Kaip buvo švenčiamos Londone nepriklausomybės sukaktuvės.

Dešimties metų Lietuvos Nepriklausomybės sukaktuvėms minėti Londono lietuviai turėjo gausingą susirinkimą savo kolonijoje, Hackney vadinamoje Londono miesto dalyje, sekmadienį, vasario mėn. 19 d. Pačią sukaktuvių dieną londoniečiai negalėjo nieko suruošti, – jų darbo sąlygos kliudė. Sukaktuvių dieną tiktai Lietuvos pasiuntinybė buvo suruošusi priėmimą. Pasiuntinybės namus puošė Lietuvos vėliava. Priėmimo salionuose – tautiškų spalvų gėlės: geltoni ir raudoni tulipanai su žalumynais. Svečių tarpe buvo beveik visų tautų ambasadų ir atstovybių šefai (įvairių atstovybių Londone yra 50, t. y. ambasadų 11 ir pasiuntinybių 39), Anglijos vyriausybės nariai, ir daugybė Lietuvos draugų Anglijos visuomenėje, kurių tarpe matei Lordą Parmoorą, Lordą Robert Cecil, mūsų gerus draugus generolą Burtą, Sir Park Goffą, ir daug kitų, iš viso apie 250 svečių. Visi sveikino per Liutuvos atstovą Londone ir jo žmoną Lietuvą, linkėdami Lietuvai per sekančius dešimtį metų pasiekti dar didesnės pažangos, o ypatingai – sėkmingai išspręsti savo ginčą su lenkais. Po oficialaus priėmimo, kurs baigėsi 7 val. vakare, pasiuntinybėje pasiliko apsilankę priėmiman lietuvių kolonijos nariai: studentai, klebonas kun. K. Matulaitis ir pasiuntinybės personalas. Jiems buvo suruošta kukli vakarienė, kurios metu buvo klausoma pranešimų iš Londono radio stoties. Ypatingo dėmesio atkreipė pranešimas apie Lietuvą, padarytas 9 val. vakare. Tai buvo pirmutinis iš Londono radio stoties pranešimas, – rods, pranešimas buvo visai trumpas, bet taip sumaniai suredaguotas, kad patiekė klausytojams suglaustoje formoje visų reikalingeusių informaciją apie Lietuvą: jos geografinis padėjimas, istorija, dabartinė teritorija, prekyba, sportas, kultūrinis kilimas etc. Anglams reikia tokių informacijų, – daugybė jų, nes nė šviesuomenė jų neturi supratimo apie Lietuvą ir kitas Pabaltijo valstybes. Reikti dažniau daryti pranešimus apie Lietuvą per radio. Teko sužinoti, kad Londone radio stoties (ji yra vyriausybės komisijos prižiūrima) valdyba pažadėjo suruošti ilgą lietuvišką programą per radio, – būsianti paskaita, koncertas, dainos; žada duoti visą valandą tai programai. Bet tai, sako, galėsią būti jau rudeniop: mat, Londono stotis ruošia savo programas bent per tris mėnesius iš anksto. Lietuvių kolonijoje iškilmės praėjo pakiliai nuotaika ir didelių žmonių susidomėjimu kalbomis ir pranešimais, kuriuos darė vietos klebonas kun. Matulaitis, e. atstovo p. V. K. Račkauskas, konsulas K. Gineitis ir studentas Londone Brakas, (klaipėdiškis). Tarp kalbų buvo daug lietuviškų dainų, gerai atliktų vietinio choro. Kalbose buvo reiškiama didelio džiaugsmo dėl Lietuvos laimėjimų per pastaruosius 10 metų. Reikia čia pažymėti p. Račkausko paduotą klausytojams pasiūlymą. Jis, ragindamas nepasitenkinti vien žodžiais, pasiūlė Londono lietuviams atžymėti Lietuvos 10 metų nepriklausomybės sukaktuvės kokiu nors žymesniu darbu, – dovana Lietuvai. Tą dovaną turėtų patiekti išeiviai, nuo seniai gyvenantieji užsieniuose. Lietuva turi ne mažiau, kaip milioną išeivių, kurių turtingiausioji dalis gyvena Amerikoje, keletas tūkstančių Anglijoje, kelios dešimtis tūkstančių Pietų