Ištrauka iš spaudai rengiamos knygos apie Joną Žemaitį-Vytautą 1953 06 23 SSRS MVD 4-osios valdybos viršininkas gen. Itn. N. Sazykinas pranešė SSRS MVD vidaus kalėjimo viršininkui D. Talanovui: “L. Berijos nurodymu priimti suimtąjį Žemaitį ir uždaryti atskiroje kameroje kaip kalinį Nr. 21. Organizuoti jam pagerintą maitinimą iš bufeto ir valgyklos”. Lubiankoje J. Žemaitis perėjo visas kalinio procedūras: kratą, “boksą”, medicininį patikrinimą. Į kalinio asmens bylą buvo įrašyta diagnozė: miokardo distrofija. Ir nė žodžio apie paralyžių, nors vaikščiojo labai sunkiai. Dvyliktą valandą penkiolika minučių jau buvo 32-ojoje kameroje. Atsisėdo ant vienintelės kampe prie grindų pritvirtintos kėdutės. Dieną gulėti buvo uždrausta. Kitam kampe stovėjo “paraša” - geležinis kubilas gamtiniams reikalams. Dešimtą vakaro paskelbė ”poilsį”. Po dviejų valandų, kai J. Žemaitis dar nebuvo užmigęs, atsidarė “kormuška” - langelis duryse ir prižiūrėtojas pašnibždom pašaukė “kalinį Nr. 21”. Sargybinis jį nuvedė pas SSRS MVD 4-osios valdybos viršininko pavaduotoją gen. mjr. G. Utechiną. Apklausa truko pusantros valandos. Dar gyvendamas bunkeryje J. Žemaitis sužinojo, kad mirė Stalinas. Jo vietą užėmė Berija. J. Žemaitis neturėjo iliuzijų, kad tokia kruvina diktatūra pagimdytų demokratiją. Ir vis dėlto stebėjosi: jo nemušė. Nežinojo, kad 1953 04 04 Berija buvo uždraudęs taikyti suimtiesiems “fizinio poveikio priemones”. Tuo pačiu įsaku buvo nurodyta “sunaikinti kankinimo įrankius (…), likviduoti Lefortovo kalėjime ir vidaus kalėjime fizinių priemonių taikymo patalpas”. Žinoma, Berijos įsakas netrukdė mušti iki sąmonės netekimo eilinį partizaną J. Palubecką, tačiau kankinti Žemaitį, kurio suėmimu nuolat domėjosi Berija, Lietuvos čekistai nedrįso. Kitą dieną tardyti nevedė. Kalėjime tvyrojo tyla. Joks garsas neprasiskverbė nei iš koridoriaus, kur prižiūrėtojai vis pritykindavo tai prie vienos, tai prie kitos kameros “akutės”, nei iš lauko pro langelį, įrėmintą metaliniu “antsnukiu”. Palyginti su bunkeriu, kamera atrodė kaip prašmatnus viešbutis. Trečią dieną, 1953 m. birželio 25-ąją, dvidešimt pirmą valandą penkiasdešimt minučių “kalinį Nr. 21” iškvietė tardyti. Nuvedė į trečią aukštą. 305-ajame kabinete prie stalo sėdėjo Berija. Pokalbis truko valandą. Kitą dieną Berija buvo suimtas. Berijos ir Žemaičio pokalbio turinys nėra žinomas. Berijos archyvai tebėra įslaptinti. Yra įvairių hipotezių. L. Berija, norėdamas užsitikrinti valdžią, savo įrankiu pasirinko “nacionalinius kadrus”. Žinoma, kad ”pokalbio” jis buvo iškvietęs ne vieną J. Žemaitį. Iš Gulago buvo atvežtas Ukrainos unitų metropolitas J. Slipij, keli Vakarų Ukrainos pasipriešinimo vadovai. Berija jiems siūlė reabilitaciją ir plačius įgaliojimus, žadėjo suteikti respublikoms platesnę savivaldą, ėmė atšaukinėti į “centrą” rusus pareigūnus. Ar panašų sandėrį Berija siūlė ir Žemaičiui? 1954 04 14 LSSR KGB pirmininko pavaduotojas L. Martavičius Pabaltijo karinės apygardos karinio tribunolo pirmininkui parašė slaptą pažymą: “Žemaitis iš pradžių savanoriškai sutiko padėti MVD organams likviduoti jam žinomus partizanų vadus Vilčinską, Ramanauską ir Labanauską”, todėl SSRS MVD nurodymu jo areštas įformintas nebuvo. 1953 m. birželio mėn. jis buvo nusiųstas derybų į SSRS MVD, kur atsisakė savo ketinimo padėti MVD organams, todėl 1953 07 14 SSRS MVD buvo įformintas jo areštas”. L. Martavičius gudravo: šioje pažymoje išvis nepaminėjo 1953 12 23 sušaudyto L. Berijos vardo. O juk buvo Berijos dešinė ranka, jo valios vykdytojas Lietuvoje. L. Martavičius su A. Gailevičiumi slapta nuo LKP CK sekretoriaus A. Sniečkaus 1953 m. balandžio mėnesį su padėtimi Lietuvoje supažindino Berijos emisarą N. Sazykiną, pats detaliai informuodavo Beriją apie partizanų naikinimo operacijas, pats lydėjo Žemaitį į Maskvą susitikti su Berija. O kai Berija buvo suimtas, L. Martavičius, aišku, nesigyrė irgi dalyvavęs L. Berijos dvikovoje su komunistų partijos nomenklatūra - CK ir Politbiuru. Todėl jis pabrėžtinai kėlė J. Žemaičio operatyvinio panaudojimo versiją. Tą pačią versiją 1953 m. liepos mėn. SSKP CK plenume pakartojo A. Sniečkus, kai smerkė L. Berijos “antipartinę ir antivalstybinę” veiklą. G. Malenkovui paklausus, ar tikrai pats Berija tardė Žemaitį, Sniečkus atsakė: “Taip, tardė praėjusios savaitės ketvirtadienį. Žemaitį pristatė LSSR vidaus reikalų ministro pavaduotojas Martavičius. Draugas Martavičius man pasakojo, kad Berija, ištardęs Žemaitį, pasiūlęs jam padedant sukurti Lietuvoje pogrindinę nacionalistinę organizaciją. Matote, pradžioje Berija išpūtė Žemaičio vaidmenį, o paskui siūlė Martavičiui įkurti tariamą pogrindinę nacionalistinę organizaciją, vadovaujamą Žemaičio”. Toje pat kalboje Sniečkus kaltino Beriją išpūtus pogrindžio vaidmenį ir padėtį Leituvoje, kad “įtiktų amerikiečiams, JAV prezidentui Eizenhaueriui, kuris praeitą rudenį kalbėjo, jog būtina išvaduoti savo kraujo brolius - Pabaltijo gyventojus”. Šio plenumo metu L. Martavičius papasakojo A. Sniečkui apie tai, kaip L. Berijos verčiami Lietuvos čekistai nusiuntė SSRS MVD duomenis apie tikrą represijų mastą Lietuvoje. 1953 m. gegužės 15 d. buvo pateikta išsamiausia informacija apie Lietuvos pasipriešinimą okupacijai, sunaikintus partizanų štabus, pogrindinę spaudą, partizanų socialinį statusą, partizanavimo trukmę, išėjimo partizanauti priežastis, pogrindžio vadovybę ir t. t. Kai po dviejų savaičių buvo suimtas J. Žemaitis, Berija galbūt panoro gauti duomenų iš kitos kariaujančios pusės ir pasitikrinti, kiek jie tikslūs. Gal todėl suimtas J. Žemaitis nuo 1953 m. birželio 12 d. visą savaitę rašė tokį keistą, tardymams nebūdingą ir operatyvinėms reikmėms visai netinkamą, jokios naujos operatyvinės informacijos neteikiantį dokumentą - “Apybraižą apie pogrindžio stovį”? Birželio 18 d. L. Martavičiaus perpasakotas šios apybraižos tekstas, pridėjus kelis sakinius apie pogrindžio ketinimą siųsti žmones į užsienį ir susisiekti su VLIKu bei LSSRMVD sumanymus operatyviai panaudoti J. Žemaitį, buvo nusiųstas Berijos padéjejui N. Sazykinui. Birželio 22 d. Berija susipažino su buvusio MGB ministro pavaduotojo Riumino parodymais apie suimtųjų kankinimą ir tokiu būdu išgaunamus netikrus prisipažinimus. Tą pačią dieną jis įsakė atvežti į Maskvą J. Žemaitį, matyt, norėdamas pats įsitikinti, kiek teisingi yra Lietuvos čekistų pateikti dokumentai. Susitikęs akis į akį su Lietuvos “pogrindžio prezidentu”, L. Berija galėjo turėti dar vieną neįvardytą ketinimą: padaryti J. Žemaitį tam tikra prasme savo sąjungininku, užsitikrinti ne tik prieš sovietinę valdžią kovojančio krašto paramą, bet ir palenkti savo pusėn pasaulio opiniją. Reformų būtinybei pagrįsti L. Berijai reikėjo tikro ar tariamo pogrindžio, įrodančio, kad iki šiol SSRS vykdė agresyvią kolonijinę politiką, kurią keisti būtina. Tada reformatorius Berija būtų pasirodęs kaip pavergtų tautų valios reiškėjas. Gal kaip tik todėl gegužės 23 d. jis ir siuntė Lietuvos čekistams perspėjančią šifruotą telegramą neskubėti suimti J. Palubecko, o MVD 4-ajai valdybai įsakė atnaujinti prieš porą mėnesių nutrauktus radijo žaidimus su užsienio specialiosiomis tarnybomis. Pogrindžio egzistavimas buvo geriausias komunistų partijos impotencijos įrodymas. SSRS Ministrų tarybos prezidiume buvo atvirai konstatuota, kad Rytų Vokietijos darbininkų bruzdėjimai kilo dėl “klaidingo socializmo kūrimo kurso”. Taigi Berija tarytum solidarizavosi su besipriešinančiais tam “klaidingam socializmo kūrimo kursui” ne tik siekdamas nugalėti konkurentus iš komunistinės nomenklatūros sluoksnio ir įgyti absoliučią valdžią, bet ir pagarsėti pasaulyje kaip demokratas ir reformatorius, o ne kaip Stalino parankinis ir tautų budelis. Juk kaip tik tokią taktiką naudojo velesni SSRS”reformatoriai” N. Chruščiovas ir M. Gorbačiovas. Jie taip pat rizikingai žaidė su ugnimi ir kiekvieną kartą, kai žaidimas peržengdavo leistinas ribas, pasitelkdavo tankus. Prisiminkime 1956 m. Budapeštą, 1968 m. Prahą, 1989 m. Tbilisi, 1991 m. Vilnių. L. Berijos “reformų” laikas buvo pats trumpiausias - trejetas mėnesių, todėl sunku spręsti, kaip būtų pasibaigęs eksperimentas. Vis dėlto J. Žemaičio pristatymas ”derėtis” su Berija reiškė didžiausią okupuotos valstybės pripažinimą. Paradoksalu, tačiau tai buvo dviejų valstybių - okupuotos Lietuvos Respublikos ir ją okupavusios Sovietų Sąjungos - aukščiausių vadovų susitikimas. Pirmą kartą suimtas partizanų vadas buvo pavadintas ne ”banditu”, o “lietuviško ginkluoto nacionalistinio pogrindžio vadovu”, “pogrindžio prezidentu”, “LLKS Tarybos prezidiumo pirmininku”. Po Berijos suėmimo šiuos čekistų dokumentuose Berijos vartotus J. Žemaičio titulus vietiniai kagebistai kruopščiai užtušavo - jiems jis buvo eilinis ”banditas”. Kitą dieną po susitikimo su J. Žemaičiu, 1953 m. birželio 26ąją, L. Berija buvo suimtas. Ar jis prisiminė išvakarėse tardytą kalinį, ar pasimokė iš jo orumo? Atrodo, kad ne: jau pirmomis dienomis karštligiškai rašė verksmingus laiškus buvusiems partijos bendražygiams, maldaudamas pasigailėti. 1953 12 23 požeminiame bunkeryje Maskvoje, Osipenkos gatvėje, L. Berijai buvo įvykdytas mirties nuosprendis. Kūnas buvo sudegintas krematoriume, o pelenai išbarstyti jo teritorijoje. Tuo metu toks krematoriumas tebuvo Butyrkų kalėjime, kur beveik po metų buvo sušaudytas J. Žemaitis. J. Martavičius melavo: J. Žemaičio tardymo dokumentuose iš viso nekalbama apie Vilčinsko, Ramanausko ir Labanausko likvidavimą.


Vašingtone bemaž be rezultatų baigėsi ketvirtasis arabų šalių ir Izraelio derybų raundas dėl taikos Artimuosiuose Rytuose. Taip ir nesusitarta, kur turėtų įvykti penktasis susitikimas.


Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės ir Prancūzijos vyriausybės atstovų derybos Evian le Bene vakar vyko 8 su puse valandos, – praneša agentūros Frans pres korespondentas iš Eviano. 21.55 val. Grinvičiaus laiku (kovo 18 d. 00.55 val. Maskvos laiku) jos buvo nutrauktos.


V-sis Lietuvių-Latvių vienybės kongresas Rygoj.

