NIUJORKAS, birželio 10 d. (TASS-ELTA). Agentūra Junaited Pres, liesdama būsimąsias Japonijos ministro pirmininko Kisio derybas Jungtinėse Amerikos Valstybėse, remdamasi „autoritetingais sluoksniais” Vašingtone, praneša, kad prezidentas Eizenhaueris „dabar neketina suteikti Japonijai balso teisės valdant Okinavą ir kitas Riukių salas''. Kaip pareiškiama šiuose sluoksniuose, praneša agentūra, Japonijos ministras pirmininkas derybų su Eizenhaueriu ir kitais Amerikos pareigūnais metu įsitikina, kad JAV „nepakeitė savo ketinimo išlaikyti savo rankose visą valdžią šiai strateginių salų grandinei”.


Gerbiamasis p. Tanai, Leiskite man Tarybų Sąjungos vyriausybės ir savo vardu pasveikinti Jus, paskirtą Suvienytųjų Nacijų Organizacijos generaliniu sekretoriumi. Esu įsitikinęs, kad Jūsų politinis patyrimas ir Jūsų rūpinimasis palaikyti taiką tarp tautų padės Jums ir toliau sėkmingai atlikti Jums pavestas SNO generalinio sekretoriaus pareigas. Linkiu Jums sėkmės Jūsų kilniame darb


Japonijos taikos šalininkai rūsčiai smerkta JAV vyriausybės veiksmus, kurie kelia branduolinio karo pavojų, pareiškė Japonijos taikos komiteto pirmininkas Hiranas. Japonijos taikos šalininkai, pareiškė jis, laiko Kubos respubliką taikos ir nepriklausomybės simboliu, deglu, kuris nušviečia priklausomųjų ir kolonijinių šalių tautų nacionalinio išsivadavimo kovos keli


Rusija mano: Baltijos šalys bus priimtos į NATO;Kariškių laikraštis ”Krasnaja zvezda” moko ir grasina

Neseniai laikraštis “Defence News” pranešė, kad Latvija ir Estija kreipėsi į NATO ir paprašė rekomendacijų bei pagalbos kuriant priešlėktuvinės gynybos sistemą. Savo kreipimąsi jos aiškino tuo, kad Lietuvoje planuojama įkurti visų Baltijos valstybių oro erdvės kontrolės centrą. Tuo rūpinasi NATO specialistai pagal projektą “Baltnet”. Estija ir Latvija teiravosi, ką jos turi daryti ir kokių įrenginių įsigyti, kad “Baltnet” būtų galima panaudoti ir priešlėktuvinei gynybai. “Defence News” teigia, kad NATO atstovai gana neigiamai reagavo į šį kreipimąsi. Viena, oro erdvės kontrolės centrai (juos pirmosios gaus Vengrija, Čekija ir Lenkija, paskui - Slovėnija, Slovakija, Rumunija ir Bulgarija) nenaudojami priešlėktuvinės gynybos interesais. Antra, apie NATO karinių objektų statybą Baltijos šalyse kalbėti anksti. “Krasnaja zvezda” teigia, kad tokia, “nors ir šiek tiek prieštaringa” reakcija, turint galvoje kategoriškus Rusijos prieštaravimus Baltijos narystės NATO atžvilgiu, nereikia stebėtis. Iki tam tikro laiko NATO politikai nenori erzinti Rusijos, todėl visaip pabrėžia, kad Baltijos valstybės nebus tarp pirmųjų NATO narių. Tą poziciją patvirtino ir NATO generalinis sekretorius Chavjieras Solana, birželio viduryje lankęsis Baltijos valstybėse. Jis ne kartą sakė, kad NATO durys atviros visiems, tačiau nepatikslino, kada NATO narėmis taps Estija, Latvija ir Lietuva. Kai kurie NATO politikai, tarp jų ir gana aukšti, vadovaudamiesi, matyt, tuo pačiu principu - kol kas neaštrinti santykių su Maskva, teigia, kad dešimt ir dar daugiau metų apie Baltijos valstybių priėmimą į NATO iš viso nebus kalbama. Tačiau, rašo “Krasnaja zvezda”, ir šiomis politinėmis deklaracijomis, ir viešais Baltijos valstybių pabarimais už jų nekantrumą kažkodėl nesinori tikėti. Ypač matant, kaip iš tikrųjų keičiasi NATO bei kai kurių jos narių ir Baltijos valstybių santykiai. Tyliai, vengiant viešumo, NATO eina į šį regioną. Tai, rašo Rusijos kariškių interesams atstovaujantis laikraštis, pasireiškia pirmiausia tuo, kad šių šalių teritorijos, tautos ir armijos rengiamos ginti NATO interesus. Pavyzdys, laikraščio nuomone, yra jau minėta “Baltnet”, Baltijos šalių oro erdvės stebėjimo sistema. Laikraščio duomenimis, Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje bus įrengtas radiolokacijos stočių tinklas, turintis vieną centrą. Jo tikslas - rinkti, apibendrinti ir pateikti būtiną informaciją apie padėtį trijų šalių oro erdvėje ir civilinėms, ir karinėms žinyboms, “taip pat ir NATO vadovybei”. Kurti šią sistemą pradėta 1997 m. pavasarį. Darbams vadovauja Norvegija, o JAV skyrė 10 mln. dolerių. Kitas tos pačios srities pavyzdys - NATO priklausančio lėktuvo E-3A skrydžiai virš Baltijos šalių teritorijos. Pernai jis skraidė virš Estijos, o gegužės mėnesį jau nusileido Lietuvoje, Zoknių oro uoste. “Krasnaja zvezda” pabrėžia, kad E-3A renka ir perduoda NATO pajėgoms tikslią informaciją apie padėtį 450 km spinduliu. Laikraštis rašo, kad Zoknių oro uoste gali leistis visų tipų lėktuvai: sunkieji bombonešiai, naikintuvai, transporto lėktuvai. Tačiau NATO specialistai domisi ne tik šia teritorija: jie lankosi “beveik visuose oro uostuose, jūrų uostuose, dideliuose transporto mazguose ir kituose objektuose, anksčiau priklausiusiuose sovietų armijai ir dominančiai NATO kariniu bei strateginiu požiūriu”. Kartu mokomos Baltijos šalių armijos. Kaip rašo laikraštis, tokių renginių, “kai kuriais duomenimis, kasmet būna apie du šimtus. Tai ir bendri manevrai, ir pasikeitimas įvairių kariuomenės rūšių daliniais, ir karo specialistų rengimas, ir dar daug kas, ką galima priskirti karinio bendradarbiavimo sričiai”. “Krasnaja zvezda” daro įdomią išvadą: “Renginių sąrašą galima būtų tęsti, tačiau pateiktų faktų pakanka, kad būtų galima padaryti išvadą, jog Baltijos valstybės pamažu įsitraukia į NATO struktūrą, oficialiai nepriimtos į organizaciją”. Savotiškai įdomūs ir grasinimai Baltijos šalims. Pasak laikraščio, jeigu Baltijos šalys veržiasi į NATO, o ši organizacija ketina priimti jas, tai “reikia aiškiai ir tiesiai pasakyti”, kokių priemonių imsis Rusija. “Turbūt nereikia pabrėžti, - rašo laikraštis, - kad adekvačios priemonės, kuriomis Rusija bus priversta atsakyti, jeigu NATO nuspręs priimti Baltijos šalis, yra kompleksas konkrečių veiksmų politinėje, ekonomikos ir karinėje srityse”. Ekonomines priemones jau pajutusi Latvija. Rusijai, pasak laikraščio, pirmiausia tektų atsisakyti savo vienašališkų iniciatyvų, kuriomis siekiama sumažinti karinį potencialą Baltijos regione, pavyzdžiui, per Rusijos prezidento Boriso Jelcino vizitą Švedijoje pernai gruodžio mėnesį paskelbtą sausumos ir jūrų grupuočių Rusijos šiaurės vakaruose sumažinimą 40 proc. Taigi Rusijai tektų vėl didinti čia dislokuotą strateginę grupuotę. Beje, pačios Rusijos specialistai teigė, kad Jelcino iniciatyva buvo priverstinė ir paaiškinama ne noru sumažinti karinį potencialą Baltijos regione, o paprasčiausiu lėšų trūkumu. Be to, laikraštis teigia, kad Rusija jau kuris laikas “vienašališkai” naikina taktinius branduolinius ginklus. “Ir nors jau padaryta daug, manoma, kad jų dar liko pakankamai, kad esant reikalui būtų galima dislokuoti prie Baltijos valstybių sienos”. Šio “vienašališkumo” priežastis yra ta pati: lėšų trūkumas. Taktiniai branduoliniai ginklai sensta, juos reikia keisti, o tam Rusija neturi pinigų. “Lietuvos aidas” jau rašė, kad dėl tos pačios priežasties Maskvai apsimokėtų ratifikuoti START-2 sutartį. “Krasnaja zvezda” nuomone, Rusija galėtų atsisakyti vykdyti sutartį dėl įprastinės ginkluotės Europoje mažinimo ar bent kai kuriuos jos straipsnius. Tada prie Baltijos valstybių sienų Rusija galėtų turėti tiek armijos, kiek reikia garantuoti jos saugumui. Be to, Rusijai tektų pakeisti savo karinę doktriną ir karinės reformos koncepciją, taip pat savo ginkluotųjų pajėgų struktūrą. Ir tada Europoje vėl padidėtų priešprieša, iš esmės būtų grįžtama į šaltojo karo laikus. Viso to nebūsią, jeigu Baltijos valstybės netaps NATO narėmis… Visi šie grasinimai irgi susiję su išlaidomis, kurias Rusija galės sau leisti tik tada, kai bus sumokėti atlyginimai šachtininkams ir nebebus blokuojami geležinkeliai. Priešingu atveju Kremliui gali tekti prašyti ne tik finansinės nekenčiamų Vakarų pagalbos.


Keturių didžiųjų sąjunginių valstybių vyriausybių deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios Vokietijos atžvilgiu sau pasiėmimo įeis istorijon, kaip vienas svarbiausiųjų dokumentų. Šio dokumento reikšmė glūdi tame, kad jis patarnaus didžiausiosios pergalės, pasiektos didvyriškosios Raudonosios Armijos ir mūsų sąjungininkų armijų prieš hitlerinę Vokietiją, užtikrinimo reikalui. Jis padės įvesti patvarią ir ilgalaikę taiką visame pasaulyje. Deklaracijoje išdėstytų principų ir priemonių įgyvendinimas pašalins galimybę atnaujinti agresiją iš Vokietijos pusės, prives prie vokiškojo fašizmo sunaikinimo. Pasaulinė spauda skiria didelį dėmesį tam įžymiam pergalės dokumentui. Deklaracijos dėl Vokietijos nugalėjimo pasirašymą vadina įvykiu, į kurį panašaus niekada nebuvo. Diplomatinis Reuterio agentūros apžvalgininkas Silvenas Manžo pabrėžia, kad bendra keturių sąjungininkų deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo reiškia, kad okupuojančios valstybės pasiima visišką ir absoliučią visų Vokietijos gyvenimo ir veiklos sričių kontrolę. „Pareiškimas apie kontrolės techniką, — pažymi Manžo, — informuotuose sluoksniuose laikomas meistrišku pavyzdžiu tikslaus ir tvirto apibrėžimo, esančio aukščiausiu pagyrimu parengiamajam Europos konsultatyvinės komisijos darbui“. Kaip žinoma, deklaracija tiesiog nurodo, kad aukščiausios valdžios sau pasiėmimas iš sąjungininkų vyriausybių pusės nėra Vokietijos aneksija, kad tos vyriausybės paskiau nustatys Vokietijos arba bet kokios jos dalies sienas, o taip pat nustatys Vokietijos arba bet kokio jos rajono, kuris dabartiniu metu yra Vokietijos dalimi, statutą. Amerikiečių laikraštis „Čikago Deili Njus“, reikšdamas savo pasitenkinimą tuo, kad kapituliacijos salygos, padiktuotos Vokietijai, yra pakankamai rūsčios, nurodo, kad tos sąlygos vis dėlto nepaprastai humaniškos, jeigu turėti galvoje nusikalstamus fašistinių agresorių ketinimus. Visos laisvę mylinčios pasaulio tautos deklaracijoje mato savo valios pareiškimą nugalėtajam priešui. Ypatingu pasitenkinimu sutiko tą deklaraciją tarybinė liaudis, nes jinai mato, kad didvyriškos pastangos ir didžios aukos, sudėtos jos ant Tėvynės aukuro, nenuėjo veltui, buvo apvainikuotos visiška pergale. Kartu deklaracija yra aiškiu liudijimu glaudaus sąjunginių valstybių bendradarbiavimo, sprendžiant joms svarbiausią uždavinį, — vokiškųjų imperialistinių grobuonių nuginklavimą ir pasiektos prieš juos pergalės užtikrinimą. Londono laikraštis „Taims“, rašydamas apie Kontrolinę tarybą, sudarytą iš keturių sąjunginių valstybių atstovų aukščiausiajai valdžiai Vokietijoje vykdyti, pažymi, kad jos darbas turi būti aukščiausiu bandymu vieningumui nugalėtojų tarpe. „Jeigu, — pareiškia laikraštis, — Vokietijos atžvilgiu bus išsaugotas tikslų ir politikos vieningumas vieningoje, nuoširdžioje ir suderintoje sąjungininkų kontrolėje, tai kiti smulkesni interesų ir pažiūrų skirtumai vargu ar pajėgs sugriauti harmoniją. Vokietijos, Europos ir viso pasaulio ateitis tiesioginiai susijusi su Kontrolinės Tarybos darbų pasisekimu“. Nėra abejonės, kad, jeigu bus parodytos nuoširdžios pastangos stiprinti veiksmų vieningumą vardan taikos reikalo, jeigu reakcijos bandymai įnešti nesutarimą nebus skatinami, o visada ir ryžtingiausiu bū du pakertami, tai pasaulio tautos gali būti ramios ir su pasitikėjimu žiūrėti į ateitį. Pasaulio viešoji nuomonė ir toliau rodo žymų susidomėjimą įvykiais Artimuosiuose Rytuose — Sirijoje ir Libane. Tos dvi arabų šalys yra iš vienos pusės arti Sueco kanalo, iš kitos — prie Irano naftos. Libanas, turįs apie milijoną gyventojų, siaura juosta tęsiasi vakariniu Viduržemio jūros krantu. Beirutas, svarbiausias tos šalies miestas, yra stambus uostas ir karinė jūrų bazė. Į kitą svarbų Libano uostą — Tripolį išeina naftos vamzdis, kuriuo teka Irano nafta. Sirija, turinti vos 2 milijonus gyventojų, yra prie Libano. Jos sostinė — Damaskas yra geležinkelių, automobilių ir oro kelių, turinčių tarptautinę reikšmę, centras. Tokiu būdu, būdamos nedidelės, Sirija ir Libanas turi didelę strateginę reikšmę. Valdyti tas šalis po pirmojo pasaulinio karo, kaip žinoma, Tautų Sąjunga pavedė Prancūzijai. Valdymo mandatas baigėsi 1939 metais. Dėl to Prancūzijos liaudies fronto vyriausybė 1936 m. sudarė su Sirija, įjungusia į save ir Libaną, specialią sutartį, bet praėjus 2 metams, Prancūzija atsisakė tą sutartį ratifikuoti. Formali dabartinio konflikto tarp Prancūzijos ir tų dviejų šalių kilimo priežastis buvo atvykimas naujų prancūzų dalių, kurios, Prancūzijos vyriausybės pareiškimu, turėjo pakeisti šalyje buvusias įgulas. Po to sekusieji įvykiai paaštrėjo iki tokio laipsnio, kad įgijo karinių veiksmų pobūdį. Į konfliktą įsikišo anglų kariuomenė. Tačiau po ta formalia priežastimi slepiasi, kaip tvirtina pasaulinė spauda, visiškai kitos priežastys. Dauguma amerikiečių laikraščių ir radijo apžvalgininkų į konfliktą žiūri, kaip į varžybų tarp Anglijos ir Prancūzijos, ypač naftos klausimu, pasėką. Kai kurie laikraščiai nurodo, kad JAV taip pat suinteresuotos Artimujų Rytų nafta. Vieno laikraščio „Niu Jork Taims“ apžvalgininko nuomone, Prancūzijos karinei galiai, kurią de Golis stengiasi dabar atstatyti, Sirijos ir Libano svarbumas apibrėžiamas tuo, kad Prancūzija turi tose šalyse kultūrinių ir ekonominių interesų, savo bazes ir naftos vamzdį. Tuo pačiu metu, pareiškia to laikraščio apžvalgininkas, „Anglija ketina išstumti Prancūziją iš jos pozicijų Viduržemio jūros rytinėje dalyje, kad sustiprintų savo įtaką“. Kiti apžvalgininkai pabrėžia tą faktą, kad Anglijos įsikišimas į Sirijos reikalą reiškia atėmimą iš Prancūzijos josios mandato prievartos keliu. Ryšium su tuo jie iškelia mintį dėl būtinumo išspręsti kilusį konfliktą tarptautinės kontrolės įvedimo keliu. Tenka pažymėti, kad generolas de Golis birželio mėn. 2 d. spaudos konferencijoje pasakytoje kalboje konflikto iškilimą surišo su buvimu Sirijoje ir Libane anglų agentūros, organizavusios, de Golio nuomone, „riaušes ir ginkluotus veiksmus prieš prancūzus“. Anglijos ministeris pirmininkas Čerčilis tuos kaltinimus paneigė. Ryšium su susidariusia padėtimi, Tarybų Sąjungos Vyriausybė kreipėsi į Prancūziją, o taip pat į Didžiąją Britaniją, JAV ir Kiniją su ypatingu pareiškimu. Įvykiai Sirijoje ir Libane, sakoma tame pareiškime, neatitinka Dumbarton-Okse priimtų nutarimų dvasios ir dabar vykstančios Suvienytųjų Nacijų Konferencijos San Franciske tikslų. Tarybų Sąjungos Vyriausybė mano, jog turi būti imamasi skubių priemonių pašalinti konfliktą taikos keliu. Dabar karo veiksmai Sirijoje ir Libane nutraukti, nors, Prancūzijos užsienio reikalų ministerio Bido pareiškimu, atvykus į tas šalis anglų kariuomenei, ten vėl įvyko kai kurie incidentai, kurių pasėkoje buvo aukų. Prancūzijos vyriausybė birželio mėn. 5 d. nutarė, kad tarptautinio bendradarbiavimo rėmuose ir sutartinai su suinteresuotomis valstybėmis, Rytų problema visumoje turi būti pateikta apsvarstyti 5 didžiosioms valstybėms — JAV, Anglijai, TSRS, Prancūzijai ir Kinijai.