Afrikoje. Kalbėtojo pasiūlymu, londoniečiai turėtų paduoti iniciatyvą sudaryti centralinį visų išeivių komitetą ir visu 1928 m. laiku dirbti siekiant įkurti Lietuvoje kokį nors regimą ir būtinai reikalingą Lietuvai paminklą. Jo buvo suminėta keletas dalykų, pavyzdžiui, įkurti didelę ir pavyzdingai įrengtą ligoninę, arba pavyzdingą biblioteką – skaityklą, ar įkurti keletą stipendininkų užsienių universitetuose. Komitetas galėtų pasirinkti vieną iš tų tikslų, žiūrint to, kaip plačiai vyktų pastatyti darbas. Šitam pasiūlymui publikoje pritarta. Susirinkimui pasibaigus, susidarė komitetas, kurio pareiga bus atsišaukti į Amerikos lietuvius ir pakviesti juos sudaryti Centralinio Išeivių Komiteto. Londono lietuvių komitetą sudaro šie asmenys: klebonas kun. K. Matulaitis, Petras Bulaitis, Juozas Sleznikas, A Rudzevičius. Garbės nariu pakviestas V. K. Račkauskas. Po prakalbų vietos lietuvių darbininkų jėgomis, susibūrusiomis „Rūtos“ draugijoje, pastatyta scenoje „Laisvės Kovotojai“. Tikrai, reikia pasidžiaugti, kad mūsų išeiviai, nežiūrint to, kad jų jėgos ir laikas yra visai išeikvojami kasdieniam sunkiam darbui, vis tiek randa energijos ir galimybių pasišvęsti tautiškam darbui. Suruošimas scenai vaizdėlių palaiko jų pačių širdyse prisirišimą prie savojo krašto, o čia gimusiame jaunime gaivina ir palaiko svetimoje kultūroje slopinamus lietuviškumo jausmus. „Laisv. kovotojų“ pastatyme dalyvavo šie lietuviai: Agota Sinskienė, Ona Rickiute, P. Kevalatis, Ona ir Jonas Kasikauskai, P. Bulaitis, A. Rudzevičius, Jonas, Vincas ir Antanas Baruliai.


TASS-o koresp. F. Katleris praneša: Tarp tų, kurie vyks į Maskvą, Pasaulinį kongresą už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, bus leiboristas Viljamas Kelou, buvęs Koventrio miesto lordas-meras, šio miesto taikos gynimo komiteto pasiuntinys. Jo vardas žinomas daugelyje šalių. Būdamas Koventrio — miesto, kurį fašistai buvo beveik nušlavę nuo žemės paviršiaus vieno savo oro antskrydžio metu, lordas-meras, Viljamas Kelou daug nuveikė taikai stiprinti. Jis buvo miestų broliavimosi iniciatorius ir vėliau tapo Pasaulinės susibroliavusių miestų federacijos prezidentu. Praėjusių metų vasarą Kelou kreipėsi į 15 pasaulio miestų, jų tarpe Volgogrado, Hirosimos ir Lidicės, merus, ragindamas susirinkti Koventryje ir apsvarstyti savo pažiūrą Vokietijos klausimu. Šis „mažas viršūnių pasitarimas”, kaip jį pavadino spauda, pasisakė už Vokietijos problemos sprendimą derybomis, pareikalavo paskelbti karą už įstatymo. Europos taryba ėmė pulti Pasaulinę susibroliavusių miestų federaciją už tai, kad Prancūzijos ir Italijos merai-komunistai organizavo savo miestų broliavimąsi su socialistinių šalių miestais. Kelou pasmerkė ši piktą išpuolį, nurodęs, kad federacijos tikslas yra prisidėti prie įvairių šalių miestų broliavimosi ir tuo pačiu įnešti savo indelį į tautų savitarpio supratimą. Du kartus lankęsis Vokietijos Demokratinėje Respublikoje, Kelou faktine medžiaga demaskavo melagingus buržuazinės propagandos teigimus, kad Vokietijos Demokratinėje Respublikoje tariamai nesą demokratijos. Dešinieji leiboristų lyderiai smerkia Viljamo Kelou veiklą, už tai ją karštai remia vietinės leiboristų ir profsąjunginės organizacijos Koventryje.