(Mūsų specialaus korespondento). Sekmadieniį birželio m. 17 d., Rygoj prasidėjo penktasis lietuvių latvių vienybės kongresas, kuris tęsis 4 dienas. Kongreso išvakarėse, šeštadienio vakare, iš Kauno Rygon išvyko 80 su viršum ekskursantų, lietuvių latvių vienybės draugijos narių. Iš Lietuvos atvykusius kongreso dalyvius stoty pasitiko tos draugijos Rygos skyriaus nariai, lietuvių kolonija su „Šviesos“ choru, Lietuvos konsulas Rygoj p. Gylys, Lietuvos karo ataché Pabaltės valstybėms pulk. Giedraitis, kai kurie Rygos latvių veikėjai inž. Riters, dir. Vilsons, spaudos atstovai ir šiaip didelis skaičius žmonių. Atvykusius iš Lietuvos kongreso dalyvius (sudėtis ekskursijos buvo pranešta ankščiau), sveikino L. L. V. Draugijos Rygos skyriaus pirmininkas dir. Vilsons. Į sveikinimus ekskursijos vardu atsakė p. J. Paleckis. Po to, „Šviesos“ chorui padedant, buvo sugiedoti lictuvių ir latvių tautos himnai. Stoty sutikimas buvo širdingas. Lietuvos svečiai buvo apdovanoti gėlėmis ir žalumynais. Iš stoties atvykusieji išskirstyti grupėmis nakvynėn. Be kauniškių, kongresan tą pat dieną atvyko ekskursija iš 29 žinonių iš Daugpilio. Sekmadienio rytą ir iš Klaipėdos atvyko apie 30 asmenų. Ryga iš pat šeštadienio ryto buvo papuošta latvių tautinėmis vėliavomis. Kongreso pirmas plenumo posėdis atidaromas 12 val. Kongresą atidaro L. L. V. Dr. Rygos skyriaus pirm. inž. Riters. Savo kalboj p. Riters pažymėjo, kad šiuos kongresus, kurių pastarasis yra penktas iš eilės, iššaukė reikalas – artinti dvi giminingas tautas ir abiejų tautų bendras tikslas – apsisaugoti nuo galingųjų kaimynų galimų žygių vėl jas pavergti. Mažosios valstybės prieš grobuoniškus kaimynų pasikėsinimus galės atsispirti tik tada, kai tarp jų bus tamprūs ryšiai, vienybė ir sąjunga. Pirmieji kongresai, ypač I-is ir II-rasis savo nutarimuose šią minti ryškiai užakcentavo – pripažindami Estijos, Latvijos ir Lietuvos sąjungos reikalingumą. Norint likti laisviems ir nepriklausomiems, tokios sajungos reikalingumas būtinas. Po kalbos sugiedami Latvijos ir Lietuvos tautos himnai. Einant nustatyta tvarka, renkamas prezidiumas. Prezidiuman išrenkami L. L. V. D. Rygos skyr. vald. numatyti kongresui pasiūlyti asmenys: pirmininkais iš latvių – p. Berzinš, lietuvių – p. A. Raupys; vicepirmininkais iš latvių pusės – prof. Blesse, Akmens, lietuvių – major. A. Ardickas, doc. I. Končius; sekretoriatan iš latvių– Asars, stud. Poliakauskas ir lietuvių - Juknevičius, stud. J. Kalnėnas. Prezidiumas užima vietą. Pirmininkaujas p. Berzinš, savo ir viso prezidiumo vardu dėkoja už suteiktą garbę ir pažymi šio kongreso svarbumą. Penktą kartą iš eilės esąs susirinkęs dviejų giminingų tautų kongresas. Pirmojo kongreso mestieji vienybės obalsiai atrodė labai lengvai įgyvendinami, tačiau penkių metų gyvenimo praktika parodžiusi visai ką kitą. Vienybės darbas sutinkąs nenugalimas kliūtis; bendras politinis gyvenimas keičiasi ir padėtis komplikuojasi. Nesant galimybės taip greit įvykdyti mestus pirmuosius obalsius, vienybės veikėjus apimanti apatija, pesimizmas, dingstąs romantizmas. Su pasigailėjimu tenka konstatuoti, kad pesimizmas įsiskverbiąs ir į aktyvųjų vienybės veikėjų sąmonę. O vienybės reikalingumas ne tik nesumažėja, priešingai – jos nuolat didėja. Taigi tenka kovoti su pesimizmu ir kiek galima eiti prie vienybės. Vienybės idėja turėtų būti aukščiau partijų ir srovių, visiškai nesikišant į tų tautų vidaus gyvenimą ir tvarką. Linki, kad tokia kryptimi eitų sėkmingai šio kongreso darbai. P. Berzinš pabaigus kalbą, išrenkamas garbės prezidiumas iš p. p. Paėglės, Riterio, Vilsono, Mus. Juodvalkio, dr. J. Šliupo ir prof. E. Voiterio. Toliau eina sveikinimai. Telegrama sveikino: Latvijos Resp. Prezidentas K. Zemgals, Seimo pirmininkas p. Kalninš, ministeris pirmininkas p. Juraševskis, užsienių reikalų ministeris p. A. Balodis, karo ministeris generolas Kalninš, Latvijos universiteto rektorius prof. Zile, buvęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Aukštuolis, rašytojai J. Rainis ir Aspazija, E. Prusienė, Lietuvių Mokslo Draugija Vilniuj ir t.t. Po sveikinimų tą dieną dar perskaityti referatai: prof. E. Volterio -


Sorosas neketino pakenkti Rusijos rubliui?

Žinomas tarptautinis finansininkas George’as Sorosas neketino pakenkti Rusijos rublio pozicijoms ir nėra suinteresuotas, kad kristų Rusijos pinigų kursas. Negana to, teigia jis, rublio devalvavimas neigiamai atsilieptų jo vertybiniams popieriams ir finansiniams interesams. Sorosas taip pat sako, jog Anglijos laikraščio “Financial Times” leidėjui perduotas jo laiškas turėjo būti signalas išsivysčiusios pramonės šalims, kad Rusijai reikia pagalbos iš užsienio. Soroso pasiūlymas devalvuoti rublį 15-25 procentais, paskelbtas autoritetingame Anglijos laikraštyje, prisidėjo prie to, kad sumažėjo užsienio investuotojų pasitikėjimas ir krito stambiausių Rusijos kompanijų akcijų kursas. Tačiau savo pareiškime Sorosas teigia, kad sukrėtimai Rusijos finansų rinkoje nesusiję su tuo, ką jis pasakė ar padarė. Jelcinas: rublis nebus devalvuotas “Rusijos rublis nebus devalvuotas. Tai aš sakau tvirtai ir aiškiai, ” - vakar pareiškė žurnalistams Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas, atvykęs į Novgorodą. Prezidentas neketina nutraukti savo atostogų dėl finansinių sunkumų. Jokiu būdu negalima grįžti, nes tai iš karto sukeltų įtarimus, kad prasidėjo sumaištis, katastrofa ir reikalai visiškai pašlijo, jeigu prezidentas grįžo nutraukęs atostogas. “Priešingai, - pabrėžė Jelcinas, - jeigu viskas klostosi kaip reikiant, prezidentas atostogauja. Žinoma, man tenka daug kam skambinti, gaunu daug dokumentų, atvyksta kurjeriai, darbas vyksta, kaip ir turi būti, prezidento darbas toks, kad jis nenutrūksta ir per atostogas, ” pareiškė Jelcinas. Rusijos prezidentas nepatenkintas ekonomikos ministru Rusijos vyriausybė nepakankamai remia šalies prekių gamintojus, vakar Novgorode pareiškė prezidentas Borisas Jelcinas. Taip atsitiko todėl, kad ekonomikos ministras Jakovas Urinsonas visą gyvenimą praleido laboratorijose, mokslo srityje jis žino viską, o praktikos nepažįsta, nesiorientuoja, todėl atsiliko, o kartu su juo atsilikome mes visi, sakė prezidentas. Prezidento spaudos sekretorius Sergejus Jastržembskis žurnalistams paaiškino, kad prezidentui atvykus į akcinę bendrovę “Novgorodskij miasnoj dvor”, įmonės vadovai griežtai kritikavo Ekonomikos ministeriją ir Valstybinį muitinių komitetą už tai, kad jie blogai gina Rusijos gamintojus. Prezidentas įpareigojo ekonomikos ministrą Jakovą Urinsoną ir Valstybinio muitinių komiteto pirmininką Valerijų Draganovą per parą atvykti į Novgorodą, susipažinti su padėtimi ir pirmadienį pranešti prezidentui apie nuveiktą darbą. Talibai neketina derėtis su Šiaurės sąjunga Visi kovos veiksmai Afganistane vyks tik jo teritorijoje ir nebus perkelti į gretimas valstybes, nes talibai neturi agresyvių sumanymų prieš Vidurinės Azijos šalis ir Rusiją, pareiškė aukštas Talibano judėjimo pareigūnas Saiduras Rehmanas Hakanis. Jis pareiškė, kad nebus vedamos jokios derybos su Šiaurės sąjungos vadovais. Kol opozicija nesudės ginklų ir nekapituliuos, negali būti jokių kalbų apie derybas, pareiškė Hakanis žurnalistams. Užėmę visus pagrindinius miestus šalies šiaurėje ir faktišką šio regiono sostinę Mazari Šarifą, talibai dabar kontroliuoja beveik visą Afganistano teritoriją, todėl mums nėra ko vesti derybas, sąlygas diktuosime mes, o ne jie. Jokia trečioji šalis netarpininkaus, kai bus sudaroma plačiai atstovaujama vyriausybė, pažymėjo talibų atstovas. Dabar svarbiausias karinis talibų tikslas - užimti Bamijano ir Badachšano provincijas, Pandžero slėnį, kur antivyriausybinės pajėgos vis dar priešinasi. Reikia siekti taikos visoje šalies teritorijoje, atkurti islamo įstatymus ir karo sugriautą ekonomiką. Įvedę valdžią visame Afganistane, talibai prašys pasaulio bendriją suteikti ekonominę pagalbą daug iškentėjusiems šalies gyventojams, pareiškė Hakanis. Savo laimėjimus šiaurėje talibai sieja su reikalavimu pripažinti jų administraciją kaip vienintelę ir teisėtą Afganistano vyriausybę. Pasak Hakanio, vėl turi būti atkurta Afganistano narystė Islamo konferencijos organizacijoje. JT Saugumo Taryba ragina kovoti su terorizmu Praėjus savaitei po skaudžių teristinių išpuolių prieš JAV ambadas Kenijoje ir Tanzanijoje, JT Saugumo Taryba paragino tarptautinę Valstybių bendriją kovoti su terorizmu. Visos šalys turėtų pirmiausia imtis praktinių bei veiksmingų priemonių, kurios padėtų užkirsti kelią tokiems pasikėsinimams, bei persekioti ir nubausti nusikaltėlius”, - sakoma ketvirtadienio vakarą priimtoje rezoliucijoje. Aukščiausia JT institucija taip pat pasmerkė rugpjūčio 7-osios sprogdinimus prie JAV ambasadų Neirobyje ir Dar es Salame bei pareiškė nuoširdžiausią užuojautą žuvisiųjų artimiesiems. Beveik vienu metu sprogus dviem bomboms, abiejuose mietuose žuvo mažiausiai 260 žmonių, o apie 5000 žmonių buvo gana sunkiai sužeisti. JT Saugumo Tarybos rezoliucijoje dėkojama visoms valstybėms, pagalbos organizacijoms bei savanoriams, kurie padėjo abiejose Afrikos šalyse atlikti gelbėjimo darbus, ir prašoma padėti Kenijos bei Tanzanijos vyriausybėms atkurti jų infrastruktūrą. Penktadienį Izraelio grupė “Arabų terorizmo aukos” paskelbė, jog skirs 100 tūkstančių JAV dolerių premiją už informaciją, kuri padės suimti su sprogimais prie JAV ambasadų Afrikoje susijusius asmenis. Anot AFP-Eltos, Izraelio dešiniesiems ekstremistams artimos grupės vadovas Meiras Indoras pareiškė, jog atsišaukimai su pranešimu apie premiją bus paskleisti palestiniečių savivaldos teritorijose, kurios laikomos islamo fundamentalistų grupių bastionu. Jau išspausdinta 250 tūkstančių atsišaukimų, kuriuose arabų, anglų ir hebrajų kalbomis aiškinama, už ką skiriama premija, ir nurodomas telefono numeris, kuriuo galima kreiptis. JAV administracija šią savaitę paskelbė apie 2 mln. dolerių dydžio premiją už informaciją apie jos ambasadų sprogdintojus. Atsakomybę už praėjusio penktadienio išpuolius prisiėmė ligi šiol nežinoma islamo grupė, nors apžvalgininkai mano, kad tikrasis jų organizatorius yra Afganistane gyvenantis dvasininkas Saudo Arabijos dvasininkas (kitais duomenimis, finansininkas) Osama bin Ladenas. Šis veikėjas mano, kad viena šventojo karo diena yra vertesnė už tūkstantį maldos dienų.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

SOCIALISTINĖS stovyklos šalių tautos, visos pažangiosios pasaulio jėgos labai patenkintos sutiko socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimo Deklaraciją ir Taikos manifestą. Šie didžiulės tarptautinės reikšmės dokumentai atsakė į daugelį klausimų, jaudinančių visą žmoniją. Jie patvirtino, kad socialistinė stovykla yra vieninga monolitinė visuma, kad ją vienija tvirti ir nenutrūkstami draugystės ryšiai. „Didžiosios revoliucinės deklaracijos“, kaip pavadino šiuos dokumentus Kinijos laikraštis „Zenminžibao“, parodė, kad socializmo jėgos toliau telkiasi ir tapo labai svarbia tarptautinio darbininkų judėjimo ir jo marksistinio-lenininio avangardo vystymosi gaire. Pereitą savaitę Deklaracija ir Taikos manifestas buvo įvairiausių pasaulio visuomenės sluoksnių dėmesio centre. „Iš Maskvos nuskambėjo tarptautinės darbininkų klasės avangardo balsas, — rašė Čekoslovakijos laikraštis „Rude Pravo“, balsas, kuris visiems darbo žmonėms, visai žmonijai skelbia laimingesnės, teisingesnės, tobulesnės epochos perspektyvas… Istorinis Taikos manifestas apskriejo visą žemės rutulį palydovo greičiu, pripildydamas žmonių širdis vilčių ir daug kartų didindamas žmonių siekimą išsaugoti pasauliui taiką“. „Balsas iš Maskvos“ nuskambėjo po visą žemės rutulį. Tai pergalingo socializmo balsas, marksistinių-lenininių partijų balsas, kuriuo jos pareiškia, kad nenuilstamai saugos savo vienybę ir draugišką bendradarbiavimą, siekdamos toliau telkti socialistinių valstybių sandraugą, vystyti tarptautinį darbininkų judėjimą, stiprinti taiką ir socializmą. Tai balsas 33 milijonų komunistų, susibūrusių į partijas, kurios be paliovos auga ir stiprėja, nepaisant to, kad reakciniai isterikai pranašauja kažkokią „komunizmo krizę“. Socialistinių šalių komunistų ir darbininkų partijos užtikrintai veda naujo gyvenimo kūrimo keliu apie 1 milijardą žmonių, tai yra daugiau kaip trečdalį viso pasaulio gyventojų. Aukštai laiko tarptautinio proletarinio solidarumo vėliavą kapitalistinio pasaulio komunistų partijos. Kai kurios iš jų išaugo ir tapo masiškiausiomis savo šalių organizacijomis. Prancūzijos Komunistų partija dabar turi 430 tūkstančių narių. Italijos Komunistų partija, kuri 1939 metais vienijo tiktai 15 tūkstančių žmonių, dabar turi 1800 tūkstančių narių. Žymiai išaugo Indonezijos Komunistų partija, vienijanti daugiau kaip milijoną narių ir kandidatų ir gavusi neseniai įvykusiuose parlamento rinkimuose 8,5 milijono balsų. Kapitalistinių šalių komunistų partijos yra ištvermingas, politiniu atžvilgiu subrendęs darbininkų klasės avangardas. Jos sustiprėjo organizaciniu ir ideologiniu atžvilgiais ir išmoko kūrybiškai taikyti marksizmo-leninizmo teoriją, spręsdamos svarbiausius gyvenimo keliamus klausimus. Šiuolaikinis tarptautinis darbininkų judėjimas tampa vis įspūdingesne jėga. Į didžiąją armiją, kovojančią už taiką, už šviesią visos žmonijos ateitį įsiliejo kai kurių buvusių kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautos, atsikračiusios imperializmo pančių ir išsivadavusios iš užsieniečių pavergėjų. Žemės rutulio žemėlapyje atsirado 25 naujos valstybės. Kolonijiniam pasauliui dabar priklauso ne daugiau kaip 150 milijonų žmonių. Bet ir jie jau tiesia savo nugaras ir telkiasi apie nacionalinio išsivadavimo kovos vėliavas. „Taikos sargyboje, — rašo Lenkijos laikraštis „Tribuna Liudu“, — dabar budi socialistinės valstybės, Azijos ir Afrikos antiimperialistinės ir taikingos valstybės, kapitalistinių šalių darbininkų judėjimas su savo avangardu — komunistų partijomis, kolonijinių ir priklausomųjų šalių išsivadavimo judėjimas, masinis taikos gynimo judėjimas visose pasaulio šalyse. Vakarų šalių agresyviųjų sluoksnių karinio pranašumo apskaičiavimai jau tapo tam tikru masto beprasmiškais apskaičiavimais“. Jėgų savitarpio santykis pasaulio arenoje smarkiai pasikeitė socializmo naudai. Lenktyniaujant su kapitalizmu socializmo pozicijos nuolat stiprėja. Socializmas dabar daro vis didesnį poveikį pasaulio istorijai. Socialistinės stovyklos ekonominė galia be paliovos didėja. Pasaulio pramonės gamyboje jo dalis sudaro maždaug vieną trečdalį, kai tuo tarpu dar 1928 metais tuomet buvusios vienintelės socialistinės valstybės — Tarybų Sąjungos — dalis buvo ne didesnė kaip trys procentai. Per pastaruosius penkerius metus socialistinių šalių pramonė vystėsi penkis kartus greičiau už kapitalistinių valstybių pramonę. Tarybų Sąjunga pagal absoliutų savo pramonės produkcijos gamybos dydį jau seniai pralenkė Angliją, Prancūziją, Vakarų Vokietiją, ir Tarybų Sąjungai jau nebėra kažkas nepasiekiama, kaip tai galėjo kai kam atrodyti prieš 25—30 metų, Jungtinių Valstijų gamybos lygis. Jeigu Tarybų Sąjunga, — pažymi laikraštis „Zenminžibao“ — galėjo pralenkti Jungtines Amerikos Valstijas svarbiose mokslo ir technikos srityse, dar nepralenkusi Jungtinių Amerikos Valstijų pagal gamybą vidutiniškai vienam gyventojui, tai ateityje bendrosios tendencijos požiūriu Tarybų Sąjungos persvara nuolat vis labiau ir labiau stiprės“… Visa tai kelia Vakarų reakciniuose sluoksniuose, visų pirma Jungtinėse Amerikos Valstijose, smarkų pykčio ir neapykantos antplūdį. Būdami priversti pripažinti, kad puikūs Tarybų Sąjungos ekonomikos mokslo ir technikos laimėjimai, kaip išsireiškė laikraštis „Niujork Herald Tribiun“, pakirto tarptautinį tikėjimą Amerikos vadovavimu“, tie sluoksniai visaip mėgina atkurti tą labai abejotiną „tarptautinį tikėjimą“. Šiais tikslais reakcionieriai dabar su nauja jėga išplėtė melo ir šmeižto kampaniją, bergždžiai mėgindami iškraipyti Tarybų Sąjungos politinius, ekonominius ir mokslinius laimėjimus. Ypač stengiasi JAV viceprezidentas Niksonas, pavadinęs Taikos manifestą Tarybų Sąjungos „plačiu puolimu“ kapitalistinių šalių vyriausybėms „nuversti“. Sekdamas Niksono pavyzdžiu, šmeižikiška kalba prapliupo Italijos krikščionių demokratų partijos vadovas Fanfanis. Neliko nuošalyje nuo mėginimų iškraipyti Maskvos pasitarimų priimtų dokumentų reikšmę ir turinį taip pat Vakarų Vokietijos revanšistiniai laikraščiai ir Prancūzijos buržuaziniai laikraščiai. Bet šių nirštančių taikaus sambūvio priešininkų choras nedarnus. Pastarosiomis dienomis jame vis dažniau pradėjo skambėti gaidelės, kurios rodo, kad pripažįstama arba pusiau pripažįstama nepajudinama socialistinės stovyklos vienybė ir dideli nesutarimai, kilę imperialistų stovykloje Paryžiuje įvyksiančios Šiaurės Atlanto bloko tarybos sesijos išvakarėse. „Sunku įsivaizduoti, — rašo laikraštis „Niujork Taims“, — kaip NATO galės sėkmingai daryti naujas karines pastangas, nesustiprinusi savo politinės struktūros“. Bet „politinės struktūros stiprinimas jau viršija NATO vadeivų galimybes. Tame bloke dalyvaujančiųjų šalių vyriausybes vis labiau spaudžia tautos, protestuojančios prieš JAV agresyviųjų karinių sluoksnių „naujas karines pastangas“, prieš jų planus sudaryti NATO „vieningą armiją“, prieš Pentagono ketinimus apginkluoti Vakarų Europos armijas Amerikos raketomis ir įrengti Vakarų Europos placdarmuose Amerikos atominio ginklo sandėlius. Bet opozicija tiems „įsipareigojimams“ auga ne tik „mažesniųjų NATO narių“ tarpe. Toje pačioje Anglijoje naujieji JAV kariniai planai kelia didelį nerimą. Gruodžio mėnesį įvyksianti NATO tarybos sesija šaukiama imperialistinei klikai labai nepalankiomis aplinkybėmis. Buržuazinių partijų veikėjų tarpe jau yra nemažai žmonių, kurie reikalauja, kad subankrutavusi politika „iš jėgos pozicijos“ būtų pakeista susitarimų su Tarybų Sąjunga dėl svarbiausių tarptautinių problemų politika. Gyvenimas valingai rodo jiems, kad vienintelis teisingas tarptautinių santykių vystymo kelias gali būti tiktai taikaus sambūvio kelias. Užtikrinti kaip tik tokį tarptautinių įvykių vystymąsi — tai padaryti ir ragina komunistų ir darbininkų partijos, laikančios kovą už taiką savo pirmaeiliu uždaviniu.