Bundesratas pritarė nepaprastiems įstatymams

Bundesratas – Vakarų Vokietijos parlamento aukštieji rūmai – pritarė kompleksui įstatymų projektų, numatančių įvesti antidemokratinius nepaprastuosius įstatymus Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje. Kaip ir buvo laukta, šie įstatymų projektai bundesrate buvo priimti be jokių trukdymų. Jų svarstymo išvakarėse socialdemokratų opozicija vėl patvirtino neketinanti rimtai kliudyti Adenauerio vyriausybės pastangoms kaip galima greičiau pratempti nepaprastuosius įstatymus per visas parlamento instancijas. Po bundesrato nepaprastųjų įstatymų projektai bus svarstomi bundestage. Bonos vyriausybė, politinės krizės Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje spaudžiama, skuba. Ji skuba gauti į savo rankas nepaprastuosius įgaliojimus, kuriais remdamasi ji vykdys savo reakcinį politinį kursą, dar mažiau, negu iki šiol, skaitysis su plačiųjų visuomenės sluoksnių nuomon


Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacijos viešėjimas Lietuvoje

Viešinti Lietuvoje Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacija, vadovaujama Vyriausiosios draugijos valdybos sekretoriaus Lenkijos Liaudies Respublikos seimo deputato E. Orlovskos, vakar toliau susipažino su Vilniumi. Rytą svečiai apžiūrėjo Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto senovinius pastatus, pabuvojo jo auditorijose, paliko įrašą universiteto garbės lankytojų knygoje, kuri jau vedama šimtą metų. Po to delegacija aplankė Pilies skersgatvyje kambarį, kuriame 1822 metais gyveno didysis lenkų poetas Adomas Mickevičius. Dabar čia įkurtame A. Mickevičiaus memorialiniame muziejuje svečiai įsiminė kai kuriuos unikalinius daiktus, kurių nėra lenkų muziejuose. Dieną delegacijos garbei buvo surengtas priėmimas Lietuvos TSR Kultūros ministerijoje. Pasikeitus nuomonėmis tarp kultūros ministro J. Smilgevičiaus, ministro pavaduotojo M. Meškauskienės, ministerijos kolegijos narių ir Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacijos narių, buvo pasiektas principialus susitarimas apie tai, jog ateinančiais metais Lenkijos Liaudies Respublikoje bus surengta lietuvių meno dekada. Draugai lenkai pareiškė norą organizuoti Lenkijoje lietuvių dailininkų paveikslų, kurie dabar eksponuojami Lietuvos TSR Dailės muziejuje, parodą, sistemingai keistis naujais muzikos ir literatūros kūriniais. Svečius sudomino taip pat Tarybų Lietuvos kultūros-švietimo įstaigų darbo patyrimas organizuojant meno saviveiklą. Šį patyrimą jie norėtų pritaikyti ir savo respublikoje. Po priėmimo Kultūros ministerijoje svečiai apsilankė Naujosios Vilnios mokytojų institute, kuriame ruošiami dėstytojai mūsų respublikos mokykloms su lenkų dėstomąja kalba. Svečiai kalbėjosi su instituto direktoriumi V. Čečetu, dėstytojais, studentais, apžiūrėjo įvairius kabinetus, auditorijas, mokomąjį lauką. Antroje dienos pusėje delegacija apsilankė Vilniaus rajono Spalio revoliucijos vardo ir Kirovo vardo žemės ūkio artelėse. (ELTA).


Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius V. Hasas įteikė skiriamuosius raštus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkui K. J. Vorošilovui

Kovo 12 d. Kremliuje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas priėmė Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių Tarybų Sąjungoje V. Hasą, kuris įteikė savo skiriamuosius raštus. Ambasadorių lydėjo: patarėjas-pasiuntinys H. Nortė, patarėjas H. Greperis, Pirmasis sekretorius H. Rеrigas, Antrasis sekretorius V. Albersas. Įteikiant skiriamuosius raštus dalyvavo: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis pavaduotojas A. A. Gromyko, TSRS URM trečiojo Europos skyriaus vedėjas S. G. Lapinas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Protokolo viršininkas G. I. Fominas, einąs TSRS URM Protokolinio skyriaus vedėjo pareigas L. F. Teplovas. K. J. Vorošilovas ir V. Hasas pasikeitė kalbomis. Savo kalboje ambasadorius V. Hasas pareiškė: „Turiu garbę įteikti Jums, Jūsų Prakilnybe, skiriamuosius raštus, kuriais Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentas akredituoja mane Nepaprastuoju ir Įgaliotuoju Ambasadoriumi prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Savo 1955 metų rugsėjo 13 d. pasikeitime laiškais Vokietijos Federalinis Kancleris ir jo Prakilnybė Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininkas vieningai išreiškė savo įsitikinimą, kad diplomatinių santykių užmezgimas padės išspręsti svarbiausią visos vokiečių tautos nacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Aš norėčiau pareikšti savo įsitikinimą, kad ši viltis išsipildys ir kad dabartinis pasikeitimas Nepaprastųjų ir Įgaliotųjų Ambasadorių rango diplomatiniais atstovais tikrai bus žingsnis šiuo keliu. Šio aukšto tikslo dvasia aš, Pone Pirmininke, pagal savo išgales veiksiu už vaisingą Vokietijos–Tarybų Sąjungos santykių vystymąsi. Tam pirmoje eilėje padės geresnis savitarpio susipažinimas ir supratimas tarp mūsų tautų. Todėl aš visų pirma sieksiu prisidėti prie šio savitarpio supratimo. Tikiuosi, kad to siekdamas aš galėsiu tikėtis Jūsų Prakilnybės, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės malonios paramos. Leiskite man, pone Pirmininke, perduoti asmeniškai Jums, Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui ir Vyriausybei bei visiems Jūsų šalies piliečiams geriausius linkėjimus nuo pono Federalinio Prezidento. Atsakomoje kalboje K. J. Vorošilovas pasakė: „Priimdamas Jūsų skiriamuosius raštus, aš džiaugiuosi, galėdamas sveikinti Jus kaip pirmąjį Vokietijos Federalinės Respublikos Nepaprastąjį ir Įgaliotąjį Ambasadorių, akredituotą prie Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo. Kanclerio Adenauerio atvykimas Tarybinės Vyriausybės kvietimu į Maskvą ir derybos tarp Tarybų Sąjungos ir Federalinės Respublikos Vyriausybinių delegacijų įgalino užmegzti diplomatinius santykius tarp mūsų šalių. Mūsų nuomone, dabar yra visos sąlygos geriems draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiams. Mes esame įsitikinę, kad geras bendradarbiavimas tarp mūsų šalių naudingas ir reikalingas tiek tarybinei liaudžiai, tiek ir vokiečių tautai. Aš manau, pone Ambasadoriau, kad Jūs sutiksite su tuo, jog toks bendradarbiavimas turi taip pat svarbią reikšmę su mumis kaimyninėmis valstybėmis, taikos ir Europos saugumo užtikrinimui visumoje. Neginčijama yra ir tai, kad savitarpio supratimo ir pasitikėjimo vystymas Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykiuose daugelio atvejų padės išspręsti dar nesureguliuotas tarptautines problemas, liečiančias bendrus interesus. Aš pilnutinai pritariu Jūsų įsitikinimui, kad diplomatinių santykių užmezgimas tarp mūsų valstybių padės išspręsti svarbiausią vokiečių tautos bendranacionalinę problemą - atkurti Vokietijos demokratinės valstybės vienybę. Džiaugiuosi girdėdamas, pone Ambasadoriau, kad Jūs ketinate skirti savo pastangas vaisingam santykių vystymui ir savitarpio supratimo gerinimui tarp mūsų šalių. Noriu užtikrinti Jus, kad šioje savo veikloje Jūs susilauksite visokeriopos TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo ir Vyriausybės paramos. Dėkoju Jums už Jūsų perduotus gerus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidento linkėjimus TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui, Vyriausybei, asmeniškai man ir visiems tarybiniams piliečiams. Savo ruožtu prašau Jus, pone Ambasadoriau, perduoti nuo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, Vyriausybės ir nuo manęs asmeniškai geriausius linkėjimus Vokietijos Federalinės Respublikos Prezidentui ir vyriausybei, o taip pat visiems piliečiams“. Po Skiriamųjų raštų įteikimo K. J. Vorošilovas kalbėjosi su V. Hasu. Pasikalbėjime dalyvavo N. M. Pegovas ir A. A. Gromyko.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vengrijoje demaskuota kontrrevoliucinė grupė

BUDAPEŠTAS, rugsėjo 13 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraščiai spausdina pranešimą, kad demaskuota kontrrevoliucionierių grupė — vadinamoji grupė „D“, kuri kontrrevoliucinio maišto įkarštyje išplėtė savo nusikalstamą veiklą Miškolco mieste. Be šios 35 žmonių grupės, nurodymu iš užsienio kai kuriose kitose šalies srityse taip pat buvo sudaryti panašūs būriai. Grupe „D“ palaikė glaudžius ryšius su užsienio žvalgybų centrais. Grupės „D“ narių uždaviniai buvo žudyti saugumo organų karininkus ir kareivius, partinius ir ūkinius vadovus, visuomenės organizacijų vadovus, pažangius inteligentijos atstovus.


Išvažiuojant Lietuvos delegacijai į T. S. posėdžius, mes rašėme, kad šį kartą, ypatingų siurprizų iš Ženevos Lietuvai netenka laukti. Mes tada nurodėme mūsų ginčo su lenkais teisinius ir politinius momentus ir priėjome išvadą, kad T. S. nors ir norėtų, negalėtų Lietuvą, neužsitarnavusią, paspausti. Dabar, kada T. S. darbai Ženevoje jau eina prie galo, kada Lietuvą liečią klausimai jau yra aptarti, mes pirmiausia tegalime konstatuoti, kad šį kartą mūsų spėjimai ir laukimai beveik visai išsipildė. Kaip iš gana plačių aprašymų mūsų laikraštyje matyti, lietuvių byla su lenkais Ženevoje šį kartą pakrypo labiau Lietuvos naudai. Žinoma, apie šį pakrypimą mūsų naudai galima kalbėti tik ta prasme, kad dabar T. S-ga pasirodė labiau moderuota ir atsargesnė dėl Lietuvos teisių, negu ji mums netikėtai buvo pasirodžiusi birželio mėn. sesijoj. P. Belaerts van Bloklando raportas šį kartą išėjo labai atsargus ir kurtuaziškas. Matyt, daug dėl jo buvo galvota ir dirbta, paties referento turėta daug ištvermės. Nors dėl birželio mėn. sesijos mūsų visuomenė buvo ant p. van Bloklando kiek užpykusi, ypač už tai, kad jis T. S-gos tarybai siūlė pareikšti Lenkijai padėką už keleto ištremtų Vilniaus krašto lietuvių grąžinimą, dabar anas jos užpykimas bus jau išnykęs, ir iš T. S-gos tarybos išėjęs van Bloklandas mūsų tautos akyse yra reabilitavęsis, nes paskutinėj sesijoj jis pasirodė gana objektyvus. Konkrečiai kalbant apie šios T. S-gos sesijos rezultatus Lietuvai tenka išskirti du dalyku: 1) santykių su lenkais ir derybų klausimas, 2) Vilniaus krašto lietuviškų mokyklų persekiojimo ir lietuvių ištrėmimo klausimas. Pirmuoju klausimu paaiškėjo, kad T. S-gos taryba vis labiau ir labiau pradeda suprasti lietuvių lenkų ginčo šaknis ir jau nedrįsta į Lietuvą daryti tokių spaudimų, kokių tikėjosi lenkai, ar kiti ju bičiuliai. Mums gana geras argumentas pasirodė ir žinomųjų tarptautinės teisės autoritetų prancūzų profesorių de Lapradelle, L. Le Fur ir A. Mandelstam pareikšta nuomonė dėl ambasadorių konferencijos sprendimo iš 1923 m. kovo 15 d. Šie tarptautinės teisės autoritetai aiškiai pasisakė už tai, kad ambasadorių konferencijos sprendimas dėl Lietuvos sienos su Lenkija Lietuvai nėra privalomas nei teisės, nei teisingumo atžvilgiu. Tai buvo savo rūšies sensacija T. S-gos taryboj, kurioje kartais dėl lietuvių lenkų sienų būdavo norima pasiremti ambasadorių konferencijos nutarimu. Dabar jau atrodo, kad T. S-ga daugiau niekuomet neturės noro kėsintis versti Lietuvą pripažinti esamąją demarkliniją valstybės siena su Lenkija. Tuo pačiu vėl yra sustiprėjusi T. S-gos gruodžio 10 d. rezoliucijos ta dalis, kurioje kalbama apie tai, kad ji neliečia klausimų, dėl kurių abidvi vyriausybės yra skirtingų nuomonių. Vadinasi, Vilniaus klausimo iškėlimas tarptautinėje plotmėje ir to iškėlimo pripažinimas yra sustiprėjęs; tai aiškus aktyvas mūsų balanse. Ženevoj paaiškėjo, kad tiesioginės derybos su lenkais toliau bus tęsiamos, kad jos bus tęsiamos ten, kur pradėtos, t. y. Karaliaučiuje. Be abejojimo derybose iš lenkų pusės pirmininkaus ne p. Holówko, bet pats lenkų užsienių reikalų ministeris. Vadinasi, dėl derybų reikalas išėjo taip, kaip Lietuvos vyriausybė norėjo. Gal būt lenkai šiek tiek dabar gailisi, kad savo laiku, mūsų vyriausybei siūlant, nesutiko derybų tęsti Karaliaučiuje. Bet mums tai neturi reikšmės. Mes šiandie negalime žinoti, kas iš tiesioginių derybų toliau išeis, - ar jos bus vaisingesnės, negu lig šiol, ar ne. Bet mes gerai žinome, kad jų pasisekimas daugiau pareis nuo lenkų, negu nuo mūsų. Gal lenkai pagaliau supras, kad demarklinija jokiu būdu nėra valstybės siena, kad ir pačiai T. S-gos tarybai tai yra paaiškėję… Dėl aukštosios T. S. tarybos nusistatymo Vilnius krašto lietuviškų mokyklų naikinimo ir lietuvių persekiojimo klausimo, žinoma, Lietuvos visuomenė negali reikšti jokio pasitenkinimo. Čia T. S-gos taryba neišdrįso lenkų aiškiai sudrausti, nedrįso jiems priminti, kad persekioti lietuviškas mokyklas tame krašte, kuris iš senovės buvo lietuviškas, - kurio priklausomybė ir šiandie tarptautiniame forume tebėra kvestionuojama, yra ne tik nehumaniška, ne tik nekultūriška, bet kad tai yra neleistina ir visai politiškais sumetimais. Čia aukštoji taryba pasitenkino išklausiusi Kinijos atstovo raporto. Kalbant apie šios T. S-gos sesijos vaisius Lietuvai bendrai tenka pasakyti, kad jie nebuvo nelaukti. Tai nėra nei Lietuvos laimėjimas, nei pralaimėjimas, imant dalykus iš esmės. Bet, kalbant apie šią sesiją ir lyginant ją su birželio mėn. sesija, tenka konstatuoti neabejotiną pagerėjimą Lietuvos naudai.


