Mūsų šiaurės kaimynų – latvių, estų ir suomių – valstybiniam gyvenime pastebimi reiškiniai, kurie verti platesnio susipažinimo. Latvijos seimas baigia savo dienas dar šią savaitę norima baigti svarstyti visi skubieji įstatymų projektai ir po to laikyti šią paskutinę sesiją baigta. Tačiau opozicija, pirmon galvon socialdemokratai, prieš naujus rinkimus ruošiasi įteikti vyriausybei kelias naujas interpeliacijas, kurios sesiją gali užtęsti. Paskutiniuoju metu Latvijos vidaus gyvenime vyksta įdomus reiškinys. Ligi šiol darbininkų judėjimui vadovavo vieni socialdemokratai, kurie seime turėjo trečdalį vietų. Greta jų egzistuoja dar dešinieji socialdemokratai, vadinamieji mažumiečiai, tačiau ši grupė pamažu tirpsta. Dabar pas socialdemokratus atsirado pavojingi konkurentai iš kairės. Rygoj gan seniai veikia „profsąjungininkai“, kurie, kaip niekas neabejoja, faktinai atstovauja Maskvos internacionalui. Tačiau ligšiol jie kažkaip nerodė didesnio veiklumo. Seimo rinkimų išvakarėse „profsąjungininkai“ pradeda aktyvėti. Jų spauda pakeltu tonu šaukia apie fašizmo pavojų: platinami atsišaukimai, kviečiantieji į mitingus, kur „bus teisiami sunkiųjų darbu kalėjimu fašizmo vadai“ (čia seka dešiniųjų vadų pavardės). Pagaliau, profesininkai nutarę seimo rinkimuose išstatyti atskirą sarašą. Bet to maža. Prieš porą mėnesių įsisteigė nauja „nepriklausomų sacialistų“ partija, kuri taip pat karesnė kaip socialdemokratai. „Nepriklausomieji“ savo arkliuku pasirinko kovą prieš išdavikus socialdemokratus“. Tokiu būdu socialdemokratams per būsimus seimo rinkimus teks atlaikyti kovą prieš kairiuosius „draugus“, kurie šiokio tokio pritarimo masėse turi. Tai reiškia, kad Latvijoj darbininkai ima labiau revoliucinėti, kas, atsiminus Maskvos artumą, gali turėti fatališkų pasėkų. Konkurencijos pavojus privertė socialdemokratus drauge su dešiniaisiais balsuoti už rinkimų įstatymo pakeitimą, nukreiptą prieš mažąsias partijas. Estija gyvena praeities likvidavimo laikotarpį. Kaip ir kitose naujose valstybėse, ir Estijoje buvo išleista žemės reforma, kuri susmulkino dvarus, priklausiusius daugiausia vokiečiams. Estai, lygiai kaip ir latviai, laikėsi pažiūros, kad už nusavintą žemę atlyginimo neturi būti mokama. Išimtis tiek vienoj, tiek antroj valstybėj daroma su svetimšaliais, kuriems už jų žemę mokama. Kaip jau sakyta, Estijoj žemės reforma daugiausia palietė dvarininkus vokiečius. Todėl jie turėjo iš žemės reformos didelių materialių nuostolių. Paaiškėjus, kad atlyginimas mokamas tiktai svetimšaliams, didžiuma estų dvarininkų vokiečių perėjo Vokietijos pilietybėn ir ėmė reikalauti atlyginimo kaipo svetimšaliai. Prieš metus Vokietijos vyriausybė įteikė estų vyriausybei memorandumą, reikalaudama atlyginti 120 dvarininkų, Vokietijos piliečių. Bet paskui paaiškėjo, kad tik tai 4 jų dar 1919 m. buvo Vokietijos piliečiai. Likusieji paėmė Vokietijos pilietybę vėliau. Dabar visas ginčas eina dėl to, ką laikyti svetimšaliais. Tuo reikalu šiomis dienomis tarp Estijos vyriausybės ir dvarininkų įgaliotinių prasidėjo derybos. Reikia pasakyti, kad dėl dvarininkų akcijos Estijos Vokietijos santykiai yra gan įtempti. Didelę sensaciją Estijoj sukėlė teismo rūmų (antros instancijos) sprendimas savo laiku pagarsėjusio pasiuntinio Maskvoj Birko byloj. Kaip žinoma, apygardos teismas Birką valstybės išdavimu išteisino, bet nutarė pašalinti iš tarnybos už nevykdymą vyriausybės įsakymų, kuriais jis buvo kviečiamas atgal į Estiją. Birkas padavė apeliacijos skundą, tikėdamasis visiško išteisinimo. Bet išėjo atvirkščiai. Teismo rūmai pripažino, kad iš esmės Birkas turįs būti pripažintas valstybės išdavimu. Motyvuotam sprendime pasakyta, kad Birkas pats nenorėjęs grįžti į Estiją, niekas jo nevertęs skelbti Estiją kompromituojančių žinių „Izviestija“, kuo pasinaudojo Sovietų organai. Už visą tai Birkas turįs būti nuteistas sunkiųjų darbų kalėjimu, bet išteisinamas dėl formalinių motyvų, sulig pasenusiais rusų įstatymais. Tuo būdu buvęs estų užsienių reikalų ministeris ir nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris moraliniai pripažintas valstybės išdaviku. Šį pirmadienį iš Helsinkio išplaukė atgal į Oslo Norvegijos karalius, kurs padarė revizitą Suomijos valstybės prezidentui. Prieš dvi savaites tuo pat tikslu Suomiją lankė Švedijos karalius. Senų, aukštos kultūros valstybių galvų atsilankymas rodo, kad Suomijos tarptautinė padėtis vis stiprėja. Tai rodo ir faktas, kad Vengrija perkėlė savo pasiuntinybės rezidenciją iš Talino į Helsinkį. Vengrija, kaip žinoma, siekia Trianono sutarties revizijos. Šiuo klausimu Suomijai, kaipo Tautų Sąjungos tarybos nariui irgi tenka tarti savo žodis. Todėl darosi suprantamas vengrų nusistatymas siekti artimesnio kontakto su Suomiją. Drauge negalima nepastebėti kitas reiškinys. Būtent, vis didesnis Suomijos orientavimasis į Skandinaviją. Suomiai šiuo tarpu nuo Pabaltės valstybių yra nutolę daugiau, negu bet kada. Suomija sąmoningai siekia susiliejimo su Skandinavija.


Brazilija pasirašė branduolinių ginklų draudimo sutartį

Brazilijos prezidentas Fernando Henrique Cardoso pirmadienį pasirašė tarptautines Visuotinio branduolinių bandymų draudimo ir Branduolinių ginklų neplatinimo sutartis. Šį žingsnį pagyrė JAV prezidentas Billas Clintonas. Jis paragino ir JAV Senatą skubiai patvirtinti Branduolinių ginklų neplatinimo sutartį. “Nenorime branduolinių bombų. Brazilija negailės pastangų, kad pasaulis būtų išvaduotas iš branduolinių ginklų”,- sakė prezidentas Cardoso per ceremoniją, kurioje dalyvavo ir JT generalinis sekretorius Kofi Annanas, atvykęs į Braziliją su oficialiu vizitu. Annanas apibūdino Brazilijos žingsnį kaip “dovaną ateities kartoms, kurią turėtų duoti ir kitos šalys”. Branduolinių ginklų neplatinimo sutartį jau pasirašė 149 valstybės. Branduolinius bandymus ir branduolinių ginklų platinimą draudžiančias sutartis Brazilija ratifikavo praėjus vos kelioms savaitėms, kai tarpusavyje nesutariančios Indija ir Pakistanas atliko po kelis branduolinius bandymus. Brazilija yra viena iš nedaugelio šalių, techniškai pajėgių pasigaminti atominę bombą.


Politinių mokslų profesorius Vytautas VARDYS pastebi, kad prezidentinės santvarkos atkūrimas neturėtų būti grindžiamas prieškario Lietuvos patirtimi. - Vienintelė prezidentūra, kurią Lietuva turėjo, tai buvo Smetonos prezidentūra. Ji nėra absoliučiai joks modelis Lietuvai. Lietuvai reikia stiprios vykdomosios valdžios konstitucinėje sistemoje. Ir prezidentūrą reikia atkurti ne atskirai, bet visoj konstitucinėj sistemoj. Lietuvai reikalinga vykdomoji valdžia, galinti priimti sprendimus, galinti susidaryti stiprų politinį institucinį pagrindą išsilaikyti. Ir dėl to vykdomoji valdžia turi turėti tam tikros nepriklausomybės ir nebūti koks žaislas parlamento ar kokių partijų rankose. Antra, toji vykdomoji valdžia turi būti atsakinga parlamentui. Reikia atsisakyti seimokratijos, kuri Lietuvoje viešpatavo nuo 1920 iki 1926 metų, ir reikia atsisakyti Smetonos režimo, Smetonos sistemos institucijų. Trečia, reikalinga tokia konstitucinė sistema, kuri garantuotų ir nebijotų apsaugoti visas demokratines ir žmogiškąsias vertybes. Ir tai labai svarbus dalykas ne tiktai politikai, ne tiktai kultūrai. Jeigu tos teisės nėra žmonėms garantuotos, tai jos niekad negali sudaryti stipraus ekonominio pagrindo, kad žmonės imtųsi iniciatyvos ir patys ką nors toliau darytų. V. Vardys taip pat Lietuvoje mato tendenciją užsidaryti nuo likusio pasaulio, kas, jo nuomone, pastebima tarptautiniuose santykiuose. - Man atrodo, kad Lietuva šiuo metu silpnai vysto savo tarptautinius ryšius. Man atrodo, kad pradeda užsidaryti, įvairūs žmonės savy paskendę, neina į užsienius tiek ekonominiais, tiek kultūriniais, tiek kitokiais reikalais, - sako Vytautas Vardys. - Nepaisant to, kad yra daugybė kelionių, Lietuvos vadovų kelionių? - Yra labai daug kelionių, bet aš manau, kad daug tų kelionių yra maždaug panašios, kaip mes Amerikoje sakom, dviratį mina, bet vietoje stovi.


POLITIKAI IR ŽURNALISTAI: PRIEŠAI AR BENDRADARBIAI?

Šiaurės tarybos iniciatyva Šiaurės kraštų informacijos biuras Vilniuje, Šiaurės žurnalistikos centras (Orhusas, Danija) ir Lietuvos žurnalistų sąjunga vakar Vilniuje surengė žurnalistų ir politikų „apskritojo stalo” konferenciją „Masinių informacijos priemonių vaidmuo demokratinėje visuomenėje”. Konferencijos dalyviai - patyrę Norvegijos, Švedijos, Suomijos, Danijos, Estijos, Latvijos ir Lietuvos politikai bei masinės informacijos priemonių atstovai: Švedijos televizijos naujienų redaktorius I. Odlanderis, Norvegijos dienraščio „Aftenposten” redaktorius L.R. Langsletas, Danijos parlamentaras S. Hansenas, Estijos parlamentaras S. Alajoje, buvęs Švedijos spaudos ombudsmenas T. Karsas, Suomijos dienraščio redaktorius S. Nortamas ir kiti. Jie pasikeitė mintimis apie žurnalistų ir politikų vaidmenį bei santykius, šių dviejų visuomenės sluoksnių atsakomybę už savo veiksmus, žodžio ir spaudos laisvės svarbą. Sveikinimo žodį konferencijos dalyviams tarė ir pranešimą padarė laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č. Juršėnas. (Plačiau apie seminarą - ateity).