Džiugias dienas gyvena lietuvių tauta. Ji nusikratė grėsusio jai mirtinio pavojaus – hitlerinio jungo ir jo nešamo fizinio išnaikinimo. Pirmą kartą savo istorijoje lietuvių tauta sujungė į draugę visas savo žemes su sostine Vilniumi ir uostu Klaipėda. Ji vėl atgavo savo valstybingumą, kurį buvo panaikinę okupantai vokiečiai. Dešimtys tūkstančių Lietuvos darbo valstiečių atgavo savo žemes, kurias iš jų buvo pagrobę atėjūnai kolonistai, okupantų padedami, vietiniai buožės bei dvarininkai. Viso mūsų krašto darbo žmonės aktyviai įsijungė į atstatymo darbus visose gyvenimo srityse. Darbo valstiečiai sėkmingai baigia pavasario sėjos darbus. Miestuose jau paleista į darbą 450 dirbtuvių ir fabrikų. 3000 mūsų krašto mokyklų, atkurtose mūsų aukštosiose mokyklose šimtai tūkstančių moksleivių užbaigia pirmuosius tarybinius mokslo metus. Vokiškųjų grobikų nuniokotų mūsų miestų gyventojai energingai imasi apvalymo ir atstatymo darbų, organizuodami miestuose gausias talkas. Visas kraštas, visa mūsų tauta su entuziazmu imasi kūrybinio darbo, kad broliškų tarybinių respublikų padedama greičiau užgydytų okupantų mūsų brangiajai tėvynei padarytas skaudžias žaizdas ir žengtų toliau į šviesią ateitį. Tačiau kaip tik dėl to, kad krašto atstatymo darbai ima vis sėkmingiau vystytis, šito negali pakęsti pikčiausi lietuvių tautos priešai – lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Jie su didžiausia širdgėla pergyvena amžinųjų lietuvių tautos priešų – vokiškųjų grobikų sutrtuškinimą. Hitlerinių galvažudžią asmenyje jie neteko savo globėjų, organizatorių. Š. m. gegužės 25 d. „Tiesoje“ paskelbtame Lietuvos TSR Vidaus Reikalų Liaudies Komisaro drg. J. Bartašiūno straipsnyje „Su šaknimis išraukime pikčiausius lietuvių tautos priešus – lietuviškai vokiškuosius nacionalistus“ mūsų krašto visuomenė dar kartą pamatė tikrąjį, melaginga skraiste nepridengtą lietaviškai vokiškųjų nacionalistų veidą, jų parsidavimą ir vergišką tarnavimą hitleriniams grobikams. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, džiūgavo 1941 metais įsibrovus į mūsų šalį hitleriniams galvažudžiams. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, pasišovė vergiškai tarnauti okupantams, padėjo šiems pastariesiems masiškai žudyti mūsų krašto gyventojus, plėšti jų gerą, kankinti ir tyčiotis iš savo aukų. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, padėjo okupantams plėšti mūsų krašto turtus, mūsų krašto valstiečių gėrybes. Ir štai tie, kurie vokiškosios okupacijos metu visaip ragino susilaikyti nuo aktyvios kovos prieš krašto pavergėjus, traukiantis hitlerininkams iš Lietuvos, sukūrė su tų pačių hitlerininkų pagalba ir dažnai jų vadovaujamas nacionalistines gaujas kovai prieš Lietuvos liaudį, prieš jos tarybų valdžią. Matydami, kad lietuvių tauta vis labiau nuo jų nusigrįžta, vis griežčiau smerkia jų piktadarišką veikimą, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai stumia gaujų dalyvius daryti šlykščius nusikaltimus, žudyti senelius, moteris ir vaikus, deginti ramių piliečių trobesius. Štai Ukmergės apskr. Kurklių valsč. netoli Medžiočių ramiai sau gyveno senukas valstietis Simas Žemaitis. Jis du savo sūnus išleido į frontą kovoti dėl savo tėvynės laisvės, o pats džiaugėsi gavęs iš tarybų valdžios sklypelį žemės ir rengėsi ją šiemet sąžiningai įdirbti, kad išaugintų gausų derlių sau ir savo šeimai. Tačiau piktadariams nacionalistinių gaujų dalyviams nepatiko patriotinis naujakurio Žemaičio pasiryžimas – jie sučiupo beginklį senuką pakelėje, nusitempė jį į mišką, ėmė žiauriai iš jo tyčiotis ir kankinti, nutarkavo jam nugarą ir pakorė medyje. Tokių Žemaičių, nacionalistinių gaujų dalyvių piktadariškų darbų aukų yra ne viena. Jų nekaltai pralietas kraujas šaukiasi atpildo ir piktadariai jo susilauks. Tačiau mūsų respublikos Vyriausybė, gerai žinodama, kad lietuviškai vokiškiesiems nacionalistams grasinimais, bauginimu, teroru ir pataikavimu pavyko įtraukti į savo pinkles ir kai kuriuos sąžiningus lietuvius, ypač iš jaunimo tarpo, savo 1945 m. vasario 9 d. kreipimusi davė galimumą paklydusiems ar prievarta nuvarytiems į gaują išsaugoti savo gyvybę ir grįžti prie savo tautos, sąžiningu darbu išpirkti savo kaltę prieš Tėvynę. Drg. Bartašiūnas aukščiau minėtame savo straipsnyje sako: „Aš dar kartą pareiškiu visiems lietuviškai vokiškųjų nacionalistų gaujų dalyviams, kad jiems taikoma amnestitija, kuri buvo paskelbta Lietuvos TSR Vyriausybės 1945 metų vasario mėn. 9 dienos kreipimesi. Jeigu nacionalistinių gaujų dalyviai ateis pasiduoti, jiems bus palikta gyvybė, jiems bus duotas galimumas išpirkti savo sunkius nusikaltimus, padarytus prieš tautą ir tarybinę valdžią… Drauge primenu gaujų dalyviams: jeigu jie neapsigalvos ir neateis tarybinei valdžiai pasiduoti – jų laukia rūsti bausmė“. Atsakingo tarybų valdžios pareigūno žodžiai yra kietas įspėjimas visiems tiems gaujų dalyviams, kurie dar nespėjo sutepti savo rankų nekaltų tarybinių žmonių krauju. Tarybų valdžia turi pakankamai priemonių pažaboti tiems, kas mėgina terorizuoti gyventojus, trukdyti jiems kurti taikų tarybinį gyvenimą. Laikas nelaukia. Didžiausio žmonijos priešo hitlerizmo sutriuškinimas iškalbingai liudija, kad tokio likimo netrukus susilauks ir hitlerininkų auklėtiniai bei samdiniai – lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Kas nenori susilaukti gėdingo hitlerininkų galo, tas nedelsdamas turi ryžtis, kaip jau daugelis tai padarė, tarybinės vyriausybės pasiūlytajam žygiui.


LIETUVOS LIBERALŲ SANTARA: TIKSLAS - PILIEČIO LAISVĖ

Lietuvos žurnalistų sąjungoje spaudai ir visuomenei toliau prisistato politinės partijos bei organizacijos, kurios ketina atskirais sąrašais dalyvauti spalio 25-osios Seimo rinkimuose. Vakar su žurnalistais susitiko Lietuvos liberalų sąjungos atstovai - pirmininkas V. Radžvilas, Tarybos nariai R. Valatka, S. Davainis, R. Rimdžius, Laisvosios rinkos instituto ekspertas, vienas iš Liberalų sąjungos programos autorių J. Kabašinskas ir Lietuvos valstiečių sajungos tarybos nariai, Lietuvos žemės ūkio akademijos docentai P. Janulis bei J. Ramanauskas. Šios dvi politinės organizacijos rinkimuose sudarys koaliciją, kuri vadinsis Lietuvos liberalų santaros vardu. Praėjusį šeštadienį Kaune įvyko abiejų sąjungų ikirinkiminiai kongresai. Patvirtinta Santaros rinkiminė programa ir kandidatų į LR Seimo deputatus sąrašas. Jame 45 žmonės. Parenkant kandidatus siekta, kad būtų atstovaujama visiems socialiniams sluoksniams, ir ypač paisyta dalykiškumo bei kompetencijos. Sąrašas, kurį pradeda LLS pirmininkas V. Radžvilas, dabartiniai AT deputatai J. Tamulis, A. Leščinskas, LŽŪA profesorius P. Bėčius, dar gali keistis. Liberalų sąjungos neeiliniame kongrese Tarybai suteikti įgaliojimai iškelti kandidatus vienmandatėse rinkimų apygardose, taip pat koreguoti sąrašą, jeigu sėkmingai pavyktų derybos su kitomis jiems artimomis politinėmis jėgomis, visų pirma - Centro judėjimu. Apibūdindamas Liberalų sąjungos būklę rinkimų išvakarėse, V. Radžvilas pabrėžė, kad per trumpą laiką, praėjusį nuo antrojo kongreso, LLS išaugo kiekybiškai ir kokybiškai, joje atsirado dvi naujos frakcijos. Į akis krinta dar vienas svarbus bruožas: tiek LLS, tiek LVS programos parengtos dalykiškai, kvalifikuotų savo srities specialistų. Tai ypač įsidėmėtina, nes kol kas Lietuvoje atsirandančios naujos politinės partijos labai dažnai nepakankamai vertina specialistų ir apskritai kompetencijos vaidmenį partijų gyvenime. Po ikirinkiminio kongreso liberalai pereis prie dar vieno konkretaus darbo, kurį V. Radžvilas sąlygiškai pavadino partijų bei rinkiminės programų įgyvendinimo technologija. Neslepiama, kad jau prasidėjo tam tikros konsulatacijos dėl Liberalų santaros galimų kandidatų į būsimąją LR vyriausybę. Kad ir kaip baigtųsi rinkimai, šis ministrų kabinetas arba dalyvaus koalicinėje vyriausybėje, arba vykdys šešėlinės vyriausybės funkcijas. Lygia greta bus toliau tobulinama vadinamoji vyriausybės programa. Be to, prie Liberalų santaros yra įkurta Ekonominių interesų taryba, kurią sudaro kompetentingi ekonomistai, verslo, pramonės, valstiečių, darbininkijos atstovai. Jos paskirtis - koordinuoti pagrindinius ekonominius sprendimus visos Lietuvos mastu. Tarybos apsvarstyti sprendimai taps pagrindiniu informacijos šaltiniu Lietuvos liberalų santaros frakcijai Seime, nesvarbu, ar ji bus didelė, ar maža. Lietuvos liberalų santaros rinkiminė programa, kuri per spaudos konferenciją buvo išdalyta žurnalistams ir su kuria, išleista atskiru bukletu, netrukus galės susipažinti visi Lietuvos gyventojai - dalykiška ir lakoniška. „Tikslas - piliečio laisvė”, - deklaruojama pačia pirmąja fraze. Liberalai nežada aukso kalnų ir nesiūlo jokių gėrybių. „Mes jums negalime pažadėti nieko, išskyrus laisvę. (…) Jūsų pačių pastangomis Lietuva taps klestinčia laisvų žmonių visuomene, ir visų piliečių gerovės šalimi”. Lietuvos ateitį liberalai be jokių išlygų sieja su privačiu verslu ir jo būtina sąlyga - privačios nuosavybės teise. Sprendžiant iš informacijos, gautos per šią spaudos konferenciją, Lietuvos liberalų santara eina į rinkimus gerai pasirengusi, žinanti, kaip užkirsti kelią dabar Lietuvoje vyraujančiai netvarkai, savivalei ir prievartai.


Šeštadienį vakare įvyko vokiečių rusų prekybos delegacijos plenarinis posėdis. Posėdis buvo sušauktas su tikslu galutinai apsvarstyti komisijų paruoštus klausimus. „Tass“ sužinojo, kad konferencijos darbai eina sėkmingai ir derybų pabaigos galima laukti artimiausiu laiku.