NATO laukia tik Jungtinių Tautų sprendimo leisti įsikišti į Kosovo krizę, vakar Jugoslavijos spaudai pareiškė NATO generalinis sekretorius Javieras Solana. Padėtis Kosove, anot jo, yra labai rimta. Čia šiurkščiai pažeidžiamos pagrindinės žmogaus teises. Serbijos saugumo pajėgos prieš neteisėtas ginkluotas albanų grupuotes naudoja neadekvačią karinę jėgą. Solana įspėjo, kad smurto eskalavimas gali sukelti gaisrą visuose Balkanuose ir pavojų tarptautinei taikai. Todėl NATO neatmeta ir atviros karinės intervencijos galimybes. JAV prezidentas Billas Clintonas prireikus yra pasirengęs derėtis su Borisu Jelcinu, kad laimėtų Rusijos pritarimą griežtesnėms priemonėms prieš Serbiją. JAV nori jų imtis, kad užkirstų kelią susidorojimui su Kosovo albanais. Amerikiečiai ir britai jau kitą savaitę gali prašyti JT Saugumo Tarybos sankcionuoti jėgos panaudojimą prieš serbų policiją ir kariuomenę, pranešė diplomatiniai atstovai. Antradienį Bonoje Rusijos prezidentas pažadėjo pasinaudoti savo įtaka Jugoslavijos prezidentui Slobodanui Miloševičiui, kad būtų padarytas galas smurtui Kosove, tačiau liko griežtai priešiškas bet kokiai karinei Vakarų intervencijai. Jelcinas sakė mėginsiąs asmeniškai susitikti su Miloševičiumi. Rusijos prezidentas leido suprasti teikiąs pirmenybę draugiškai diplomatijai, o ne kariniams grasinimams ar ekonominėms sankcijoms. Šiandien ir rytoj Briuselyje susitinka NATO gynybos ministrai. Jie ketina nurodyti NATO karo vadams parengti tiesioginės intervencijos į Kosovą planus. Gali būti pasiūlyta paskelbti tokią skrydžių draudimo zoną, kokia buvo įsteigta per karą Bosnijoje, arba išplėsti 750 JT taikdarių pajėgas kaimyninėje Makedonijoje. Beveik pusė šios kariuomenės yra amerikiečiai. Serbų sąjungininkė Rusija priešinasi NATO kariuomenės dalyvavimui šiame regione, tačiau yra pareiškusi, kad gali pritarti griežtesniam JT dalyvavimui. Reikia, kad tam pritartų 15 narių JT Saugumo Taryba. Būgštaujama, kad Rusija gali vetuoti tokį sprendimą. Anksčiau Rusijos užsienio reikalų ministras Jevgenijus Primakovas yra blokavęs griežtesnes ST priemones, susijusias su Kosovu, ir kitus sprendimus, pavyzdžiui, dėl Irako. Vakar Kosovo problemą aptarė ir Paryžiuje susirinkę tarptautinės kontaktinės grupės nariai. Nesiliaujant smurtui iš Kosovo į kaimynines šalis bėga tūkstančiai albanų. JT duomenimis, iš Kosovo į Albaniją pabėgo apie 7 500 žmonių, dar 6 tūkst. į Juodkalniją. JT pradėjo tiekti į Kosovą ir Albaniją maisto produktus. Į Albaniją pabėgusiems žmonėms numatoma pristatyti 500 tonų maisto. Tiek maisto užtektų mėnesiui 35 tūkst. žmonių. Netrukus pagalbos sunkvežimiai pajudės iš Italijos.


Pirmasis didžiųjų valstybių – nugalėtojų vyriausiųjų karo vadovybių atstovų susitikimas

Ant betonuoto gelžkeliuko išrikiuota garbės sargyba. Tempelhofo aerodromas papuoštas Tarybų Sąjungos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos valstybinėmis vėliavomis. Laukiama atvykstant didžiųjų sąjunginių valstybių atstovus Vokietijos okupacijos Kontrolinėje Taryboje. 10 val. 45 min. ryto Maskvos laiku. Ore pasigirsta motorų ūžseys. Virš aerodromo suka ratus ir vienas po kito nusileidžia 13 amerikiečių lėktuvų. Iš pirmojo lėktuvo išlipa armijos generolas Eizenhaueris, patarėjo Merfi, generolo Klei, admirolo Hormlei ir kitų karininkų lydimas. Eizenhauerį pasitinka armijos generolas Sokolovskis, Tarybų Sąjungos politinio skyriaus atstovas ambasadorius A. A. Smirnovas, Berlyno miesto komendantas generolas pulkininkas Berzavinas, generolas leitenantas Bokovas ir kiti. Kalbėdamas prieš mikrofoną, generolas Eizenhaueris pareiškė: – Šiandien rytą aš su amerikiečių karininkų grupe išlipau Tempelhofo aerodrome. Mes atvykome kaip maršalo Žukovo svečiai. Aš esu laimingas pirmą kartą nusileisdamas neseniai pasibaigusiųjų karo veiksmų metu Raudonosios Armijos užkariautoje teritorijoje. Tai – didelė garbė būti čia ir asmeniškai sveikinti didžiosios armijos, kurios tiek daug padarė Vokietijai paklupdyti, vadovus ir vadus. Orkestras groja Amerikos ir Tarybų Sąjungos himnus. Generolas Eizenhaueris apeina išsirikiavusią garbės sargybą. Po to garbės sargyba pražygiuoja ceremonialiniu parado maršu. Generolas Eizenhaueris dėkoja sargybos viršininkui Tarybų Sąjungos Didvyriui gvardijos majorui V. Demčenko ir pareiškia, jog niekuomet nematė, kad garbės sargyba taip pilnutinai simbolizuotų armijos galybę. Eizenhaueris ir jį lydintieji asmenys vyksta į miestą. Nusileidžia nauja lėktuvų grupė. Tai atvyko prancūzų delegacija su 1-osios prancūzų armijos vadu generolu Delatr de Tasinji priešakyje. Po iškilmingo sutikimo prancūzų delegacija vyksta į savo buveinę. Viršum aerodromo pasirodo lėktuvų grupė su matomais Didžiosios Britanijos ženklais. Atskrido feldmaršalas Montgomeri su savo štabo viršininku, aukštesniųjų karininkų grupe ir patarėju Strengu. Pasikeitę sveikinimais, Montgomeri ir Sokolovskis apeina garbės sargybą. Po to feldmaršalas ir jį lydintieji asmenys palieka aerodromą. Keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vėliavomis išpuoštomis Berlyno gatvėmis anglai vyksta į Vokietijos okupacijos Kontrolinės Tarybos posėdžių vietą. Berlyno priemiestis Vendenšlose. Čia 17 val. susirenka keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vyriausiųjų karo vadovybių atstovai: Tarybų Sąjungos atstovai su tarybinės okupacinės kariuomenės Vokietijoje vyriausiuoju vadu Tarybų Sąjungos Maršalu G. K. Žukovu priešakyje, Jungtinių Amerikos Valstybių atstovai su armijos generolu D. Eizenhaueriu priešakyje, Jungtinės Karalystės atstovai su feldmaršalu B. L. Montgomeri priešakyje ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės atstovai, vadovaujami generolo Delatr de Tasinji. Maršalo Žukovo pakviesti, sąjungininkų atstovai eina į pasitarimų salę. Vidury salės, kurios kolonos papuoštos didžiųjų sąjunginių valstybių tautinėmis vėliavomis, – didelis apskritas stalas, dengtas žalia gelumbe. Stalo centre pritvirtintos keturios vėliavėlės – tarybinė, amerikiečių, anglų ir prancūzų, – simbolizuojančios Suvienytųjų Nacijų vienybę taikos salygose taip pat, kaip ir karo su fašistine Vokietija laikotarpyje. Sąjungininkų atstovai užima vietas prie apskritojo stalo. Kontrolinės Tarybos darbe dalyvavo: TSRS Užsienio Reikalų Liaudies Komisaro Pavaduotojas A. J. Višinskis, Ambasadorius A. A. Smirnovas, Armijos generolas Sokolovskis. Drauge su Armijos generolu Eizenhaueriu – politinis patarėjas Merfi. Greta feldmaršalo Montgomeri – politinis patarėjas Strengas. Generolas Delatr de Tasinji – prancūzų karinių vadų tarpe. Salėje dalyvauja tarybiniai ir užsienio generolai, tarybinės ir užsienio spaudos atstovai, kino operatoriai. Pakyla Maršalas Zukovas: – Tarybinės Vyriausybės vardu ir nuo savęs asmeniškai, – sako jis, – aš sveikinu mūsų svečius, mūsų sąjungininkus, atvykusius pasirašyti deklaracijos dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios sau pasiėmimo. Maršalas Žukovas kviečia Kontrolinę Tarybą pradėti darbą. Ant apskritojo stalo žalios gelumbės guli deklaracijos tekstai rusų, anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis. Vyriausiųjų karo vadovybių atstovai – Tarybų Sąjungos Maršalas Žukovas, Armijos generolas Eizenhaueris, feldmaršalas Montgomeri ir generolas Delatr de Tasinji, savo vyriausybių įgalioti, pasirašo šį istorinį dokumentą. Nuo šiol keturių sąjunginių didžiųjų valstybių vyriausybės pasiima sau aukščiausiąją valdžią Vokietijoje. 15-je deklaracijos straipsnių išdėtyti reikalavimai, kuriuos kapituliavusioji Vokietija turi besąlygiškai vykdyti. Birželio mėn. 5 d. 1 val. Maskvos laiku keturių didžiųjų sąjunginių valstybių deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios sau pasiėmimo įgijo galios. Maršalas Žukovas skelbia dieninį posėdį uždarytą ir kviečia delegacijų galvas pasitarti tolimesnio kontrolinio mechanizmo Vokietijoje darbo klausimu. Šiandien Maršalas Žukovas surengė pietus sąjunginių didžiųjų valstybių delegacijų garbei. Karštais plojimais buvo sutiktas jo pranešimas apie tai, kad Tarybinė Vyriausybė aukščiausiuoju Tarybų Sąjungos pasižymėjimo ženklu – „Pergalės“ ordinu pagerbė Armijos generolą Eizenhauerį ir feldmaršalą Montgomerį bei 1-jo laipsnio Suvorovo ordinu generolą Delatr de Tasinji. Apdovanotieji atsakė kalbomis, kuriose dėkojo už jiems suteiktąją garbę. (ELTA) Tarybinių karininkų grupės viešėjimas Kopenhagoje KOPENHAGA, birželio mėn. 4 d. (TASS). Kopenhagos gyventojai birželio mėn. 1 d. surengė entuziastišką sutikimą Danijos sostinę aplankiusiai tarybinių karininkų delegacijai su generolu Korotkovu priešakyje. Tūkstančiai žmonių sveikino tarybinius karininkus pakeliui iš aerodromo ligi viešbučio. Aerodrome delegaciją pasitiko gynybos ministeris Bjernas Kravsas, generolas Gertsas, viceadmirolas Vodelis, anglų generolas Diujingas ir užsienio reikalų ministerijos atstovai. Sveikinimo kalboje ministeris pareiškė Raudonajai Armijai gilią pagarbą. „Tarybų Sąjungos kova didžiajam maršalui Stalinui vadovaujant sukėlė viso pasaulio pasigėrėjimą ir pavergtųjų tautų dėkingumą“, – pasakė jis. Dieną generolą Korotkovą su jį lydinčiu karininku priėmė karalius Christianas, kuris prašė perduoti linkėjimus Maršalui Stalinui ir pareiškė dėkingumą už Danijos išvadavimą. Užsienio reikalų ministeris surengė pietus tarybiniams karininkams pagerbti, kuriuose dalyvavo Danijos ministeris pirmininkas Bulis, Danijos vyriausybės nariai, Danijos pasiuntinys TSRS Desingas, o taip pat anglų ir amerikiečių svečiai. Užsienio reikalų ministeris Christmas Moleras savo kalbose pietų metu pareiškė: „Danijos vyriausybė ypatingu džiaugsmu sutinka šiandien svečius pačių garsiausių laisvojo pasaulio armijų atstovus. Raudonosios Armijos atstovai pirmą kartą aplanko mūsų šalies sostinę. Aš pats mačiau, kaip širdingai priėmė jus mano tėvynainiai Bornholme“. Christmas Moleras pareiškė dėkingumą Raudonajai Armijai už josios dalyvavimą Danijos išvadavime ir greitą Bornholmo išvalymą nuo vokiečių kariuomenės. Birželio mėn. 1 ir 2 d. d. Kopenhaga buvo papuošta vėliavomis viešintiems tarybiniams karininkams pagerbti.