Pagerbiant nemirtingąjį Čekoslovakijos liaudies didvyrį

Ankstų sekmadienio rytą į Vilniaus geležinkelio stotį atvyko LTSR Taikos gynimo komiteto pirmininkas, Lietuvos TSR liaudies poetas T. Tilvytis, Lietuvos Draugystės ir kultūrinių ryšių su užsienio šalimis draugijos pirmininkas P. Rotomskis, LKP CK skyriaus vedėjo pavaduotojas V. Zenkevičius, respublikos kultūros ministro pavaduotojas V. Jakelaitis, LLKJS CK sekretorius V. Morkūnas, LKP Vilniaus miesto komiteto sekretorius P. Griškevičius, visuomeninių organizacijų atstovai, žurnalistai, gausus vilniečių būrys. Į Vilnių iš Maskvos atvažiuoja Čekoslovakijos Taikos gynėjų komiteto pirmininko pavaduotoja Gusta Fučikova. Liepsningojo Čekoslovakijos laudies patrioto-komunisto Julijaus Fučiko, žuvusio šventoje kovoje prieš fašizmą, vardas puikiai žinomas visai planetai. J. Fučiko „Reportažas su kilpa ant kaklo“ išverstas į daugiau kaip 80 pasaulio kalbų, jų tarpe ir į lietuvių. Ši nedidelė knygutė suteikė ir suteikia dvasinės tvirtybės tūkstančiams kovotojų už laisvę. Ypač artimas J. Fučikas tarybiniams žmonėms. Jis karštai mylėjo Tarybų šalį, čia gyveno, parašė daug karštų žodžių apie pirmąją socialistinę valstybę. Todėl labai nuoširdūs buvo G. Fučikovos susitikimai su maskviečiais. Šiltai viešnią iš Čekoslovakijos sutiko ir vilniečiai. Gusta Fučikova susipažino su senuoju ir naujuoju Vilniumi. Tarybų Lietuva – tai ir suklestėjusi kultūra, išsivystęs mokslas. Vakare viešnia aplankė Vilniaus V. Kapsuko vardo universiteto studentus. Scena papuošta gėlėmis, šūkiu: „Tegyvuoja Čekoslovakijos – Tarybų Sąjungos tautų draugystė!“ Pasirodžius salėje G. Fučikovai, visi atsistoja, pilnutėlėje salėje aidi plojimai, studentai skanduoja: „Mūsų draugystė amžina!“. Čekoslovakijos nacionalinio didvyrio žmoną, draugę, bendražygę sveikina universiteto rektorius profesorius J. Kubilius. Vėl kyla ovacijos, kai tribūnoje pasirodo Gusta Fučikova. Beveik dvi valandas ji pasakoja savo atsiminimus apie Julijų Fučiką. Susirinkusieji sužinojo daug naujo apie neužmirštamąjį čekų patriotą, ypač jo gyvenimą ir kovą fašistinės okupacijos metais. Baigdama ji sako: – Iš viso pasaulio aš gaunu laiškų. Julijaus balsas – tai visų žuvusių kovoje prieš fašizmą, už taiką balsas. Tad atminkim jo priesaką ir budėkime! Budėkime taikos sargyboje! Studentai Gusta Fučikovą apriša lietuviška tautiška juosta, įteikia jai studentišką kepuraitę. Universiteto Garbės svečių knygoje viešnia įrašo: „Brangūs draugai! Nuolat testiprėja mūsų draugystė komunizmo pergalės vardan!“


Reikia atsižvelgti į Tarybų Sąjungos poziciją

Spaudoje pasirodo vis nauji liudijimai, kad Jungtinės Valstybės ketina aprūpinti šalių — NATO narių armijas atominiu ginklu ir balistiniais vairuojamais sviediniais. Kalbėdamas per pietus, kuriuos Vašingtone surengė aviacijos pramonininkų asociacija, Amerikos generolas Džonsonas gyrėsi, kad „netrukus NATO ginkluotosios pajėgos bus aprūpintos modernesnių rūšių ginklais, jų tarpe vairuojamais sviediniais”. Džonsonas pareiškė, kad vien per 6 pereitų metų mėnesius Jungtinės Valstybės išsiuntė šalims, „bendradarbiaujančioms laisvojo pasaulio savitarpio gynybos srityje”, įvairios karinės ginkluotės beveik už du milijonus dolerių.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Sekančių metų vasarą tūkstančiai žiūrovų pamatys įdomias viso pasaulio jaunimo sporto varžybas, kurios įvyks Maskvoje. Trečiąsias tarptautines draugiškas jaunimo sporto žaidynes organizuoja Tarybų Sąjungos Olimpinis komitetas. Jis pasiuntė kvietimus visiems nacionaliniams Olimpiniams komitetams ir Tarptautinėms sporto federacijoms. Žaidynėse dalyvaus rinktinės komandos šalių, įeinančių į Tarptautines sporto federacijas, komandos sporto klubų - nacionalinių federacijų narių ir atskiri šių klubų sportininkai. Olimpinis komitetas parengė būsimų varžybų nuostatus. Į žaidynių, kurios vyks nuo liepos 29 d. iki rugpiūčio 10 d., programą įtrauktos varžybos 1š 24 sporto šakų vyrams ir iš 15 - moterims. Vyrai ir moterys dalyvaus krepšinio, dviračių sporto (trekas ir plentas), tinklinio, gimnastikos, irklavimo, lengvosios atletikos, plaukymo, šuolių į vandenį, rankinio, šaudymo iš lanko, teniso, stalo teniso, fechtavimo, badmintono (Azijos šalyse paplitęs teniso variantas) varžybose. Vyrams teks taip pat dalyvauti bokso, laisvųjų ir klasikinių imtynių, sunkiosios atletikos, vandensvydžio, šiuolaikinės penkiakovės, regbi, futbolo ir žolės riedulio varžybose. Organizuojamos nacionalinių sporto šakų parodomosios sportininkų ir atskirų komandų varžybos. Bet kurios šalies komanda galės jas pademonstruoti žaidynių dalyviams. Geriausi Maskvos sporto įrenginiai skiriami žaidynių dalyviams. Žaidynės bus atidarytos didžiule sporto švente Centriniame V. I. Lenino vardo stadione. Šiame puikiame Maskvos stadione vyks daugumas varžybų. Tačiau ne visos. Pavyzdžiui, imtynininkai pasirodys Universiteto sporto manieže, boksininkai – Sokolnikų dirbtinio ledo čiuožykloje, dviratininkai - „Jaunųjų pionierių“ stadiono treke, tinklininkai „Dinamo“ stadione. Irklavimo varžybos vyks Chimkų vandens saugykloje, o futbolininkų susitikimai – ne tik Maskvoje, bet ir Leningrade, Kijeve, Minske bei kituose miestuose. Sporto varžybos festivalio dienomis neapsiribos tarptautinėmis žaidynėmis. Festivalio Tarptautinis parengiamasis komitetas nutarė darbininkų, studentų ir jaunimo sporto organizacijų, nepriklausančių tarptautiniams sporto susivienijimams, nariams organizuoti lengvosios atletikos, tinklinio, plaukymo, šuolių į vandeni, gimnastikos, stalo teniso, krepšinio, dviračių sporto, futbolo ir kai kurių kitų sporto šakų varžybas. Tačiau ir tai ne viskas. Įsteigtas festivalio sporto ženklelis. Kas nenorės jo įsigyti draugiškiems susitikimams Maskvoje atsiminti? Tačiau šia teisę reikia iškovoti varžybose. Maskvos stadionuose bus organizuojamos varžybos, kurių metu festivalio dalyviai turės įvykdyti nesudėtingus bėgimo, šuolių, rutulio stūmimo, laipiojimo kartimi normatyvus. Įsteigtas pirmo ir antro laipsnių ženklelis. Norėdama gauti pirmojo (aukščiausiojo laipsnio ženklelį, mergina 60 metrų turi nubėgti per 10 sek.; iššokti i aukštį 110 cm ar į toli 3 m 30 cm; nustumti 4 kg rutulį 5 m 50 cm ar užlipti lynu, kartimi 4 metrus. Jaunuoliams, žinoma, normos sudėtingesnės: 100 m bėgimas - 17 sek., šuolis į tolį – 4 m 30 cm, ar į aukštį - 1 m 25 cm, reikės nustumti 5 kg rutuli 8 m 50 cm ar iškelti svorį - 50 kilogramų; jie turės užlipti lynu ar kartimi - 4 metrus. Antro laipsnio ženklelio normos lengvesnės. Festivalio dalyvis galės mėginti įvykdyti normas kiek tik nori kartų, be to, kiekvieną dieną ir bet kuriame stadione.


Antradienį Rusijos naujasis ambasadorius Rumunijoje pareiškė, jog Rusija neketina pritarti NATO plėtrai į Rytus ir nepakęs, jei naujos šalys - tarp jų ir buvusios sovietinės respublikos - stos į šią organizaciją. Valerijus Kenjeikinas pabrėžė, kad Rusija nepakeitė savo nuomonės apie NATO, kuri prieš metus nusprendė pradėti derybas dėl stojimo su Vengrija, Lenkija ir Čekija. Anot Rusijos ambasadoriaus, NATO yra tik “anachronizmas”. “Mums nesvarbu, kas - Lenkija, Vengrija, Čekija, Rumunija ar kitos valstybės - bus priimtos į NATO. Mes vis vien nepritarsime”, - tvirtino pasiuntinys. “Kai kurių valstybių įstojimą į NATO mes galėsime pakęsti. Tačiau yra tokių šalių, kurių NATO narystei mes griežtai nepritarsime, tai yra nepakęsime, jei į NATO stos buvusios sovietinės respublikos. Jei tai atsitiktų, Rusijai tektų rimtai pertvarkyti savo santykius su NATO”, - teigė ambasadorius. Rusija kategoriškai nepritaria siūlymams priimti į NATO Estiją, Latviją ir Lietuvą, kurias 1940 metais aneksavo Kremlius. Estai tiki, kad Dievas jiems padės įstoti į ES Suomijos mokslų akademijos bei Estijos viešosios nuomonės ir rinkos tyrimų kompanijos EMOR apklausa parodė, kad ketvirtadalis Estijos gyventojų yra religingi, dar ketvirtadalis - tikintys. Šeši procentai apklaustų estų teigė esą ateistai. Apklausos duomenimis, trys ketvirtadaliai Estijoje gyvenančių rusų mano esą religingi arba tikintys. Tikinčiųjų skaičius Estijoje pastebimai padaugėjo per praėjusį dešimtmetį. 1992 metais tik 37 proc. estų tikėjo Dievą, o pastaruoju metu tikinčiųjų tarp estų padaugėjo iki 49 procentų. Daugiausia tikinčių - tarp pagyvenusių žmonių. Apklausa taip pat parodė, kad 45 proc. Estijos gyventojų tiki astrologų pranašystėmis, 27 proc. - reinkarnacija.