Užsienio spaudos atgarsiai į draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimą

Kubos spauda skiria daug dėmesio N. Chruščiovo pranešimui TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje. „Tarybų Sąjunga visada kartu su Kuba“, „Kuba garbingai pakėlė sunkų išmėginimą, – pasakė Chruščiovas“ – su tokiomis antraštėmis laikraštis „Notisias de oi“ vakar išspausdino pirmąją TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pranešimo dalj. „Chruščiovas įspėjo, kad, jeigu Jungtinės Valstijos neįvykdys savo pažadų, Tarybų Sąjunga imsis atitinkamų priemonių“, – rašo laikraštis „Revoliusion“. Havanos radijo stotys cituoja tas N. Chruščiovo pranešimo vietas, kur Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovas kalba apie taikos jėgų pergalę, apie taikingą Tarybų Sąjungos politiką, apie neišardomą Tarybų Sąjungos ir Kubos draugystę.


PRANCŪZIJOJE PERSEKIOJAMA PAŽANGI SPAUDA

Policijos organai konfiskavo pažangų Marselio laikraštį „Marsejez” už tai, kad jis išspausdino ištraukas iš brošiūros „Karo prievolininkų liudytojiški parodymai”. Šioje brošiūroje, kurią išleido katalikų grupė, surinkta medžiaga apie prancūzų valdžios organų policines represijas Alžyre.


Gudai krikščionys demokratai kovoja su arkivyskupu Jalbrzykovskiu.

Jau buvo minėta pas mus, kad Vilniaus lenkų arkivyskupas Jalbrzykovskis išleido raštą tikintiems, kuriuo pasmerkė gudų krikščionių demokratų partiją, kaltindamas ją indiferentizmu ir palinkimu į bolševizmą ir įsakė paskaityti jį visose Vilniaus krašto bažnyčiose iš sakyklos pereitą sekmadienį. Į tą arkv. Jalbrzykovskio raštą, kaip praneša Vilniaus laikraščiai, smarkiai reagavo gudų kr. dem. centro komitetas. Jis į „Krynicą“ įdėjo atsišaukimą į gudus katalikus, kuriame atremia visus arkivyskupo priekaištus ir jo raštą vadina „apjakusiu lenkų šovinizmo padaru ir aklu tarnavimu lenkų politikai per bažnyčią“ ir kviečia jo neklausyti. Vienu metu gudų atstovai lenkų seime d-ras J. Hahalinski, A. Stepovič ir P. Karuso išsiuntė Šv. Tėvui telegramą, kurioj prašo ištirti dalyką ir įsakyti jį pakeist, nes arkivyskupo raštas yra parašytas ne bažnytiniais, bet grynai politiniais, motyvais. Tuo būdu tarp lenkų arkivyskupo Jalbrzykovskio ir gudų katalikų susidaro labai įtempti santykiai, kurie dar nežinia kuo gali pasibaigti.


Aš mokiausi ne savo tėvynėje, ne savo gimtąja kalba, ne tarp savo liaudies - aš mokiausi svetimoje šalyje. Mano tėvynė — Nigerija, kurioje beveik nėra aukštųjų mokyklų. Kodėl aš laikau būtinu pradėti pasakojimą nuo to? Todėl, kad iš mano pavyzdžio galima spręsti apie šimtų tokių pačių studentų, kaip ir aš, gyvenimą ir problemas. Tai tos pačios problemos, kurios jaudina ištisas nacijas. Tai kultūros, mūsų šalies istorijos ir papročių problemos. Tos problemos dabartiniu metu jau sprendžiamos daugelyje pasaulio dalių. Mums gi Afrikoje dar teks nueiti visą kelią į laisvę nuo pat jo pradžios. Tačiau leiskite man keletą žodžių pasakyti apie savo šalį. Nigerija – tai didelė šalis, didžiausia iš visų likusių Anglijos kolonijų. Joje gyvena 32 milijonai žmonių, kas viršija Australijos, Naujosios Zelandijos ir Kanados gyventojų skaičių, drauge paėmus. Anglija valdo Nigeriją jau daugiau kaip 100 metų. Aš mokiausi vienoje iš geriausių šalies mokyklų. Mokykloje dėstė Amerikos misionieriai-baptistai. Tik pirmuosius penkerius metus mokykloje buvo dėstoma mano gimtąja kalba. Po to, iki pat paskutinių metų, buvo mokoma vien tik angliškai. Jei kas nors klasėje arba sporto aikštelėje imdavo kalbėti kuria nors kita kalba, o ne anglų kalba, - tai buvo laikoma rimtu taisyklių pažeidimu. Taip žalojama Nigerijos vaiko sąmonė, taip jis įpratinamas prie svetimos kultūros. Per istorijos pamokas buvau mokomas apie Anglijos pranašumą Jūrose ir kautynių lauke. Man buvo sakoma, kad mano šalies engimas yra krikščioniškas dalykas, būtinas afrikiečių tautos „paklydusioms sieloms“ išgelbėti, išvesti ją iš „barbariškumo“ ir įpratinti prie „civilizacijos“. Visos mano tautos istorijos, jos rašytojų, poetų, menininkų, tarytum visiškai ir nebūtų buvę. Man teko apleisti gimtąją šalį ir išvažiuoti mokytis į Angliją. Aš studijavau statybos technologiją ir priėjau išvados, kad daug kas iš to kurso man neturi jokios praktinės reikšmės. Antai, pavyzdžiui, sudėtingas butų apšildymo kursas, kurio žinios, be abejo, būtinos anglų inžinieriuo-statybininkui, absoliučiai neturi jokios praktinės vertės žmogui, ketinančiam dirbti tropinio klimato šalyje. Mano draugai irgi susidūrė su panašiais dalykais. Afrika iki šiol yra ekonomiškai neišsivysčiusi pasaulio dalis. Jai reikalingi žmonės su techniniu Išsilavinimu, kurie galėtų realizuoti jos didžiules potencines galimybes, siekiant paversti ją klestinčia ir ekonomiškai nepriklausoma, siekiant pakelti gyventojų gyvenimo lygį. Tam, žinoma, Afrika turi būti nepriklausoma. Labai daug studentų, kaip ir aš, suprantame, kad mums tenka didelė atsakomybė mūsų šalių ir mūsų tautų akivaizdoje, jei mes norime sudaryti visas sąlygas tam, kad mūsų tautos taptų laisvos ir nepriklausomos, kad pas mus būtų tokia švietimo sistema, kuri suteiktų mūsų jaunimui galimybę sužinoti tiesą apie savo protėvius, savo istoriją, savo kultūrą.


Darbas – svarbiausias komunizmo statybos planų įvykdymo laidas

Lietuvos KP Centro Komitetas apsvarstė klausimą apie gyventojų darbinį auklėjimą Šiaulių rajone. Priimtame nutarime pažymima, kad Šiaulių rajono partinės organizacijos, vadovaudamosi TSKP Programos nurodymu, jog į auklėjamojo darbo centrą partija iškelia visų visuomenės narių komunistinio požiūrio į darbą ugdymą, sustiprino darbinį gyventojų auklėjimą, plačiau panaudoja materialinius ir moralinius akstinus žmonėms įtraukti į aktyvų dalyvavimą visuomeninėje gamyboje. Padidėjus organizacinio ir politinio darbo masėse veiksmingumui, žymiai išaugo darbo žmonių politinis sąmoningumas ir gamybinis aktyvumas, sustiprėjo kolūkių bei tarybinių ūkių ekonomika, pakilo materialinis ir kultūrinis darbo žmonių gyvenimo lygis. Sektiną pavyzdį rodo „Pirmyn“, „Didžiojo Spalio“ ir eilės kitų kolūkių partinės organizacijos stiprinant visuomeninį ūkį, keliant darbo žmonių gamybinį aktyvumą. Lietuvos KP Centro Komiteto III plenumas paskatino rajonų partines organizacijas dėti visas pastangas kolūkių ir tarybinių ūkių visuomeniniam ūkiui stiprinti. Vykdant plenumo nutarimus, Šiaulių rajone pradėta daugiau gilintis į partinių organizacijų, kolūkių valdybų, įmonių administracijos organizacinio ir politinio darbo turinį. Imamasi priemonių suteikti platų užmojį socialistiniam lenktyniavimui, geriausiam ūkininkavimo pirmūnų bei novatorių patyrimui įdiegti į gamybą. Stiprinamas avangardinis komunistų, komjaunuolių vaidmuo mobilizuojant mases laiku įvykdyti žemės ūkio produktų gamybos ir pardavimo valstybei planus. Tačiau darbinio auklėjimo, meilės darbui ir sąmoningo požiūrio į visuomeninį ūkį ugdymo klausimai, nurodoma nutarime, dar nėra kiekvienos partinės organizacijos dėmesio centre. Nemaža rajono kaimo gyventojų dalis nedalyvauja visuomeninėje gamyboje, yra žmonių, neatsakingai žiūrinčių į visuomeninį ūkį, dirbančių be reikiamos iniciatyvos, nebranginančių žemdirbio vardo. Gamybinė kolūkių ir tarybinių ūkių valdyba, Lietuvos KP CK partorgas, partijos rajono komitetas, pirminės partinės organizacijos silpnai nagrinėja pirmūnų darbo metodus, nepakankamai propaguoja sąmoningos pažiūros į darbą ir visuomeninį ūkį pavyzdžius, nesiima reikiamų priemonių gamybos švyturių patyrimui įdiegti, užtikrinti, kad visi kolūkiečiai ir darbininkai pasiektų geriausių gamybininkų lygį. Partinės ir profsąjunginės organizacijos, kolūkių valdybos, įmonių administracija dar neišgyvendino formalizmo organizuojant socialistinį lenktyniavimą. Silpnai apibendrinamas įsipareigojusių mokytis, gyventi ir dirbti komunistiškai kolektyvų darbo patyrimas. Nepakankamai įtikinamai išaiškinama, kad darbas ir tik darbas yra visų materialinių bei dvasinių gėrybių šaltinis, silpnai pabrėžiama visuomeninio ūkio stiprinimo, liaudies turto tausojimo, visuomeninių ir asmeninių interesų teisingo derinimo reikšmė. Partinių organizacijų veikloje trūksta kruopštaus individualaus darbo su kiekvienu žmogumi. Partiniai, tarybiniai, ūkiniai vadovai, komunistai ir komjaunuoliai nepakankamai glaudžiai bendrauja su žmonėmis, retai apsilanko darbo žmonių šeimose, dažnai nežino jų poreikių. Organizuojant politinį darbą masėse, kovojant prieš privačiasavininkiškas tendencijas, partinės organizacijos, propagandistai, agitatoriai mažai rūpinasi, kad auklėjamasis darbas būtų derinamas su materialinio suinteresuotumo principo taikymu, taikstosi su mažu atlyginimu už darbą kai kuriuose ūkiuose. Lietuvos KP Centro Komiteto nutarime pažymėta, kad atskiri komunistai, komjaunuoliai patys nerodo darbštumo pavyzdžio, jų elgesys kartais neatitinka komunizmo statytojo moralinio kodekso reikalavimų. Rajone dar yra žmonių, vengiančių visuomenei naudingo darbo. Tačiau tinginiai ir veltėdžiai retai demaskuojami, nesirūpinama, kad jie būtų pasmerkti kolektyvų susirinkimuose. Trūksta reikiamos kovos už kiekvieną žmogų, ne visada laiku imamasi priemonių jam sulaikyti nuo nusižengimo. Kartais, užuot stiprinus auklėjamąjį darbą, imamasi administravimo priemonių. Greta to būna atvejų, kuomet nepasiduodančių perauklėti veltėdžių bei kitų pa-razitinių elementų atžvilgiu elgiamasi liberaliai. Partinės organizacijos, ne viską daro, kad pakeltų kolūkių, tarybinių ūkių, įmonių ir įstaigų vadovaujančių darbuotojų atsakomybę ne tik už tai, kad gamybiniai planai būtų įvykdomi, bet ir už kolektyvo moralinę-politinę būklę, iš jų silpnai reikalaujama jautriai atsiliepti į kiekvieno žmogaus poreikius. Greta ūkių, pasiekusių gerų gamybinių rezultatų, rajone yra kolūkių ir tarybinių ūkių, kur reikiamai nesirūpinama darbo našumo augimu ir produkcijos savikainos mažinimu, darbo sąlygų gerinimu. Nepakankamai dėmesio skiriama tam, kad būtų sukaupta kuo daugiau pašarų ir likviduotas atsilikimas gaminant pieną ir mėsą. Lietuvos KP Centro Komitetas pareikalavo iš partinių organizacijų, Lietuvos KP CK partorgo, partijos rajono komiteto, iš visų rajono visuomeninių organizacijų sustiprinti gyventojų darbinį auklėjimą, kuris, kaip nurodė partijos XXII suvažiavimas, sudaro viso politinio ir kultūros švietimo darbo šerdį ir esmę. Partinės organizacijos turi ugdyti darbininkų, kolūkiečių, specialistų, tarnautojų atsakomybės jausmą už tai, kad būtų laiku įvykdomi gamybiniai planai, jų sąmoningą pažiūrą į darbą ir visuomeninę nuosavybę, siekti, kad jie gerai suprastų, kokią valstybinę reikšmę turi kiekvieno žmogaus asmeniškas dalyvavimas visuomeninėje gamyboje. Dirbant masinį-politinį darbą, reikia įtikinamai ir vaizdžiai rodyti, kokią reikšmę naujam žmogui formuoti turi aktyvus ir sąmoningas darbas. Būtina pabrėžti, kad tik atkaklus, kasdieninis, labai našus darbas yra svarbiausias komunizmo statybos planų įvykdymo laidas. Šie gyvybiškai svarbūs klausimai aštriai keliami Socialistinio Darbo Didvyrės Nadieždos Zaglados, Žitomiro srities kolūkio „Pervoje Maja“ grandininkės, straipsnyje. Šį dokumentą partinės organizacijos turi plačiai panaudoti savo praktinėje veikloje. Lietuvos KP Centro Komitetas nurodė, kad ir toliau aiškindamos TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybos Kreipimąsi į visus kaimo darbo žmones, partinės organizacijos turi kartu aktyviai dalyvauti ruošiant konkrečius planus Kreipimesi iškeltiems uždaviniams įvykdyti. Kiekvienas kolūkietis, tarybinio ūkio darbininkas, žemės ūkio specialistas privalo gerai žinoti šiuos planus, įsijungti į aktyvią kovą už gausius derlius, už tvirtos pašarų bazės sudarymą, už tai, kad 100 hektarų ariamos žemės būtų gaminama po 75 centnerius skerdienos ir 100 ha kitų naudmenų – 16 centnerių mėsos. Būtina rūpintis organinių trąšų kaupimu, padaryti viską, kad derlius būtų nuimtas organizuotai ir be nuostolių. Reikia atidžiai nagrinėti ir apibendrinti gamybos pirmūnų, racionalizatorių bei geriausių ūkių patyrimą, nuolat rūpintis, kad šis patyrimas būtų įdiegiamas į gamybą. Žmonės turi būti plačiai supažindinami su pažangiaisiais darbo metodais ir pavyzdžiais. Propaguojant ir įdiegiant priešakinį patyrimą, turi aktyviai dalyvauti patys gamybos pirmūnai ir novatoriai. Gamybinė kolūkių ir tarybinių ūkių valdyba, partijos rajono komitetas, partinės, komjaunimo ir profsąjunginės organizacijos privalo galutinai išgyvendinti formalizmo liekanas socialistiniame lenktyniavime, užtikrinti nuolatinį, gyvą ir veiksmingą lenktyniavimą tarp atskirų darbuotojų ir kolektyv


NAUJA PRANCŪZIJOS - DIDŽIOSIOS BRITANIJOS SIENA

Kaimyninės valstybės nustatė dar vieną bendros sienos ribą - šį kartą po Lamanšo kanalu, tunelyje, jungiančiame Prancūzijos ir Anglijos krantus. Susitarta, kad siena bus pusiaukelėje tarp krantų. „Šis sienos nužymėjimas istorijoje užims mažą, bet unikalią vietą ir primins, kiek daug esame padarę, statydami tunelį”, - pasakė per ceremoniją Eurotunelio atstovas Džonas Naultonas.


