis dėl Vilniaus su lenkais... – Bet juk ginču yra susidomėjus visa Europa, kuri nenori šį rytų Europos kampelį palikti dans l'état d'effer. vescence? – Taip, bet mes nerandam tokių priemonių, kurios padėtų jums ir lenkams, bet vieno mes norim, tai taikos, ir jūs negalite priešintis tai visuotinai taikos dvasiai, kuri šiandien viešpatauja“, – sako mano sąkalbininkas. – Mes, mažieji dar labiau taikos esame pasiilgę, bet kad jos atsiekus, ar nebūtų pravartu kuriuos-ne-kuriuos politikos aktus revidavus, o juk tiek daug pastaruoju metu kalbama net apie sutarčių reviziją, tat kai kuriems arbitraliams aktams peržiūrėti tikrai jau atėjo laikas. – Tai yra bendras viso pasaulio politikos klausimas ir aš nemanau, kad būtų pravartu esant taikos rūmą griauti, nežinant, ką jo vietoj galima bus pastatyti... – man buvo atsakyta. Teko taip pat teirautis, dėl Lietuvos Lenkijos ginčo klausimo įterpimo į teinančios Tautų Sąjungos Tarybos sesijos darbų programą. Buvo gautas atsakymas, kad tas lausimas įdėtas tik informacijos tikslais, kad Tautų Sąjungos Tarybos nariai tuo klausimu, kuriam duoda daug reikšmės, būtų painformuoti. Kitokios šiuo metu Tautų Sąjungos pozicijos, šiai pastarajai panaikinus tarp dviejų šalių karo stovį, esą negalima yra ir įsivaizduoti. Iš viso to matyt, kad Lietuvos užienių politika yra įstatyta į tinkamą vagą. Naujos Lietuvos konstitucijos paskelbimas (Le Temps 27 d.) yra padaręs teigiamo įspūdžio, o Lietuvos respublikos respektas smarkiai padidėjo.


Sirijos užsienio reikalų ministro Salacho Bitaro pareiškimas

DAMASKAS, rugpiūčio 20 d. (TASS-ELTA). Vakar Sirijos užsienio reikalų ministras Salachas Bitaras surengė spaudos konferenciją vietos ir užsienio žurnalistams ir padarė pareiškimą dėl neseniai demaskuoto Jungtinių Amerikos Valstybių inspiruoto sąmokslo prieš vyriausybę. Savo pareiškime Bitaras nurodė, kad susektu sąmokslu, kuriuo buvo siekiama nuversti Sirijoje esamą santvarką ir pakeisti jos išsivadavimo politiką, šiurkščiai pažeisti tarptautinės teisės principai. Sąmokslas prieštarauja nustatytoms diplomatinėms normoms. Sirija ne kartą yra pareiškusi, pasakė Bitaras, kad jos pozityvaus neutralumo politikos tikslas yra neprisidėti prie jokių karinių ir politinių grupuočių. Tai visiškai atitinka Bandungo konferencijos nutarimus. „Mes ir ateityje, — pareiškė Bitaras, — visomis jėgomis ginsime savo nepriklausomybę, suverenumą ir savo nacionalinę politiką, kuri visiškai atitinka mūsų tautos nacionalinius interesus. Jokiam užsieniečiui mes neleisime pažeisti mūsų suverenumo. Jokiai užsienio vyriausybei mes neleisime mėginti pakeisti mūsų nepriklausomos nacionalinės politikos”. Po to palietęs Jungtinių Valstybių politiką Arabų Rytuose, Salachas Bitaras nurodė: JAV politika Arabų Rytuose rodo, kad JAV neatsižvelgia į arabų nacionalinius lūkesčius. Dar daugiau, siekiant pakeisti Sirijos nepriklausomą politiką jai daromas ekonominis spaudimas. Pavojingiausia priemonė, kurią mėgina įvykdyti Arabų šalyse Amerikos Vyriausybė, toliau pareiškė Bitaras, — tai Eizenhauerio doktrina. Tos doktrinos tikslas yra kovos su „komunistiniu pavojumi” priedanga pririšti šalis, priėmusias tą doktriną, prie Amerikos politikos vežimo. Eizenhauerio doktrinos rezultatas, pasakė Bitaras, yra Arabų šalių vienybės suskilimas, o taip pat teroro politikos vykdymas tose šalyse, kur toji doktrina buvo priimta. Baigdamas Bitaras pasakė, kad Sirija ir ateityje laikysis pozityvaus neutralumo ir neprisijungimo prie jokių grupuočių politikos.