Iš Kinijos ateina žinios, kad Čangtsolino armijos be kovos paliko Pekiną ir pasitraukė į savo pirmykščią bazę – Mandžūriją, o pietiečiai įžengia apleiston sostinėn. Tuo būdu Kinija vėl atsidūrė istorijos angoj, iš kurios nežinia kur ji pasuks. Kai Sunyatsenas 1911 m. sugriovė sutrūnijusią monarchiją ir paskelbė respubliką, jis, tur būt, nemanė, kad jis tuo įstumia savo šalį septyniolikai metų į vidaus karų sūkurį. Kinija nuo Mandžūrijos sienų iki sienų pietuose turi daugiau kaip 5 tūkst. kilometrų tiesia linija, kas sudaro tolumą maždaug tokį, kaip nuo Madrido iki Tomsko arba nuo Hamburgo iki New Yorko. Nedaug mažiau bus ir pločio. Šita milžiniška šalis padalinta į daugybę bemaž nepriklausomų, dar prie monarchijos, provincijų, kurių beveik kiekvieną lygi didelei Europos valstybei, laikėsi šiaip taip, nors ir sutrūnijusiu monarchijos pamatu. Tam pamatui subyrėjus, subyrėjo, suskilo ir Kinija. Respublikonų pastatytas prezidentas neišsilaikė nė vienerių metų. Po tam prasideda tikras chaosas, iš kurio po dešimties pradeda iškilti du stiprūs centrai: gabus plėšikų vadas Čangtsolinas šiaurėj – Mandžūrijoj ir 1911 m. revoliucijos tėvas Sunyatsenas pietuose – Kantone. Apie tuos du centrus pradeda grupuotis atskiros provincijos. Tarp jų ore kybojo svetimų valstybių pripažinta neva centralinė Kinijos valdžia Pekine. Šita valdžia neturėjo jokios pajėgos ir laikėsi daugiausia didžiųjų valstybių parama. Valstybėms buvo reikalinga tokia centralinė bejėgė valdžia, kad būtų iš ko gauti įvairių koncesijų aktus, kurie duotų teisės titulą. Tuo titulu prisidengiant jau buvo galima siųsti šarvuotus laivus, gabenti kariuomenę ir imti kas reikia. Sunyatsenas, būdamas vakarų Europoj, prisigėrė socialistiškų idėjų. Bet jis drauge buvo ir tautininkas. Jo įsteigtoji Kantone partija, Kuomintangas iš pradžių respublikoniškai socialistiška, pamažu pradėjo virsti nacionalistine, su aiškiai nukreipta prieš svetimus grobikus tendencija. O juk sunku įsivaizduoti kaip ne tik didžiosios valstybės, bet ir mažos, kaip Belgija, šeimininkauja Kinijoj. Kiekvienas anglas, prancuzas, amerikietis ir t. t. čia yra eksteritorialus ir naudojasi tokiomis pat privilegijomis, kaip pas mus svetimų valstybių atstovai. Kiekvienam didesniam mieste yra svetimšalių sritys su savo administracija, kariuomenė ir t. t. Viskas, kas tik yra geresnio, priklauso svetimšaliams: dirbtuvės, geležinkeliai, kasyklos ir kit. Kinija būtų gal jau seniai padalinta, jei ne didžiųjų valstybių pavydas ir rivalizacija tarpusavy. Japonija, pasinaudodama didžiuoju karu kai visi buvo užimti, buvo išplėtusi ant Kinijos tikrą protektoratą. Bet karui pasibaigus buvo priversta kitų, ypač Amerikos Jungtinių Valstybių, nuo šito protektorato atsisakyti. Vašingtono konferencijoj 1921 m. Amerikos iniciatyva buvo priimtas „atidarų durų“ principas. To principo reiksmė tokia: eik, imk, naudokis, tik nekliudyk kitam, nedaryk jokių aneksijų ir apskritai nesistenk sudaryti sau ypatingos padėties. Tuo principu visi „sąžimingai“ ir naudojosi. Suprantama, kad tas svetimšalių šeimininkavimas negalėlo patikti kiniečiams. Čangtsolinas ir visi kiti generolai mažiau ar daugiau rėmėsi svetimšaliais ir todėl negalėjo stoti prieš svetimšalius. Mažiausia nuo svetimšalių priklausė pietiečiai (kuomintangas). Todėl jie ir metė labai populiarų obalsį: vykim, laukan svetimšalius išnaudotojus. Jiems kelią parodė ir daug ko pamokė bolševikai, kurie dar su kuomintango tėvu Sunyatsenu palaikė artimus santykius. Obalsis pasirodė labai sėkmingas. Apie Kantona Sunyatseno ir kuomintango tėvynę greit susispietė visą pietų Kinija. Prie svetimšalių vijimo pietiečiai pridėjo ir Kinijos sujungimo obalsį. Jie rado gabų kariuomenės vadą Čankaišeko asmeny ir pradėjo eiti šiaurėn. Per metus jie užėmė arti pusės Kinijos ir perkėlė savo centrą iš Kantono į Hankau, o vėliau į Nankingą (abu miestai guli maždaug Kinijos vidury prie didžiausios upės – Jangtsekiang). Pietiečių ėjimą pirmyn visiems metams buvo sutrukdę bolševikai. Maskva, žinoma, čia ieškojo savo biznio ir manė kuomintango pagalba Kiniją sukomunistinti. Trečiojo internacionalo atstovas Borodinas pradėjo savotiškai šeimininkauti. Jis visomis priemonėmis pradėjo kelti mases. Bet dauguma kuomintangiečių pamatė, koks pavojus gresia sukėlus puspenkto šimto milionų nesąmoningų masių. Be to, ir komunistinės idėjos jiems nelabai patiko. Prasidėjo reakcija. Kuomintangas skilo ir Čankaišekas su savo bendraminčiais lygiai metai tam atgal pametė Hankau, persikėle į Nankingą, o vėliau viską pametė ir išvažiavo Japonijon. Rodėsi, visas pietiečių darbas ir pasiekti laimėjimai žūsią. Bet ne. Pietiečiai nutarė nusivalyti nuo komunistų. Pusę metų ėjo tas „valymas“, žinoma, kinišku būdu, kur žmogaus galva vertinama labai mažai. Kantono skerdynės, šiu metu sausio mėn. buvo paskutiniu to valymosi etapu. Nusivalę nuo komunizmo, pietiečiai susijungė, parsikvietė Čankaišeką ir vėl prasidėjo jų eisena pirmyn. Štai jie dabar Pekine. Po 17 metų chaoso ir vidaus kovų Kinija rodosi vėl sujungta. Tiesa, stinga asmens, kuriam pakaktų pajėgos ir autoriteto, kad paimtų milžiniškos valstybės vadžias. Dabar pajėga yra rankose trijų generolų: Čankaišeko pietiečių vado, Fengo – Čili gubernatoriaus ir Jenhsišano – Šanti provicijos gubernatoriaus. Iki šiol Fengas ir Jenhsišanas pripažino Čankaišeką vyriausiu vadu, o politiką vedė pietiečių vyriausybė Nankinge. Jeigu tas triumviratas nesubyrės, tai Kinijos sujungimas bus įvykęs, nes Čangtsolinas, nors dar nėra visai sunaikintas, bet vis tiek jis yra bejėgis. Įžengusiems Pekinan generolam dar palieka du sunkūs uždaviniai: sutvarkyti milžinišką valstybę viduj ir sutvarkyti santykius su didžiosiomis valstybėmis. Ir vienas ir antras be galo sunkus. Pietiečiai stovi už respubliką, o Fengas ir Jenhsišanas dar nepasisakė. Tat gali dar kilti ginčų dėl valstybės formos. Dar sunkesnis dalykas su užsienių politika. Japonai tvirtai atsistojo Mandžūrijoj ir iš viso ko matyti, kad ruošiasi pamažu aneksuoti šitą du kartu už Vokietiją didesnę labai turtingą provinciją. Anglija nieku būdu nenorės paleisti iš savo rankų milžiniškų, išmėtytų po visą šalį, koncesijų. Vienintelė Kinijos viltis - tai Amerika. Nankingo vyriausybė dirba Vašingtone ir to darbo paseka – griežtas Kelogo pareiškimas, kad Amerika niekada nesutiksianti ne tik su Mandžūrijos aneksija, bet ir su protektoratu. Japonai, matyt, nelabai nusigando, nes nors tyli, bet savo taktikos nekeičia ir pradėjo statyti 8 didelius šarvuočius. Anglija kol kas tyli, bet savo koncesijų paleisti nemano ir kiek galėdama jose stiprinasi. Tuo būdu Kinija lieka pasaulio politikos centru, kur susiremia didžiausių galybių interesai. Ko galima laukti iš to susirėmimo šiandien niekas pasakyti negali.


Tarybinis Taikos gynimo komitetas suvedė pirmuosius rezultatus, gautus š. m. gegužės mėn., prasidėjus Tarybų Sąjungoje kampanijai už atominio ir vandenilinio ginklo bandymų uždraudimą. Iš sąjunginių respublikų, kraštų ir sričių gauti pranešimai rodo, kad kampanija įgauna visaliaudinį pobūdį. Gausūs mitingai ir susirinkimai įvyko Maskvos, Leningrado, Stalingrado, Kijevo, Alma-Atos, Taškento, Talino, Tbilisio Jerevano, Rygos, Kuibyševo, Ufos, Novosibirsko, Vologdos, Briansko, Čkalovo, Irkutsko ir daugelio kitų Tarybų Sąjungos miestų gamyklose, fabrikuose, įstaigose ir mokyklose. Apie šimtą tūkstančių Pamaskvio gyventojų dalyvavo Elektrostalio, Tušino, Perovo, Jegorjevsko, Kolomnos, Noginsko, Zagorsko, Orechovo-Zujevo, Serpuchovo, Dubno miestų bendruose darbo žmonių mitinguose. Visose sąjunginėse respublikose, daugelyje kraštų ir sričių įvyko išplėstiniai Taikos gynimo komitetų plenumai, parėmusieji raginimą uždrausti branduolinio ginklo bandymus ir apsvarsčiusieji tarybinės liaudies uždavinius kovoje už tai, kad būtų susitarta uždrausti termobranduolinio ginklo bandymus. Mūsų šalies visuomenės organizacijos, institutai, žymūs mokslininkai pareiškė savo griežtą protestą ir pareikalavo nedelsiant nutraukti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Mitinguose, susirinkimuose, konferencijose, plenumuose, pasikalbėjimuose jau dalyvavo milijonai tarybinių žmonių. Darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija, įvairių tautybių atstovai, komunistai ir nepartiniai – visi TSRS piliečiai vieningai remia Tarybinio Taikos gynimo komiteto pareiškimą ir Pasaulinės Taikos Tarybos biuro raginimą uždrausti atominių ir vandenilinių bombų bandymus. Tarybų Sąjungos darbo žmonės visiškai pritaria Tarybinės vyriausybės iniciatyvai klausimu dėl branduolinio ginklo bandymų nutraukimo ir jo uždraudimo. Kampanija už atominių ir vandenilinių bombų bandymų uždraudimą nauja jėga rodo, kad Tarybų Sąjungos liaudis ir vyriausybė yra vieningos, kovodamos už taiką. Mitinguose ir susirinkimuose tarybiniai žmonės rūsčiai smerkia atominio karo kurstytojų veiksmus, pareiškia, kad jie visiškai solidarūs su visų šalių taikos šalininkais, ir kviečia visus geros valios žmones imtis ryžtingų veiksmų, kad būtų išsaugota taika. Vieningai paremdami reikalavimą uždrausti branduolinio ginklo bandymus, tarybiniai darbininkai, šachtininkai, kolūkiečiai, protinio darbo darbuotojai savo taikos siekimą patvirtina pasiaukojamu darbu. Vyksta toliau kampanija už tai, kad būtų neatidėliojant nutraukti atominių bei vandenilinių bombų bandymai ir toliau uždraustas termobranduolinis ginklas.


NIUJORKAS, III. 1. (TASS-ELTA). Amerikos laikraščiai, remdamiesi oficialiais asmenimis Vašingtone, šiandien praneša, kad JAV prezidentas Kenedis jau nutarė vėl pradėti branduolinius bandymus atmosferoje. Kaip praneša laikraščio „Niujork taims“ Vašingtono korespondentas, oficialus pareiškimas apie šį JAV prezidento nutarimą bus paskelbtas po kelių dienų. LONDONAS, III. 1. (TASS-ELTA). Ministras pirmininkas Makmilanas šiandien bendruomenių rūmuose pareiškė, kad „praktiškai baigta“ ruoštis Anglijos požeminiam branduolinio ginklo bandymui, kuris bus įvykdytas JAV teritorijoje Nevados valstijoje. Bandymas, pasakė jis, įvyks „labai greitai“.


Stiprinama Brazilijos ekonominė nepriklausomybė

Čia prezidento rūmuose „Laranžeiras” įvyko oficiali ceremonija valstybinės kompanijos „Elektrobraz”, kuri aprūpins Braziliją elektros energija, įsteigimo proga. Ceremonijoje dalyvavo respublikos prezidentas Žoao Gulartas, ministras pirmininkas Tankredas Nevesas, vyriausybės nariai ir kiti oficialūs asmenys, daug Brazilijos visuomenės atstovų. Kalbėdamas susirinkusiems, prezidentas Gulartas pabrėžė, kad Braziljos nacionalinės kompanijos „Elektrobraz” įsteigimas prisidės prie šalies nepriklausomo vystymosi”. Pažymėjęs, kad Brazilija gyvena „sunkų savo vystymosi etapą”, prezidentas nurodė, kad reikia neatidėliojant įvykdyti visą eilę reformų, jų tarpe mokesčių, administracinę ir rinkimų reformas. Reikia, pasakė jis, taip pat sumažinti pelno išplaukimą į užsienį. Ceremonijoje buvo perskaitytas dėl ligos nedalyvavusio kalnakasybos darbų ir energetikos ministro Gabrielio Pasoso laiškas. Jame sakoma, kad kompanijos „Elektrobraz” steigimas — tai pergalė prieš antinacionalines jėgas. Anksčiau energetikos srityje vykdyta politika, pažymėjo Pasosas, atitiko užsienio kompanijų interesus. Nuo šiol visiems laikams šią politika vykdys „Elektrobraz” ir tik Brazilijos interesais. „Mes, — pabrėžė savo laiško pabaigoje Gabrielis Pasosas, turime išsivaduoti tiek politiškai, tiek ir ekonomiškai”.


1. Panaudoti geopolitinę Lietuvos padėtį užsienio kapitalo investicijoms skatinti, gamybai modernizuoti, turizmui plėsti. 2. Sureguliuoti su Rytais ir Vakarais ekonominius santykius, gerinančius žaliavų bei energetikos išteklių tiekimą ir prekybos mainus. 3. Sukurti tokią mokesčių ir muitų sistemą, kuri skatintų gamybą ir investicijas. 4. Vykdyti nuoseklų ir ekonomiškai tikslingą privatizavimą. Teikti pirmenybę privatizuojamų objektų darbuotojų kolektyvams. 5. Įgyvendinti tokią kainų politiką, kuri būtų derinama su žmonių pajamomis, neleistų atsidurti jiems ties skurdo riba. 6. Sudaryti prielaidas plėstis prekių ir paslaugų gamintojų konkurencijai, mažinti ūkyje monopolinių struktūrų įtaką 7. Padidinti valstybės paramą žemės ūkio bendrovėms ir ūkininkams. Teikti lengvatinius kreditus technikai, trašoms ir kitiems būtiniems dalykams įsigyti. Siekiant tolygaus žemės ūkio produkcijos didėjimo, pasitelkti iždo subsidijas ir valstybinį supirkimo kainų reguliavimą. 8. Taupiai naudoti iždo lėšas, krašto išteklius, sumažinti valdymo aparatą, panaikinti bet kokio rango valdininkų privilegijas.