(Mūsų Ženevos korespondento). „Vilniaus klausimas - it tas kamštis vandeny: kiek jį ir neskandink, o jis paviršium plaukioja“. Marcel Ray. Tautų Sąjungos rudens sesijoj, lietuvių lenkų byla sulaukė bent laikino išsprendimo arba, teisingiau pasakius, klausimo nustūmimo gruodžio mėnesio sesijai. Atnaujinta T. S. taryba pavede Ispanijos atstovui p. Quinones de Léon būti nauju klausimo pranešėju, ir paruošti tuo reikalu raportą iki gruodžio mėnesio sesijos. Šia proga negalima nepaminėti p. Belaerts van Blokland objektyvumo ir diplomatinio vikrumo, kuriuom jis pasižymėjo, ne vieną kartą būdamas nelengvoj situacijoj. Prof. Voldemaras rugsėjo 8 dieną tarybos posėdyj jam viešai padėkojo už jo dėtas pastangas. Reikia manyti, kad p. Quinones de Léon, ispanų ambasadorius Paryžiui, kurio dideli gabumai daug kartų buvo įvertinti jo vedamoji ispanų ir prancūzų suartinimo politikoj, irgi bus nešališkas ir nestums Lietuvos į lenkų imperializmo nagus. Tautų Sąjungos darbas nepasižymi stebuklais. Jos dangus yra gan balsganas. Nereikia pamiršti, kad jos taryba tėra politikos organas. Joje joks nutarimas negali būti priimtas be šalių sutikimo. Tautų Sąjunga užuot savo autoritetą panaudojus prieš lenkų neteisėtumą, buvo jį atsikreipusi prieš pačią Lietuvą. Buvo žinių, kad kai kurie T. S. tarybos nariai norėjo siūlyti net diplomatinių ryšių su Lietuva nutraukimą. Prieš tai ,,L'Echo de Paris“ (rugpiūčio 29 d.) tai karštai rekomendavo. „Le Temps“ gailisi, kad atsakomybė del derybų nutraukimo nebuvo suversta Lietuvai. Tačiau viena yra aišku, - kad Lietuvos Lenkijos santykių klausimas yra vienas iš opiausių, ir susirūpinimas juo negali mažėti. „Journal de Genève“ (rugsėjo 12 d.), rašo, kad, jeigu p. Briandas savo kalboj Tautų Sąjungos asamblėjoj buvo kiek kietesnis vokiečių atžvilgiu, tai ir dėl to, kad jis nerimastauja dėl Rusijos ir Vokietijos tamprių ryšių ir tų dviejų valstybių praktikuojamos politikos Lietuvos atžvilgiu. - Bet ką yra padariusi šį kartą Tautų Sąjungos taryba mūsų byloj? Paties Vilniaus klausimo nei teigiama, nei neigiama prasme ji nejudino. Jis yra paliktas, nors, anot p. Marcel Ray, kaip kamštis vandeny į viršų nuolat iškyla. Su griežtesnėmis rekomendacijomis taryba yra atsargi. Pats jų įvykdymas pasirodo gana sunkus. Reikia tenkintis bendro pobūdžio pasiūlymais, proceso keliu išdėstytais raporte. Raporte pareikštus pageidavimus mes žinome. Jame nėra daug naujo, jeigu neskaityti aliuzijos į trečiųjų valstybių tariamus interesus ir to, kad Taryba, deryboms nepavykus, galės šauktis ekspertų be šalių atsiklausimo. Tautų Sąjungos vadinama technikinė pagalba šį kartą liko labiau precizuota. Bet ir dėl ekspertų darbo bus reikalingas dar naujas Tautų Sąjungos tarybos nutarimas, jeigu lapkričio mėnesio derybos Karaliaučiuj nepavyktų. Atmosfera deryboms neišrodo, kad būtu perdaug palanki. Lenkų provokacijos prieš Lietuvą nesiliauja. Jau esame minėje, kad lenkai ir Ženevoj nuodija atmosferą, platindami provokacinio pobūdžio brošiūras. Tiek dėl derybų. Mokyklų klausimo ir lietuvių persekiojimo Vilniaus krašte byloj T. S. Taryba nusiplovė rankas. Prof. Voldemaro gili kalba, pasakyta T. S. asamblėjoj, aiškiai parodė Lietuvos susidomėjima Tautų Sąjungos darbais ir susirūpinimą taika. Jis kėlė aikštėn savitarpinio pasitikėjimo reikalingumą, siūlydamas eiti nuo žodžių prie darbų. Jeigu prof. Voldemaras per pašnekėsį su žurnalistais užsiminė, kad Vilniaus klausimas ateity galės būti sprendžiamas tam tikroj konferencijoj, kurioj dalyvautų tarp kitų suinteresuotų valstybių ir Rusija, tai ne tam, kad mažintų Tautų Sąjungos autoritetą, kaip kad kai kurie mano, o priešingai, kad jį pakeltų. Ir Rusijos, ir Vokietijos, o gal ir Latvijos interesas yra, kad Vilniaus okupacija kuogreičiausiai būtų pašalinta.