Kada lygiai prieš keturis metus iki dantų apsiginklavusios hitlerinės gaujos klastingai, iš pasalų, užpuolė didžiąją Tarybų šalį, daugeliui užsieniečių rodėsi, kad Tarybų Sąjunga susilauks Lenkijos, Prancūzijos, Graikijos ir kitų fašizmo parblokštų Europos šalių likimo. Ne tik mūsų šalies priešai, bet ir daugelis jos draugų pranašavo ir nustatinėjo vieno, dviejų, trijų mėnesių terminus, kurių bėgyje Raudonoji Armija bus paklupdyta. Apsvaigęs nuo laikinų pasisekimų Hitleris ir jo artimiausieji tarnai ne kartą visam pasauliui buvo paskelbę apie paskutinių Raudonosios Armijos rezervų sunaikinimą, apie neišvengiamą Maskvos, Leningrado, Stalingrado paėmimą. Istorija skaudžiai pasityčiojo iš hitlerinių galvažudžių, svajojusių apie pasaulio užkariautojų laurus. Tarybinė liaudis, jos sukurtoji ir išauklėtoji Raudonoji Armija, vadovaujamos didžiosios bolševikų partijos, genialiojo karvedžio draugo Stalino palaužė hitlerinės Vokietijos nugarkaulį ir drauge su sąjungininkų kariuomene baigė ją galutinai triuškinti. Gindama savo šalį nuo fašistinių užpuolikų, tarybinė liaudis pradėjo didįjį Tėvynės karą dėl socialistinės tėvynės laisvės ir nepriklausomybės, dėl socialistinės revoliucijos užkariavimų išsaugojimo. Į kovos žygdarbius ją skatino kilni idėja — išvaduoti Europos tautas nuo hitlerinio jungo, sutriuškinti kruvinąją fašistinę „naująją tvarką“. Supratimas savo reikalo teisumo suteikė tarybiniams žmonėms nenugalimą moralinę jėgą kovoje prieš grobikus fašistus, kurie neturėjo ir negalėjo turėti šios moralinės atsparos. Tėvynės karo pergalingą laimėjimą nulėmė ne tik moralinis mūsų šalies gynėjų pranašumas. Tėvynės karo eiga parodė, kad tarybinė santvarka buvo ne tik geriausia ekonominio ir kultūrinio šalies pakilimo organizavimo forma, bet ir geriausia visų liaudies jėgų mobilizavimo forma priešui sutriuškinti karo metu. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija, pagimdžiusi tarybinę santvarką, buvo ta gyvybiška jėga, kuri suteikė mūsų šaliai, mūsų liaudžiai nematytą stiprybę. Tik šios revoliucijos pasėkoje mūsų darbo žmonės galėjo sukurti šalyje gausią pramonę ir žemės ūkį, kas didžiųjų išbandymų metu įgalino mūsų armiją aprūpinti pirmos rūšies ginklais, apranga, maistu, ir tai tokiu kiekiu, kokio armija pareikalavo, įgalino pergalingai baigti didįjį Tėvynės karą. Tarybinė liaudis laimėjo karą nepaisant to, kad ištisus trejus metus jai beveik vienai teko pakelti pagrindinę fašistinės Vokietijos karinių smūgių naštą. Tą pergalę iškovojo didvyriškoji Raudonoji Armija, naujo tipo armija, socializmo šalies armija, tautų brolybės ir draugystės armija, laisvės ir pažangos gynimo armija. Lenino - Stalino partijos auklėjama ir vadovaujama, savo prityrusių karvedžių vedama Raudonoji Armija karo metu išaugo į rūsčią priešams jėgą. Ji išsekino vokiečių jėgas atkakliose gynimosi kautynėse, o paskui, perėjusi į puolimą, sudavė eilę lemiamų smūgių fašistams ties Stalingradu, Kursku, Baltarusijoje, prie Oderio ir pagaliau Berlyne. Tėvynės karo eiga parodė, kad Raudonoji Armija pralenkė fašistinę armiją tiek savo kariniu menu, tiek karinės technikos kokybe bei jos gausumu. Užpuldama Tarybų šalį hitlerinė Vokietija buvo surinkus visos Europos ginklus, buvo įkinkius savo karo mašinai aptarnauti visos Europos karo pramonę, visą jos ūkį. Ir vis dėlto tarybinė liaudis laimėjo ne tik karinę, bet ir ekonominę pergalę kovoje prieš priešą. Socialistinės valstybės ekonomika, mūsų šalies pramonė, žemės ūkis pasirodė galingesni ir gyvybiškesni už fašistinės Vokietijos ekonomiką. Tai taip pat nuopelnas milžiniškų socialistinių pertvarkymų, kuriuos mūsų šalies darbo žmonės įvykdė vadovaujami bolševikų partijos. Ir ši pergalė ryškiai rodo socialistinės santvarkos pranašumą prieš kapitalistinę. Pradėdami karą, fašistiniai grobikai iki negirdėto laipsnio išvystė žvėriškojo šovinizmo ir nacionalizmo propagandą. Jie rengėsi pasaulį užkariauti skelbdami rasinę neapykantą. Savo pavergtuose kraštuose jie varė klastingą tautinės neapykantos siundymo politiką, kad tokiu keliu palaužtų nugalėtųjų tautų pasipriešinimo valią. Tarybinė liaudis išėjo į kovą tautų lygybės ir brolybės, kilnių internacionalizmo idėjų vedama. Karšti tarybiniai patriotai harmoningai suderino nacionalines tautų tradicijas ir bendrus visų Tarybų Sąjungos darbo žmonių gyvybinius interesus. Rezultate „įsigalėjusi mūsų šalyje visų rasių ir nacijų lygybės ideologija, tautų draugystės ideologija visiškai nugalėjo hitlerininkų žvėriškojo nacionalizmo ir rasinės neapykantos ideologiją“ (Stalinas). Pagaliau tarybinė liaudis laimėjo Tėvynės kare prieš fašistus dėl to, kad jai vadovavo visuotinės liaudies kovos prieš fašistinius grobikus įkvėpėja ir organizatorė — bolševikų partija. Šios partijos vadovaujami mūsų šalies darbo žmonės įvykdė Spalio revoliuciją, apgynė tos revoliucijos laimėjimus pilietinio karo metu ir sukūrė šalyje socializmą. Argi nuostabu, kad jie visiškai tiki bolševikų partijos išmintimi, tiki didžiojo vado draugo Stalino genijum, jų vadovaujami ėjo į kovą ir laimėjo pergalę kautynėse prieš pikčiausią darbo žmonių ir visų laisvę mylinčių tautų priešą — hitlerizmą. Tarybinė liaudis atžymi šiandien fašistų sukelto karo keturių metų sukaktį. Ji džiūgauja pasiektu fašizmo sutriuškinimu, ir tuo kad „didžios aukos, mūsų sudėtos už mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, neapskaičiuojami vargai ir kančios mūsų liaudies pergyventi karo eigoje, įtemptas darbas užnugaryje ir fronte, sudėtas ant Tėvynės aukuro, — nenuėjo veltui ir buvo apvainikuoti visiška pergale prieš priešą“ (Stalinas). Lietuvių tauta, viena pirmųjų patyrusi hitlerinių grobikų siautėjimo kančias, šiandien triumfuoja drauge su visomis tarybinėmis tautomis. Ji žino, kad didžiosios pergalės iškovojime yra ir jos nemažas indėlis. Ji mato įsikūnijusias jos amžiais puoselėtas svajones dėl visų lietuviškų žemių sujungimo į vieną vienetą. Ji rami dėl savo laisvės ir nepriklausomybės, nes už jos pečių visa galingoji Tarybų Sąjunga. Ji šviesia viltimi žiūri į ateitį, nes gyvenimas broliškoje tarybinių tautų šeimoje atveria jai plačiausius galimumus į ekonominį ir kultūrinį suklestėjimą.


Taline šiuo tarpu yra švedų keltų bendrovės direktorius Anderseonas, kurs veda derybas dėl keltų susisiekimo suorganizavimo tarp Stokholmo ir Talino. Jais per Baltijos jūrą būtų keliami tiesioginio susisiekimo traukiniai tarp abiejų miestų. Tokia pat linija numatoma tarp Stokholmo ir Liepojos.


PEKINAS, kovo 27 d. (TASS). Kinijos spauda toliau komentuoja JAV valstybės sekretoriaus Daleso kelionę po Azijos šalis, pasibaigus Karačyje SEATO karinio bloko tarybos sesijai. Laikraštis „Ženminžibao“ straipsnyje, pavadintame „Bergždžios pastangos“ rašo: Keliaudamas po Azijos šalis, Dalesas prisiėmė pernelyg sunkų uždavinį pašalinti Azijos šalyse nepasitenkinimą Amerikos politika ir išgelbėti ją nuo naujų pralaimėjimų. Daleso kelionė, toliau rašoma straipsnyje, suteikė jam galimybę asmeniškai įsitikinti, kad Azijos tautos nenukrypstamai siekia apginti savo valstybinį suverenumą ir taiką Azijoje. Tačiau iš Daleso kalbos, kurią jis pasakė per radiją kovo 23 d., matyti, kad jis nepadarė naudingų išvadų iš šių įspūdžių. Savo kalboje Dalesas ypatingai pabrėžė, kad reikia plėsti Amerikos „pagalbą“ Azijos šalims. Tai anaiptol nėra atsitiktinis dalykas. Azijos šalių visuomenė jau seniai yra nurodžiusi, kad Tarybų Sąjungos ekonominis bendradarbiavimas su Indija ir Birma lygiateisiškumo ir savitarpio naudos pagrindu yra rimta atsvara Amerikos vykdomai politikai - diegti naują kolonializmo formą ir stiprinti karinius pasirengimus, dangstantis vadinamąja „pagalba“.