„Tačiau pati svarbiausia priežastis, dėl kurios valstybės laikraštis nesuderinamas su demokratija, yra ta, kad jo skelbiamos pažiūros tampa valstybės pažiūromis. Pritariantieji joms tampa „patriotais“, nepritariantieji - „valstybės priešais“. (Z. V. Rekašius. „Arba demokratija, arba valstybės laikraštis“, Čikagos „Akiračiai“, 1991 m. birželis) Trečiajame Sąjūdžio suvažiavime deputatės R. Gajauskaitės pastangomis buvo suskaičiuota, kiek procentų „valstybės priešų“ sėdi Lietuvos Parlamente, t. y. kiek sykių nedešinieji deputatai balsavo prieš dešiniųjų projektus. Pratęsdama „šlovingą tradiciją“, sociologė E. Krukauskienė suskaičiavo, kiek kartų laisvoji spauda pasisakė prieš Sąjūdžio pasiūlytą autoritarinio prezidento projektą (žr. „Lietuvos aidas“, E. Krukauskienė, „Litva sovietskaja“ vieta jau užimta“, 92.03.18). Autorė pateikė ir daugiau žinių: kad „Respublika“, „Lietuvos rytas“, „Valstiečių laikraštis“ ir net „Atgimimas“ liguistai domėjosi KGB tema, per daug dėmesio skyrė valdžios kritikai: formavo neigiamą požiūrį į valstybines institucijas. Pasirodo, tik valstybės laikraštis - cituoju autorę: „turi didesnį aiškių pažiūrų skaitytojų ratą“. Tuo tarpu laisvosios spaudos gerbėjai „labiau jaučia nostalgiją socialistinei praeičiai“! Taigi. Nemanė, matyt, ir juolab nenorėjo Z. V. Rekašius, kad taip greitai ir su kaupu išsipildytų jo prognozės: didesnė Lietuvos gyventojų dalis tapo „valstybės priešais“. Jų nemaža, nes paminėtieji valstybės laikraštyje leidiniai turi daugiausia Lietuvoje skaitytojų. Straipsnio autorė, savaime aišku, nenagrinėja priežasčių, dėl kurių laisvosios spaudos leidiniai populiaresni už valstybės. Jai visiškai nesvarbu, jog atstovauti piliečių visuomenės interesams ir kritikuoti valdžią už daromas klaidas, neteisėtus sprendimus, korupciją ir panašius reiškinius yra laisvos spaudos priedermė visame demokratiniame pasaulyje. Ji visiškai atsiriboja nuo to akivaizdaus fakto, kad, anot Z. V. Rekašiaus, „demokratiškose valstybėse valstybės savo laikraščio neturi“ (mano pabraukta - G. K.), o jei, pavyzdžiui, JAV kongresas sugalvotų iš valstybės kišenės paimti pinigų ir tokį leidinį įsteigti, tai „bematant atsidurtų konstitucines bylas sprendžiančiame teisme dėl kitų laikraščių diskriminavimo“. O kad taip yra pas mus, žino kiekvienas laisvas spaudos leidėjas ir žurnalistas. Kaip rašė tas pats Z. V. Rekašius dar praėjusių metų birželio mėnesį, šiuo metu visa tai „sužydėjo“ dar gražiau: „valdžia skiria Lietuvos aidui“ daugiau popieriaus… randama jam valdiška spaustuvė… geresnės kokybės popierius… rūpintis pinigais, gaunant milijoninę valstybės pašalpą, taip pat nereikia…“ Tačiau įdomiausia yra ta drąsi, neabejotinai patriotiška ir tauri išvada, kad laisvąją spaudą skaito labiau jaučiantys nostalgiją socialistinei praeičiai. Kas jau ne kas, bet sociologas turėtų žinoti kad gausūs įvairių pakraipų sociologiniai tyrimai tokią išvadą paneigia. Absoliuti dauguma Lietuvos žmonių pasisako už nepriklausomybę, laisvąją rinką, verslą, demokratiją ir t. t. Beje, dauguma ir nelietuvių. „Socialistinės nostalgijos“ liga greičiau serga dabartinė dešiniųjų valdžia, o ne opozicija ar dauguma visuomenės, kaip atrodo apologetiniams analitikams. Ar ne socializmo liekanos yra visos išlikusios privilegijos (specparduotuvės, specsiuvyklos, specligoninės, tarnybinės mašinos ir t. t.). kuriomis, beje, naudojasi tie patys valstybės laikraščio tarnautojai (žurnalistai). Ar ne socializmo (o gal ir bolševizmo) reliktas yra smerkimai, atsiribojimai ir kt., mirgantys valstybės laikraščio puslapiuose? Nekalbu jau apie mūsų Vyriausybės ekonominę bei socialinę politiką. Nebūsiu kategoriškas ir nevertinsiu jos kaip „socialistinės“, tačiau totalinis spaudimas mokesčiais, įvairiais apribojimais bei draudimais tokią išvadą daryti leistų. Ypač įvertinus naujosios ir gausiosios biurokratijos savivalę, nuolatinį Vyriausybės kišimąsi į savivaldybių, banko, kitų jai nepavaldžių institucijų reikalus. Kaip sako liberalizmo klasikas F. A. fon Hajekas, „tasai nesugebėjimas nieko palikti paprasčiausiai organinio vystymosi eigai“ ir yra ryškiausias socialistinio valdymo požymis. Būtent tokias apraiškas laisvoji spauda labiausiai ir kritikuoja. Todėl tektų daryti priešingą išvadą: „socialistinei nostalgijai“ artimesnė yra valstybės laikraščio pozicija ir gausios apologetinės publikacijos teisinančios valdžios institucijų veiklą. Tuo tarpu laisvoji spauda akivaizdžiai gina verslo laisvę, konkurenciją, tyrinėja rinkos įvedimo, demokratijos, viešumo problemas. Tuo E. Krukauskienė galėtų, jeigu norėtų, įsitikinti, įsigilinusi i publikacijų turinį ir suskaičiavusi „prasminius vienetus“. „Valstybiniam laikraščiui“, - daro išvadą Z. V. Rekašius, - labiausiai trūksta… valstybingumo. To, ką anglai vadina statesmanship“. Kodėl tokią išvadą daro žmogus, suprantąs Vakarų demokratiją, nereikėtų stebėtis. Valstybė jam - ne tik valdžios institucijos. Valstybė - tai piliečių, mokesčių mokėtojų visuomenė, jos interesai, jos vertybės ir t. t. Valdžia - tai savotiškas piliečių visuomenę ir jos interesus aptarnaujantis personalas, beje, įgaliotas tos pačios piliečių visuomenės ir ginantis visų piliečių teises. Ir nieko daugiau. Todėl kritikuojant valdžią laisvoji spauda iš tikrųjų ir gina valstybingumą, piliečių visuomenę, jų teises. Jei autorei atrodo, jog valstybingumo tvirtinimas sietinas tik su valdžios struktūrų tvirtinimu, tai parodo, kad ji valstybingumą suvokia geriausiu atveju labai siaurai. Nekalbant jau apie tai, kad valdžios kritika ją ne silpnina, o, mano nuomone, atvirkščiai - verčia tobulėti (jei ji gali) arba politiškai konkuruoti su kitomis politinėmis jėgomis, kas yra demokratijos alfa ir omega.


PCHENJANAS, gruodžio 27 d. (TASS-ELTA). Iš Pietų Korėjos gaunami pranešimai rodo, kad ten stiprėja lisynmaninės klikos kariniai pasirengimai. Tuos pasirengimus lydi karingi pareiškimai, raginimai pažeisti paliaubų sąlygas ir surengti „žygi į šiaurę“. Kaip praneša agentūros Asošieited Pres korespondentas iš Seulo, lisynmaninės armijos štabų viršininkų jungtinės grupės pirmininkas generolas Cžon Ir Kvonas, grįžęs iš kelionės į JAV, pareiškė, kad „į Pietų Korėją reikia įvežti branduolinį ginklą ir kitus šiuolaikinius ginklus“. Toliau jis įžūliai pareikalavo, kad 16 šalių, dalyvavusių ginkluotoje intervencijoje Korėjoje, „paskelbtų paliaubas Korėjoje negaliojančiomis“. Korėjos Centrinės telegramų agentūros pranešimu, šiomis dienomis provokacinius pareiškimus taip pat padarė esančių Pietų Korėjoje ir Japonijoje JAV sausumos kariuomenės dalių vadas generolas Uaitas ir Pietų Korėjos armijos štabo viršininkas generolas Li Chiun Kunas. Per interviu su Amerikos agentūros korespondentu Uaitas šmeižikiškai apkaltino korėjiečių-kinų pusę pažeidžiant paliaubų sąlygas ir pareikalavo, kad jo vadovaujama amerikiečių kariuomenė būtų aprūpinta „geriausiais šiuolaikiniais ginklais“. Paskui Uaitą generolas Li Chiun Kunas „Naujųjų metų laiške“, girdamasis, kad lisynmaninė armija „žymiai pakėlė savo kovingumą, papildė apsiginklavimą, atliko šiais metais eilę karinių manevrų“, paragino Pietų Korėjos kareivius ir karininkus traukti į agresyvų „žygi į šiaurę, kad iki 1957 metų kalėdų šalis būtų suvienyta“.


Po oficialaus pranešimo apie būsimąjį referendumą, kuris turi pakeisti konstituciją, – kad respublikos prezidentas būtų renkamas tiesioginiuose rinkimuose, – visoje Prancūzijoje protestuojama prieš šią priemonę, kuri, kaip rašo apžvalgininkai, pažeidžia pačią de Golio konstituciją. Šia priemone mėginama sustiprinti asmeninę de Golio valdžią. Respublikoniškos krypties politinės partijos – Komunistų partija, socialistų partija, jungtinė socialistų partija, radikalų partija ir UDSR – pareiškė griežtą protestą. „Faktiškai norima sustiprinti vieno žmogaus valdžią. Beveik visa valdžia ir šiaip jau priklauso jam“, – rašo Prancūzijos Komunistų partijos vadovybės narys Etjenas Fažonas laikraštyje „Jumanitė“. Be verslininkų laikraščio „Eko“ ir provyriausybinio „Nasjon“, nė vienas komentatorius pilnutinai nepritaria vyriausybės projektams. Uoliausi de Golio šalininkai apgailestauja akivaizdų konstitucijos pažeidim


Norėjo skristi su Bokanovskiu. „Journal“ praneša, kad kartu su žuvusiu prekybos ministeriu Bokanovskiu norėjo skristi ir prancūzų užsienių reikalų ministeriu Briandas, kurį nuo tos kelionės atkalbėjo ministeris pirmininkas Poincaré. Bokanovskį kaip pramonės ir prekybos ministerį pavaduos Queuille, o kaip aviacijos ministerį - Leygues. Ryšy su tragiškąja Bokanovskio mirtimi, prancūzų delegacija Zenevoj nutarė susilaikyti nuo bet kurių priėmimų.


SNO kariuomenė nekartos praeities klaidų0

Paimta Katangos sostinė;Protestas Anglijos vyriausybei

Leopoldvilyje paskelbta, kaip praneša Reuterio agentūros korespondentas, kad SNO kariuomenė šiandien vėl pradėjo pulti iš Kamino karinės bazės ir užėmė Kamino miestą. Kartu ji užėmė du geležinkelio tiltus šiame rajone. SNO atstovas taip pat pranešė, kad SNO kariuomenės aviacija smogė Kolvezio aerodromui. Visi aerodromo įrenginiai, net ir angarai, sugriauti. Sunaikintas vienas Katangos karo lėktuvas. Dar kelis Katangos lėktuvus SNO kariuomenės aviacija numušė viršum Ngulės aerodrom


Švedų ministeris Lietuvai p. Undenas įteikė atšaukimo raštus.

Vakar atvyko Kaunan Švedijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai p. Undenas. Šiandien 1 val. 30 min. p. Undenas įteikė Respublikos Prezidentui savo atšaukimo raštus. Respubliko prezidentas apdovanojo p. Undeną D. L. Kunigaikščio Gedimino I laipsnio ordenu. Apie 2 val. po piet Respublikos Prezidentas savo rūmuose suruošė p. Undenui pagerbti atsisveikinimo pusryčius. Vakare p. Undenui pagerbti atsisveikinimo prietus ruošia ministeris pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras. Šiandien naktiniu traukiniu pro Rygą p. Undenas išvyksta į Stokholmą. Naujai paskirtas Švedijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai greitu laiku atvyks iš Budapešto, kur jis ligšiol turėjo diplomatinę tarnybą.


Savavališki amerikiečių veiksmai Japonijos saloje PEKINAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Tokio radijas, į Japoniją atvyko Okinavos salos gyventojų atstovai ir pareiškė protestą dėl to, kad liepos 13 d. Amerikos kariniai lėktuvai be jokio įspėjimo apliejo benzinu žemės ūkio kultūrų pasėlius maždaug 100 hektarų plote Madzios kaimo rajone Ie saloje, kuri įeina į Okinavos salų grupę. Po to Amerikos karinės vadovybės įsakymu šie pasėliai buvo sudeginti. Kaip pareiškė Amerikos karinė vadovybė Okinavos saloje, pasėliai buvo sudeginti dėl to, kad jie trukdė atlikti šaudymą.


Jungtinių Valstijų vyriausybė ir kongresas smogė dar vieną rimtą smūgi demokratinėms amerikiečių tautos teisėms. „Ultry” verčiamas ir teisingumo ministerijos remiamas, kongresas pritarė įstatymo projektui, kuriuo sustiprinamas ir be to drakoniškas Smito įstatymas represijų įstatymas, kurį JAV kongresas priėmė prieš 22 metus. Remiantis šiuo įstatymu, buvo nuteisti ir ilgai kalinami Judžinas Denis, Gesas Holas, Elizabet Gerli Flin, Benas Devis, Henris Vinstonas ir daug kitų žymių Amerikos komunistų. Tačiau reakcionieriams to buvo maža. Pagal dabar priimtus Smito įstatymo papildymus laikomi rimtu nusikaltimu naujų narių įtraukimas į Komunistų partiją ir Komunistų partijos kuopelių organizavimas. Buržuazinė JAV spauda nuslėpė nuo Amerikos visuomenės šį valdančiųjų JAV sluoksnių žingsnį. Tai buvo sužinota tik šiandien, kai prezidentas Kenedis pasirašė kongrese įstatymo projektą ir tuo ji padarė „laisvosios Amerikos” įstatymu.