Lietuvos prisidėjimas prie Kelogo pakto.

Kaip žinoma, šiomis dienomis Jungtinių Amerikos Valstybių pasiuntiniui Berne buvo įteiktas Lietuvos atsakymas į pakvietimą prisidėti prie Kelogo pakto. To atsakymo tekstas toks: „Jo Ekscelencijai Ponui Kelogui, Valstybės Sekretoriui Vašingtonas. Pone Valstybės Sekretoriau, Jūsų Ekscelencijos rugpjūčio 27 d. pasiūlymas prisidėti prie pakto, išsižadančio karo, kaipo nacionalinės politikos įrankio, Lietuvos vyriausybės buvo labai nuodugniai išnagrinėtas. Aš esu laimingas galėdamas pranešti Jūsų Ekscelencijai, kad rugpjūčio 28 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė pavedė man pranešti Jungtinių Valstybių vyriausybei apie visišką pritarimą minėtam paktui ir prisidėjimą prie jo. Ji tai daro juo didesniu noru, kad Lietuva, 1918 m. atgydama prie nepriklausomo gyvenimo, inauguravo taikos politiką. Taip, Lietuvos Vyriausybei pavyko įterpti į sudarytą Maskvoj 1920 m. liepos mėn. 12 d. su rusais taikos paktą klauzule (str. 5), kur pripažistama permanentinis Lietuvos neitralitetas. Rusija dėl to pareiškė, esanti pasiruošusi prisidėti prie tarptautinių neitraliteto garantijų, jeigu kitos didžiosios valstybės taip pat šį neitralitetą pripažins ir garantuos. Tokia pat taikos politika buvo vedama ir Lenkijos atžvilgiu, nežiūrint lenkų pastangų trukdyti Lietuvai tapti nepriklausoma valstybe. 1920 metais spalių m. 7 d. Suvalkų sutarty yra viena dispozicija dėl nustatymo tarp abiejų valstybių sienų ir dėl išsprendimo visų esančių tarp Lietuvos ir Lenikijos problemų išimtinai taikos priemonėmis. Lenkija, deja, 1920 metais spaliu 9 d. okupuodama Lietuvos sostinę Vilnių, šią sutartį sulaužė. Nežiūrint pakartotų Lietuvos vyriausybės reikalavimų, Lenkijos Vyriausybė visiškai atsisakė vykdyti konvenciją ir atmetė lietuvių pasiūlymą pavesti bylą Haagos Tarptautinio Teisingumo Nuolatiniam Teismui. Dabartiniu laiku lenkai jėga laiko pagrobę apie trečdalį Taikos Sutartimi Rusijos atiduotas Lietuvai žemės. Nežiūrint to, Lietuvos Vyriausybė tebetiki į taikingą Vilniaus klausimo išsprendimą ir Lenkijos padarytų Lietuvai skriaudų atitaisymą. Jos pasitikėjimas, pasirašius įvairioms pasaulio tautoms Kelogo taikos paktą, dar sustiprėjo. Galima tikėtis, kad greitu laiku šis paktas pasidarys viso pasaulio chartija. Pagaliau, Lietuvos Vyriausybė giliai įsitikinusi, kad išsižadančio karo pakto pasirašymas tėra pirmas etapas į pasaulinės taikos organizaciją. Teikitės priimti, Pone Valstybės Sekretoriau, mano labai aukštos pagarbos pareiškimus. A. Voldemaras, Ministeris Pirmininkas ir Užsienių Reikalų Ministeris“.