Tarybinės moterys kovoje dėl mūsų Tėvynės laisvės ir nepriklausomybės

Tarptautinę moters dieną — kovo mėn. 8 d. — Tarybų Sąjungos moterys šiais metais atžymi didingųjų Raudonosios Armijos pergalių prieš vokiškuosius fašistinius grobikus aplinkybėmis. Raudonoji Armija visiškai išvalė gimtąją žemę nuo hitlerinės bjaurybės, praskynė sau kelią Vokietijos gilumon, prie Berlyno prieigų, ir drauge su mūsų sąjungininkų armijomis sėkmingai baigia vokiškosios fašistinės kariuomenės triuškinimo darbą. „Didžiosiose Tėvynės karo prieš vokiškąjį antplūdį kautynėse Raudonoji Armija išgelbėjo Tarybų Sąjungos tautas iš vokiškosios fašistinės vergovės, apgynė mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę ir padėjo Europos tautoms numesti vokiečių jungą“ (Stalinas). Į tas pavyzdžio neturinčias tarybinės liaudies ir jos Raudonosios Armijos pergales tarybinės darbininkės, kolektyvinių ūkių valstietės inteligentinio darbo moterys įnešė neįkainuojamą indėlį. Mūsų Tėvynės darbininkės sugebėjo pavaduoti pramonėje ir žemės ūkyje vyrus, išėjusius į frontą. Jos išmoko naujų sudėtingų profesijų, tapo tikrais savo darbo meisteriais, padėjo šaliai plėsti liaudies ūkį ir ant savo pečių išnešė visą pagrindinį darbo sunkumą fabrikuose bei gamyklose, kolektyviniuose bei valstybiniuose ūkiuose. Išgarsėjusios tarybinės artilerijos pergalės glaudžiai susijusios su didvyrišku moters darbininkės, gaminančios ginklus ir šaudmenis, darbu. Įgudusios moters — tekintojos, gręžėjos, šaltkalvio rankos apdirbinėja pabūklų, nešančių mirtį priešui, detales. Uralo gamyklos darbininkės Busygina, Teterina, Glazova, išnaudodamos pažangiąją techniką, 1944 metais pagamino virš plano 300.000 sviedinių. Kai kuriuose tankų fabrikuose moterys bei mergaitės sudaro iki 70 procentų visų darbininkų. Jų rankomis sukuriamos rūsčios mašinos, triuškinančios priešo gynybą ir naikinančios vokiškuosius grobikus. Karo metu išnyko sąvoka „vyriška profesija“. Moterys sėkmingai atlieka kiekvieną darbą, jeigu to reikalauja Tėvynės interesai. Uralo darbininkė Faina Sarlova karo metu tapo domnos meisteriu, įsigijo profesiją, kuri nuo senovės laikoma vyriška. Ne lengvai įveikė moterys kasyklų darbus. Bet karštas noras padėti Tėvynei, padėti Raudonajai Armijai sutriuškinti priešą, atkaklumas ir pasiaukojantis darbas užtikrino pasisekimą. Tūkstančiai moterų karo metu išmoko pagrindinių kasyklų specialybių. Geriausių Donbaso stachanoviečių tarpe užtarnautai yra priešakinių angliakasių moterų — Ninos Kuzmenkos ir Marijos Grišutinos vardai. Taip pat sėkmingai susidoroja su savo darbu moterys visose naftos pramonės srityse. Karo metu 174 naftininkės apdovanotos aukštomis vyriausybės dovanomis — ordinais bei medaliais. Mūsų moterys — stachanovietės be atvangos, kelia darbo našumą, tobulina technologinį procesą, drąsiai ieško kelių ir toliau didinti produkciją, gerinti jos kokybę. Jauna stachanovietė Jekaterina Baryšnikova tapo iniciatore puikaus judėjimo — išpildyti ir perviršyti planus su mažesniu darbininkų skaičium. Plačiai pritaikyto Baryšnikovos pasiūlyto darbo organizacijos metodo pasėkoje, šalies įmonėse pasiliuosavo dešimtys tūkstančių darbininkų, kurie nukreipti į kitas gamybos sritis. Pasiaukojantis moterų darbininkių darbas padeda aprūpinti Raudonąją Armiją vis didėjančiais ginklų bei šaudmenų kiekiais. Karo metu žymiai išaugo moters vaidmuo geležinkelių transporte. Moterys geležinkelietės išmoko mašinistų, stoties viršininkų, sukabinėtojų, kurikų profesijų. Už ypatingus nuopelnus užtikrinant fronto ir liaudies ūkio transportus sunkiomis karo meto sąlygomis daugelis moterų geležinkeliečių apdovanota Tarybų Sąjungos ordinais bei medaliais. Kalinino geležinkelio vyresniajai iešmininkei Antoninai Nikolajevnai Aleksandrovai, Kirovo geležinkelio stoties budėtojai Onai Petrovnai Žarkovai, Baltarusijos geležinkelio garvežio mašinistei Elenai Mironovnai Čuchniuk suteiktas Socialistinio Darbo Didvyrio vardas. Prieš karą TSRS pramonės įmonėse dirbo 150.000 moterų — inžinierių ir technikų. Dabar pramonėje vadovaujančiuose postuose moterų yra dar daugiau, ir visur jos garbingai atlieka savo patriotines pareigas Tėvynei. Jau ketvirti metai, kai moterys ant savo pečių neša pagrindinį žemės ūkio darbo sunkumą. Ir jeigu socialistinis kaimas sugebėjo, įveikdamas didelius karo sukeltus sunkumus, aprūpinti armiją bei miesto gyventojus maistu, o pramonę žaliavomis, tai čia didelis nuopelnas moterų — kolektyvinių ūkių valstiečių, valstybinių ūkių ir mašinų bei traktorių stočių darbininkių. Karo metu dešimtys moterų ėmėsi vadovauti kolektyviniams ūkiams. 1944 metų pradžioje Sąjungos respublikose, kraštuose ir srityse kolektyvinių ūkių pirmininkais buvo 21.656 moterys. Daugiau kaip 150.000 kolektyvinių ūkių valstiečių vadovauja lauko, daržų, sodininkystės brigadoms, daugiau kaip 100.000 yra kolektyvinių ūkių fermų vedėjomis. Žymiai padidėjo skaičius moterų — traktorisčių, šoferių, kombainerių. Per tris karo metus paruošta 1.867.000 traktoristų, mechanikų ir kombainerių, kurių tarpe daugiau kaip milijonas moterų. Visai šaliai žinomas puikios traktoristės Darijos Garmaš vardas. Jos brigada jau kelinti metai išlaiko geriausios Tarybų Sąjungos traktorių brigados vardą. Praeitais metais Darijos Garmaš brigada kiekvienu traktoriu suarė po 1866 hektarus ir sutaupė beveik 10 tonų skysto kuro. Moterys kolektyvinių ūkių valstietės aktyviai dalyvauja kovoje dėl aukšto derlingumo, dėl pažangaus agronomijos mokslo įgyvendinimo. Jos rūpestingai prižiūri pasėlių ir bandomuosius sklypus, stoja aukšto derlingumo grandžių priešakin, kelia žemės ūkio gamybą. Maskvos srities Ruzos rajono kolektyvinio ūkio „Raudonasis Spalis“ Tatjanos Artemjevos grandis iš vieno hektaro gavo 53,4 centnerius vasarinių kviečių. Maskvos srities, Komsomolsko rajono kolektyvinio ūkio „Penkmetis per 4 metus“ Tamaros Krutovos grandis surinko 83,5 tonų bulvių iš hektaro. Tarybinio kaimo darbininkės daug padarė socialistinei gyvulininkystei išvystyti. Jos pasiaukojančiai kovojo dėl naujagimių apsaugojimo, pieningumo padidinimo ir gyvulių produktingumo pakėlimo, tikslu duoti frontui ir šaliai daugiau maisto produktų. Garbę užsitarnavo geriausiosios gyvulininkystės stachanovietės. Maskvos srities kolektyvinio ūkio valstietė draugė Nartova primelžė per 11 mėnesių iš kiekvienos karvės po 4.337 kilogramus pieno, Vologdos srities kolektyvinio ūkio „Budionovietis“ kiaulių fermos vedėja per 15 mėnesių iš vienos kiaulės išaugino 128 veislinius paršiukus. Daugelio tūkstančių kolektyvinių ūkių moterų darbo laimėjimai aiškiai rodo, kad moteris — kolektyvinio ūkio valstietė — puikiai supranta savo atsakomybę visos šalies atžvilgiu. Su kolektyvinių ūkių valstietėmis ir darbininkėmis lenktyniauja moterys — inteligentinio darbo darbininkės. Jos sėkmingai darbuojasi įvairiose liaudies ūkio, mokslo, kultūros ir meno srityse, atiduodamos visas savo pajėgas bei sugebėjimus tikslu padidinti pagalbą frontui, sustiprinti karinę ir ekonominę tarybinės valstybės galią. Daugelis moterų už savo darbą meno, technikos ir mokslo srityse apdovanotos Tarybų Sąjungos ordinais ir medaliais. Daugeliui suteikti mokslo laipsniai ir vardai. Staliniškųjų premijų mokslo ir išradimų srities laureatų tarpe — 42 moterys. Tarybinė vyriausybė aukštai įvertino mokytojos darbą auklėjant ir mokant jaunąją kartą. 1944 metais ordinais bei medaliais apdovanoti 5.227 pradžios bei viduriniųjų mokyklų ir liaudies švietimo organų darbuotojai. Jų tarpe 3.951 moteris. Įvairiomis formomis reiškiasi karšta tarybinių patriočių meilė Tėvynei. Tarybinės moterys apglėbė savo rūpestingumu ir meile vaikus, karo metu netekusius savo tėvų. Jos suteikė didelę pagalbą slaugydamos sužeistus Raudonosios Armijos karius. Tūkstančiai moterų — donorų atiduoda savo kraują, kad išgelbėtų Tėvynės gynėjų gyvybę. Iš vokiškųjų fašistinių grobikų išvaduotųjų rajonų moterys kasdieną didina pagalbą savo išvaduotojai — Raudonajai Armijai. Nepaprasta energija jos dirba atstatan: miestus ir kaimus, ūkio ir kultūrines įstaigas, reiškia iniciatyvą, sumanumą ir išradingumą. Toli už Stalingrado ribų žinomas Čerkasovos vardas. Tūkstančiai brigadų, sekdamos jos pavyzdžiu, dirba daugelyje nuo priešo išvaduotų miestų ir rajonų. Atiduodamos visas savo jėgas Tėvynės gynimui, moterys garbingai atlieka savo šventąsias — motinos pareigas, auklėdamos priaugančią kartą, kad ji būtų ištikima Tėvynei, mylėtų mokslą ir darbą. Didele pagarba mūsų šalyje apgaubtos moterys — motinos, auginančios bei auklėjančios narsius karius, šalies gynėjus. Nepaisant karo sunkumų, partija ir vyriausybė nuolat rūpinasi moterimis — motinomis. Karo metu daugiavaikių motinų pašalpoms tarybinė vyriausybė išleido daugiau kaip 3,5 milijardo rublių. Žymiai išplėstas vaikų įstaigų tinklas, pagerintas moterų bei vaikų medicinos ir buities aptarnavimas. „Motinos didvyrės“ garbės vardo įvedimas, ordino „Motinos garbe“ ir medalio „Motinystės medalis“ įsteigimas pakelia TSRS motinos vardą dar į aukštesnį pagarbos laipsnį. Visi Tėvynės patriočių sumanymai ir norai nukreipti į vieną tikslą — padėti Raudonosios Armijos kariams greičiau sutriuškinti vokiškuosius žmogžudžius, iškelti pergalės vėliavą Berlyne. Vardan to didžiojo tikslo jos didvyriškai įveikia visus karo sukeltus sunkumus, didina savo pagalbą frontui. „Vardan — Tėvynės garbės ir nepriklausomybės, — pasakė draugas Stalinas, — tarybinės moterys, jaunuoliai ir mergaitės rodo šaunumą ir didvyriškumą darbo fronte. Jie pasirodė vertais savo tėvų ir sūnų, vyrų ir brolių, ginančių savo Tėvynę nuo vokiškųjų fašistinių išgamų”. Tarybinės moterys rodo pavyzdį, kaip pasiaukojančiai tarnauti tėvynei, ne tiktai dirbdamos užnugaryje. Jos petys į petį su Raudonosios Armijos kariais kovoja Tėvynės karo frontuose. Už didvyriškumą ir narsumą, parodytą mūšiuose prieš vokiškuosius fašistinius grobikus, daugiau kaip 72.000 moterų — Raudonosios Armijos kovotojų ir karininkų — apdovanota ordinais ir medaliais, 44 suteiktas aukštas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Amžinai švitės niekada negestančics garbės šviesa Tarybų Sąjungos Didvyrės Zojos Kosmodemjanskos vardas. Visiems laikams įėjo į istoriją vardai didžiojo Tėvynės karo didvyrių Lizos Čaikinos, Uljanovos Gromovos, Liubos Ševcovos ir kitų tarybinių patriočių, atidavusių savo gyvybę už mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Vyriausiojo Kariuomenės Vado įsakymuose ne kartą buvo atžymėtas gvardijos majoro Beršanskos, gvardijos bombonešių pulko vado vardas. Daugelis to pulko narsių lakūnių išgarsino Tėvynę savo didvyriškumu bei kariniu meistriškumu. Geriausioms jų suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. Grandies vadas vyresnysis leitenantas Jevdokija Nosal padare 354 kovos skridimus, numesdama ant priešo 50.000 kilogramų bombų. Karinė vadovybė jos žygius atžymėjo Raudonosios Vėliavos ir Raudonosios žvaigždės ordinais. Pirmoji lakūnių tarpe karo metu ji įgijo Tarybų Sąjungos Didvyrio vardą. 800 kovos skridimų ir daugiau kaip 100.000 kilogramų bombų krovinio, numesto ant priešų, turi savo kovos sąskaitoje eskadrilės vadas Tarybų Sąjungos Didvyris lakūnė Smirnova. Tarybinėms moterims dvasinių jėgų šaltiniu yra gyvastingas tarybinis patriotizmas, jų begalinė meilė Tėvynei, ištikimybė bolševikų partijai, tarybinei valdžiai, draugui Stalinui. Tarybinės moterys sėmėsi jėgų kovai su priešu nesugriaunamame mūsų socialistinės santvarkos tvirtume, didžiojoje Tarybų Sąjungos tautų draugystėje. Mūsų moterų, kaip ir visos tarybinės liaudies jėgą sudaro tas faktas, kad jas auklėjo, išaugino ir užgrūdino bolševikų partija. Mūsų moterų jėgą sudaro tas faktas, kad jos kovoja dėl teisingo, kilnaus karo tikslo, po nenugalima Lenino vėliava, išmintingojo vado, genialaus karvedžio draugo Stalino vadovaujamos. Štai kur tarybinės moters pasiaukojančio darbo ir nepalyginamo didvyriškumo šaltinis. Karas eina į pergalingą galą. „Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti, — sako draugas Stalinas. — Bet pergalė niekada neateina pati, ji pasiekiama sunkiuose mūšiuose ir atkakliu darbu“. Frontui reikia dar daugiau lėktuvų ir tankų, sviedinių ir ginklų. Raudonajai Armijai ir šaliai reikia dar daugiau duonos, mėsos ir kitų žemės ūkio produktų. Tarybinės moterys drauge su visa tarybine liaudimi padarys viską, kad padėtų Raudonajai Armijai pribaigti hitlerinius išgamas, priartinti ilgai lauktos pergalės valandą.


NUMATOMI INDONEZIJOS VYRIAUSYBĖS PAKEITIMAI

DŽAKARTA, III. 6. (TASS-ELTA). Prezidentas Sukarnas pareiškė, kad netrukus bus pakeista Indonezijos Ministrų kabineto sudėtis ir struktūra. Apie tai praneša vietos agentūros ir laikraščiai. Pakeitimais kabinete, pasakė prezidentas, siekiama padaryti valstybinį aparatą efektyvesnį. Šį pareiškimą prezidentas padarė po dvi valandas trukusio pasitarimo su pirmuoju ministru Džuanda, nacionalinės gynybos ministru Nasutionu ir einančiu Liaudies patariamojo kongreso pirmininko pareigas Salechu.


JUNGTINĖSE AMERIKOS VALSTYBĖSE SIAUČIA DIDELĖS AUDROS IR SMARKIAI SNINGA

NIUJORKAS, kovo 20 d. (TASS). Spaudos pranešimais, pastarosiomis dienomis Jungtinių Amerikos Valstybių Atlanto pakrantėje dukart kilo smarkios audros. Iškrito labai daug sniego. Audros paraližavo aktyvumą Niujorke ir jo apylinkėse, sutrikdžiusios oro ir automobilių transporto darbą. Keli vandenyno laivai buvo išmesti į krantą. Nepilnais duomenimis, žuvo apie 100 žmonių. Padaryta daug materialinių nuostolių.


Čekoslovakų spauda apie Lietuvos nepriklausomybės sukaktuves.

„Narodni listy“ rašo: „Lygiai prieš dešimtį metų senobiniam lietuvių mieste Vilniuje, lietuvių visuomenės veikėjų ir vadų taryba paskelbė Lietuvos, kaip savarankiškos ir tautiškos valstybės nepriklausomybę. Atgaivintoji lietuvių valstybė yra laisvos, darbščios ir pasiryžusios tautos tvirtos valios padarinys, tautos, kurioje nė valandėlei nebuvo užgesusi garbingos praeities istoriškosios tradicijos, net kuomet tautiškoji kalba buvo užsilikusi vien tik kaimo bakužėje ir kuomet per ištisus dešimtmečius nebuvo nė vienos viešosios lietuviškosios mokyklos. Indo - europiečių tautų skaičiuje lietuviai yra palikę vienui vieni, kurių kalba yra artimiausia sanskritų. Mokyti etnografai spėlioja, kad lietuviai yra seniausioji Europos tauta, kuri pasiekus Baltijos jūrą, bet nepereinamų miškų atskirta nuo viso pasaulio, palyginti vėlai susidūrė su kitomis, ypač pietų, tautomis. Į valstybe letuviai susibūrė tik tuomet, kai pajuto stiprų spaudimą iš vokiečių kryžiuočių pusės ir iš rusų bei lenkų. Per atgautos laisvės dešimtį metų Lietuvos Respublika nugalėjo didžiausius sunkumus, padarytus pasaulinio karo ir vokiečių okupacijos, kuri derlingą ir turtingą kraštą nualino, o jau pradėjusį klestėti gyvenimą, vėl užnuodijo. Lietuva buvo viena pirmųjų valstybių, kuri ir su Čekoslovakija užmezgė draugiškus santykius ir sudarė prekybos sutartį. Tarpusavio eksportas ir importas rodo sveiką didėjimo tendenciją. Tik šiomis dienomis Kaune, Lietuvos sostinėje, kuris Lietuvos vadinamas laikinąja sostine, tuo būdu pareiškiant savo istoriškas teises į Vilnių ir Vilniaus kraštą, Čekoslovakijos konsulatas mūsų valdžios buvo pakeistas į atstovybę, be abejojimo, abipusiai to siekiant, nes Lietuva įsteigė pas mus atstovybę jau 1920 metais“. Vakarinis to laikraščio leidinys įdėjo Lietuvos Prezidento ir ministerio pirmininko atvaizdus, taip pat ir Prezidento rūmų fotografija. „Čekoslovenska republika“ tarp kit ko rašo: „Likimas lietuvių tautos, nežiūrint žiauraus likimo, vis dėlto užlaikiusios savo tautiškąją sąmonę ir savarankiškumą, labai panašus į mūsų tautos likimą. Kaip ir mes, lietuviai savo tautiškumą apsaugojo tik dėka kaimiečių, iš kurių tarpo kilo atgimimas tautos, kuri amžiais rungėsi už savo gyvybę trimis frontais (Vokietija, Lenkija ir Rusija). Neišspręstas su Lenkija ginčas dėl Vilniaus krašto yra vienintelė Lietuvos išsivystymo kliūtis. Tasai ginčas turėtų būti taikiai išspręstas, kad antrą savo nepriklausomo gyvenimo dešimtmetį Lietuva galėtų vykdyti savo uždavinius, išplaukiančius iš priklausymo prie vidurinės Europos. „Narodni politika“ patiekė kai kuriuos istoriškus ir geografinius duomenis, atpasakojo dabartinę Lietuvos padėtį, jos ekonomiškus santykius su Čekoslovakija. Sekmadienio priede „Narodni politika“ įdėjo respublikos Prezidento Smetonos ir ministerio pirmininko Voldemaro atvaizdus ir viena lapą pašventė Kauno miesto ir Lietuvos sodžiaus reginiams. Dienos leidiny „Narodni politika“ įdėjo Vienos rašytojo Roda - Roda straipsnį iš laikraščio „Prager-Tageblatt“ apie Lietuvą prieškariniais laikais. ,,Česke slovo“ įdėjo Respublikos Prezidento atvaizdą ir K. Bögholmo straipsnį. „Lidove Noviny“ rašo: „Nuo senovės jau buvo ryšiai tarp Čekoslovakijos ir Lietuvos. Čekoslovakų respublika turi garbės, kad joje gyvena geriausias Europoje lietuvių kalbos žinovas ir didelis jos draugas prof. Josef Zubaty“. ,,Moravsko-slezsky denik“ įdėjo vedamąjį žinomojo Lietuvos draugo prof. d-ro Martenik straipsnį kurį užbaigia: „Letuvos respublika per visus 10 metų reiškė mums savo simpatijų ir Čekoslovakijos vardas Lietuvoje buvo minimas su tikrai širdingu draugingumu. Buvo prisimenamas bendras ir vienodas abiejų tautų likimas, o taipogi kai kurie ryšiai abiejų tautų istorijoje (Vytautas ir Kaributas husitų karuose). „Česky svet“ (iliustruotas) įdejo kelis paveikslėlius iš Lietuvos, pav. Vilniaus pilies kalną ir kitus ir prie jų pridėjo prierašą: „Mūsu simpatijos, rišančios mus su Lietuvos respublika, pasireiškia šią atmintiną dieną karštu linkėjimu tolimesnio klestėjimo ir pasisekimo. Savo kovą dėl tautinės ir politinės nepriklausomybės Lietuva pradėjo vienu laiku su čekoslovakų tauta. Jos tautinės revoliucijos dvasia buvo toji pati ką ir mūsų ir tas idėjinis bendradarbiavimas pasireiškė mūsų kovoje už nepriklausomybę, o po perversmo tikru prietelingumu“.