Per pasitarimus, per kuriuos turėjo Klaipėdos krašto gubernatorius su seimelio daugumos atstovais dėl direktorijos sudarymo, dar kartą išėjo aikštėn, kad seimelio dauguma turi savotišką supratimą apie lietuvių kalbos teises Klaipėdos krašte. Šių atstovų manymu, Klaipėdos krašto valdininkams ir autonominės valdžios atstovams lietuvių kalbos mokėjimas nėra privalomas, nes, reikalui esant, jie gali naudotis vertėjais. Tokia pažiūra į lietuvių kalbos teises Klaipėdos krašte Seimelio daugumos vedamai politikai yra labai charakteringa. Dar neseniai lietuvių frakcijos atstovas, p. Stiklorius, iš seimelio tribūnos kėlė protestą prieš lietuvių kalbos teisių profanaciją. Kaip yra žinoma, seimelio darbai atliekami vokiečių kalba, ir pačiame seimelio statute yra pasakyta, kad seimelio „kanceliarija veda savo aktus ir protokolus vokiečių kalba“. Esant seimelio daugumai nusistačiusiai prieš visa, kas yra lietuviška, toks lietuvių kalbos teisių ignoravimas yra tik viena grandimi ilgoje antilietuviškų seimelio daugumos išsišokimų eilėje. Nemokėdami patys lietuvių kalbos ir nesirūpindami jos išmokti, seimelio daugumos atstovai siekia paveikti ir Klaipėdos krašto direktorija, kad ši nesirūpintų aiškių Klaipėdos konvencijos nuostatų kalbų atžvilgiu įgyvendyti. Kada Klaipėdos krašto direktorijos pirmininkas, atsižvelgdamas į Klaipėdos statuto reikalavimus, išsiuntinėjo mokytojams įspėjimus, tai seimelio dauguma pakėlė dideliausią triukšmą. Dėl to šiandien tiek teismuose, tiek mokyklose Klaipėdos krašte naudojamasi beveik vokiečių kalba. Buvo atsitikimų, kad, bylininkams pareikalavus išklausyti juos lietuviškai, teisėjai piktai juos išbarė ir lietuvių kalba naudotis neleido. Mokyklose lietuvių kalba yra dėstoma tik kaipo svetimoji kalba, nors mokiniai lietuviai sudaro 2/3 ir daugiau visų mokinių skaičiaus. Lietuvių kalbos programa visai neišdirbta. Jos dažniausiai moko mokytojai vokiečiai, patys tos kalbos nemokėdami. Apskritai, apie 80% visų Klaipėdos krašto mokytojų nemoka lietuvių kalbos ir todėl visai negali jos dėstyti. Nors pradžios mokslo įstatymas reikalauja, kad vaikai pradėtų nuo pirmųjų mokslo metų mokytis skaityti ir rašyti gimtąja kalba, daugumoje mokyklų pradžios mokymas eina vokiečių kalba, o lietuvių kalba pradedama jiems dėstyti nuo penktų mokslo metų ir vėliau. Be to, galima pastebėti dar vieną charakteringą reiškinį, būtent, kad į mokyklas, kuriose beveik visi mokiniai yra lietuviai, mokytojais yra skiriami asmenys, visai nemokantieji lietuvių kalbos. Tokiose mokyklose susidaro paradoksalinė padėtis: ne mokytojas moko vaikus lietuvių kalbos, o mokiniai — mokytoją. Negeresnė lietuvių kalbos atžvilgiu padėtis yra įvairiose kitose autonominės valdžios įstaigose. Čia taip pat lietuvių kalbos teisės ignoruojamos, ir interesantams, norintiems atlikti savo reikalus, tenka griebtis vokiečių kalbos, nes susikalbėti lietuviškai retai kur galima. Esant tokiai padėčiai valdžios įstaigose privatinės įmonės ir piliečiai taip pat nerodo lietuvių kalbai reikiamos pagarbos. Beveik visose Klaipėdos krašto įmonėse: dirbtuvėse, parduotuvėse, viešbučiuose, restoranuose, kavinėse ir t. t. sąskaitos vedamos vokiečių kalba, o kai kur net ir reichsmarkėmis (sic!). Tokia padėtis visiškai neatitinka Klaipėdos konvencijos nuostatus ir jos dvasią. Klaipėdos statuto 27 str. aiškiai sako, kad „lietuvių ir vokiečių kalba bus pripažintos lygiai oficialinėmis kalbomis Klaipėdos teritorijoje“. Iš šito nuostato matyti, kad bent valdžios įstaigose abiem kalbom turi būti pripažintos lygios teisės. Kiekvienas pilietis, panorėjęs susikalbėti lietuviškai, turi turėti galimumo. Bet toks galimumas bus tik tada, jei visi Klaipėdos krašto valdžios atstovai ir valdininkai mokės lietuvių kalbą. Kaip matyti iš „Mem, Dampf.“ Nr. 292 vedamojo straipsnio, seimelio daugumos atstovai Klaipėdos statuto 27 str. aiškina ta prasme, kad šis straipsnis užtikrinąs kiekvienam Klaipėdos krašto gyventojui teisę naudotis ta kalba, kurią jis nori vartoti. Prieš toki aiškinimą visų gyventojų atžvilgiu nieko negalima pasakyti. Paprastam Klaipėdos krašto gyventojui iš statuto 27 str. negalima išvesti prievolės mokėti abidvi kalbas. Tačiau visai kitas dalykas yra Klaipėdos krašto valdžios atstovai ir valdininkai. Kad gyventojai galėtų su jais viena arba antra kalba susikalbėti, yra būtinai reikalinga, kad valdininkai mokėtų abidvi kalbas. Esamą kalbų atžvilgiu padėti Klaipėdos krašte ir seimelio daugumos teikiamas vokiečių kalbai pirmenybes Klaipėdos krašto vietininkai siekia pateisinti kai kada tuo argumentu, kad, girdi, Klaipėdos krašto įstatymai esą atspausdinti vokiečių kalba ir visi teisės šaltiniai ir literatūra tuo klausimu taip pat tegalima rasti vokiečių kalba. Tačiau, taip argumentuojant, užsimirštama, kad Klaipėdos kraštas nėra kažkokia nepriklausoma valstybė, kad šis kraštas yra Lietuvos Respublikos dalis ir kad čia greta palikusių galioje Vokietijos įstatymų veikia taip pat ir bendri visai Respublikai Lietuvos įstatymai. O kai dėl šių įstatymų ir Lietuvos teisės šaltinių, tai savaime yra aišku, kad jiems pažinti neužtenka mokėti vokiečių kalbos. Aukščiau minėtam ,Memeler. Dampf.“ straipsnyje randame dar „praktiškų“ išvedžiojimų prieš lietuvių kalbos teisių sulyginimą. Būtent, anot „Mem. Dampf.“, pagaminimas visų seimelio ir kitų valdžios įstaigų aktų ir raštų greta vokiečių kalbos dar lietuvių kalba žymiai padidintų kanceliarijos išlaidas ir pareikalautų didesnio valdininku skaičiaus. Į tai galima atsakyti, kad jeigu jau reikia daryti sutaupas kanceliarijos išlaidose, tai ar ne pritiktų geriau visus valdžios įstaigų aktus ir raštus rašyti lietuvių kalba. Juk Klaipėdos kraštas yra Lietuvos Respublikos dalis, ir jeigu jau reikia rinktis viena kuri iš dviejų kalbų, tai daugiau teisių čia kaip tik turi lietuvių, o ne vokiečių kalba. Šiandien, kad Lietuvos vyriausybės ir visuomenės dėmesys yra nukreiptas į Klaipėdos kraštą, pravartu prisiminti šis reikalas. Jeigu autonominė Klaipėdos krašto valdžia nepajėgia, ar nenori vykdyti tų Klaipėdos konvencijos nuostatų, kurie yra nepakeliui Klaipėdos freištatininkų užsimojimams, tai tiem nuostatams įvykdyti turi surasti būdus centro vyriausybė. To iš jos reikalauja tiek Lietuvos visuomenė, tiek prisiimtos Klaipėdos konvencijoje prievolės.


Sustiprėjo mūšiai Pietų Osetijoje: jos valdžia praneša, kad, Gruzijos pajėgoms apšaudžius Cchinvalą, per vieną naktį žuvo 28, sužeista daugiau kaip 80 žmonių. Rusijos prezidentas B.Jelcinas pasiūlė sudaryti derybų komisiją, kurioje dalyvautų visų priešiškų jėgų atstova


16 valandų 20 minučių Australijos laiku vakar i centrinį Melburno stadioną „Kriket Graund“ įžygiavo vėliavininkų kolona. Pagal tradiciją - priekyje olimpinių žaidynių tėvynės - Graikijos vėliava. Toliau nešamos kitų dalyvavusių olimpiadoje šalių vėliavos. Socializmo šalies raudoną Valstybinę vėliavą neša du kartus olimpinių žaidynių čempionas dviejų aukso medalių laimėtojas TSRS nusipelnęs sporto meistras Vladimiras Kucas. Bendroje kolonoje žygiuoja paskui vėliavininkus Australijos, TSRS, JAV, Vokietijos, Japonijos bei kitų dalyvavusių valstybių sportininkai. Žengdami vienoje bendroje kolonoje jie simbolizuoja sąžiningos sportinės kovos ir draugystės tarp viso pasaulio jaunimo idėją. Tarptautinio Olimpinio komiteto pirmininkas Brendedžas dėkoja Australijos vyriausybei už vaišingumą ir gerą žaidynių organizaciją. Jis išreiškia viltį, jog viso pasaulio sportininkai po ketverių metų ir vėl susirinks sportinei kovai. Šį kartą jau į Romą. Skamba fanfarų garsai. Nuo stiebo lėtai nuslenka balta olimpinė vėliava su ją puošiančiais penkiais tarpusavyje susipynusiais žiedais. Lėtai gęsta ant specialaus pjedestalo esančiame aukure olimpinė ugnis. Sportininkai apleidžia stadioną. XVI olimpinės žaidynės, kuriose Tarybų Sąjungos sportininkai pasiekė puikią, įtikinančią pergalę, baigtos. Širdingai sveikiname tarybinius sportininkus aukštai pranešusius mūsų mylimos socialistinės Tėvynės vėliavą tolimojoje Australijoje, patsiekusius puikią pergalę savo šalies sporto šlovei!


Estija tiria ekonominius santykius su SSSR.

Nepaprastam ministerių kabineto posėdy, užsienių reikalų ministeriui Rebane pasiūlius, paskirta tam tikra komisija, kuriai pavesta ištirti ekonominiai ir prekybos klausimai tarp Estijos ir SSRS. Į komisiją įeina Rebane, finansų ministeris Teetsov, prekybos – Kolberb ir kt.


TASS-o korespondentas M. Sagatelianas praneša: antrą dieną Bahamos salose tariasi JAV prezidentas Dž. Kenedis ir Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas. Prezidentas Kenedis, rašo šiandien „Vašington post end taims herald“, šį susitikimą laiko svarbiausiu iš visų savo susitikimų su premjeru Makmilanu“. Makmilanas, rašoma šiuo klausimu Reuterio agentūros telegramoje, „tvirtai pasiryžęs reikalauti, kad tuojau pat ir kruopščiai būtų apsvarstytas „Skaibolto“ raketų klausimas kaip pagrindinė derybų tema“. Tuo tarpu Amerika, toliau rašo agentūra, primygtinai reikalauja, kad „pirmiausia derybose būtų susidomėta, kaip ji vadina, „pavojinga padėtimi Konge“. Taigi, Kenedžio ir Makmilano derybos žada būti įtemptos. Šia proga labai reikšmingas laikraščio „Vašington post end taims herald“ šios dienos vedamasis straipsnis. Laikraštis susirūpinęs ragina dviejų „didžiųjų sąjungininkų“ vadovus atsiminti, kad, nepriklausomai nuo problemų, kurias jie svarsto, pirmas jų susitikimo dienotvarkėje visuomet turi būti Anglijos – Amerikos vienybės klausima


Reutenio agentūros korespondentas, remdamasis SNO atstovo pareiškimu, praneša, kad SNO kariuomenė užėmė „prezidento“ Čiombės rūmus ir kad pats Čiombė yra rūmuos


Jei kas mane į dykumą nublokštų, Kur nėr nei gyvo balso, nei žmogaus, Kur smėlio viesulas audringu bokštu Tarp žemės ir paniurusio dangaris Juoduoja, kur nėra net žalio diego, Kur nepragysta paaušriu gaidžiai, Kur vien plokščios sfinksų galvos miega Su pašaipa, — aš tarčiau išdidžiai: — Nereikia man nei saulės, nei žvaigždynų, Nei vieškelių, nei miesto žiburių, — Net ir čionai, tarp liūlančių smiltynų, Tamsa man virsta rytmečiu skaidriu, O akmenys pilki — kvapniu gėlynu, Kai didį vardą Stalino tariu.


Vakar į brifingą Aukščiausiojoje Taryboje atvyko AT deputatai Z. Šličytė ir B. Gajauskas. Kaip tik tuo metu, kai didžiojoje posėdžių salėje pradėjo darbą šeštoji AT sesija, prelegentai kitoje salėje aštriai kritikavo naująjį rinkimų į Seimą istatymą. Deputatė Z. Šličytė, kaip teisininkė, vadino jį nepaprastai sudėtingu, „labai atsilikusios valstybės įstatymu”. Tiesa, ji pripažino, kad panaši rinkimų sistema egzistuoja ir kituose kraštuose, ypač norint paskatinti naujų partijų formavimąsi, bet mums toks įstatymas dar per anksti… Kartu su kolega B. Gajausku deputatė parašė kreipimąsi į Lietuvos jaunimą, kuris, kaip žinome, gana abejingas politiniam gyvenimui, o štai „tam tikros jėgos organizuoja visokias prezervatyvų šventes… ”, tai yra dar labiau atitraukia jaunimą nuo politikos… Deputatai Z. Šličytė ir B. Gajauskas pakvietė jaunimą burtis į jaunųjų rinkėjų klubus. Deputatas B. Gajauskas kalbėjo politinių kalinių ir tremtinių vardu. Jis informavo, jog ši organizacija iki šiol gyvavo labai kukliai, o štai dabar yra bene gausiausia Lietuvoje, vienija per 100 tūkstančių narių. Visuomenė ją labiau pastebėdavo „kultūrinėje, istorinėje veikloje”, o štai dabar buvę politiniai kaliniai ketina aktyviau reikštis politikoje. (Derėtų pastebėti, kad kai kurie atstovai, ypač prelegentas, ir iki šiol reiškėsi gana aktyviai - L.L.) Politiniai kaliniai ir tremtiniai eis į rinkimus kartu su Krikščionių demokratų bei Demokratų partijomis. Mat dešinėje pusėje reikėtų kuo mažiau visokių sąrašų, kurie rinkimuose tik suskaidytų balsus. Tarp kandidatų nebus buvusių TSKP narių, tačiau ar nebus buvusių komjaunuolių, B. Gajauskas negalėjo patvirtinti. Tiesa, kandidatų sąrašai dar būsią derinami su Sąjūdžiu… Deputatas nurodė vieną savo politinės organizacijos programini tikslą: „pakeisti daugelį - kuo daugiau nomenklatūros darbuotojų”. Sakė: jei laimės rinkimus, padarys viską, kad savo tikslą pasiektų. Brifingo vedėjas A. Ažubalis ir ypač prelegentai turėjo atlaikyti negailestingą „Erdvių” redaktorės A. Aukštikalnienės ataką. Deputatei Z. Šličytei teko aiškintis, kodėl neatgailauja dėl savo komjaunuoliškos praeities? Paaiškėjo, kad Z. Šličytę 8 klasėje į komjaunimą „įrašė klasės auklėtoja. Todėl atgailauti turi ne ji, o „valstybė, kuri ją auklėjo”. Deputatas B. Gajauskas aiškinosi, kodėl neperduodama į Auksčiausiąjį Teismą AT pirmininko pavaduotojo B. Kuzmicko bylą dėl bendradarbiavimo su KGB. Pasirodo, „nėra surinkta dokumentų, teismas gali atmesti”… Paklausiau gerb. B. Gajauską, ar jis pats, ar komisija sprendžia - pakankamai medžiagos ar ne perduoti į teismą. Komisijos Sovietų Sąjungos KGB veiklai Lietuvoje tirti pirmininkas atsakė, kad komisija. Ji sprendžia ir dėl to balsuoja. Taip buvo ir iki šiol. Įdomu, kas sako netiesą, ar B. Gajauskas, ar kiti penki deputatai, minėtos komisijos nariai?