Tarybų Sąjungos vyriausybės atsakymas į U Tano kreipimąsi

Tarybų Sąjungos vyriausybė nusiuntė atsakymą į einančio SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tano kreipimąsi į SNO narius Kongo klausimu. Dokumente pabrėžiama, kad Tarybų Sąjungos vyriausybė pritaria U Tano nerimui dėl pavojingos padėties, kuri susidarė Konge. Niekam ne paslaptis, sakoma Tarybų Sąjungos vyriausybės atsakyme, kad svarbiausi Kongo tragedijos kaltininkai yra JAV, Anglijos, Prancūzijos ir Belgijos vyriausybės, kurios gina interesus tarptautinių monopolijų, šeimininkaujančių Kongo respublikoje ir gretimose šalyse. Tarybų Sąjungos vyriausybė pažymi, kad šios šalys ne tik nesiliauja, bet vis labiau kišasi į jaunos valstybės vidaus reikalus. SNO kariuomenės vadovybė Konge, pabrėžia Tarybų Sąjungos vyriausybė, užuot ėmusis ryžtingų priemonių, kurios padėtų įvykdyti SNO Saugumo Tarybos ir Generalinės Asamblėjos rezoliucijas, faktiškai pataikavo kolonizatoriams. Neseniai sužinota, kad JAV, Anglija, Prancūzija ir Belgija tarėsi dėl vadinamo veiksmų Konge plano. Derybų dalyviai, nurodo Tarybų Sąjungos vyriausybė, tebesiekia savo ankstyvesnių tikslų – neleisti suvienyti Kongo respublikos teritorijos, sustiprinti tarptautinių monopolijų statytinio Čiombės padėtį, susilpninti centrinės Kongo vyriausybės pozicijas. TSRS vyriausybė pabrėžia, kad Kongo problemą gali ir turi išspręsti tik pati Kongo liaudis ir Kongo respublikos Vyriausybė. Šiuo tikslu reikia nebeleisti Vakarų valstybėms kištis į Kongo vidaus reikalus, imtis efektyvių žygių, kurie paremtų Kongo respublikos Vyriausybės numatytas priemones, padedančias nutraukti tiesioginius Katangos separatistų ryšius su pasauliu. Tarybų Sąjungos vyriausybė siūlo, kad visos valstybės – SNO nariai – nutrauktų bet kuriuos ryšius su Katangos separatistais ir neteiktų jiems jokios paramos. Valstybėms – SNO nariams, – kurios ignoruoja Kongo respublikos Vyriausybės pastangas užtikrinti šalies vienybę ir teritorijos vientisumą, SNO Saugumo Taryba ir Generalinė Asamblėja turi taikyti poveikio priemones, net imtis sankcijų, kurias numato SNO Įstatai. Tarybų Sąjungos vyriausybės nuomone, kuo greičiausiai atkurti Kongo respublikos vienybę ir teritorijos vientisumą ir tuo pačiu įvykdyti savo misiją šioje šalyje SNO galėtų visų pirma šiuo būdu: reikia visiškai ir nedelsiant įgyvendinti Saugumo Tarybos ir Generalinės Asamblėjos nutarimus, kuriais numatoma, konkrečiai, tuojau pat suimti, sulaikyti ir išsiųsti visą užsienio karinį ir pusiau karinį personalą, visus politinius patarėjus, taip pat samdinius, kurie tarnauja Čiombės režimui Katangoje. SNO galėtų padėti Kongo respublikos Vyriausybei įvesti efektyvią kontrolę užsienio monopolijų veiklai, kad jos nebegalėtų remti Katangos separatistų. Tarybų Sąjungos vyriausybė mano, kad minėtos priemonės turi būti įvykdytos ne vėliau kaip per mėnesį, o po to SNO kariuomenė turi būti išvesta iš Kongo respubliko


Tarybų Sąjungos vyriausybės pareiškimą apie Amerikos branduolinius sprogdinimus dideliame aukštyje padiktavo rūpinimasis taikos ir žmonijos saugumo likimu. Mes, mokslininkai, gerai žinome, kokių netikėtų padarinių gali sukelti tokie bandymai, pareiškė TASS-o korespondentui Vokietijos Mokslų akademijos prezidentas prof. Verneris Hartkė. Mus, VDR mokslininkus, pasakė V. Hartkė, griežtai protestuoti prieš Amerikos branduolinius bandymus skatina dar ir ta aplinkybė, kad Vakarų Vokietijos imperialistai atvirai džiūgauja dėl neprotingų JAV vyriausybės nutarimų. Pavojinga Vakarų Vokietijos vystymosi kryptis kelia vis didesnį nerimą vokiečių tautai, kuri trokšta taikos. Tuo metu, kai Tarybų Sąjunga daro viską, kad būtų visuotinai ir visiškai nusiginkluota, rašo „Berliner caitung”, JAV vyriausybė, apimta beprotiškos iliuzijos įgauti vienašališką karinį pranašumą, perkelia į kosmosą atominio ginklavimosi varžybas.


Rio de Žaneire turėtų baigtis tarptautinė aplinkos apsaugos konferencija; ne visos dalyvės (pirmiausia JAV) sutiko pasirašyti visus parengtus konferencijos dokumentu


PREZIDENTO EIZENHAUERIO SPAUDOS KONFERENCIJA

VAŠINGTONAS, birželio 26 d. (TASS-ELTA). Šiandien įvyko eilinė prezidento Eizenhauerio spaudos konferencija. Prezidentui pateikti klausimai rodė, kad Amerikos visuomenė nepaprastai domisi atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo problema, o taip pat nerimauja dėl painiavos paties Eizenhauerio, Baltųjų rūmų ir Daleso pareiškimuose šiuo klausimu. Kai prezidentas buvo paprašytas išdėstyti JAV poziciją dėl atominio ir vandenilinio ginklo bandymų nutraukimo, jis, priešingai tam, ką kalbėjo praėjusioje spaudos konferencijoje, pasakė, kad JAV jau pateikė pasiūlymus, numatančius nutraukti bandymus tam tikram laikui kaip neatskiriamą vadinamojo pirmojo žingsnio nusiginklavime dalį. Šis žingsnis, pridūrė prezidentas, taip pat apima susitarimą dėl atominių medžiagų gamybos nutraukimo kariniams tikslams, tam tikrą pradinį įprastinio apsiginklavimo sumažinimą ir, žinoma, inspekcijos ir kontrolės sistemą. Pasak prezidento, bandymų nutraukimo klausimas taip pat turi ir kitą pusę. Jis susijęs su tuo, kad šiuo metu kai kurie JAV mokslininkai gamina vadinamąja „švarią“ bombą, (t. y. su mažesnėmis radioaktyviomis nuosėdomis). Šie mokslininkai, toliau pasakė Eizenhaueris, man sako: duokite mums galimybę tęsti mūsų darbą 4 – 5 metus, ir mes gausime absoliučiai švarią bombą. Pasak Eizenhauerio, šie mokslininkai teigia, kad termobranduolinio ginklo bandymai esą reikalingi vėlesniam skaidomųjų medžiagų naudojimui taikiems tikslams (?!). Pasiremdamas tokiais „ argumentais“, Eizenhaueris teigė, kad JAV prisiima tam tikrą riziką atsidurti nenaudingoje padėtyje, kai jos veda derybas dėl bandymų nutraukimo. Tačiau, pareiškė jis, atsižvelgdami į psichologinį veiksnį, o būtent, į visuotinį nerimą dėl tolesnių bandymų, mes manome, kad turime žengti į priekį derybose šiuo klausimu ir visiškai neketiname pasitraukti iš savo pozicijų. Kaip matyti iš toliau pateiktų prezidentui klausimų, korespondentai liko nepatenkinti „argumentais'' apie būtinumą toliau vykdyti bandymus siekiant gauti vadinamąsias „švarias” bombas. Eizenhaueris buvo paklaustas, kaip jis supranta „švarią” bombą ir kokios garantijos, kad būsimame kare nebus panaudotos ir „nešvarios” bombos. Atsakydamas į šį klausimą, prezidentas, iš esmės, negalėjo rasti jokių įtikinamų argumentų, galinčių įrodyti „švariųjų” bombų sąlyginį saugumą. Jis teigė, kad tokios bombos įgalins apriboti sugriovimo rajoną tik pasirinktuoju objektu. Prezidentas toliau teigė, kad nusiginkluoti reikia pamažu. Liesdamas KLDR vyriausybės pasiūlymą sušaukti tarptautinę konferenciją, kurioje plačiai dalyvautų suinteresuotos šalys ir kuri siektų, kad būtų išvesta užsienio kariuomenė iš Korėjos ir būtų padėta taikiai išspręsti Korėjos klausimą, Eizenhaueris pareiškė, kad jis negali sudaryti dėl šio pasiūlymo tvirtos nuomonės, remdamasis tik bendromis pasiūlymo formuluotėmis, ir kad JAV turi susipažinti su jo konkrečiomis detalėmis. Eizenhaueris toliau buvo paklaustas, ar pažadas dalinai išvesti Amerikos kariuomenę iš Japonijos reiškia, kad bus pradėta išvesti šią kariuomenę iš kitų pasaulio rajonų. Prezidentas pasakė, kad šiuo klausimu vyriausybė kol kas neturi nustatyto plano ir kad gynybos ministerija jau keli mėnesiai nagrinėja klausimą dėl tam tikro Amerikos junginių, esančių už šalies ribų, reorganizavimo, kurio tikslas sustiprinti šių junginių ugnies galią nežymiai sumažinant jų žmonių sudėtį. Kai dėl kokių nors planų išvesti pačius junginius, pasakė prezidentas, tai tokių planų nėra. Atsakydamas į klausimus, liečiančius šalies vidaus padėtį, Eizenhaueris pripažino, kad gresia infliacija ir su nerimu atsiliepia apie pastarąjį mėnesį pastebimą spartų kainų kilimą.


1945 m. birželio 24 diena ilgai bus atmenama visų tarybinių žmonių. Tą dieną mūsų didžiosios Tėvynės sostinėje Maskvoje Vyriausiojo Kariuomenės Vado Tarybų Sąjungos Maršalo draugo J. Stalino įsakymu įvyko Veikiančiosios Armijos, Jūrų Karo Laivyno ir Maskvos įgulos kariuomenės pergalės paradas. Į didžiąją iškilmę atvyko iš visų frontų kariai veteranai, kariai didvyriai praėję su kautynėmis tūkstančius kilometrų, kad sutriuškintų fašistinį žvėrį ir iškeltų pergalės vėliavą Berlyne. Parade dalyvavo mūsų šauniosios Raudonosios Armijos geriausieji ir narsiausieji kariai — jos žiedas. Pergalė! Apie ją svajojo tarybiniai žmonės, kada 1941 metais jie matė traukiantis savo karius į šalies gilumą. Apie pergalę svajojo tarybiniai kariai prie Maskvos ir Stalingrado, kada jie nepaprasto žvarbumo šalčių metu triuškino rinktines Hitlerio gaujas, atėjusias pavergti mūsų plačiosios šalies tautų. Apie pergalę svajojo kariai didvyriai, vydami priešus iš saulėtosios Ukrainos ir miškingos Baltarusijos, kaudamiesi prie Nemuno ir Vislos, šturmuodami Karaliaučių, Breslavlį, Vieną, Budapeštą ir Berlyną. Apie džiugias pergalės dienas svajojo tarybiniai darbininkai, didžiausių šalčių ir karščių metu statydami ginklų fabrikus Pavolgyje, Sibire, Vidurinėje Azijoje, kantriai pakeldami daugybę trūkumų, kad tik duotų frontui pakankama kiekį šovinių, šautuvų, pabūklų, tankų ir lėktuvų. Tik dėl tos trokštamosios pergalės tarybiniai valstiečiai, visų pirma moterys ir paaugliai, triūsė laukuose, augino derlių ir tiekė maisto produktus frontui, kad mūsų kariai — tėvynės gynėjai visada būtų sotūs. Visų šių tarybinių tautų, visos tarybinės liaudies milžiniškų pastangų dėka Raudonoji Armija karo pabaigoje turėjo penkis kartus daugiau artilerijos, penkiolika kartų daugiau tankų, penkis kartas dangiau aviacijos, negu karo pradžioje. Naujais galingais ginklais buvo apginkluotos ne tik specialiosios dalys, bet ir armijos pagrindas — pėstininkai. Argi nuostabu, kad šitaip ginkluota armija, vadovaujama prityrusių stalininių karvedžių, iškovojo mūsų šaliai pergalę, kad mūsų didvyriškoji liaudis, vedama bolševikų partijos, vedama didžiojo Stalino liko liaudimi nugalėtoja! Dideli, istoriniai tarybinės liaudies laimėjimai. Dėl tų laimėjimų grūmėsi fronte ir užnugaryje visų mūsų šalies tautų sūnūs. Lietuvių tauta didžiuojasi savo indėliu į pergalės reikalą. Tūkstančiai jos sūnų kovėsi fronte dėl amžinojo savo priešo sutriuškinimo. Keršydamas už okupantą vokiečių padarytas mūsų tautai skriaudas, lietuvis gvardijos vyresnysis seržantas Bronius Špokauskas, pabūklo vadas, narsiai triuškino hitlerininkus pačiame jų urve Berlyne. Jis apdovanotas aukštu „Šlovės“ ordinu ir medaliu „Už narsumą“. Drauge su Špokausku pergalės dieną Berlyne šventė lietuviai kariai Svirskis, Valiukas, Guzaitis ir daugelis daugelis kitų, kurių krūtines dabar puošia atsižymėjimo ženklai — Tarybų Sąjungos ordinai ir medaliai. Istoriniame pergalės parade Maskvoje užvakar greta tūkstančių rusų, ukrainiečių, baltarusių, kazachų, gruzinų ir kitų tautybių karių žygiavo Pirmojo Pabaltijo fronto karių gretose ir lietuviškosios Raudonosios Vėliavos Klaipėdos šaulių divizijos atstovai, kariai veteranai, praėję ilgą kovų kelią nuo Oriolo lygumų ligi Klaipėdos ir Kuršo. Jų tarpe buvo seržantas Č. Poznenskas, viršila Borovskis, kapitonas N. Krupinėnas, seržantas A. Čistiakovas ir jaunesnysis seržantas J. Cijūnėlis. Atskambėjo Maskvoje pergalės parado gaudesys, nutilo iškilmių trimitų garsai. Laimėjusi didžiąją pergalę liaudis nugalėtoja imasi taikios statybos, kad kuo greičiausiai užgydytų fašistinio antplūdžio padarytas šaliai žaizdas. Birželio 23 dieną pasibaigusi TSRS Aukščiausiosios Tarybos XII sesija priėmė didžiulės reikšmės įstatymą dėl Veikiančiosios Armijos vyresniojo amžiaus asmeninės sudėties demobilizavimo. Iš fronto jau pradeda grįžti į savo namus, prie šeimų, seniai laukiami svečiai — kariai didvyriai, apgynę mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Nemaža tokių karių sugrįš ir į Lietuvą, pas savo tėvus ir gimines. Visais jais mums reikia pasirūpinti. Aukščiausiosios Tarybos nutarimu, grįžtantiems kariams išduodamas gausus vienkartinis piniginis atlyginimas, atsižvelgiant į tarnybos metus Didžiojo Tėvynės karo metu. Tačiau mūsų Tėvynės rūpinimasis šiais savo kartais tuo nesibaigia. Vietiniams partiniams ir tarybiniams organams iškyla uždavinys suteikti grįžusiems iš kariuomenės žmonėms darbo, priimant dėmesin Raudonojoje Armijoje jų įgytąjį prityrimą bei specialybę, tačiau ne menkesnį, negu kad jie turėjo prieš išeidami į armiją. Grįžtantieji kariai taip pat privalo būti aprūpinti gyvenamuoja plotu ir kuru, o kaime gyvenantiems turi būti padedama įsikurti savo ūkyje, pasistatyti ar atsiremontuoti butus. Ypatingos globos iš mūsų tarybinių organų laukia sugrįžusieji ir grįžtantieji kariai Tėvynės karo invalidai. Susirūpinti jų likimu, parodant jiems kuo daugiausia nuoširdumo, be pasigailėjimo kovojant su bet kuriuo biurokratizmu — toks yra atitinkamų socialinio aprūpinimo organų garbės dalykas. Liaudis nugalėtoja švenčia didžiąją pergalės šventę. Tačiau ji neapsvaigsta nuo laimėjimų. Sudėjusi daugybę aukų ant Tėvynės aukuro, ji žino, kad iškovotus laimėjimus, savo laisvę ir nepriklausomybę galima bus apginti tik nuolat stovint tų laimėjimų sargyboje, be paliovos stiprinant savo šalies ekonominę ir gynybinę galią. To moko mus bolševikų partija, mūsų didysis vadas draugas Stalinas. Aktyviai dalyvaudami krašto atstatymo darbuose, triuškindami savo pikčiausius priešus buržuazinius nacionalistus, Lietuvos darbo žmonės, visa lietuvių tauta visada vadovausis šiais mūsų partijos ir draugo Stalino pamokymais.