,,Excelsior“ praneša, kad po Briando ir Miullerio pasikalbėjimo, kuris numatomas šiandien popiet, Ženevoj būsiąs sušauktas pasitarimas delegatų tų valstybių, kurios yra suinteresuotos Reino evakuacijos klausimu. Pirmon galvon pasitarime dalyvaus tos valstybės, kurios atstovaujamos Ambasadorių Konferencijoj.


Draugai! TSKP CK lapkričio Plenumas skyrė didelį dėmesį partinės valstybinės ir visuomeninės kontrolės sustiprinimui ir tobulinimui. Kaip žinoma, V. Leninas teikė labai didelę reikšmę kontrolės ir vykdymo tikrinimo organizavimui nuo viršaus iki apačios. Šie lenininiai partinės valstybinės kontrolės organizavimo principai buvo pažeisti asmenybės kulto laikotarpiu. Susiformavusi pirmaisiais Tarybų valdžios metais kontrolės sistema buvo pakeista biurokratiniu kontrolės aparatu. Buvo pakeistas vieningos partinės valstybinės kontrolės principas, faktiškai buvo nušalintos nuo dalyvavimo kontrolės organų veikloje darbo žmonių masės. Priemonės, kurių partija ėmėsi pastaraisiais metais, įgalino šiek tiek pagerinti kontrolės organų darbą užtikrinant partijos ir vyriausybės nutarimų vykdymą, stiprinant valstybinę drausmę. Tačiau nebuvo iki galo pašalinti stambūs trūkumai organizuojant kontrolę, nebuvo atkurta partinės ir valstybinės kontrolės organizacinė struktūra, kaip ją suprato Leninas. Valstybės kontrolė geriausiu atveju užfiksuodavo piktnaudžiavimus arba nusikaltimus, tačiau negalėjo imtis pakankamų priemonių, kurios užkirstų kelią tokiems reiškiniams atsirasti. Antai, respublikos Valstybės kontrolės komisija dar 1959 metais nustatė stambius trūkumus, grūdų ir miltų grobstymus duonos produktų įmonėse. Siekdami pašalinti trūkumus, Lietuvos KP CK Biuras ir Ministrų Taryba priėmė nutarimus šiuo klausimu. Tačiau, nesant efektyvios šių nutarimų vykdymo kontrolės, grūdų ir miltų saugumas Vyriausiosios grūdų produktų valdybos sistemoje tebėra nepatenkinamas. Neorganizuota nuolatinė sisteminga įmonių ir organizacijų veiklos kontrolė vietose. Aktyvas įtraukiamas į tikrinimus tik retkarčiais. Nesant nuolatinės kontrolės, daugelis labai svarbių partijos ir vyriausybės nutarimų lieka neįvykdyti. Šie trūkumai būdingi ir partinių organizacijų darbui. TSKP CK lapkričio Plenumas pripažino būtinu reorganizuoti kontrolės sistemą šalyje, imant pagrindu V. Lenino nurodymą dėl partinės ir valstybinės kontrolės sujungimo, dėl vieningos nuolat veikiančios kontrolės sistemos sudarymo, dalyvaujant joje plačiosioms darbo žmonių masėms. Šios priemonės yra visiškai teisingos. Dabar, kaip niekuomet anksčiau, svarbu užtikrinti gerą viso ūkinio ir tarybinio aparato darbą, besąlygišką partijos ir vyriausybės direktyvų vykdymą, teisingą šalies piniginių ir materialinių išteklių panaudojimą. Būtina užkirsti kelią bet kokiems žinybinių ir vietininkiškų tendencijų pasireiškimams, kurie prieštarauja bendravalstybiniams interesams. Atskleisti ir panaudoti vidinius rezervus gamybai išplėsti pramonėje, statyboje ir žemės ūkyje, produkcijos kokybei pagerinti, jos savikainai sumažinti ir darbo našumui didinti – yra vienas iš labai svarbių partinės-valstybinės kontrolės uždavinių. Būtina sustiprinti kovą prieš tokius ydingus reiškinius, kaip apgaudinėjimas, prirašinėjimai, kyšininkavimas, išlaidumas, Socialistinės nuosavybės grobstymai ir t. t. Mes vis dar reikiamai nekovojame, kad būtų užkirstas kelias priežastims ir