Apie darbą su jaunaisiais specialistais pramonėje ir jų iškėlimą į vadovaujantį darbą

Šiomis dienomis Lietuvos KP Centro Komitetas apsvarstė klausimą apie darbą su jaunaisiais specialistais pramonėje ir jų iškėlimą į vadovaujantį darbą. Lietuvos KP CK pažymėjo, kad respublikos pramonėje žymiai padidėjo aukštąsias ir specialias vidurines mokyklas baigusių specialistų skaičius. Tik per paskutiniuosius penkeris metus institutai ir technikumai paruošė 3.850 inžinierių ir technikų. Tai padėjo pagerinti ministerijų, žinybų ir įmonių darbą. Partinės organizacijos, ministerijos ir žinybos daugiau dėmesio pradėjo skirti gerai gamyboje pasireiškusių jaunųjų specialistų auklėjimui ir jų iškėlimui į vadovaujantį darbą. Kartu Lietuvos KP CK atkreipė dėmesį į tai, kad daugelis ministerijų, žinybų, įmonių vadovų ir partinių organizacijų pažeidžia partinius kadrų parinkimo ir paskirstymo principus, nepašalino rimtų trūkumų auklėjant ir iškeliant jaunuosius specialistus. Daug klaidų iškeliant jaunuosius inžinierius ir technikus į atsakingą darbą daro Miestų ir kaimų statybos, Vietinės ir kuro pramonės, Žuvies pramonės, Statybinių medžiagų pramonės, Komunalinio ūkio ir kitų ministerijų bei žinybų vadovai. Daugelyje jų inžinierių-technikų pareigas atlieka atitinkamo išsilavinimo neturintieji žmonės. Darbas stiprinant įmones kvalifikuotais kadrais čia dirbamas lėtai. Mėsos ir pieno produktų pramonės ministerijos sistemoje tik 344 inžinierių-technikų vietos sukomplektuotos specialistais. Nežiūrint to, ministerija atsisako priimti naujus jaunuosius specialistus. Reikiamai nesirūpina, kad vidurines ir aukštąsias mokyklas baigę žmonės gautų darbą, taip pat Statybinių medžiagų pramonės, Autotransporto ir plentų ministerijos Eilės ministerijų, žinybų bei įmonių vadovai ir partinės organizacijos mažai dirba su jaunais Inžinieriais ir technikais, nepakankamai įjungia juos į aktyvų gamybos darbą, labai retai duoda jiems atsakingas užduotis. Daugelis jaunų inžinierių ir technikų silpnai dalyvauja mokslinių-techninių draugijų, techninių tarybų darbe, negauna kvalifikuotos konsultacijos, nekelia savo ekonominio ir politinio lygio. Mokymo įstaigas baigusieji dažnai panaudojami ne pagal savo specialybes. Atskiri ūkiniai vadovai, partinės ir profsąjunginės organizacijos reikiamai nesirūpina jaunųjų specialistų buitiniais poreikiais. Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetai taip pat silpnai dirba su jaunaisiais specialistais, neskiria reikiamo dėmesio jaunųjų inžinierių ir technikų iškėlimui į vadovaujantį darbą, dažnai formaliai studijuoja kadrų teigiamas ir neigiamas savybes. Lietuvos KP Centro Komitetas įpareigojo ministerijų, žinybų ir įmonių vadovus, Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetus, pirmines partines organizacijas rūpestingai ugdyti ir drąsiau kelti į vadovaujanti darbą jaunus specialistus, gerai nusimanančius pramonės gamybos technikoje ir ekonomikoje, turinčius organizatorinius gabumus, derinti senų gamybininkų patyrimą su jaunųjų specialistų darbu, visokeriopai padėti ir skatinti jaunuosius specialistus, mokyti juos, remiantis konkrečiais pavyzdžiais ir teigiamu patyrimu, vystyti ir remti jų kūrybinę iniciatyva, nukreipiant ją į TSKP XX suvažiavimo iškeltų uždavinių įgyvendinimą. Ministerijoms ir žinyboms, partinėms ir tarybinėms organizacijoms pasiūlyta daugiau rūpintis jaunaisiais specialistais, sudaryti sąlygas jiems augti, organizuoti konkrečios ekonomikos studijavimą, įjungti juos į mokslinių - techninių draugijų ir techninių tarybų darbą, praktikuoti pasitarimus, pasikeisti patyrimu, neleisti, kad inžinieriai ir technikai dirbtų ne pagal specialybę. Rekomenduota organizuoti inžinierių-technikų pareigas atliekančių, bet reikiamo 1šsilavinimo neturinčių žmonių apmokymą, neatitraukiant jų nuo gamybos. Ministerijų, žinybų ir įmonių vadovai ipareigoti labiau tenkinti kultūrinius-buitinius inžinierių-technikų poreikius, imtis priemonių, kad jauniesiems specialistams būtų sudarytos tinkamos buitinės sąlygos. Lietuvos KP CK taip pat įpareigojo Lietuvos KP miestų ir rajonų komitetus, Lietuvos LKJS CK, komjaunimo miestų ir rajonų komitetus, Lietuvos respublikinę Profesinių sąjungų tarybą ir visas profsąjungines organizacijas pagerinti auklėjimo darbą jaunųjų specialistų tarpe; užtikrinti, kad jie aktyviai dalyvautų organizuojamose visuomeninėse priemonėse, auklėti juos ištikimybės mūsų Tėvynei dvasia, o taip pat sudaryti jiems reikiamas darbo sąlygas, nuolat rūpintis jų kultūriniais-buitiniais poreikiais.


Prezidentas Eizenhaueris ir viceprezidentas Niksonas atsisakė bet ką pasakyti dėl nesėkmingo „Avangardo” paleidimo. Agentūra Asošieited Pres praneša, kad karinės jūrų mokslinio tyrimo laboratorijos vadovas Vašingtone kapitonas Peteris Hornas pareiškė, kad jis negali pasakyti, kada „bus paleista kita raketa”.


VAŠINGTONAS, III. 6. (TASS-ELTA). Atominės energijos komisija paskelbė, kad vakar Nevados valstijos bandymų poligone po žeme buvo sprogdinamas branduolinis įtaisas. Tai 19-tas sprogdinimas iš dabartinės Jungtinių Valstijų vykdomų branduolinio ginklo bandymų serijos.


Tai buvo dar praeitų metų pavasarį. Melžėjos kvietė viena kitą lenktyniauti, prisiėme socialistinius įsipareigojimus. Rita Dagytė tada susitarė lenktyniauti su Salverija Indriliūnaite. Abi merginos įsipareigojo primelžti po 1700-1800 litrų pieno iš kiekvienos karvės. Iš pradžių pirmavo Salverija. Prabėgo dar keliménesiai - skirtumas tarp Ritos ir Salverijos primelžto pieno vis mažėjo. Baigėsi ūkiniai metai. Suvedus socialistinio lenktyniavimo rezultatus pasirodė, kad komjaunuolė Rita Dagytė iš 14 karvių gavo po! 1859 litrus, o Salverija Indriliünaitė iš 12 karvių po 1797 litrus. … „Tarybinio artojo“ kolukio žemdirbiai susirinkime svarstė, kam patikėti garbingas deputato pareigas. Pakilo kolūkio revizijos komisijos pirmininkė Morkunaitė ir pasiūlė Ritą Dagytę. Ne vien Rita Dagytė nusipelnė kolūkiečių pasitikėjimą. Rajone (yra daugiau VLKJS narių, kurie iškelti kandidatais į rajono DZD tarybos deputatus. Tai Medeikių vidurinės mokyklos mokytoja komjaunuolė Stanislava Simoliünaitė, Biržų II vidurinės mokyklos mokymo dalies vedėja Teklė Stanikūnienė. Ji kandidate į rajono DZD tarybą pasiūlyta jau antrą kartą. „Komjaunimo“ ir „Nemunėlio“ žemės ūkio artelių nariai savo reikalų atstovavimą rajono Taryboje patikėjo „Komjaunimo“ kolūkio zootechnikei komjaunuolei Valerijai Marozaitei.


PARYŽIUS, kovo 13 d. (TASS). Agentūros Frans Pres pranešimu, vakar Kipre įvyko visuotinis streikas protestuojant prieš tai, kad anglų valdžios organai ištrėmė arkivyskupą Makarią ir dar tris graikų dvasininkus, kurie pasisakydavo už apsisprendimo teisės suteikimą Kiprui. Nikozijoje ir Limasole įvyko demonstracijos. Policija ir anglų kareiviai panaudojo lazdas demonstrantams išvaikyti. Vakar Kisonergo kaime, į šiaurę nuo Patos, anglų kareiviai sunkiai sužeidė jaunuolį – graiką. Vėliau jis mirė nuo žaizdų. Limasole įvesta komendanto valanda. Suimtas arkivyskupo Makario brolis – Jakovas Muskas.


1962 metų rugpiūčio 15 d. Vilniaus aerodrome nusileido lėktuvas, kuriuo atskridome ir mes, penki Jungtinių Amerikos Valstijų pažangiųjų lietuvių organizacijų delegatai. Vieni iš mūsų po 30 metų, kiti po 50 metų vėl įžengėm į savo gimtąjį kraštą, kur mus šiltai ir broliškai sutiko gausus mūsų tautiečių būrys. Džiaugsmas ir širdį glostantis malonumas visus mus nuteikė brangios gimtinės meile. Per mėnesį savo gimtajame krašte daug kur teko pabūti. Matėme vešliai ir planingai besiplečiančius miestus, naujai išaugusius pramoninius rajonus. Gyvendami toli nuo savo gimtojo krašto, dažnai girdėjome kalbant, esą, Tarybų šalyje neužtikrinamos pragyvenimo sąlygos seniesiems žmonėms. Tačiau, lankydamiesi senelių ir invalidų namuose ir su jais besikalbėdami, giliai įsitikinome, jog vargu kur nors visame pasaulyje tiek daug jais rūpinamasi. Čia juos radome gerai prižiūrimus. Jie patenkinti jiems sudaromomis gyvenimo sąlygomis. Mes matėme, kaip Tarybų valdžia rūpinasi ir darbo žmopių sveikata. Giliausiai į mūsų širdis ismigo Tarybų valdžios rūpinimasis priaugančia karta – vaikais ir jaunimu, našlaičiais. Jiems visiems sudarytos puikios gyvenimo ir mokymosi sąlygos. Mes visi aplankėme savo gimtuosius kaimus, kur radome naują socialistinį ūkį su gausia žemės ūkio technika ir kvalifikuotais specialistais, su naujais ūkiniais ir visuomeniniais trobesiais. Matome, kaip nyksta mediniai vienkiemiai šiaudiniais stogais, o jų vietoje auga dailučiai mūriniai gyvenamieji namai gyvenvietėse. Iš pašnekesių su giminėmis ir kolūkiečiais įsitikinome, jog Tarybų valdžia daug dėmesio kreipia į žemės ūkį ir tikime, jog netolimoje ateityje kaimo lygis visais atžvilgiais pasivys miesto gyventojų lygį. Kartu mes savo akimis įsitikinome, kaip pasikeitė gerąja kryptimi kaimo darbo žmonių kultūrinis gyvenimas, kaip šie žmonės praleidžia savo laisvalaikį, kaip jiems į pagalbą atėjo tarybinė technika ir mokslo žinios. Be visų kitų malonių susitikimų, negalime praleisti nepaminėję susitikimo su V. Kapsuko vardo Vilniaus universiteto studentais, dėstytojais ir profesoriais. Labai draugiškai mus sutiko „Tiesos“ ir „Tarybinės moters“ redakcijos ir kitų kultūrinio pobūdžio įstaigų bei organizacijų darbuotojai. Atsisveikinimo vakarą praleidome su Lietuvos TSR vyriausybės atstovais. Mūsų viešnagė tėvų žemėje buvo nepaprastai maloni, įspūdinga ir paliko širdyse neribotai gilius ir brangius prisiminimus. Štai kodėl, vykdami iš savo gimtojo krašto, nuoširdžiai dėkojame Draugystės ir kultūrinių ryšių su užsieniu, draugijos vadovybei už mūsų pakvietimą atvykti susipažinti su mūsų senąja Tėvyne, – su jos kultūriniais ir ekonominiais pasiekimais, taipgi už suteikimą mums galimybės paviešėti pas gimines. Mes nuoširdžiai dėkojame puikiems tautiečiams už jų gausų atsilankymą į Vilniaus aerodromą, mums išvykstant į tolimą užjūrį ir palinkėjimą sėkmingos kelionės. Mes tikimės, jog ir ateityje mums bus leista vėl apsilankyti savo gimtajame krašte ir savo akimis stebėti tuos didžiuosius pakitėjimus, kurie čia įvykdomi dideliais tempai


Rugsėjo 3-4 dienomis Vilniuje įvyks tarptautinė konferencija “Euroatlanto integracija - pagrindinis stabilumo aspektas”. Ją rengia Lietuvos užsienio reikalų ministerija kartu su Vokietijos Konrado Adenauerio ir Friedricho Eberto fondais bei Norvegijos užsienio reikalų ministerija. Konferenciją globos Lietuvos ir Lenkijos Prezidentai Valdas Adamkus ir Aleksandras Kwasniewskis. Užsienio reikalų ministerija tikisi, kad forumas taps Vilniaus konferencijos’97 tęsiniu. Tiesa, šiemet konferencijoje nedalyvaus tokio aukšto rango svečiai, kaip buvo pernai. Tuomet į Vilnių atvyko keliolikos Rytų ir Vidurio Europos valstybių lyderiai bei keliasdešimt aukštų pareigūnų iš daugelio žemyno valstybių, taip pat Europos Sąjungos ir NATO. Šiemet renginyje laukiama apie šimto aukšto rango svečių iš ES, NATO, kelių pasaulio valstybių, taip pat Lietuvos. Pasak URM atstovų, tai bus pareigūnai ir ekspertai, realiai dalyvaujantys rengiant įvairių valstybių ir tarptautinių organizacijų pagrindines politikos kryptis. Jau patvirtinta, kad forume dalyvaus Lietuvos ir Lenkijos Prezidentai, Danijos gynybos ministras H. Hakkerupas, buvęs Vokietijos užsienio reikalų ministras H.D. Genscheris, JAV ir Norvegijos ambasadoriai NATO A. Vershbow ir H.J.Lianas, Latvijos užsienio politikos instituto direktorius A. Lejinis, Rusijos Baltijos jūros laivyno vadas admirolas V. Jegorovas. Laukiama Estijos ambasadoriaus prie NATO J. Luiko, kuris turėtų skaityti pranešimą, NATO generalinio sekretoriaus padėjėjo G.B. Klaibaro, Europos Komisijos Generalinio direktorato 1A vadovo G.Burghardo, Europos liaudies partijos (antros pagal dydį Europos Parlamento frakcijos) pirmininko pavaduotojo H.G. Potteringo, nemažai kitų politikų, diplomatų, karių, akademikų, nevyriausybinių organizacijų atstovų, žinomų žurnalistų. Pernai rugsėjo pradžioje vykusioje konferencijoje didžiausias dėmesys buvo skirtas kaimyniniams santykiams ir tautų sambūviui pasibaigus šaltajam karui. Šių metų Vilniaus konferencijoje numatoma aptarti svarbiausius Lietuvos ir daugelio Rytų bei Vidurio Europos valstybių užsienio politikos prioritetus - integravimąsi į euroatlantines politikos, ekonomikos ir saugumo struktūras, pirmiausia ES ir NATO, bei regioninį bendradarbiavimą. Konferencijos organizatoriai tikisi, kad susitikime bus ne tik išklausyti įvairūs pranešimai, bet ir diskutuojama penkiose forumo dalyse pateiktomis temomis. “Mūsų nuomone, konferencija suteiks ypač gerą galimybę prieš šių metų pabaigoje Vienoje rengiamą ES viršūnių susitikimą ir kitais metais Vašingtone įvyksiantį NATO aukščiausio lygio susitikimą efektyviai pristatyti Lietuvos politikos bei ekonomikos laimėjimus bei gerinti Lietuvos įvaizdį tarptautinėje politinėje arenoje”, - sakė Lietuvos užsienio reikalų viceministras Jonas Rudalevičius. Kaip žinoma, Lietuva tikisi, kad Vienos susitikime ji bus pakviesta derybų dėl narystės ES, o Vašingtono susitikime bus patvirtinta NATO plėtros perspektyva, įtraukiant į ją Baltijos valstybes. Daugumą Vilniaus konferencijos organizacinių išlaidų padengs užsienio fondai ir tarptautiniai institutai. Nedidelė dalis išlaidų teks ir Lietuvos Vyriausybei. Ji iš savo rezervo fondo jau skyrė šioms reikmėms 70 tūkst. litų. Konferencija vyks sostinės Rotušėje.