Vykdydamas LKP(b) CK VII plenumo nutarimus partinės organizacijos suaktyvino kovą prieš tautos išgamas ir išdavikus — prieš buožinius nacionalistinius banditus. Partinės organizacijos vis aktyviau pereina į puolimą prieš šiuos pikčiausius mūsų tautos priešus. Partinės organizacijos vis daugiau mobilizuoja į kovą prieš banditines gaujas plačiąsias darbo žmonių mases. Negali būti abejojimų, kad banditinių gaujų demaskavimas pastaruoju laiku vykdomas platesniu mastu ir su didesniu negu ligi šiol gilumu. Pastaruoju metu įvykę atvirieji procesai prieš banditinių gaujų dalyvius daugeliui sumulkintų žmonių atidarė akis ir parodė banditinius niekšus be jokių kaukių, parodė jų žvėriškąjį veidą, samdytų žmogžudžių ir budelių veidą. Šis darbas jau davė savo rezultatus. Banditinėms gaujoms suduoti rimti smūgiai, kurių išdavoje jose pastebimi vis stiprėją irimo ir pakrikimo reiškiniai. Kartu vis daugiau banditų įbaugintųjų bei suklaidintų žmonių deda pastangas mesti savo niekšingąjį darbą bei pasiduoti valdžios organams. Tačiau tai, kas pasiekta, jokiu būdu neturi kelti nusiraminimo bei demobilizacinių nuotaikų. Kol mūsų žemę mindžioja dar bent vieno išdaviko bandito koja, tol mes negalime nusiraminti, negalime nutraukti kovos. Lietuvos darbo žmonės, darbo valstiečiai, darbininkai, inteligentai, visa, kas yra mūsų krašte geriausio ir padoriausio, su pasipiktinimu smerkia banditinius išgamas ir reikalauja iš valdžios organų griebtis visų priemonių, kad su šiais niekšais būtų pabaigta kuo greičiausiai ir kad prieš juos būtų griebtasi kuo ryžtingiausių priemonių. Visuose susirinkimuose, suvažiavimuose darbo žmonės vieningai prašo partijos ir vyriausybės vadovus kuo greičiau likviduoti banditines gaujas. Tai yra neabejojamai karščiausias troškimas plačiųjų mūsų krašto darbo žmonių sluoksnių. Štai visai neseniai „Tiesa“ gavo jaudinantį laišką, iš Skapiškio progimnazijos direktoriaus drg. P. Meškevičiaus. Drg. Meškevičius pasakoja savo laiške apie žiaurų nužudymą Skapiškio valsčiaus, Girvalakio kaimo valstiečio Juozo Nekiūno. „Nekiūnas, — rašo drg. Meškevičius, — buvo doras žmogus, ramaus būdo, gerai sugyveno su kaimynais. Vokiečių okupacijos metu buvo ilgai okupantų laikomas kalėjimo, vėliau buvo paleistas, bet dar buvo persekiojamas fašistų. Nekiūnas džiaugėsi sulaukęs tarybų valdžios, bet bandito ranka atėmė jam gyvybę. Jis paliko 10 metų sūnų Eugenijų“. Nurodęs dar darbo valstiečių plėšimo ir nužudymo pavyzdžių, drg. Meškevičius klausia: „Kada gi bus padarytas galas šiam banditų terorui?“ Šis klausimas yra visai teisėtas. Iš tikrųjų, už ką nužudė vokiškųjų grobikų pasamdytieji budeliai dorą darbo žmogų Nekiūną, visą amžių gausiu prakaitu laisčiusį savo duonos kąsnį? Už tai, kad jis džiaugėsi, jog pagaliau jis yra laisvas nuo buožių ir dvarininkų priespaudos ir jog jam bei jo vaikams atsiveria laimingesnis ir gražesnis gyvenimas. Už tai, kad jis, būdamas ištikimas savo tėvynės ir tautos sūnus, priešinosi vokiškiesiems okupantams, gindamas savo kraštą nuo apiplėšimo, savo tautą nuo išnaikinimo? Ar neparodo šis darbo valstiečio nužudymas su nepaprastu ryškumu, kokių tikslų siekia niekšingieji buožiniai nacionalistiniai banditai ir kam jie tarnauja bei kieno interesus jie gina? Ar neparodo šis nužudymas su ypatingu ryškumu, kad šie budeliai stengiasi vėl sugrąžinti dvarininkų bei buožių viešpatavimo laikus, kad jie stengiasi darbo valstiečiui vėl užkrauti buožių bei dvarininkų išnaudojimo jungą, kurį darbo valstiečiai vilko buržuazinėje Lietuvoje ir kurį jiems vėl užkrovė vokiškieji okupantai? Mūsų tarybinė tėvynė, sutriuškinusi ir privertusi kapituliuoti vokiškuosius bei japoniškuosius agresorius, stojo į taikios statybos bei plėtotės kelią. Savo didžiųjų pergalių įdvasinta, žengia pirmyn tarybinė liaudis plačiu pažangos ir klestėjimo keliu. Šiuo plačiuoju tarybiniu vieškeliu žengia tarybinių tautų šeimoje ir Tarybų Lietuva. Dar niekuomet per visą savo istorijos bėgį lietuvių tauta neturėjo tokių plačių perspektyvų savo materialinei bei dvasinei gerovei ugdyti ir vystyti savo kultūrai — tautinei pagal formą, socialistinei pagal turinį. Dar niekuomet Lietuvos darbo žmonės neturėjo tokių plačių galimumų žengti į visuotinį suklestėjimą. Saujelė niekšingųjų Hitlerio išperų, buožių bei dvarininkų samdinių mėgina stoti mums skersai kelio. Ar reikia įrodinėti, jog jie nieko nepasieks ir jog jie yra pasmerkti? Tarybiniai žmonės sugebėjo sutriuškinti vokiškuosius grobikus, mobilizavusius beveik visos Europos resursus, jie sugebėjo pasiekti pergalės prieš japoniškuosius grobikus. Juokinga būtų galvoti, kad tarybiniams žmonėms pristigs jėgų ir sugebėjimo bei ryžtingumo susidoroti ir su nežymia dar užsilikusia saujele Hitlerio bernų. Kad tai įvyktų kuo greičiau, turime nenuilstamai stiprinti savo smūgius banditinėms gaujoms, nenusiramindami pasiektais laimėjimais. Reikia juos naikinti kaip pasiutusius šunis, kad jų nei pėdsako neliktų. Reikia nuolat atminti, jog pasisekimo paslaptį sudaro mokėjimas nuolat kelti į kovą prieš juos plačiuosius darbo žmonių sluoksnius, aktyviai ir visu frontu pulti, nenuilstamai demaskuoti buožinius buržuazinius nacionalistus ir visus, kas su jais taikstosi, kuo plačiau derinti politinį masinį darbą su tiesiogine kova prieš banditus. Mes turime visus galimumus banditinėms gaujoms galutinai išnaikinti. Mūsų pusėje jėga, mūsų pusėje didysis istorinis teisingumas, kuris sudaro milžinišką moralinę jėgą. Mūsų tolimesnė pažanga priklauso nuo mūsų pačių, nuo mūsų sugebėjimo bei pasiryžimo organizuoti kovą ir trumpiausiu laiku su šaknimis išrauti buožinių nacionalistinių gaujų likučius. Tai turi būti padaryta, ir tai bus padaryta, nes to reikalauja lietuvių tautiniai interesai, nes to reikalauja tolimesnė mūsų tarybinės tėvynės pažanga.