sąlygoms, kurios įgalina įvykdyti šiuos nusikaltimus. Ryšium su tuo vis dar pasitaiko stambių grobstymų ir valstybės lėšų bei materialinių vertybių išeikvojimų. Kaip jau ne kartą buvo pažymima, prasiskverbę į mėsos kombinatus sukčiai eilę metų grobstė valstybinę nuosavybę. Jie pagrobė iš valstybės materialinių vertybių iš viso maždaug milijono rublių sumai. Tai dažnai atsitinka todėl, kad dar pasitaiko klaidų parenkant, paskirstant ir auklėjant kadrus ir ypač kadrus materialiai atsakingoms pareigoms, nepakankamai rūpinamasi, apskaitos sutvarkymu, žaliavos naudojimo normavimu, silpnai organizuotas kontrolės ir revizijos darbas. Lietuvos KP CK birželio Plenumas (1961 m.) pareikalavo pašalinti iš pareigų, susijusių su materialia atsakomybe, asmenis, kurie nekelia pasitikėjimo, susikompromitavo ankstesniame darbe. Šis reikalavimas dar iki šiol ne visur įvykdytas. Šiuo metu vedamas tardymas dėl socialistinės nuosavybės grobstymo Kapsuko rajone, kur sukčiai mėsos kombinato priėmimo bazėje grobstė mėsą ir pardavinėjo ją parduotuvėje. Grobstytojų grupės veikė materialinio-techninio tiekimo bazėse, statybinėse organizacijose. Draugas N. Chruščiovas pranešime TSKP CK Plenume nurodė, kad šiuo metu tiriama byla apie stambius grūdų ir grūdų atliekų grobstymus atskirų sąjunginių respublikų ir eilės Rusijos Federacijos sričių ūkiuose, o taip pat ir Lietuvos TSR ūkiuose. Tai yra mums gėdinga, nes partiniai, tarybiniai ir kiti organai nekontroliavo, o vertelgos ir perėjūnai stambiu mastu spekuliavo grūdais, neteisėtai įgytais Kazachstane. Taip buvo visų pirma Kauno, Prienų rajonuose. Neteisėtai gavo grūdus Kazachstane ir kai kurie Šakių rajono kolūkiai; apie tai buvo rašyta „Pravdoje“. Šie faktai turi būti didelė pamoka partiniams ir tarybiniams organams. Jie rodo, jog mes dar menkai kovojame su valstybinės drausmės, tarybinių įstatymų pažeidimais. Naujai sudaroma partinės ir valstybinės kontrolės sistema turi užtikrinti visas sąlygas, kad šitokių gėdingų reiškinių nebūtų. Respublikos administraciniai organai turi labiau kovoti prieš nusikalstamumą, visų pirma remdamiesi visuomene, imtis efektyvesnių priemonių, kurios padėtų išaiškinti visus nusikaltimus, likviduoti nusikalstamus reiškinius jų užuomazgoje. Reikia taip pat žymiai padidinti įmonių, įstaigų ir organizacijų vadovų asmeninę atsakomybę už socialistinės nuosavybės saugojimą. Draugai! TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimas sudaryti vieningą TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos partinės-valstybinės kontrolės organą ir atitinkamus vietinius organus turi didžiulę reikšmę spartinant mūsų žengimą į komunizmą. Kontrolės organai kartu su partiniais komitetais, partinėmis ir tarybinėmis organizacijomis turi aktyviai padėti įgyvendinant partijos Programą, gerinant vadovavimą komunistinei statybai, vykdant TSKP XXII suvažiavimo nutarimus. TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimai, kuriems vieningai pritarė partija ir liaudis, suvaidins didžiulį vaidmenį toliau keliant socialistinę ekonomiką. Partinio vadovavimo liaudies ūkiui pertvarkymas, o taip pat įgyvendinimas priemonių tobulinant partinę-valstybinę ir visuomeninę kontrolę padidins mūsų partijos, mūsų liaudies jėgas kovoje už komunistinės visuomenės sukūrimą. Visa tarybinė liaudis vieningai pritaria taikingai Komunistų partijos ir Tarybinės