Iš Seimo Pirmininko spaudos konferencijos;V. Landsbergį stebina Lenkijos elgesys

V. Landsbergis kažkokiu nesuprantamu, panašiu į dvilypę politiką ir tiesiog šiek tiek nelauktu laiko Lenkijos valdžios elgesį ties mūsų siena. Jis klausė, ar tikrai taip nuoširdžiai kartu einame į ateitį, ar statome kol kas sustiprintas ginkluotas pajėgas, kaip ketinama padaryti Punske? V. Landsbergis sakė, kad tai daroma netgi atimant pastatą iš vietos bendruomenės, kuri yra ir tautinė mažuma. Ji, pasak jo, savo lėšomis statė sveikatos įstaigą, kuri dabar atimama šitai karinei reikmei. “Aš neįsivaizduoju, kad Lietuva statytų kokį nors karinį postą ar kokį nors dalinį Lazdijuose prie Lenkijos sienos. Tai mums atrodytų nesąmonė”, - sakė jis. V. Landsbergis stebėjosi kai kurių Lenkijos valdžios pareigūnų net oficialiais pareiškimais ne tuo specifiniu klausimu, o apskritai, kad Lenkija stiprina savo sieną su Rytais. “Jeigu mes kokioje nors Lenkijos įstaigoje, pavyzdžiui, Vidaus reikalų ministerijoje, esame traktuojami kaip Rytai, tai, man regis, Vidaus reikalų ir Užsienio reikalų ministerijos turėtų susitikti ir susitarti, kokia yra Lenkijos politika”, - sakė V. Landsbergis primindamas, kad Lietuva geografiškai yra šiaurė. Jo nuomone, tokie akcentai, kad čia yra rytinė siena, kurią dabar reikia kariškai sustiprinti, yra kažkoks nesusipratimas. V. Landsbergis tikisi, kad Lenkijos ministerijos išsiaiškins tai tarpusavyje. Lietuvoje aktyvėja neoficialus antinato V. Landsbergio nuomone, Lietuvoje aktyvėja kol kas neoficialus kairysis antinato aljansas. Kai kurių politikų kalbose tai jau yra juntama, nors oficialiai visos parlamento partijos remia Lietuvos integraciją abiem lygiagretėmis kryptimis - NATO ir ES, kas yra įtvirtinta mūsų įstatymuose. “Bet Lietuvoje taip yra, kad galima remti narystę NATO skirtingai, su skirtingu nusistatymu širdies gilumoje. Arba iš tikrųjų remti, skiriant tam lėšų, arba remti žodžiais, neskiriant lėšų gynybai, kaip tai buvo daroma LDDP laikais”, - sakė Seimo Pirmininkas. Pasak jo, tokius nusistatymus patikrins įstatymo projektas, kurio pageidavo Prezidentas. V. Landsbergis sakė įregistravęs tokį įstatymo projektą, kuris numato finansavimą Lietuvos krašto apsaugai ne tik ateinantiems metams, bet ir dar porai metų į priekį. Tai būtų, Seimo vadovo nuomone, tam tikras parlamentinis įsipareigojimas, kaip mes matome šią reikmę. Seime išryškėjo politinė takoskyra Seimo priimta deklaracija “Dėl komunizmo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo struktūrų vertinimo” yra Lietuvos atsiribojimas nuo sovietinio komunizmo ir jo restauracijos grėsmės. V. Landsbergis sakė, kad šio dokumento tarptautinė politinė reikšmė yra politinė takoskyra. “Lietuva yra tarp tų valstybių, kurios kategoriškai atsiriboja nuo tokio pobūdžio dalykų, režimų, praeities ir galimos ateities. Žinoma, tas atsiribojimas vyksta Vidurio Europoje, bet mes čia kaip tik ir pasisakėme kaip Vidurio Europos valstybė ir tai jau yra politinė takoskyra”, - sakė Seimo vadovas. Jis apgailestavo, kad Seime taip pat išryškėjo vidinė politinė takoskyra. Trys parlamento partijos nepajėgė, V. Landsbergio nuomone, peržengti barjero, siejančio su prasta praeitimi, o gal jos nesuvokia, su