Ne tik Europoj šiemet rinkimų metai. Ir Amerikos Jungtinės Valstybės renka savo nevainikuotą monarchą – prezidentą. Amerika yra klasiškas dviejų partijų sistemos kraštas. Visos pastangos sukurti naujas partijas nuėjo niekais. Roosveltas dar prieš karą buvo sukūręs trečią partiją – progresistų, bet ji taip ir paliko embrijonu. Roosvelto idėją bandė tęsti radikališkas senatorius – La Follette. Jis bandė prie progresistų pritraukti dar socialistus, o ypač smulkius farmerius. Per rinkimus 1924 m. jis net pastatė savo kandidatūrą į prezidentus, bet nieko nepešė. Parlamente, Senate iš 96 narių randam tik vieną farmerių atstovą ir atstovų rūmuose (House of Representatives) iš 435 atstovų trys farmeriai ir du socialistai. Visi kiti respublikonai ir demokratai. Pats La Follette 1925 m. mirė ir visas jo darbas nuėjo niekais. Šiandien apie progresistus kaip ir nieko negirdėti. Kas gi yra tos dvi partijos, kurios taip neginčijamai pakaitomis tai viena tai antra valdo Ameriką? Norint jas suprasti reikia pažymėti dvi pagrindines amerikiečio ypatybes. Jis yra perdėm biznierius ir, nepaisant visos savo pažangos materialėj srity dvasios srity didelis konservatorius. Jis neturi jokių tendencijų „taisyti pasaulį“, kurti naujas sociales bei politines formas. Kaip dvasios srity jis pripažįsta tik praktišką pragmatizmą taip politikoj jis mato tiktai biznį. Ir respublikonai ir demokratai neturi jokių politinių nei socialinių, nei ekonominių savo partijos programų. Europos partijos paprastai turi ilgas sudėtingas, labai idealingas programas, kuriose daug kalbama apie piliečių ypač masių gerovę, kilnius principus, reformas ir t. t. Nors ir pas mus sprendžiamasai vaidmuo partijose dažnai tenka bizniui, tačiau niekur to aiškiai nenurodoma, stengiamasi bizniškas tendencijas apvynioti ir paslėpti už aukštų idealų ir kilnių šūkių. Amerikietis čia yra atviras. Jis neveidmainiauja. Pas jį „business ir business“ ir politikoj, kurioj jis nieku nevilioja ir nieko neslepia. Partijos ir rinkimams atėjus čia neskelbia idealingų programų, bet praktiškus obalsius. Laimėjusi partija nė kiek nesislapsto ir nemaskuoja. Ji tuojau pašalina iš visų pelningų vietų svetimus ir pastato savuosius, išdalina saviesiems įvairias koncesijas, bendrai naudojasi valstybės ragaišium be jokio slapstymosi ir veidmainiavimo („Spoilsystem“). Ir niekas tuo nesipiktina, nes politika yra biznis. Tiesa, šiokių tokių ir ideologinių skirtumų tarp vienų ir kitų yra. Respublikonai stovi už muitų sienos stiprinimą, už didesnę centralizaciją ir bendrai jie yra daugiau konservatyvūs. Jie yra Monroe doktrinos griežti šalininkai. Tautų Sąjunga laikė ir tebelaiko tik vienos Europos reikalu, prie kurio Amerika neturinti jokio darbo. Demokratai yra kiek daugiau pažangūs. Jų buv. vadas Vilsonas buvo Tautų Sąjungos kūrėjas, nors šiandien ir demokratai dėtis prie Tautų Sąjungos visiškai nemano. Taipogi ir jie kitados išsižadėjo ir nenorėjo ratifikuoti jų žmogaus padaryto ir pasirašyto Versalės traktato. Yra net ir rasinių skirtumų tarp abiejų partijų, nes prie demokratų dedasi daugiausia airiai, o prie respublikonų – vokiečiai, anglai. Taigi, šiemet tos dvi partijos stoja rungtynėsna už šalies valdymą. Kadangi čia valdyme sprendžiamąjį vaidmenį vaidina prezidentas, o ne parlamentas, tai į prezidento rinkimus ir nukreiptas visų didžiausias dėmesys. Parlamento (Kongreso) rinkimai vaidina antraeilį vaidmenį. Respublikonai turi labai tinkamą populiarų kandidatą – dabartinį prezidentą Coolidge. Bet jis dar pernai buvo paskelbęs savo kandidatūros nebestatysiąs. Kuriais motyvais jis tai padarė – tikrai nežinia. Spėjama, kad prezidentavimas jam nusibodęs, nes Coolidge, kaip atmenam, paėmė prezidentavimą po Hardingo mirties 1923 m. kaipo viceprezidentas ir vėliau 1924 m. buvo išrinktas prezidentu. Tokiu būdu jis prezidentauja jau šeštus metus. Amerikos Jungtinių Valstybių konstitucija nustato, kad niekas negalįs būti tris kartus paeiliui prezidentu. Nors Coolidge pirmą kartą prezidentavo nepaprastu būdu, bet kaipo mirusio Hardingo pavaduotojas, ir juristai tvirtina, kad einant konstitucijos dvasia jis galėtų dabar statyti savo kandidatūrą, tačiau jo priešininkai šį dalyką aiškina kitaip ir sako Coolidge negalįs statyti savo kandidatūros. Taigi, gal būt, kad jis nenorėdamas kelti nemalonaus jam ginčo, pats pasiskubino nuo savo kandidatūros statymo atsisakyti. Respublikonų antruoju kandidatu yra gerai Europoj žinomas dabartinis prekybos sekretorius (ministeris) Herbert Hoover. Kiek tenka girdėti, tas kandidatas nėra visais atžvilgiais tinkamas. Tai žmogus perdaug savarankiškas kaip asmens taip ir politikos gyvenime. Aukštos finansinės sferos nelabai jį mėgsta dėl jo perdidelio savarankiškumo. Dar labiau jis nepatinka farmeriams, kaipo griežtas pramonės šalininkas. Tatai jo kandidatūra respubulikonams nėra labai tinkama, bet jie geresnės neturi. Tiesa, jie turi dar visą eilę žymių su garsiais vardais žmonių: Lowden, dabartinis viceprezidentas Dawes, žinomas ir kandidatavęs Hughes, finansų ministeris, Mellon, senatoriai Curtis, Norris. Bet visi jie kaipo kandidatai turi šiokių ar kitokių ydų. Taip kad vis tik stipriausiu pasilieka Hoover. Demokratai turi tik vieną, bet labai tinkamą kandidatą, New Yorko gubernatorių –Alfredą Smithą. Jis ikišiol neperdaug rodėsi politikos arenoj ir dėl to užsieniuose nelabai težinomas, bet Jungtinėse Valstybėse turi labai gerą vardą. Tiesa, Smithui prikišama jo katalikybė ir priešingas prohibicijai nusistatymas. Tačiau katalikybė tik puritanų akyse, kurie daugiausia yra respublikonai, gali vaidinti vaidmenį. Šiaip jau daugumai tikyba yra privatinis kiekvieno reikalas, prie kurio niekam nėra jokio darbo. O kai dėl prohibicijos, tai demokratai mano net padaryti čia biznį, nes prohibicijos populiarumas eina ne didyn, bet mažyn. Taigi demokratai žiūri į savo kandidato šansus su dideliu optimizmu. Tuo tarpu Jungtinių Valstybių vidaus padėtis turi nemaža sunkių problemų. Sunkiausia tai nedarbas. Šį pavasarį bedarbių skaičius išaugęs iki 4 mil. nors tikros statistikos ir nėra, nes darbininkai visai maža susiorganizavę. Daugiau kaip du šimtai tūkstančių angliakasių streikuoja jau daugiau, kaip pusantri metai. Apskritai viešpatauja perprodukcijos krizis, ypač žemės ūky ir anglies pramonėj. Darbininkų atlyginimas eina vis menkin. Jie prolėtarėja ir drauge radikalėja. Visa tai sunkia našta suguls ant naujo prezidento pečių. Nepaisant pasakiškų turtų, Amerika toli gražu nėra tokiu rojum, kokiu pas mus vaizduojasi.


Vakar Berlyne siautė smarkios sniego pūgos.


1960 metų lapkričio mėnesį TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo kvietimu Tarybų Sąjungoje viešėjo Suomijos respublikos prezidentas Urchas Kekonenas. Šio vizito metu Suomijos atstovai pasiūlė toliau vesti derybas, kurios vyko anksčiau Suomijos iniciatyva, dėl to, kad Suomijai būtų suteikta teisė naudotis tarybine Saimos kanalo dalimi. Kartu Suomija prašė leisti naudotis tarybine Saimos kanalo dalimi nuomos pagrindu, turint kanalo rekonstravimo teisę. Tarybų Sąjungos vyriausybė, atsižvelgdama į gerus kaimyniškus Tarybų Sąjungos ir Suomijos santykius, pagrįstus draugystės, bendradarbiavimo ir savitarpio pagalbos sutartimi, sutiko patenkinti Suomijos prašymą. Po to Maskvoje ir Helsinkyje įvyko Tarybų Sąjungos ir Suomijos vyriausybinių delegacijų derybos, kurios praėjo draugiškai, pasitikėjimo ir savitarpio supratimo dvasia. Po derybų buvo bendrai paruošta „Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Suomijos respublikos sutartis dėl Saimos kanalo tarybinės dalies ir Malyj Vysockio salos išnuomojimo Suomijos respublikai“. Rugsėjo 27 d. Maskvoje, Didžiuosiuose Kremliaus rūmuose, sutartis buvo pasirašyta. Saimos kanalas, nutiestas praėjusio amžiaus viduryje, jungia vieną iš didžiausių Europos ežerų Saimą su Suomijos įlanka. Jis prasideda netoli Lapenrantos miesto, eina Suomijos bei Tarybų Sąjungos žemėmis ir pasibaigia prie Vyborgo miesto. Kanalo, kuris keletą kartų buvo rekonstruojamas, ilgis – 56 kilometrai, iš kurių beveik 40 yra TSRS teritorijoje. Saimos kanalas – pigiausias ir trumpiausias vandens kelias iš giluminių Rytų Suomijos rajonų, kur išvystyta miško pramonė, į Baltijos jūros pakrant


ERMESAS LIMA – BRAZILIJOS MINISTRAS PIRMININKAS

Šiąnakt Brazilijos Nacionalinio kongreso deputatų rūmai patvirtino Ermeso Limos paskyrimą į šalies ministro pirmininko postą. Nuo šių metų rugsėjo mėnesio Ermesas Lima, Brazilijos prezidento paskirtas, ėjo laikinosios vyriausybės ministro pirmininko pareiga


Diena po dienos svarbiausiųjų vokiečių karinių nusikaltėlių teismo procesas atidengia vis naujas ir naujas hitlerinių žmogžudžių piktadarybes. Teisiamųjų suole Niurnberge ne tik dvidešimt niekšų, paruošusiųjų ir įvykdžiusiųjų savo mastu nematyto nusikalstamumo karo planus. Teisiamųjų suole — visa fašistinė santvarka, visa hitlerinės tamsybės ir žmogaus neapykantos sistema. Naudodamiesi prieštaravimais tarp didžiųjų valstybių — nugalėtųjų pirmajame pasauliniame kare ir Versalio sutarties sąlygų vykdymo kontrolės nebuvimu, nacistiniai vadeivos organizavo savo velniškąjį suokalbį prieš žmoniją ir žingsnis po žingsnio jį vykdė. Tarptautinių sutarčių laužymas hitleriniams suokalbininkams tapo sistema. Anglų gynybos atstovas Devidas Maksuelis-Faifas parodė, jog nebuvo tokio tarptautinio susitarimo, pasirašyto hitlerinės Vokietijos atstovų, kurio jie patys nebūtų sulaužę. Tik 1939 iki 1941 m. fašistinė Vokietija brutaliai suplėšė 69 tarptautines sutartis bei susitarimus. Tarptautinių įsipareigojimų laužymą Vokietijos agresoriai praktikavo ir anksčiau. Veidmainingai sutikdama su Tautų Sąjungos asamblėjos 1927 m. priimtąja deklaracija dėl uždraudimo agresinių karų, Vokietija tuo pat metu karštligiškai ruošėsi naujam grobikiškam karui. Tarptautinis Tribunolas Niurnberge visam pasauliui atidengė hitlerininkų ruošimosi įvesti jų viešpatavimo pasaulyje vaizdą. Apibūdindamas Hitlerio ir jo klikos klastingumą, kaltintojas parodė teismui, jog dar 1939 metų balandžio mėnesį, t. y., tuo pačiu metu, kada Hitleris pareiškė, jog jis neturi agresyvinių kėslų, Keitelis vyriausiosios Vokietijos kariuomenės vadovybės vardu davė direktyvą kariniams vadovams, kurioje to paties Hitlerio vardu reikalavo greičiausiai užbaigti pasiruošimą Lenkijai užpulti. „Visi pasiruošimai, — sakoma šiame dokumente, — turi būti daromi tokiu būdu, kad galima būtų pradėti operacijas 1939 m. rugsėjo mėn. 1 d.“… Tokiu pat slaptumu ir tokiu pat klastingumu, bet labai uoliai ir vispusiškai nacistiniai vadeivos ruošė užpuolimą prieš Tarybų Sąjunga. Tačiau šis žygis atnešė hitlerinei Vokietijai pralaimėjimą. Didvyriškomis pastangomis Raudonoji Armija sutriuškino vokiečių karo mašiną, padarė galą hitlerinei agresijai ir išgelbėjo pasaulį nuo nacistinio maro. „Paskutinysis vokiečių agresijos etapas — smūgis Rusijai — baigėsi pačios Vo kietijos sutriuškinimu“, — Niurnbergo procese konstatavo anglų kaltintojas. Pergalė prieš hitlerinę Vokietiją buvo iškovota dėka tarybinių žmonių pasiaukojimo, dėka Raudonosios Armijos karinio meistriškumo ir didvyriškumo, dėka susivienijusiųjų nacijų veiksmų vieningumo. Rūpinimasis visų nacistinių likučių likvidavimu, taikos stiprinimu yra svarbiausias Tarybų Sąjungos politikos požymis. Todėl visai naturalus tas nusistebėjimas, kurį tarybinėje visuomenėje sukėlė neseniai padarytas pranešimas apie keistą poziciją, užimtą Suomijos teismo svarbiausiųjų karo kaltininkų Suomijoje atžvilgiu. Suomijos pasirašytųjų paliaubų su Tarybų Sąjunga bei Anglija sąlygos numato bendradarbiavimą su sąjunginėmis valstybėmis sulaikant asmenis, kaltinamus kariniais nusikaltimais ir teisiant juos. Šių įsipareigojimų įvykdymas atitinka gyvybinius pačios suomių tautos interesus, kadangi padeda išvalyti šalį nuo nacistinių likučių. Tačiau reakcinės pajėgos Suomijoje padėjo ir tebededa visas pastangas, kad sutrukdytų hitlerinių pagalbininkų, įtraukusių suomių tautą į nusikalstamąjį karą Vokietijos puseje, nubaudimą. Pradžioje Suomijos reakcija priešinosi, kad Suomijos seimas priimtų įstatymą dėl karo kaltininkų nubaudimo. Kada šis įstatymas, nepaisant reakcionierių pasipriešinimo, buvo priimtas, jie pasistengė sutrukdyti jo įgyvendinimą. Tatai pasireiškė tuo, kad reakcinių jėgų įtakoje atidėtis teismas prieš svarbiausiuosius suomių karinius nusikaltėlius, o keturi iš jų — Taneris, Kivimiaki, Reinika ir Kukonenas — paleisti iš kardomojo kalinimo. Tokie teismo veiksmai griežtai prieštarauja paliaubų susitarimų reikalavimams. Suomių tauta supranta tai ir ryžtingai protestuoja prieš šiuos veiksmus. „Paleistieji iš kardomojo kalinimo kaltinamieji karo kaltininkų byloje turi būti tuojau grąžinti kalėjiman”, — reikalauja gausus Suomijos darbo žmonių mitingas Valkeakoskyje. Liaudies susirinkimai Aboje, Lahtyje, Kotkoje ir kituose Suomijos miestuose reikalauja, kad reakciniai teismo nariai būtų pakeisti žmonėmis „kovingais ir neniekinančiais demokratijos“.