„Svoboda” pranešė, kad Abchazijos Očiamčiros ir Skvarčelio rajonuose vėl vyksta smarkūs mūšiai. Susirėmimai tęsiasi ir prie Suchumio bei gretimo Ešeros kaimo. Pasak Abchazijos gynybos ministerijos, aštuoni žmonės žuvo ir septyni sužeisti, Gruzijos artilerijai apšaudžius Novyj Afono uostą. Neseniai Gruzijos vadovas E.Ševardnadzė pareiškė, kad taikių kelių nutraukti konfliktą nebeliko ir teks imtis kraštutinių priemonių.


Tarybinis Taikos gynimo komitetas suvedė pirmuosius rezultatus, gautus š. m. gegužės mėn., prasidėjus Tarybų Sąjungoje kampanijai už atominio ir vandenilinio ginklo bandymų uždraudimą. Iš sąjunginių respublikų, kraštų ir sričių gauti pranešimai rodo, kad kampanija įgauna visaliaudinį pobūdį. Gausūs mitingai ir susirinkimai įvyko Maskvos, Leningrado, Stalingrado, Kijevo, Alma-Atos, Taškento, Talino, Tbilisio Jerevano, Rygos, Kuibyševo, Ufos, Novosibirsko, Vologdos, Briansko, Čkalovo, Irkutsko ir daugelio kitų Tarybų Sąjungos miestų gamyklose, fabrikuose, įstaigose ir mokyklose. Apie šimtą tūkstančių Pamaskvio gyventojų dalyvavo Elektrostalio, Tušino, Perovo, Jegorjevsko, Kolomnos, Noginsko, Zagorsko, Orechovo-Zujevo, Serpuchovo, Dubno miestų bendruose darbo žmonių mitinguose. Visose sąjunginėse respublikose, daugelyje kraštų ir sričių įvyko išplėstiniai Taikos gynimo komitetų plenumai, parėmusieji raginimą uždrausti branduolinio ginklo bandymus ir apsvarsčiusieji tarybinės liaudies uždavinius kovoje už tai, kad būtų susitarta uždrausti termobranduolinio ginklo bandymus. Mūsų šalies visuomenės organizacijos, institutai, žymūs mokslininkai pareiškė savo griežtą protestą ir pareikalavo nedelsiant nutraukti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Mitinguose, susirinkimuose, konferencijose, plenumuose, pasikalbėjimuose jau dalyvavo milijonai tarybinių žmonių. Darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija, įvairių tautybių atstovai, komunistai ir nepartiniai – visi TSRS piliečiai vieningai remia Tarybinio Taikos gynimo komiteto pareiškimą ir Pasaulinės Taikos Tarybos biuro raginimą uždrausti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Tarybų Sąjungos darbo žmonės visiškai pritaria Tarybinės vyriausybės iniciatyvai klausimu dėl branduolinio ginklo bandymų nutraukimo ir jo uždraudimo. Kampanija už atominių ir vandenilinių bombų bandymų uždraudimą nauja jėga rodo, kad Tarybų Sąjungos liaudis ir vyriausybė yra vieningos, kovodamos už taiką. Mitinguose ir susirinkimuose tarybiniai žmonės rūsčiai smerkia atominio karo kurstytojų veiksmus, pareiškia, kad jie visiškai solidarūs su visų šalių taikos šalininkais, ir kviečia visus geros valios žmones imtis ryžtingų veiksmų, kad būtų išsaugota taika. Vieningai paremdami reikalavimą uždrausti branduolinio ginklo bandymus, tarybiniai darbininkai, šachtininkai, kolūkiečiai, protinio darbo darbuotojai savo taikos siekimą patvirtina pasiaukojamu darbu. Vyksta toliau kampanija už tai, kad būtų neatidėliojant nutraukti atominių bei vandenilinių bombų bandymai ir toliau uždraustas termobranduolinis ginklas.


„Deutsche Tageszeitung“ rašo, kad Varšuvoj, prezidentui Moscickiui pirmininkaujant, įvyko pasitarimas dėl vadinamos Vakarų programos. Šita Vakarų programa turės sudaryti atsakymą į vokiečių Rytų programą. Jos tikslas — sustiprinti Pamario lenkus. Pasitarime dalyvavo apie 90 lenkų dvarininkų, pramonės sferų, bankininkų, prekybininkų, ir Pamario amatininkų atstovų. Konferencijoj dalyvavo taip pat visi suinteresuoti ministeriai ir viceministeriai. Konferencijoj buvo padaryta visa eilė pranešimų, kuriuose buvo nušviestas Pamariui gresiąs pavojus. Kai kurie konferencijos nariai pareikalavo aštrių priemonių prieš Pamario vokiečius. Konferencijoj buvo pareikalauta, kad tuoj būtų sudaryta skubi programa Pamario lenkams sustiprinti.


Iš pažiūros gana skirtingos šių dviejų paskaitų temos lyg ir neleistų jų jungti į vieną vietą, bet ištiesų jų turinys, jų mintys lyg ir papildė viena kitą. Kan. Tumas kalbėjo apie Vytauto Didžiojo reikšmę šiems laikams. — Vytautas, — sako — ir šiandien populiarus nepaprastai. Jei mes būtumėm išleidę į Lietuvą kito kurio, kad ir užsitarnavusio vyro paveikslą, be abejo, būtų ir jam pareikšta pagarba, bet tokio entuziazmo, kokį regėjome dabar, tikrai nebūtų. O juk jau 500 metų, kaip Vytauto nebėra. Lenkai mums prikiša gana įdomų, pas mus mažai žinomą faktą, kad Jogaila, girdi, buvęs didesnis lietuvis už Vytautą. Ir ištiesų, Vytautas, turėdamas savo pavaldinių įvairiausių tautų, nuolat santykiaudamas su svetimomis valstybėmis kalbėjo daugiau svetimomis kalbomis, nei lietuviškai. Tuo tarpu Jogaila net Krokuvoj gyvendamas kalbėjo lietuviškai! Gerai, tegu taip, bet kas buvo didesnis patriotas — Vytautas ar Jogaila? Atsakymas čia tik vienas. Ir kas daugiau gerbiamas Lietuvoje ir net Lenkijoj — Jogaila ar Vytautas? Tik Vytautas. Štai žiūrėkit — ne tik Lietuva bet ir Lenkija pilna Vytautų, Witoldų, o raskit bent vieną Jogailą! Nėra. Nes tik Vytauto pavyzdys visiems atrodo sektinas, nes tik jis yra gerbiamas, kaip didis diplomatas, didis kovotojas, ir didis patriotas, todėl jo vardu vaikus krikštija! Tai kas, kad Vytautas daugiau svetimomis kalbomis kalbėjo! Užtat visas jo gyvenimas — patriotizmo pavyzdys, nuolatinė kova dėl savo gimtojo krašto. Jam primeta, kad jis du kart žemaičius atidavė kryžiuočiams. Visų pirma netiesa, kad du kart, kadangi vieną kartą atidavė Jogaila. Tik jis norėdamas juos išgelbėti siekė grįžti prie valdžios Lietuvoje ir, kad to pasiektų, neva patvirtino tą Jogailos atidavimą. Žinome, kaip ilgai kryžiuočiai džiaugėsi tuo atidavimu… Antrą kartą atidavė jis žemaičius pats, gelbėdamas visos Lietuvos savarankiškumą. Užtat paskui visą metų eilę rinko jėgas rytuose, kol galutinai žemaičius išvadavo ir supliekė kryžiuočius. Taigi ir tas siekimas Vytauto į Rytus buvo ne jam pačiam o tik jo tėvynei tada reikalingas. Ir karūnos jis siekė ne sau, o tik Lietuvai, kad ji nebūtų laikoma Lenkijos pavaldine, už Lenkija mažesne, kada ištiesų ji buvo keleriopai didesnė. Juk Jogailai pasiūlė lenkų karūną — jis nuėjo Krokuvon. O Vytautas nesusigundė Čekijos karūna, nesusigundė net tos pačios Lenkijos karūna, jis siekė tik Lietuvos karūnos. Net pačiam imperatoriui su tais čekais jis nemalonumų pridarė už tai, kad tas, norėdamas visiems įtikti, nusprendė žemaičius po Vytatuo mirties vėl kryžiuočiams grąžinti. Vytautas, tas Vytautas, kuris valdė begalinius plotus, verkė dėl žemaičių likimo po jo mirties, kada asmeniškai pats vis vien juk jų nebebūtų valdęs. Kas gi tai, jei ne gilus patriotizmas! O iš kur tas skirtumas tarp Vytauto ir Jogailos? — Jogaila buvo Algirdo ir jo žmonos rusės, pravoslavės sūnus. Vytautas buvo Kęstučio ir lietuvaitės Birutės sūnus. Jogaila augo mišrioj šeimoj. Tiesa, Algirdas buvo lietuviškų tradicijų žmogus, ir Jogailai paliko įprotį prie lietuviškos kalbos ir tradicijų. Jis neturėjo iš motinos tos patriotinės įtakos, kurią turėjo Vytautas iš Birutės. Todėl visai teisingai mes minėdami Vytautą pagerbėme ir jo motiną Birutę. Nes ji išauklėjo mums tokį pasididžiavimo vertą Vytautą. Algirdo žmona svetimtautė negalėjo išauklėti patrioto iš esmės. O šiandien pas mus kaip yra. Pereikim inteligentų namus — ar daug rasime grynų lietuviškų šeimų? Ar yra pas mus tokių šeimų, kuriose ir beaugąs janiumas galėtų pasijusti šeimynos jaukioje atmosferoje ir drauge tautiškumo židiny? Tuščios kalbos, jei kas tikisi, kad svetimtautė moteris gali išauklėti lietuvių patriotus! (salėj smarkus plojimas). Štai ko mus moko Vytauto prisiminimas. — Ir vėl gi Vytautui dar prikišama, kad jis lyg ir spekuliavęs tikybomis, tris kartus krikštytas. Netiesa. Jis vieną kartą krikštytas, tik krikščionybės formą keitė. Jis apsikrikštijo kataliku, paskui perėjo į pravoslavus, vėliau vėl į katalikus. Ne taip jau čia bloga. Nes Vytautas suprato, kad tie skirtumai yra niekai, kad svarbu esmė. Rusų tvarka reikalavo, kad jų valdovas būtų pravoslavas, jis perėjo į pravoslavus. O juk esminio skirtumo nėra. Dėl to vieno žodžio „filioque“ tiek peštasi, o šiandien pagaliau pripažįstama, kad ne čia esmė. Nes kas gi gali šv. Trejybės paslaptį išaiškinti? Vytautas tą seniai suprato, o mes dar ir šiandien nenorime daugelio panašių dalykų suprasti. Štai lenkai mūsiškį gi vyskupą Būčį eretiku išvadino, kad per jo laikomas mišias buvo giedamas „Credo“ be „filioque”. Lenkai šitokiu savo užsispyrimu nuo seno jau pasidarė rusų amžini priešai.


Kauno septintasis fortas šiaurinėje miesto dalyje vienas pirmųjų, prasidėjus karui, tapo klaikia masinių žudynių vieta. Jau liepos pradžioje į fortą buvo suvaryta apie 10 tūkstančių žmonių. Moteris ir vaikus fašistai sugrūdo į požeminius urvus, palikdami be maisto ir vandens. Naktimis į požemius įsiverždavo ginkluoti budeliai. Jie tyčiodavosi iš aukų, prievartaudavo, o į pasipriešinusias nukreipdavo automatų ugnį. Silpnesnės moterys čia pat mirdavo nuo kankinimų, alkio ir troškulio. Stebuklingu būdu iš VII forto pabėgusi Kauno gyventoja Ana Svirskytė papasakojo: „Viena motina iki paskutiniųjų gynė savo dukterį, neleido jos išvesti, pridengė ją savo kūnu. Banditai ištempė abi. Motinos akivaizdoje išniekino merginą ir paskui ją nužudė. O motiną jie įmetė atgal į požemi. Dvi dienas, dvi naktis kamera skardėjo nuo moteriškės vaitojimo. Ji per tas dienas pražilo ir išėjo iš proto”. Vyrai ir didesni berniukai buvo laikomi po atviru dangumi prie forto esančioje dauboje. Žudikai iš A. Butkūno-A. Impulevičiaus gaujos be atodairos apiplėšinėjo, terorizavo ir pradžioje mažomis grupėmis naikino pasmerktuosius. Iš mirties forto ištrūkęs inžinierius J. Gidanskis pasakojo, jog neturėjo jokios profesijos ir fiziškai silpnesni. Atrinkimui ir šaudymui buvo išskirti daugiausia karininkai ir puskarininkiai. Šaudymas su pertraukomis vyko visą dieną. Praėjus kelioms dienoms, pirmoji kuopa vėl važiavo į VII fortą šaudyti… Tuomet tik anksti rytą šaudėme keletą valandų”. Žudynių dalyvis Pranas Matiukas papildo savo sėbro parodymus: „Grupė bataliono karių, maždaug 10 žmonių, imdavo iš daubos pasmerktuosius ir juos varydavo 50—100 metrų nuo tos vietos, kur buvo didelė sprogimo išrausta duobė. Po to juos sustatydavo ant duobės krašto veidais į ją ir iš kelių žingsnių šaudydavo. Kareiviai šaudydavo iš šautuvų, o karininkai — Norkus, Barzda — iš pistoletų. Kitą dieną, tik prašvitus, mes vėl nuėjome į fortą ir apsupome daubą, kur buvo laikomi suimtieji. Ant šlaitų viršaus buvo pastatyti du ar trys lengvieji kulkosvaidžiai. Barzda ir Norkus nurodė, kad reikės šaudyt pasmerktuosius ten pat vietoje, iš šlaitų į daubą. Pasigirdus komandai, prasidėjo šaudymas. Šaudomieji pradėjo blaškytis, bet išbėgti niekur negalėjo, nes visus juos pasiekdavo kulkos… Toks netvarkingas šaudymas truko maždaug pusantros valandos. Per tą laiką daubos dugnas buvo padengtas sušaudytųjų lavonais ir krauju. Mačiau, kad iš vieno kulkosvaidžio šaudė Labunskas. Šaudė beveik visa mūsų trečioji kuopa. Aš iš viso tuomet paleidau 30—40 šūvių. Kiek nušoviau žmonių, pasakyti negaliu, nes tai nustatyti buvo neįmanoma.” „Kai atvykome į septintąjį fortą, — parodė žudynių dalyvis Jonas Palubinskas, — jame radome apie 1.000 suimtųjų — moterų ir vyrų. Jie buvo suvaryti griovyje prie sienos ir saugomi mūsų bataliono apsaugininkų. Mes, šaudytojai, išsirikiavome to griovio viršuje ir, karininkams padavus komandą, šaudėme iš šautuvų į apačioje esančius žmones. Visas šaudymas užtruko apie 2—3 valandas. Kai pasmerktieji sukrisdavo, kai kas iš kareivių savo iniciatyva prieidavo pribaigti sužeistųjų arba tų, kurie nukrisdavo nenukauti… Šaudymo ketvirtajame ir septintajame forte metu aš mačiau, kaip kareiviai tikrindavo lavonų drabužius, burnas, ieškodami ten vertingų daiktų. Iš burnų kažkokiu būdu išplėšdavo auksinius dantis…” Knygoje „Mirties fortuose” M. Eglinis aprašo šiurpų tų dienų vaizdą VII forte: „Gyvi ir negyvi, kurių lavonų nebuvo leidžiama nė palytėti, tįsojo šalimais. Vasara buvo nepaprastai karšta. Saulė svilino… Lavonai ėmė pūti, skleisdami aplinkui baisų tvaiką. Šalia lavonų alpo savo krauju apšlakstytos būtybės…” Pagaliau, liepos 7 dienų, likusios gyvos moterys buvo nuvarytos į devintąjį fortą, o likusieji vyrai — sušaudyti. Taip baigėsi septynias dienas trukusi septintojo forto tragedija, kurios metu buržuaziniai nacionalistai nutraukė gyvybės siūlą aštuoniems tūkstančiams žmonių. Ir vienas pagrindinių šios tragedijos kaltininkų buvo budelis Impulevičius. Impulevičius jau Kaune dažnai pats išvykdavo į žudynių vietas, vadovaudavo žmonių naikinimo operacijoms ir dargi tiesiogiai dalyvavo žudant žmones. Tai savo parodymuose patvirtina buvęs Impulevičiaus vadovaujamų žudikų gaujos dalyvis J. Surmas: „Kartą Kaune aš stovėjau sargyboje viename bokšte, — pasakojo jis, — ir mus pakeisti atėjo kitas būrys. Atėjusieji visi buvo girti. Būrio vado įsakymu mes grįžome į bendrabutį. Būrį pakvietė į valgyklą, kurioje buvo padengti stalai ir ant jų padėta degtinė ir užkandžiai. Kuomet mes visi įsigėrėme, bataliono vadas Impulevičius ir vokiečių kapitonas Reichertas pasakė mums: „Na, dabar, vyrukai, eisime pašaudyti! Mus išrikiavo po 4 su ginklais, ir majoras Impulevičius nuvedė prie kalėjimo. Jau buvo naktis. Iš kalėjimo pradėjome išvesti po vieną žmogų ir rikiuoti. Kuomet buvo paruošta maždaug 30—40 žmonių grupė, nuvarėme ją į Mickevičiaus slėnį, kur jau buvo iškastos duobės… Ten juos sušaudėme”. Už pluoštą markių, butelį degtinės ir skudurus jie tapo budeliais.