kuo save sutapatina. BNS, ELTA C. Juršėnas užjaučia disidentą A. Terlecką, savo partiją ir muitinę “Apgailėtinu faktu” LDDP frakcijos seniūnas Česlovas Juršėnas pavadino Vyriausybės gruodžio 2 d. sprendimą neskirti valstybinės pirmojo laipsnio pensijos Lietuvos laisvės lygos lyderiui Antanui Terleckui. Valstybinė pirmojo laipsnio pensija yra 552 litai per mėnesį. Pasak Č. Juršėno, tokie faktai liudija konservatorių požiūrį į žmones, iš tikrųjų kovojusius už nepriklausomybę, “o ne laikiusius špygas kišenėje”. Dėl pensijos skyrimo A. Terleckui į Vyriausybę buvo kreipęsis Genocido ir rezistencijos tyrimo centras. Pats A. Terleckas, negavęs valstybinės pensijos, žada rašyti atvirą laišką Vyriausybės vadovui. LDDP nesiruošia būti “genamais avinais” LDDP nesiruošia tylėti ir ieškos teisybės Lietuvoje ar Strasbūre, jei bus pradėtos realizuoti komunizmą smerkiančios deklaracijos nuostatos, teigė C. Juršėnas. Deklaracijos nuostatas pavadino “aiškiu raganų medžioklės sezono atidarymu”. Č. Juršėnas neprognozavo, kada bus imtasi realizuoti deklaraciją - dabar ar prieš Seimo rinkimus. Pasak jo, tai priklausys nuo situacijos ir nuo pačios LDDP ar kitų opozicinių partijų. Tačiau, Č. Juršėno žodžiais tariant, LDDP nesiruošia būti“ genamais avinais”. Valdžia ir Seimo Pirmininkas, dokumentų, nukreiptų prieš LDDP sumanytojas, pasak C. Juršėno, turi suprasti, kad partija tikrai netylės ir nesileis daryti, ką nori siauro politinio tikslo vardan. Ar tas tikslas bus pasiektas, jis nesiryžo spręsti, pastebėjęs, kad ir pačioje konservatorių partijos vadovybėje nėra vieningos nuomonės, ką ir kaip daryti toliau po deklaracijos priėmimo. Aiškinsis, kas kaltas “Nesmagia ir pakankamai sudėtinga” C. Juršėnas pavadino situaciją, susidariusią aplink Lietuvos muitinę. Jis atkreipė dėmesį į prieštaringus Muitinės departamento vadovo Alvydo Budrio ir Vyriausybės, Finansų ministerijos pranešimus, spaudos publikacijas. Pasak Č. Juršėno, A. Budrys, kalbėdamas Seime, leido visiems suprasti, kad “jam, tikram kovotojui su kontrabanda, trukdo įvairios jėgos, esančios Vyriausybėje ir Finansų ministerijoje”. Tuo tarpu Finansų ministerijos pareiškime reikalaujama iš esmės pagerinti Muitinės tarnybos darbą, nes, priešingai negu teigia kai kurie Muitinės vadovai, kontrabanda dar neaplenkia Lietuvos, o pastaruoju metu dėl krizės Rusijoje kontrabandos srautas net padidėjo, padaugėjo muitininkų piktnaudžiavimo atvejų. C. Juršėnas mano, kad, esant tokiai neaiškiai situacijai, kai neaišku, kas teisus – Vyriausybė, Finansų ministerija ar Muitinės vadovas - savo ”svaresnį žodį turėtų tarti Seimas ir imtis ”griežtesnių parlamentinės kontrolės formų”. Viena iš tokių priemonių - Specialios tyrimo komisijos sudarymas. Pasak C. Juršėno LDDP frakcija inicijuos tokios komisijos sudarymą, kad būtų išsiaiškinta, kokia yra padėtis kontrabandos įleidimo ar neįleidimo srityje ir kas iš tikrųjų yra dėl to kaltas”.


Respublikos gynybos pramonės ministras I. Antonovas pranešė, kad sudarytas 400 milijonų dolerių vertės kontraktas su JAV kompanija ITT dvylikos Ukrainos sričių telefono ryšiui modernizuoti. Kontraktas dėl kitų trylikos sričių įrangos turėtų būti pasirašytas su VFR kompanija „Siemens A.G.“.