TASS-o korespondentas M. Sagatelianas praneša: antrą dieną Bahamos salose tariasi JAV prezidentas Dž. Kenedis ir Anglijos ministras pirmininkas Makmilanas. Prezidentas Kenedis, rašo šiandien „Vašington post end taims herald“, šį susitikimą laiko svarbiausiu iš visų savo susitikimų su premjeru Makmilanu“. Makmilanas, rašoma šiuo klausimu Reuterio agentūros telegramoje, „tvirtai pasiryžęs reikalauti, kad tuojau pat ir kruopščiai būtų apsvarstytas „Skaibolto“ raketų klausimas kaip pagrindinė derybų tema“. Tuo tarpu Amerika, toliau rašo agentūra, primygtinai reikalauja, kad „pirmiausia derybose būtų susidomėta, kaip ji vadina, „pavojinga padėtimi Konge“. Taigi, Kenedžio ir Makmilano derybos žada būti įtemptos. Šia proga labai reikšmingas laikraščio „Vašington post end taims herald“ šios dienos vedamasis straipsnis. Laikraštis susirūpinęs ragina dviejų „didžiųjų sąjungininkų“ vadovus atsiminti, kad, nepriklausomai nuo problemų, kurias jie svarsto, pirmas jų susitikimo dienotvarkėje visuomet turi būti Anglijos – Amerikos vienybės klausima


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Asamblėjoj rugsėjo 8 dieną.

(Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos Asamblėjos posėdžiuose kalbėtojai eina į tribūną su išanksto surašytomis kalbomis, jos pareina ilgą patarėjų, juriskonsultų mašiną. Dažniausia jos prieš pačią kalbą ir žurnalistams pateikiamos. Šiame tarptautiniame parlamente kalbų klausytojų yra visokių: daugelis ir skaitydami parodo savo gražbylumą, bet ir tiek. Tačiau niekuomet iš skaitomos kalbos negalima spręsti apie oratoriaus smegeninės įtemptą darbą, jo kalbos konstrukciją ir jo logiškumą. Lietuvos ministeris pirmininkas po p. p. Motta, Seipel ir Zaleskio, kurie visi savo kalbas skaitė, vien turėdamas rankoj mažą raudoną knygelę, būtent: Tautų Sąjungos statutą, per valandą laiko nuodugniai, stipriai sukoordinavęs mintis, parodęs taip retą intelektą net tokioj rinktinėj apylinkoj, visų atkreipė dėmesį. Daugelis pasidarė minkštesni jo asmens atžvilgiu dėl jo tariamo užsispirimo kai dėl lenkų. T. S. paktas yra priėmęs karo galimumus. Gyvenimas pradeda šalintis nuo Tautų Sąjungos. Jos vyriausias uždavinys išreikštas pakto įžangoj ir paskui ypač 11 straipsny. Bet ar gali dabartinis paktas padaryti karą negalimu? Nėra abejonių, kad paktas yra priėmęs karo galimumus. Tuo tarpu valstybėms, Tautų Sąjungos nariams uždėta prievolė laikytis tų dviejų principų, kuriais remiasi lenkų rezoliucija, neturi juridinio pobūdžio, kadangi paktas nėra pakeistas. Kadaise buvo pastebėta, kad negalima pakto modifikuoti: Tautų Sąjunga nėra universali, buvo ir yra didelių valstybių, kurios nepriklauso prie Tautų Sąjungos ir kurios karo atžvilgiu sudaro labai didelę pajėgą. Pačios Tautų Sąjungos norai toliau siekė, ir mes žinome du etapus, kur tas noras pasireiškė aktais: pirmiausia Ženevos protokolu, bet gerai žinome, koksai likimas jo sulaukė, - paskiau, pereitais metais, lenkų pasiūlymu, kuris buvo vienu balsu priimtas, pasmerkdamas puolimo karą. Kelloggo paktas morališkai ir juridiskai smerkia karą. Bet štai situacija pakitėjo. Po dosnios p. Briand iniciatyvos Jungtinių Amerikos Valstybių sekretorius p. Kellogg pasiūlė projektą, kuris po derybų ir pataisų buvo pasirašytas Paryžiuj. Šisai paktas turi dispozicijų, kurios pasmerkia karą ir morališkai ir juridiškai. Žinoma, yra pesimistų, kurie mano, kad Briando Kelloggo paktas turi vien moralinės reikšmės. Bet ar to paties tada negalima būtų pasakyti apie kiekvieną tarpautinio pobūdžio sutartį? Didžiausias senovės filosofas Platonas savo galvoj, kurdamas idealią respubliką, statė klausimą: „Kas saugos sargus?“. Nėra galima sukurti tarptautinės organizacijos be šios įstaigos, kuri dabotų sprendimų vykdymą. Daugelis mano, kad Kelloggo paktas teturi moralinius dėsnius ir visais atžvilgiais jis yra panašus kitoms tarptautinėms sutartims. Yra labai maža šių laikų tarptautinių sutarčių, kurios turėtų sankcijas. Tautų S-gos narių pareiga. Tautų Sąjungos narių yra aukščiausia pareiga nepalikti atsilikusiu patį Tautų Sąjungos paktą. Jį reikalinga yra pritaikinti dabartiniai pozityviai tarptautiniai teisei. Iki šiam momentui nebuvo pažiūrėta juridiniu atžvilgiu, Lietuvos delegacija mano, kad yra atėjęs laikas Tautų Sąjungai užsiimti tuo reikalu. Lietuvos delegacijos pasiūlymas. Lietuvos delegacijos vardu aš turiu garbės pateikti sekančią rezoliuciją: „Asamblėja labai dideliu susijaudinimu priimdama žinią, kad šiaurės Amerikos Jungtinės Valstybės ir daugelis kitų valstybių, Tautų Sąjungos narių, 1928 m. rugpiūčio 27 d. Paryžiuj yra pasirašę nuo karo atsisakymo paktą, „Konstatuodama, kad daugelis valstybių narių ir nenarių Tautų Sąjungos yra jau prisidėję prie minėto pakto. „Pripažindama, kad Tautų Sąjungos nariais priėmimas pakto nuo karo atsisakymo prašoka šiuo reikalu jų angažementus Tautų Sąjungos pakto atžvilgiu ir jį papildo, todėl kyla reikalas pakeisti paktas jo pamatinėse dispozicijose, „Atsimindama 1927 m. rugsėjo 24 dienos Asamblėjos rezoliuciją, kuri smerkia puolimo karą: „Prašo Tarybą duoti eigą Tautų Sąjungos pakto pataisos projektui išstudijuoti nurodytąja prasme ir jį pateikt sekančios paprastos Asamblėjos sesijai priimti“. Modifikuotas T. S. paktas ir nusiginklavimo problema. Visas civilizuotas pasaulis yra įsitikinęs, kad ištikrųjų paktas pasidarys tarptautine sutartimi, nes pasirašusieji ne vien yra Tautų Sąjungos nariai, bet ir kitos didelės valstybės, kurios nėra Tautų Sąjungos, kaip antai Sovietų Rusija, prie jo prisideda. Pereitais metais lenkų rezoliucijos projektas, smerkiantis puolimo karą, buvo vienu balsu užgirtas; prisidėjimas Tautų Sąjungos narių prie pakto taip pat bus vienbalsis. Jeigu taip atsitiks, tai padėtis iš pašaknų keičiasi. Taryba ir daugelis komisijų, kurias Asamblėja yra išrinkusi, daugiausia yra susirūpinusios taikos palaikymu. Panašus susirūpinimas yra itin pateisinamas tol, kol karas yra pripažintas kaipo tarptautinės politikos įrankis, bet susirūpinimas bus bergždžias ir net kenksmingas po pakto pasirašymo nebent Tautų Sąjungos nariai prisipažins, kad jie nedaug turi pasitikėjimo paktui, kurį yra pasirašę. Po to labai bus darbas paprastas pradėti mažinti patį nusiginklavimą. O pasitikėjimas? Ar yra pasitikėjimas? Štai sunki problema, grynai moralinio pobūdžio. Jeigu Prancūzija po karo, po tiek kentėjimų ir pergalės laisvu noru atsisakė nuo karo politikos, ji paėmė iniciatyvą į rankas išplėsti teritoriją, kur karas nebūtų įmanomas, tai sudarydama Lokarno sutartį, tai kviesdama didžiausią Amerikos valstybę sudaryti sutartį, kuri pasmerktų karą, aš manau, kad taikos politika yra galima. Jeigu tiek yra atsiekta, tai dėl to, kad būta mistiško pasitikėjimo ir kad tarptautiniai ginčai gali būti sprendžiami taikos keliu. Kas gimdo karus? P. Voldemaras nurodo dar į vieną problemą, kuri esanti labai svarbi taikos reikalui. Kas paprastai iššaukia karus? Dažnai norima ginklo būdu sustiprinti ekonominę šalies gerovę, rasti rinkų. Ši koncepcija negali viešpatauti dabar žmonijai evoliucijonuojant. Tautos, kurios plečia vien tik savo ekonominius resursus, ir karo atžvilgiu yra stipresnės. Kada valstybės kitaip supras jų tautinį labą, daug ginkluotų konfliktų išnyks. B. M. Amerikos senatas patvirtino Kelogo paktą. Žiniomis iš Vašingtono, senato užsienių reikalų komisijos pirmininkas Borah pareiškė savo nuomonę, kad senatas patvirtins Kelogo paktą be jokiu rezervų. (Elta). Nusiginklavimas – palaipsniui. Žiniomis iš Ženevos, kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj Cushendunas pareiškė, kad sekantį komisijos posėdį, nesusipratimams išvengti, nereikėjo skirti paruošiamuoju. Kalbėdamas nusiginklavimo komisijoj, Boncouras pareiškė, kad, prancūzų delegacijos nuomone, dalinis nusiginklavimas turi būti jau dabar realizuojamas, tačiau ne iš karto, bet palaipsniui.


Trijų Baltijos valstybių ir NATO karinio bendradarbiavimo klausimai svarstomi vakar prasidėjusioje Estijos, Latvijos ir Lietuvos karinių štabų konferencijoje. Dalyvauja Estijos karinių pajėgų generalinio štabo pulkininko A.Laneotso, Latvijos gynybos pajėgų štabo viršininko pulkininko A.Lilentalio ir Lietuvos krašto apsaugos ministerijos jungtinio štabo viršininko, pulkininko leitenanto V.Tutkaus vadovaujamos delegacijos, NATO tarptautinio karinio štabo direktoriaus pavaduotojas D.Genšelis ir grupė NATO ekspertų. Svečiai iš NATO aplankė „Geležinio vilko” lauko brigadą, stebėjo Lietuvos karių užsiėmimus.


Lenkai mėgino išprovokuoti mūsų demarklinijos sargybą.

Iš Utenos ap. gauta žinių, kad šiomis dienomis III demarklinijos rajone II-me sargybos punkte lenkų pasienio apsaugos puskar. lydimas keletos kareivių iššaukęs mūsų sargybą pareiškė, kad ties Nameikiškių ežerų jų pusėn esą perkeltos 4 gairės. Mūsų sargyba ištyrusi kalbamąsias vietas pastebėjo, kad ištikro lenkų pusėj apie 20 mtr. nuo demarklinijos yra pastatytos 4 naujos gairės. Bet ir senosios gairės tebestovėjo ant demarklinijos. Nurodžius tai lenkams šie nieko nebesakė ir pasišalino. Kaip matyti lenkai gairės pastatė patys ir tuo būdu norėjo išprovokuoti mūsų sargybą, bet paskubomis tai darydami užmiršo ištraukti senąsias gaires. Įdomu pažymėti, kad visą šį pasikalbėjimą iš lenkų pusės sekė pasislėpę krūmuose 2 civiliai apsirengę asmenys. Vieną naujai pastatytų gairių lenkai išmetė, o kitos dar tebestovi.


NATO agresyvieji planai Baltijos jūros rajone

Vakarų Vokietijos agentūra DPA pranešė, kad NATO rėmuose numatoma sudaryti vadinamąją „Baltijos planavimo grupę”, kurios uždaviniai bus koordinuoti, „gynybą” Baltijos jūros rajone. Šią grupę, sakoma pranešime, turi sudaryti Norvegijos, Danijos ir Vakarų Vokietijos karo laivyno karininkai. Pagrindinis grupės uždavinys bus, kaip nurodoma pranešime, „ruošti NATO valstybių laivybos Baltijos jūroje užtikrinimo planus ir planus, kaip sutrukdyti priešo karinėms jūrų pajėgoms įplaukti į Baltijos jūrą ir išplaukti iš jos”. Vakarų Vokietijos karinis jūrų laivynas turės daugiausiai tokių tipų laivus, kurie pritaikyti operacijoms Baltijos jūroje. Tai liečia, visų pirma, povandeninius laivus, minų ieškotojus ir minų užtvėrėjus, o taip pat eskadrinius minininkus. Kaip matyti iš pranešimo, tokios specialios „karinės vadovybės” Baltijos jūrai sudarymo iniciatyva priklauso Vakarų Vokietijos kariniams ekspertams. Minėtos agentūros DPA pranešimas, be visa kito, matyti, taip pat rodo, kad NATO vadovai ketina pajungti Danijos ir Norvegijos karines jūrų pajėgas buvusių Hitlerio karininkų vadovavimui.