Sekmadienį vakare per Lietuvos televiziją kalbėjo ministras pirmininkas Bronislovas Lubys. Tokios dalykiškos Lietuvos premjero kalbos seniai negirdėjome. Premjeras pasakė, jog pirmiausia bus stengiamasi sureguliuoti maisto produktų kainas. Vyriausybė negali pažadėti, kad kainos bus nedidelės. Dabartinė Vyriausybė yra rinkos ekonomikos šalininkė, tačiau pereinamojo laikotarpio kainas numato reguliuoti. Jos bus reguliuojamos ne žemės ūkio produkcijos gamintojų sąskaita. Žemdirbys turi būti suinteresuotas auginti, kas jam naudinga, parduoti už kiek jis gali ir nori. Numatoma reguliuoti duonos, mėsos ir pieno kombinatų pelną, kad jis būtų ne didesnis kaip 10-15 procentų. Dabar kai kurių mėsos kombinatų pelnas siekia 200-250 procentų. Bus taip pat reguliuojamas prekybos antkainis, kuris šiandien siekia 20-30-40, net 49 procentus. Jis bus ne didesnis kaip 10-15 proc., didesniuose ir mažesniuose miestuose bus skirtingas. Premjeras kalbėjo ir apie Energetikos ministerijos įmonių pelno reguliavimą. Suprantu, sakė jis, kad šis Vyriausybės žingsnis bus nepopuliarus, tačiau šiandien būtinas. B.Lubys patikino žmones, kad artimiausiu metu gyventojams nebus didinamos butų šildymo ir elektros energijos kainos. Gamtinių dujų pirkimo ir pardavimo kainas ūkiniams objektams numatoma taip sureguliuoti, kad jos atitiktų tarptautinės rinkos kainas. Dabar iš valstybės biudžeto vienas tūkstantis kubinių metrų dujų dotuojamas apie 10 tūkst. talonų. O parduodamas šis dujų kiekis už 24 tūkst. talonų (tikroji kaina, įvertinus dolerio ir talono kursą, būtų apie 28 tūkst. talonų). Numatoma sutvarkyti prekybą alkoholiu. Iš jo Lietuvoje daromas didelis biznis. Labai gerbiu verslininkus, kalbėjo premjeras, jie daug rizikuoja, ir juos galima girti už tai, jeigu dirba su nauda sau ir valstybei. Tačiau Lietuva girdoma ne tik prancūzišku konjaku ar anglišku viskiu. Daug atvežama techninio spirito, už jį nemokamas muito mokestis, po to jis praskiedžiamas, išpilstomas į butelius. Todėl Vyriausybė rengiasi įvesti valstybės monopoliją alkoholiui į Lietuvą įvežti. Taip padarė latviai. Beje, prieš karą Lietuvoje valstybė taip pat turėjo šį monopolį. Griežtai prekyba alkoholiu tvarkoma Suomijoje, Norvegijoje, Švedijoje. Premjeras pasisakė už efektyvią mokesčių rinkimų sistemą, už tai, kad valiutos įplaukos būtų koncentruojamos valstybiniuose komerciniuose bankuose ir kontroliuojamas jų panaudojimas. Vyriausybė numato pateikti Seimui naujos mokesčių sistemos projektą. Bus peržiūrėtos studentų stipendijos. Vyriausybė numato stiprinti policiją, geriau ją apginkluoti kovos su nusikaltėliais priemonėmis, padidinti policininkų atlyginimus.


Draugai! Kupini šilčiausių ir širdingiausių jausmų susirinkome visi mes šiandien į šį Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos tautų draugystės mitingą. Mūsų šalies ir Jugoslavijos tautos seniai susitiko, žengdamos draugystės keliu. Ne kartą išvien, petys petin kovėsi Rusijos ir Jugoslavijos kariai prieš užsieniečius grobikus. Didžiulėmis pastangomis ir sunkiomis aukomis buvo sutvirtinta mūsų tautų draugystė kovoje prieš bendrą priešą — fašizmą. Ir dabar, kai mes priimame savo šalyje Jugoslavijos vyriausybinę delegaciją su draugu Tito priešakyje, mes jaučiame tokius pat jausmus, kokius jaučia broliai, susitikę po išsiskyrimo. Tiktai metai praėjo nuo to laiko, kai draugai Bulganinas ir Chruščiovas buvo nuvykę į mūsų širdžiai artimą Jugoslaviją. O kokie dideli tos kelionės rezultatai! Dabar jau niekas negali neigti, kad per praėjusius metus mūsų valstybės žymiai suartėjo. Visiškai sužlugo viltys tarptautinės reakcijos, kuri paskubėjo paskelbti mūsų draugystę palaidotą ir mėgino spekuliuoti laikinu mūsų šalių santykių sutrikimu. Ta šiluma ir nuoširdumas, kuriais mūsų šalies tautos sutinka jus, draugas Tito, ir jūsų bendražygius, išreiškia giliausias, nuoširdžias tarybinės liaudies simpatijas ir draugystę broliškajai Jugoslavijos liaudžiai. Taip pat nuoširdžiai jus sutiko Maskvos valstybinio universiteto mokslininkų ir studentų kolektyvas. Brangusis draugas Tito, brangus bičiuliai! Jūsų atvykimas į Tarybų Sąjungą - tai naujas žingsnis vystant ir stiprinant dviejų broliškų tautų draugystę. Mes neabejojame, kad Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos valstybinių veikėjų derybos bus svarbus etapas toliau plečiant bei gilinant Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos draugiškus santykius ir padės stiprinti taiką visame pasaulyje. Mūsų liaudis, vadovaujama savo Komunistų partijos, stato komunizmą. Šiame didžiajame kuriamajame darbe su dideliu entuziazmu dalyvauja tarybiniai mokslininkai. Tarybų Sąjungoje dirbamas didelis darbas visose mokslo srityse. Visas pasaulis pripažino tarybinių mokslininkų pasiekimus taikiai naudojant atominę energiją. Tarybiniai žmonės teisėtai didžiuojasi tuo, kad mūsų šalyje buvo pastatyta pirmoji pasaulyje atominė elektrinė. Direktyvose dėl šeštojo penkmečio plano numatyta statyti naujas galingas atomines elektrines. Malonu ir džiugu dirbti, kai žinai, kad tarybinis mokslas, kiekvieno žmogaus darbas tarnauja taikai ir pažangai, didžiajai komunizmo statybai. Kasmet plečiasi tarybinių mokslininkų moksliniai ryšiai su kitų šalių mokslininkais. Plečiasi tie ryšiai ir su Jugoslavijos mokslininkais. Neseniai buvo pasirašyti Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos susitarimai dėl bendradarbiavimo vystant tyrimus branduolinės fizikos ir atominės energijos naudojimo taikiais tikslais srityje, dėl eksperimentinio atominio reaktoriaus statybos Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje. Mes nuoširdžiai sveikiname šiuos susitarimus ir esame įsitikinę, kad mūsų tautų draugystė stiprės, o kartu vystysis mūsų ekonominiai, kultūriniai ir moksliniai ryšiai. Mes nuoširdžiai linkime Jugoslavijos liaudžiai dar didesnių laimėjimų jos kuriamajame darbe, kuriant naują Jugoslaviją, statant socializmą. Tegyvuoja ir stiprėja amžina neišardoma Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos tautų draugystė! (Plojimai). Sutiktas audringais mitingo dalyvių plojimais, didelę kalbą pasakė Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto pirmasis sekretorius draugas N. S. Chruščiovas.


Lenkai bijo vokiečių Krokuvos dienraštis „Ilustrowany Kurjer Codzienny“ iš gruodžio 2 d. kelia trukšmą dėl vokiečių ginklavimosi. Laikraštis nurodinėja, kad vokiečiai savo reichswehrą (kariuomenę) laviną visai naujais metodais. Būtent, esą, iš kareivio stengiamasi išauklėti ne buvęs kaizerio laikais be valios, be proto klausomasis karininkų rankose automatas, bet vispusiškai nusimanąs karo reikaluose karys, lygiai suprantąs visas ginklų rūšis. Reichswehro kareivis esąs kartu ir pėstininkas, ir artileristas, ir jūrininkas. Nors, esą, Versalio taikos sutartis ir uždraudusi vokiečiams gaminti didesnių kalibrų armotas, bet užtat vokiečiai dabar kreipią ypatingo dėmesio į armotų tolumo jėgą. Lengvoji vokiečių artilerija dabar šaudanti labai toli. Taip pat, esą, ir vokiečių karo laivynas esąs iš pagrindų perreformuotas ir tobulinamas. Tą savo vokiečiu karo jėgų apžvalgą laikraštis baigia įspėdamas Europą, kad Vokietijos kariuomenė esąs pavojingas ir galingas veiksnys, kurio reikia saugotis. Šie lenkų laikraščio išvadžiojimai nėra kažkokia naujiena, nes prancūzų spauda jau prieš kiek laiko nurodinėjo į vokiečių militarinę galybę, matyt, norėdama pateisinti Prancūzijos didžiulį karo biudžetą. Kaip ten iš tikrųjų yra su vokiečių armija, ne mūsų dalykas tuo rūpintis. Tačiau mūsų nuomone ir lenkų kariuomenė nėra taip pat kažkoks ypatingas taikos faktorius, kuriam išlaikyti Lenkija turėtų leisti milžiniškas pinigų sumas. Stalino kova su Trockiu. Užsienių spaudoj sukėlė didelio susidomėjimo esančio ištrėmime žinomo komunisto K. Radeko laiškas–atsišaukimas į kitų kraštų komunistus, kuriam nurodoma į ištremtų komunistų persekiojimus. Pasak Radeko, visi Stalino ištremti žymesnieji opozicionieriai su Trockiu priešaky esą laikomi sunkiausiose sąlygose ir jų gyvybei gresiąs pavojus. Radekas reikalaująs sušvelninti režimą Trockio atžvilgiu, kurio sveikata esanti visai menka. Šis Radeko laiškas rodo, kad Stalinui dar nepavykę galutinai sunaikinti opozicijos. Eina gandų, kad Stalinas buvęs atsikvietęs Trockį Maskvon pasikalbėti ir siūlęs jam įvairias aukštas vietas, kad tik jis atsisakytų ir pasitrauktų iš opozicijos. Trockis tačiau nesutikęs to padaryti, ir todėl buvęs atgal ištremtas į Turkestaną. Gen. Daukanto pareiškimas lenkų spaudoj. Gen. Daukanto pareiškimą „Lietuvos Aido“ korespondentui dėl jo pasitraukimo iš ministerių kabineto ,,Pat“ yra patiekęs lenkų spaudai, ypač tą dalį, kur generolas palietė lietuvių lenkų santykius.


Štai jis, imperialistų tarnas, kruvinas budelis

PRIEŠ dvidešimt vienerius metus, tarptautinio imperializmo išugdytas ir nukreiptas, hitlerinis fašizmas pradėjo kruvinų, šiurpių nusikaltimų kupiną avantiūrą prieš mūsų socialistinę Tėvynę. Hitlerine kariauna nusiaubė didžiulius Tarybų šalies plotus, degėsiais ir pelenais pavertė šimtus jos miestu ir tūkstančius kaimų. Bet milžiniški medžiaginiai nuostoliai nublanksta prieš tai, kaip hitlerininkai susidorojo su šimtais tūkstančių tarybinių žmonių. Vien Tarybų Lietuvos teritorijoje buvo sunaikinta apie 700 tūkstančių gyventojų. Hitlerininkams masiškai naikinant tarybinius žmones, uoliai talkininkavo lietuvių tautos atmatos — buržuaziniai nacionalistai. Paneriai ir Kauno fortai, Pirčiupis ir Miliūnai, dešimtys kitų vietų primins ateinančioms kartoms Žvėrišką hitlerinių fašistų ir jų tarnų — lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų veidą. Gėda ir prakeikimas lydės žudikus, sukruvinusius savo rankas tūkstančių žmonių – vyrų, moterų, senelių ir kūdikių krauju. Ir kur besislapstytų, kokiais nekaltais vardais budeliai besidangstytų, nenuplaus jie kruvinų rankų. Juo labiau, kad istorija atskleidžia vis naujus ir naujus hitlerininkų ir jų tarnų nusikaltimų įrodymus. Šiomis dienomis spaudoje buvo paskelbta TSRS Užsienio reikalų ministerijos nota JAV ambasadai Maskvoje dėl Amerikoje, Filadelfijos mieste gyvenančio karinio nusikaltėlio Antano Impulevičiaus perdavimo tarybiniams organams. Šiame puslapyje pateikiami kai kurie faktai apie balsias šio budelio ir jo sėbrų piktadarybes. Jie dar kartą primena, ką tautoms neša fašizmas, kuri taip uoliai atgaivina Amerikos imperialistai, šiandien priglaudę budelį Impulevičių. Šiurpių sukrečiančių piktadarybių vaizdai raginte ragina žmones kelti budrumą, dar ryžtingiau demaskuoti imperializmo intrigas ir provokacijas, dar tvirčiau laikyti kovos už taiką vėliavą, vardan mūsų ir ateinančių kartų laimės.