Rusijos užsienio reikalų viceministras užsipuolė Afganistano antitalibiškąją sąjungą dėl didelių klaidų. Rusija kreipiasi į tarptautinę valstybių bendriją, ragindama užkirsti kelią tolesniam kraujo liejimui Afganistane. “Afganistanas gali virsti dar vienu tarptautinio terorizmo židiniu”, - vakar pareiškė Rusijos užsienio reikalų viceministras Borisas Pastuchovas. Pastuchovas, be kita ko, apkaltino su radikaliu islamiškuoju “Taliban” judėjimu kovojančią opoziciją Afganistano šiaurėje padarius didelių klaidų. Nepaisant to, Rusija esanti prieš užsienio kišimąsi į šį konfliktą, jis turįs būti sprendžiamas pradėjus visų konflikto šalių dialogą bei nedelsiant nutraukus karo veiksmus, sakė viceministras. Opozicinei sąjungai trūksta politinės valios ir sugebėjimo sutelkti jėgas, pažymėjo Pastuchovas. Vidaus ginčai ir vadų tarpusavio kova dėl valdžios trukdo suvienyti jėgas ir bendrai kovoti su sėkmingą puolimą tęsiančiais talibais. Pastuchovas pabrėžė, kad Maskva nepripažįsta jokios kitos Afganistano vyriausybės, o tik nuverstojo prezidento Burhanudino Rabani. Tiesa, Maskvos tolesnė pozicija labai priklausys nuo įvykių Afganistane eigos. Ir tarp talibų yra nuosaikių pažiūrų veikėjų, kurie prieštarauja agresyviam islamiškajam ekstremizmui, pasakė Rusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojas. Anot jo, sėkmingas “Taliban” judėjimo puolimas nebūtų buvęs įmanomas be Pakistano pagalbos. Mūšiuose Afganistano šiaurėje dalyvavo Pakistano karo lėktuvai bei armijos daliniai, kurie ir užtikrino talibų pergalę. Kai kurie užsienio apžvalgininkai pažymi, kad Burhanudinas Rabani buvo nuverstas, nes nevykdė susitarimų atėjus laikui pasitraukti iš valdžios. Dėl to tarp modžahedų vadų kilo nesantaika, ja ir pasinaudojo talibai.


Gomindano revoliucinio komiteto kreipimasis į karius ir administracijos aparato darbuotojus Taivanyje

PEKINAS, kovo 6 d. (TASS). Kaip praneša agentūra Sinchua, vykęs šiomis dienomis Pekine trečiasis Gomindano revoliucinio komiteto suvažiavimas kreipėsi į karius ir administracijos aparato darbuotojus Taivanyje atviru laišku. „Mes esame tvirtai įsitikinę, – rašoma laiške, – kad 8 milijonai tėvynainių Taivanyje niekuomet savo valia nesutiks kentėti badą, skurdą ir užsienio viešpatavimą. Mūsų tėvynainiai Taivanyje yra atskirti nuo savo tėvynės, svarbiausia, todėl, kad Jungtinės Valstybės jėga įsiveržė į mūsų šalies teritoriją, įsikišo į mūsų vidaus reikalus ir pavertė Taivanį savo karine baze. Amerikos imperialistai mėgina amžiams okupuoti Taivanį ir pavergti jo gyventojus. To kinų tauta negali leisti. Kinų tauta būtinai išvaduos Taivanį! Mes turime jėgų išvaduoti Talvaniui, jeigu prireiks, karo keliu, bet mes sieksime išvaduoti Taivanį taikiomis priemonėmis. Galiausiai Taivanis vienokiu ar kitokiu keliu grįš į tėvynės prieglobstį“. Laiško pabaigoje yra kreipimasis į karius ir administracijos aparato darbuotojus Taivanyje kovoti prieš Amerikos imperializmą, pereiti į liaudies pusę ir padaryti visa, kas galima, Taivaniui taikiai išvaduoti. „Tada mes laikysime jus bičiuliais, o ne priešais ir pamiršime praeities skriaudas“, – sakoma laiške.


Galutiniais daviniais, rinkimuos į senatą vyriausybės blokas gavo 48 mandatus, socialistai – 10, ,,Wyzwoe“ – 3, dešinioji tautinė darbo partija – 2, „Selrobas“ – 1, ūkininkų partija – 3, Galicijos sionistai – 1, kairioji tautinė darbo partija – 1, mažumų blokas – 21, endekai – 9, chadekai ir „Piastas“ – 6 ir Korfanty grupė – 1.


Iš Kinijos ateina žinios, kad Čangtsolino armijos be kovos paliko Pekiną ir pasitraukė į savo pirmykščią bazę – Mandžūriją, o pietiečiai įžengia apleiston sostinėn. Tuo būdu Kinija vėl atsidūrė istorijos angoj, iš kurios nežinia kur ji pasuks. Kai Sunyatsenas 1911 m. sugriovė sutrūnijusią monarchiją ir paskelbė respubliką, jis, tur būt, nemanė, kad jis tuo įstumia savo šalį septyniolikai metų į vidaus karų sūkurį. Kinija nuo Mandžūrijos sienų iki sienų pietuose turi daugiau kaip 5 tūkst. kilometrų tiesia linija, kas sudaro tolumą maždaug tokį, kaip nuo Madrido iki Tomsko arba nuo Hamburgo iki New Yorko. Nedaug mažiau bus ir pločio. Šita milžiniška šalis padalinta į daugybę bemaž nepriklausomų, dar prie monarchijos, provincijų, kurių beveik kiekvieną lygi didelei Europos valstybei, laikėsi šiaip taip, nors ir sutrūnijusiu monarchijos pamatu. Tam pamatui subyrėjus, subyrėjo, suskilo ir Kinija. Respublikonų pastatytas prezidentas neišsilaikė nė vienerių metų. Po tam prasideda tikras chaosas, iš kurio po dešimties pradeda iškilti du stiprūs centrai: gabus plėšikų vadas Čangtsolinas šiaurėj – Mandžūrijoj ir 1911 m. revoliucijos tėvas Sunyatsenas pietuose – Kantone. Apie tuos du centrus pradeda grupuotis atskiros provincijos. Tarp jų ore kybojo svetimų valstybių pripažinta neva centralinė Kinijos valdžia Pekine. Šita valdžia neturėjo jokios pajėgos ir laikėsi daugiausia didžiųjų valstybių parama. Valstybėms buvo reikalinga tokia centralinė bejėgė valdžia, kad būtų iš ko gauti įvairių koncesijų aktus, kurie duotų teisės titulą. Tuo titulu prisidengiant jau buvo galima siųsti šarvuotus laivus, gabenti kariuomenę ir imti kas reikia. Sunyatsenas, būdamas vakarų Europoj, prisigėrė socialistiškų idėjų. Bet jis drauge buvo ir tautininkas. Jo įsteigtoji Kantone partija, Kuomintangas iš pradžių respublikoniškai socialistiška, pamažu pradėjo virsti nacionalistine, su aiškiai nukreipta prieš svetimus grobikus tendencija. O juk sunku įsivaizduoti kaip ne tik didžiosios valstybės, bet ir mažos, kaip Belgija, šeimininkauja Kinijoj. Kiekvienas anglas, prancuzas, amerikietis ir t. t. čia yra eksteritorialus ir naudojasi tokiomis pat privilegijomis, kaip pas mus svetimų valstybių atstovai. Kiekvienam didesniam mieste yra svetimšalių sritys su savo administracija, kariuomenė ir t. t. Viskas, kas tik yra geresnio, priklauso svetimšaliams: dirbtuvės, geležinkeliai, kasyklos ir kit. Kinija būtų gal jau seniai padalinta, jei ne didžiųjų valstybių pavydas ir rivalizacija tarpusavy. Japonija, pasinaudodama didžiuoju karu kai visi buvo užimti, buvo išplėtusi ant Kinijos tikrą protektoratą. Bet karui pasibaigus buvo priversta kitų, ypač Amerikos Jungtinių Valstybių, nuo šito protektorato atsisakyti. Vašingtono konferencijoj 1921 m. Amerikos iniciatyva buvo priimtas ,,atidarų durų“ principas. To principo reiksmė tokia: eik, imk, naudokis, tik nekliudyk kitam, nedaryk jokių aneksijų ir apskritai nesistenk sudaryti sau ypatingos padėties. Tuo principu visi „sąžimingai“ ir naudojosi. Suprantama, kad tas svetimšalių šeimininkavimas negalėlo patikti kiniečiams. Čangtsolinas ir visi kiti generolai mažiau ar daugiau rėmėsi svetimšaliais ir todėl negalėjo stoti prieš svetimšalius. Mažiausia nuo svetimšalių priklausė pietiečiai (kuomintangas). Todėl jie ir metė labai populiarų obalsį: vykim, laukan svetimšalius išnaudotojus. Jiems kelią parodė ir daug ko pamokė bolševikai, kurie dar su kuomintango tėvu Sunyatsenu palaikė artimus santykius. Obalsis pasirodė labai sėkmingas. Apie Kantona Sunyatseno ir kuomintango tėvynę greit susispietė visą pietų Kinija. Prie svetimšalių vijimo pietiečiai pridėjo ir Kinijos sujungimo obalsį. Jie rado gabų kariuomenės vadą Čankaišeko asmeny ir pradėjo eiti šiaurėn. Per metus jie užėmė arti pusės Kinijos ir perkėlė savo centrą iš Kantono į Hankau, o vėliau į Nankingą (abu miestai guli maždaug Kinijos vidury prie didžiausios upės – Jangtsekiang). Pietiečių ėjimą pirmyn visiems metams buvo sutrukdę bolševikai. Maskva, žinoma, čia ieškojo savo biznio ir manė kuomintango pagalba Kiniją sukomunistinti. Trečiojo internacionalo atstovas Borodinas pradėjo savotiškai šeimininkauti. Jis visomis priemonėmis pradėjo kelti mases. Bet dauguma kuomintangiečių pamatė, koks pavojus gresia sukėlus puspenkto šimto milionų nesąmoningų masių. Be to, ir komunistinės idėjos jiems nelabai patiko. Prasidėjo reakcija. Kuomintangas skilo ir Čankaišekas su savo bendraminčiais lygiai metai tam atgal pametė Hankau, persikėle į Nankingą, o vėliau viską pametė ir išvažiavo Japonijon. Rodėsi, visas pietiečių darbas ir pasiekti laimėjimai žūsią. Bet ne. Pietiečiai nutarė nusivalyti nuo komunistų. Pusę metų ėjo tas ,,valymas“, žinoma, kinišku būdu, kur žmogaus galva vertinama labai mažai. Kantono skerdynės, šiu metu sausio mėn. buvo paskutiniu to valymosi etapu. Nusivalę nuo komunizmo, pietiečiai susijungė, parsikvietė Čankaišeką ir vėl prasidėjo jų eisena pirmyn. Štai jie dabar Pekine. Po 17 metų chaoso ir vidaus kovų Kinija rodosi vėl sujungta. Tiesa, stinga asmens, kuriam pakaktų pajėgos ir autoriteto, kad paimtų milžiniškos valstybės vadžias. Dabar pajėga yra rankose trijų generolų: Čankaišeko pietiečių vado, Fengo – Čili gubernatoriaus ir Jenhsišano – Šanti provicijos gubernatoriaus. Iki šiol Fengas ir Jenhsišanas pripažino Čankaišeką vyriausiu vadu, o politiką vedė pietiečių vyriausybė Nankinge. Jeigu tas triumviratas nesubyrės, tai Kinijos sujungimas bus įvykęs, nes Čangtsolinas, nors dar nėra visai sunaikintas, bet vis tiek jis yra bejėgis. Įžengusiems Pekinan generolam dar palieka du sunkūs uždaviniai: sutvarkyti milžinišką valstybę viduj ir sutvarkyti santykius su didžiosiomis valstybėmis. Ir vienas ir antras be galo sunkus. Pietiečiai stovi už respubliką, o Fengas ir Jenhsišanas dar nepasisakė. Tat gali dar kilti ginčų dėl valstybės formos. Dar sunkesnis dalykas su užsienių politika. Japonai tvirtai atsistojo Mandžūrijoj ir iš viso ko matyti, kad ruošiasi pamažu aneksuoti šitą du kartu už Vokietiją didesnę labai turtingą provinciją. Anglija nieku būdu nenorės paleisti iš savo rankų milžiniškų, išmėtytų po visą šalį, koncesijų. Vienintelė Kinijos viltis - tai Amerika. Nankingo vyriausybė dirba Vašingtone ir to darbo paseka – griežtas Kelogo pareiškimas, kad Amerika niekada nesutiksianti ne tik su Mandžūrijos aneksija, bet ir su protektoratu. Japonai, matyt, nelabai nusigando, nes nors tyli, bet savo taktikos nekeičia ir pradėjo statyti 8 didelius šarvuočius. Anglija kol kas tyli, bet savo koncesijų paleisti nemano ir kiek galėdama jose stiprinasi. Tuo būdu Kinija lieka pasaulio politikos centru, kur susiremia didžiausių galybių interesai. Ko galima laukti iš to susirėmimo šiandien niekas pasakyti negali.


Atmainos Vokietijos diplomatiniam korpuse.

,,Berliner Tageblatt“ žiniomis, Stresemanui sugrįžus į Berlyną, laukiama didelių atmainų Vokietijos diplomatiniam korpuse. Pasiuntiniu Rygon skiriamas ligšilinis užsienių reikalų ministerijos referentas karo kaltės klausimu d-ras Stieve, o Talinan – generalinis konsulas Barcelonoj Schroetter, kurs savo laiku buvo pasiuntiniu Lietuvoj. Rytų skyriaus vedėjas d-ras Wallrot skiriamas pasiuntiniu Kopenhagon, o vedėjo vietą gauna ligšiolinis padėjėjas d-ras Dirksen. Be to, keičiami ambasadoriai Japonijoj ir Brazilijoj ir pasiuntiniai Begljoj ir Pietųslavijoj E.


KCTA APIE BŪSIMĄJĮ DALESO VIZITĄ Į PIETŲ KORĖJĄ

PCHENJANAS, kovo 15 d. (TASS). Korėjos Centrinė telegramų agentūra, liesdama Pietų Korėjos agentūrų pranešimus apie numatomą JAV valstybės sekretoriaus Daleso atvykimą į Pietų Korėją, nurodo, kad vienas svarbiausių Daleso kelionės į Pietų Korėją ir kitas Azijos ir Tolimųjų Rytų šalis tikslų yra lipdyti naujus karinius blokus. Būtent, planuojama sudaryti vadinamąją „Ramiojo vandenyno šiaurinės dalies šalių organizaciją“, į kurią turi įeiti Pietų Korėja, čankaišistai ir Japonija, ir „antikomunistinę karinę sąjungą“ iš Pietų Korėjos, čankaišistų ir Pietų Vietnamo.


„Šventasis karas“ Anglijai dar nepaskelbtas.

Reuterio pranešimu iš Palestinos, gandai, kad Ibn Saudas, Hedžaso karalius, paskelbęs šventąjį karą esančioms anglų globoj teritorijoms tuo tarpu dar nepasitvirtinę.