Vakar įvyko Eizenhauerio spaudos konferencija, kuri daugiausia buvo skirta padėčiai Artimuosiuose Rytuose ir būtinumui sumažinti JAV valstybinį biudžetą ryšium su infliacijos grėsme. Liesdamas Egipto nutarimą įvesti Gazos rajone Egipto administraciją, Eizenhaueris pareiškė, kad JAV pozicija Gazos statuso klausimu buvo išdėstyta SNO generaliniam sekretoriui ir kad todėl jis nenori daryti bet kurių naujų komentarų. Tačiau, kai jo paklausė, ar prezidentas norėtų, kad būtų įvesta Egipto administracija Gazos rajone, Eizenhaueris pasakė, jog jis norėtų, kad būtų sudarytos tokios sąlygos, kurios, SNO generalinio sekretoriaus nuomone, būtų palankiausios tikroms deryboms. Kaip pažymima žurnalistų sluoksniuose, Eizenhaueris taktiškai pripažino, jog JAV yra prieš tai, kad Egiptas vykdytų savo pagrįstą teisę valdyti šį rajoną. Jis davė suprasti, jog JAV norėtų panaudoti Suvienytųjų Nacijų Organizaciją tam, kad „įtikintų” Egiptą, jog būtina sudaryti tokias sąlygas, kuriomis šį klausimą būtų galima išspręsti derybomis tarp SNO, Egipto, ir Izraelio. Į klausimą apie galimą derybų Bermudų salose darbotvarkę Eizenhaueris pasakė, kad svarstytinų klausimų ratas dar tiksliai nenustatytas, bet be abejo bus svarstoma padėtis NATO organizacijoje, Artimuosiuose Rytuose ir kituose pasaulio rajonuose. Spaudos konferencijos metu Eizenhaueriui buvo pateikta daug klausimų, liečiančių reikalavimus sumažinti pernelyg išpūstą biudžetą, kuris pateiktas apsvarstyti kongresui. Eizenhaueris faktiskai pasisakė prieš didžiulių karinių išlaidų sumažinimą, nors ir pripažino, kad vyriausybė išleidžia „labai daug” lėšų šiems tikslams.


Revoliucinės Kubos ministras pirmininkas Fidelis Kastro, praneša agentūra Prensa latina, patvirtino, kad gresiant pavojui, jog Kubą užpuls Jungtinės Valstijos, Kubos vyriausybė ir liaudis pasiryžusios apginti savo suverenias teises. „Mūsų tautai, – pažymėjo Kastro, – reikalinga taika. Ir jeigu mes leidžiame didžiules lėšas švietimui, sveikatos apsaugai, ekonomikos vystymui, tai mes taip pat esame priversti leisti dideles lėšas savo saugumui ginti, gynybos tikslams“. Mūsų šalis, pabrėžė ministras pirmininkas, kalbėdamas trečiajame nacionaliniame municipalinių švietimo tarybų suvažiavime, imdavosi ir imsis visų reikalingų priemonių, atitinkančių tarptautinę teisę, ir savo suverenios nacijos prerogatyvų, kad garantuotų savo saugumą imperialistinės agresijos grėsmės akivaizdoje. Fidelis Kastro demaskavo kampaniją prieš Kubą, kuri šiuo metu varoma Jungtinėse Amerikos Valstijose. Jis griežtai kritikavo žaidžiančių su ugnimi Amerikos politinių veikėjų neatsakingumą. „Jie kalba taip, lyg būtų viso pasaulio šeimininkai, – pareiškė Kastro. – Tokios kalbos mes nesuprantame“. Ir jeigu jie reikalauja, pabrėžė ministras pirmininkas, kad mes nesiimtume reikalingų priemonių savo gynybai stiprinti, tai jie reikalauja neįmanomo dalyko, nes mūsų tauta negimė su vergo siela ir su bailio siel


Birželio 19 d. Maskvoje, Didžiuosiuose Kremliaus Rūmuose, prasidėjo Visasąjunginis žemės ūkio mokslo darbuotojų pasitarimas. Jame dalyvauja visų žemės ūkio mokslinio tyrimo institutų, bandymų stočių ir aukštųjų mokyklų direktoriai, įžymiausieji mokslininkai, sričių, kraštų ir respublikų partinių, tarybinių ir žemės ūkio organų vadovaujantieji darbuotojai, pirmaujančių kolūkių, tarybinių ūkių ir mašinų-traktorių stočių vadovai - iš viso daugiau kaip du tūkstančiai žmonių. Į pasitarimą atvyko liaudies demokratijos šalių žemės ūkio mokslo veikėjai. Pranešimą „Apie žemės ūkio mokslo uždavinius įgyvendinant TSKP XX suvažiavimo nutarimus“ padarė TSRS Žemės ūkio ministras V. V. Mackevičius. Dėl pranešimo prasidėjo diskusijos.


Išrinktos: Ispanija, Persija ir Venecuela. Vakar buvo perrenkami kai kurie Tautų Sajungos tarybos nariai. Išrinkti: Ispanija - 46 balsais, Persija - 40 balsais ir Venecuela - 35 balsais. Ispanijos, Venecuelos ir Persijos kadencija truks trejus metus. Persija išrinkus, pirmą kartą taryboj atstovaujama mahometoniška šalis. Po to buvo balsuojama dėl Ispanijos išrinkimo tarybos nariu, jos kadencijai pasibaigus. Iš 47 balsų už Ispaniją paduota 37. Tuo būdu Ispanija gauna tas pačias teises, kuriomis naudojasi Lenkija. Kinijos prašymas vėl išrinkti ją tarybon atmestas.


Praėjusią savaitę Karaliaučiuje (Kaliningrade) lankėsi Rusijos gynybos ministras P.Gračiovas, kur jis, be kita ko, susitiko su asociacijos „Selma” prezidentu V.Laurinavičiumi bei viceprezidentu P.Ostasevičiumi. Kaip žinoma, asociacija „Selma”, pagal susitarimą su Rusija gyvenamuosius namus stato jos kariškiams, išvedamiems iš Baltijos šalių. Šis susitikimas įvyko P.Gračiovo iniciatyva. - Neseniai panašiu tikslu Lietuvoje viešėjo Rusijos Baltijos karinio jūrų laivyno vadas admirolas V.Jegorovas. Dabar ir gynybos ministras norėjo susipažinti, kaip šis projektas įgyvendinamas, pageidavo susitikti su tiesioginiais jo koordinatoriais, - papasakojo asociacijos „Selma” viceprezidentas Povilas Ostasevičius. - P.Gračiovas pakankamai skyrė mums dėmesio. Dalykiškai aptarėme svarbiausius projekto finansavimo, užsakymų, žaliavų tiekimo klausimus. Akcentavome, kad mūsų įmonės, vykdančios kontrakte numatytas užduotis, susiduria su energetikos išteklių - naftos, dujų - problema. Mums buvo pažadėta, jog į tai bus operatyviai atsižvelgta, gali būti, mūsų Respublikai palankiomis sąlygomis. Savo ruožtu užtikrinome, jog mes įsipareigojimus vykdysime nuosekliai. Jei viskas klostysis, kaip numatyta susitarimuose, manytume, šis projekto įgyvendinimas mūsų įmonėms būtų ekonomiškai naudingas ir perspektyvus. Ketinama pastatyti gyvenamąjį mikrorajoną su visa infrastruktūra. Jau tiesiamos komunikacijos. Darbų turėtų užtekti 3-4 metams, tad Lietuvos namų detalių gamybos, surinkimo, transportavimo, apdailos bei įrangos įmonės turės užsakymų. „Selmos” asociacijos prezidentas V.Laurinavičius dar šiais metais Maskvoje pratęs konsultacijas su ponu P.Gračiovu dėl abipusio bendradarbiavimo.


Kaip pamenam, Slavekas, vos paėmęs valstybės vadžias, paleido seimą iki rudens. Bet štai opozicija, kuri sudaro seimo daugumą, pareikalavo sušaukti nepaprastą seimo sesiją. Po ilgo delsimo, konstitucijos nuostatams verčiant, pagaliau buvo paskirta seimui susirinkti gegužės 23 d. Bet pilsudskininkai su seimu visai nenori žaisti, ir paskutinę valandą seimo sesija atidedama vienam mėnesiui. Opozicija, pajutusi, kad jos bijoma, darėsi vis drąsesnė. Ji vis drąsiau puolė valdžią. Visi laukė lemiančios birželio 23 dienos. Ėjo įvairiausi gandai bei spėliojimai. Dauguma tvirtino: seimas būsiąs birž. 19 d. paleistas. Daugelis simptomų rodė, kad pilsudskininkai iš tikro rengėsi taip pasielgti. Bet paskutiniu momentu ir vėl nusigando: prezidentas paskelbė seimo sesijos uždarymą. Pažymėtinas juokingas seimui susirinkti neprileidimo būdas: uždaroma sesija, kuri niekad nebuvo atidaryta. Gal būti lenkų teisininkų galvose šitas būdas ir yra priimtinas, bet kiekvienam logiškai galvojančiam žmogui tai gryniausias absurdas. Bet ir šitas absurdiškas aktas padėties nepataiso, o tik ją dar labiau supainioja. Opozicija jau turi parašytą naują reikalavimą seimo sesijai sušaukti. Tad žaidimas slapukais turės prasidėti iš naujo. Greta seimo žaidžiama slapukais ir su senatu. Čia visiškai ta pati istorija: opozicija reikalauja sušaukti sesiją, prezidentas paskiria terminą. Terminas ateina. Naktį prieš senatui sesijon susirenkant po Varšuvą laksto kurieriai, ieškodami senato pirmininko, kad jam įteiktų prezidento dekretą, atidedantį ar uždarantį senato nepradėtą sesiją. Jei paklausim priežasčių šito juokingo slapukais žaidimo, tai kito atsakymo nėra, kaip tik tas, kad pilsudskininkai bijo seimo ir mėtosi be jokio apsigalvojimo ir plano į šalis, nežinodami, ką daryti. Jeigu jau valdyti su seimu, tai logiškiausia išeitis būtų seimą paleisti, paskirti naujus rinkimus ir bandyti atviroj kovoj laimės naujuose rinkimuose. Jei valdyti be seimo, tai reikėjo seimas visai paleisti. Pilsudskininkai, matyti, bijo ir vienos ir kitos alternatyvos. Bandyti laimės naujuose rinkimuose jie bijo. Jei per paskutinius rinkimus jiems dar pavyko surinkti apie 130 atstovų, tai ateičiai ir šitos vilties nėra. Paskutinių rinkimų metu Pilsudskis dar turėjo autoritetą ir pas jo sekėjus buvo kita dvasia. Keletas žymių žmonių, jų tarpe buv. fin. min. Čechovič, finansinėse ir bendrai ūkio sferose didelio autoriteto žmogus, iš pilsudskininkų bloko visai išėjo. Neseniai 22 BB atstovai paskelbė memorandumą, kur smarkiai kritikuoja ligšiolinę pilsudskininkų politiką ir grasina taip pat pasitraukti. Birželio 29 dieną visos opozicijos partijos kviečia susivažiavimą Krokuvoj, kur rengiasi paruošti kažką panašų į Viborgo atsišaukimą. Ar joms tai pavyks nežinia, bet seniau juk tokių bandymų nebuvo. Tačiau Pilsudskis turi dar vieną kozirį — armiją. Karininkų dauguma vis dar tebėra jam ištikima. Šito kozirio jis dar nepaleido. Tur būt, jį laiko tam momentui, kai visos kitos kortos bus muštos. Su šito kozirio pagalba Pilsudskis jei lošimo ir nelaimėtų, tai jį gali dar ilgam užtęsti ir valdyti šalį be seimo. Tiesa, visuotinis atvėsimas negalėjo nepaveikti ir armijos, tačiau vis dėlto visų nuomonės sutinka, kad karininkų dauguma Pilsudskiui ištikimi. Geriausiai galima būtų pataisyti nukrypusią situaciją kokiais nors „dideliais darbais“. Todėl vėl pradeda atkakliai cirkuliuoti gandai apie karą su Sovietų Rusija. Tačiau, jei Pilsudskis bijo pavartoti griežtų priemonių prieš opoziciją, tai sunku tikėti, kad jis rizikuotų tokį didelį dalyką, kaip karas su Sov. Rusija.


Straipsnyje, pavadintame „Dar kartą šnipinėjimo lėktuvai“, laikraštis „Al gumhurija“ rašo, kad incidentas, kurio metu virš KLR teritorijos buvo numuštas Amerikoje pagamintas „U-2“ tipo čiankaišistų šnipinėjimo lėktuvas, gali tik toliau padidinti įtempimą Tolimuosiuose Rytuose ir visame pasaulyje. Laikraštis pabrėžia, kad piratiškas čiankaišistų lėktuvo „U-2“ įsibrovimas į KLR oro erdvę yra „provokacinis aktas prieš KLR“ ir kad šiuos Formozos vyriausybės veiksmus, neabejotinai, inspiravo JA