„Mes kovosime, kol nuversime diktatorių“

Be paliovos stiprėja kova prieš diktatūrą Gvatemaloje. Informacijų agentūrų korespondentų pranešimais, vakar dieną ir visą naktį sostinėje vyko susirėmimai tarp iki dantų ginkluotų policininkų bei karinių dalinių, iš vienos pusės, ir antivyriausybinių demonstrantų, iš antros. Šiuose susirėmimuose buvo užmušta apie 20 žmonių, sužeista apie 100 ir suimta daugiau kaip 250 žmonių. Vyriausybė jau neįstengia kontroliuoti padėties šalyje. Vakar valdžia sostinėje buvo perduota kariškiams. Armija pareiškė, jog ji imsis „reikiamų griežtų priemonių“, kad „likviduotų gatvių maištus“. Kariškiai užėmė paštą, radijo stotį ir telegrafą. Mieste uždrausti mitingai, susirinkimai ir streikai. Įvesta komendanto valanda. Kartu paskelbta, kad į sostinę sutraukiama 40 tūkstančių diktatoriaus Idigoro Fuenteso šalininkų. Bet tokios represinės priemonės nepadeda vyriausybei. Prie studentų, kurie neseniai pradėjo streiką, protestuodami prieš tai, kad vyriausybė suklastojo praėjusių metų gruodžio mėnesį įvykusius rinkimus, prisijungė kiti šalies gyventojų sluoksniai. Nors valdžia ne kartą buvo pareiškusi, kad partizanų judėjimas sutriuškintas, partizanų būriai šalies šiaurėje ir šiaurės rytuose aktyvina savo veiklą. Vienam šių būrių, praneša agentūros Asošieited pres korespondentas, vadovauja buvęs gynybos ministras Karlas Pasas Techada. Šios savaitės pradžioje jis savo kreipimesi paragino sustiprinti kovą prieš vyriausybę. „Mes nesiliausime kovoję, kol bus nuversta diktatoriaus Idigoro vyriausybė“ – tokiu šūkiu kovoja gvatemaliečiai.


DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Pres Trast of India, dėl nepaliaujamų liūčių, kurios prasidėjo tuoj pat po žemės drebėjimo, Sauraštros, Katčo valstijose ir Gudžerato rajone beveik visos upės išsiliejo iš krantų ir apsėmė daugelį kaimų. Geležinkelio sankasa kai kuriose vietose apsemta arba smarkiai išplauta. Katčo valstijos sostinėje Bhudžės mieste sugriauta 150 namų. Kaljano miestas, kuris yra svarbus geležinkelių mazgas, apsemtas vandens iki 8 pėdų aukščio. Šimtai valčių kelia gyventojus į saugius rajonus.


TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumui TSR Sąjungos Ministrų Tarybai Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komitetui Nuo VLKJS Centro Komiteto iškilmingojo plenumo dalyvių

Šią iškilmingą dieną, kai komjaunimui įteiktas Lenino ordinas, į brangiąją Komunistų partiją, į Tarybinę vyriausybę nukreipti mūsų jausmai ir mintys. Komjaunuolių, viso tarybinio jaunimo vardu karštai, iš visos širdies dėkojime už aukštą apdovanojimą. Mes užtikriname Partiją ir Vyriausybę, kad komjaunimas, visas mūsų jaunimas ir ateityje su tokia pat energija atsilieps į jų kvietimus. Mums, komjaunuoliams, tarybiniams jaunuoliams ir merginoms, nėra nieko šventesnio, aukštesnio ir brangesnio kaip partijos valia, jos pasitikėjimas, Komjaunimas apdovanotas reikšmingomis dienomis: artėja Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-osios metinės. Per tuos metus mūsų Tėvynė nuėjo šlovingą kelią, tapo galinga socialistine valstybe. Visuose istoriniuose tarybinės liaudies žygiuose aktyviai dalyvavo lenininis komjaunimas. Komunistų partija ji su meile ugdė ir auklėjo, rūpestingai nukreipdavo jaunatvės energija naujai, dar neregėtai pasaulyje socialistinei visuomenei kurti. Mūšiuose ir darbe vardan Tėvynės laisvės ir laimės susidarė ir išsivystė geriausios lenininio komjaunimo tradicijos ir visu pirma - begalinė jo ištikimybė Komunistų partijai, pasirengimas įvykdyti bet kurią jos užduoti. Komjaunimas visuomet žengė ir žengia paskui Partiją, kaip jos ištikimas sūnus ir patikimas pagalbininkas. Įstatymu komjaunimo gyvenime tapo: Jeigu Partija sako - reikia, Komjaunimas atsako - padarysime! Komunistų partija pakvietė komjaunuolius, jaunimą vykti įsavinti dirvonų ir plėšinių. Partijos žodis susilaukė karšto atgarsio jaunose širdyse. Komunistų partija iškėlė milžinišką uždavinį - įsavinti nesuskaičiuojamus Sibiro, Tolimųjų Rytų, Tolimosios Šiaurės gamtos turtus, pastatyti ten naujas gamyklas, geležinkelius, galingas elektrines, padidinti anglies gavybą Donbase. Ir vėl išvyko komjaunuolių ešelonai. Per trumpą laiką į šalies rytinius ir šiaurinius rajonus, į Donbasą nuvyko daugiau kaip 200 tūkstančių jaunųjų patriotų. Praeis nedaug laiko, ir pakils gamyklų korpusai Sibiro taigos miškuose, Užpoliarės snieguose, įsižiebs galingų hidroelektrinių žiburiai prie vandeningų Sibiro upių. Duos anglų 36 naujos komjaunuolių šachtos Donbase. Jaunieji patriotai stato gelžbetoninių konstrukcijų gamyklas ir veisia vaismedžių sodus, šefuoja gyvulininkystės fermas ir padeda paversti Alkanąją stepę derlingu slėniu. Argi galima suskaičiuoti visus patriotinius mūsų dienų jaunosios kartos darbo žygius. Komjaunuoliai, jaunimas eina ten, kur sunku, kur reikalingos jų jaunos, stiprios rankos, karštos širdys. Tam mes ir komjaunuoliai, už tai mes ir turime šlovingąjį leniniečių vardą! Dirvonuose, šeštojo penkmečio naujosiose statybose kovoje su sunkumais grūdinasi mūsų charakteris, stiprėja valia, auga mūsų komunistinis sąmoningumas. Visuose šiuose žygiuose aiškiai atsiskleidžia geriausieji mūsų jaunimo bruožai - jo didis patriotizmas, pasiaukojimas, ištikimybė Partijai savo Liaudžiai. Komjaunimo apdovanojimas Lenino ordinu – tai aukštas VLKJS veiklos įvertinimas, jo visaliaudinių nuopelnų pripažinimas. Tuo pačiu metu tai Partijos ir Liaudies priesakas atlikti naujus didvyriškus žygius. Mes žinome - pas mus daug trūkumų, mes šiuos trūkumus stengsimės išgyvendinti. Komjaunuoliai žino, kad ateitis šiandien kuriama visų tarybinių žmonių pastangomis. Kuo daugiau išgauta anglies ir naftos, išlydyta ketaus ir plieno, kuo daugiau gauta grūdų ir primelžta pieno, tuo arčiau trokštamas tikslas - komunizmas. Kelią į šį tikslą mums nurodo Komunistų partija. Didelio, milžiniško tikėjimo didžiuoju Partijos reikalu kupinos mūsų širdys. Pasižadame ir ateityje pasiaukojamu darbu gausinti savo Liaudies šlovę, stiprinti socialistinės Tėvynės galybę. Visuomet tvirtai prisiminsime didžiojo Lenino priesaką, kad Komunistinio jaunimo sąjunga turi būti smogiamasis būrys, kuris bet kuriame darbe teikia savo pagalbą, rodo savo iniciatyvą. VLKJS CK iškilmingasis Plenumas užtikrina Komunistų partiją ir tarybinę liaudį, kad, atsakydami į aukštąjį apdovanojimą, komjaunuoliai ir komjaunuolės, visi tarybiniai jaunuoliai ir merginos dar glaudžiau sutelks savo gretas apie brangiąją motiną – Komunistų partiją ir skirs visas savo jėgas bei energiją kovai už komunizmo pergalę. Tegyvuoja galingoji Tarybų Sąjunga! Tegyvuoja brangioji Tarybinė Vyriausybė! Tegyvuoja Tarybų Sąjungos Komunistų partija ir jos kovinis štabas – Lenininis Centro Komitetas.


Tautinių mažumų mokyklų projektas Lenkijoje.

Sukliuvo seimo švietimo komisijoj. Ukrainiečių atstovų klubas patiekė seimo švietimo komisijai skubotą tautinių Lenkijos mažumų mokyklų įstatymų sumanymą. Svarbiausieji sumanymo nuostatai yra šioki. Valstybės pradžios mokyklos visuose valsčiuose, kuriuose yra per 50% gyventojų ukrainiečių, gudų ar lietuvių, privalo būti vedamos tų tautų kalba; valsčiuose, kuriuose susiranda 20 vaikų minėtų tautybių, jiems steigiama atskira pradžios mokykla su jų gimtąja dėstymo kalba; valsčiuose, kuriuose yra mažiau kaip 20 vaikų tų tautybių, jiems įvedamas jų kalbos dėstymas esamojoj mokykloj. Aukštesniųjų valstybinių mokyklų, mokytojų seminarijų ir specialinių mokyklų skaičius minėtų trijų tautybių kalbomis visur privalo atitikti tų tautybių gyventojų nuošimtį ir turėtų būti steigiamos 30-čiai tėvų pareikalavus. Visi dalykai tose tautinėse mokyklose dėstomi gimtąja kalba: lenkų kalba kaip valstybinė dėstoma kaip atskiras dalykas. Visu tų mokyklų vedėjai ir mokytojai privalo būti atitinkamos tautybės. Šis sumanymas galioja ne vien vadinamosiose rytų vaivadijose, bet visame dabartinės Lenkijos plote. Šį sumanymą ukrainiečių klubas, matyt, tyčiomis pasiryžo iškelti dabar, kai tautinių mažumų klausimams tirti institutas Varšuvoj neseniai viešai pripažino reikalingumą suteikti ukrainiečiams tokias mokyklas, kad tuo būdu įsitikintų, kiek nuoširdumo yra tuose instituto pageidavimuose. Bet lenkų seimo švietimo komisija diduma balsų atmetė šio projekto skubotumą ir tuo būdu pakišo jį po belumbe.


Žymiųjų Pracūzijos juristų nuomonė apie Ambasadorių Konferencijos sprendimą Vilniaus klausimu.

Šių metų gegužės 1 d. mūsų pasiuntinys Paryžiuje p. P. Klimas yra atsikreipęs į garsius prancūzų juristus, kad jie išdėstytų savo nuomonę apie Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimą dėl Lietuvos ir Lenkijos sienų. Kaip žinome, tas nutarimas, Didžiųjų Santarvės valstybių padarytas, norėjo atiduoti Vilnių ir jo teritoriją Lenkijai. Lietuvos vyriausybė nepaliovė protestavusi prieš tą neteisėtą sprendimą, bet Lenkija juo rėmėsi ir remiasi, norėdama tuo būdu pamatuoti Vilniaus klausimo išrišimą savo naudai. Tas sprendimas užsieniuose viešojoj opinijoj laikomas dažnai tokiu aktu, kur kalbąs ne mūsų naudai. Lenkų propaganda mėgino net tą aktą pridengti Tautų Sąjungos, vadinasi, beveik viso pasaulio valstybių autoritetu. Tokiose apystovose žymiųjų, kaip tik Prancūzijos internacionalinės teisės specialistų nuomonė įgyja be galo svarbios reikšmės. Iš anksto turime pasakyti, kad ta nuomonė nuneigia Ambasadorių Konferencijos nutarimo vertę, atmeta jo privalomumą Lietuvai, atranda jį neteisėtu ir neteisingu! Tuo būdu savo pasauliniu autoritetu tie internacionalinės teisės žinovai paremia Lietuvos vyriausybės ir visos lietuvių tautos nusistatymą. Minėtų žinovų tarpe mes matome tokį autoritetą kaip Paryžiaus universiteto profesorių A. de Lapradelle, buvusį prancūzų užsienių reikalų ministerijos juriskonsultą, Internacionalinės Teisės Instituto narį ir buvusį vicepirmininką. Prof. A. de Lapradelle yra garsus savo daugybe veikalų, savo vadovavimu visai eilei internacionalinės teisės leidinių ir pasižymi savo nepaprasta juridine precizija ir maestrišku dalykų dėstymu. Antras autoritetas yra įžymus taip pat Paryžiaus universiteto profesorius Louis Le Fur, minėto instituto narys, ypatingai pasižymįs savo moraliniu skaidrumu internacionalinių santykių tvarkyme ir ginąs teisingumą teisės principe. Trečias juristas yra buvęs Petrogrado universiteto profesorius ir Rusijos užsienių reikalų ministerijos juridinio departamento direktorius A. Mandelstam, to pat instituto narys, dabar nuolatos gyvenąs Paryžiuje ir nukovojęs pasaulinės internacionalinės teisės srityje vieną iš pirmųjų vietų savo veikalais, ypatingai paskutiniuoju - apie Tautų Sąjungos jurisprudenciją. Tų juristų nuomonės neseniai yra atspausdintos Paryžiuje knygoje pavadintoje: „Consultations de MM. A. de Lapradelle, Louis Le Fur et André N. Mandelstam concernant la force obligatoire pour la Lithuanie de la decision de la Conférence des Ambassacours du 15 mars 1923“. Į mūsų pasiuntinio p. P. Klimo motyvuotai pastatytą tiems juristams klausimą: „Ar yra Lietuvos vyriausybė, teisės ir teisingumo atžvilgiu, surišta Ambasadorių Konferencijos 1923 metų kovo 15 dienos nutarimu dėl sienų tarp Lenkijos ir Lietuvos, taip ar ne?“ - prof. Le Fur savo konsultacijos išvadoje aiškiai atsako: „Reikia atsakyti be jokių svyravimų: ne, nei pozityvės teisės nei teisingumo atžvilgiu - Lietuva nėra surišta Ambasadorių Konferencijos sprendimu. Tą patą pasako prof. Mandelstamas. Lygiai ryškus yra ir prof. A. de Lapradelle atsakymas, kurs savo baigiamam sakiny išsitaria: „Tiek teisės, tiek teisingumo atžvilgiu 1923 metų kovo 15 dienos nutarimas neturi bazės ir todėl yra be vertės“. Mes turime ypatingai džiaugtis, kad šitokį įvertinimą viešai davė pirmieji Prancūzijos juristai, nes lenkų propaganda daugiausia Prancūzijoje tengėsi aptemdinti ir iškraipyti Lietuvos teises ir nusistatymus. Šiandien brancūzų juristų asmenyje mes gauname tuo būdu dvigubos paramos, kuri savo pasauliniu autoritetu ir neužineresuota dvasia iškelia aikštėn Lietuvos protesto teisėtumą Vilniaus byloje. Laikydama tat pirmaeilės reikšmės dalyku, mes stengsimės, jei ne visą tekstą paduoti savo skaitytojams, tai bent žymiausias dalis.