vyriausybės politikai, turinčiai tikslą užtikrinti taiką visame pasaulyje ir kartu sąlygas sėkmingai komunizmo statybai. Tarybiniai žmonės karštai sveikina tai, kad buvo taikiu būdu sureguliuota krizė Karibų jūroje, kilusi dėl JAV reakcijos agresyvių veiksmų prieš Kubą. Jie sveikina Tarybinės vyriausybės ir asmeniškai draugo N. Chruščiovo iniciatyvą ir pastangas, kurių dėka buvo apsaugota taika, užkirstas kelias naujam karui. Kova už taikos išsaugojimą ir sustiprinimą reikalauja iš mūsų įtempti visas jėgas, visokeriopai stiprinti Tarybų valstybės galią. Būtent į tai ir nukreipti TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimai. Įgyvendinant TSKP CK lapkričio Plenumo nutarimus, mūsų šalis dar sėkmingiau nuties kelius į visos žmonijos šviesią ateitį – komunizm


Pradedant JTO Generalinės Asamblėjos sesiją, daugelio šalių atstovai abejojo Serbijos ir Juodkalnijos teise užimti šioje organizacijoje Jugoslavijos vietą. Šią savaitę Saugumo Taryba svarstys, ar naujoji Jugoslavija turi tokią teisę, o po to šį klausimą perduos Generalinei Asamblėjai. Daug kas gali priklausyti nuo Rusijos požiūrio - primename, kad ji Saugumo Taryboje turi veto teisę.


Užsienio reikalų ministras Subandrijas kovo 24 d. pareiškė, kad slaptos Indonezijos–Olandijos derybos Vakarų Iriano klausimu nedavė jokių rezultatų.


Savanaketo grupuotė trukdo sudaryti koalicinę vyriausybę

Generolas majoras Kong Le, dabar Vietnamo Demokratinėje Respublikoje viešinčios Laoso karinės delegacijos vadovas, pareiškė, kad Laoso liaudis ir patriotinės ginkluotosios pajėgos turi būti budrios, nes Jungtinių Valstijų imperialistai dar neatsisakė tamsių kėslų Laoso atžvilgiu, praneša Vietnamo informacijų agentūra. Kalbėdamas Hanojaus piliečių mitinge delegacijos atvykimo garbei Kong Le pareiškė: „Mes dabar susiduriame su daugeliu sunkumų. Imperialistai dar neatsisakė savo planų sabotuoti. Valdantieji Vašingtono sluoksniai, iš vienos pusės pareiškia remią princo Suvanos Fumos vadovaujamos nacionalinės vienybės vyriausybės sudarymą Laose, o iš kitos — didina karinę pagalbą Savanaketo grupei, siunčia kariuomene į Tailandą ir planuoja, kaip jų liokajai turi pakirsti nacionalinės vienybės vyriausybės pagrindus ir vėl sukurstyti konfliktą Laose. Jų veikla pastarosiomis dienomis verčia mus būti budriais”, - pabrėžė Kong Le.


Lenkų laikraščiai rašo, kad seimas būsiąs sušauktas spalių mėn. pabaigoj. Be biudžeto svarbiausiu jo darbu busiąs konstitucijos keitimo projekto svarstymas. Keitimo projektą patieksianti seimui svarstyti ne vyriausybė, bet valdžios blokas seime. Tas blokas jau turi 11 projektų. Jų tarpe Krokuvos universiteto prof. Javorskio projektą, parašytą fašistų ir korporatyvinėje dvasioje, laikomą šių dienų paskutiniausiuoju konstitucinės teisės mokslo žodžiu. Tarp kitų projektų pažymėtini viceministerio Caro ir teisininko Bukoveckio, kurie nori sutaikyti tvirtos valdžios principą su demokratybės principais. Manoma, kad šiedu projektai būsią sujungti į vieną ir patiekti seimui svarstyti. Galimas daiktas, kad seimui bus patiektas svarstyti ne visas projektas iš karto, bet dalimis: iš pradžios ,,valstybės viršininko“ kompetencijos, paskiau vykdomosios valdžios, seimo ir t. t. Yra davinių, kad naujuose projektuose numatoma ir kai kurių teritorialinio suskirstymo padalinimų. Valdžios bloko kai kuriuose laikraščiuose pasirodė straipsnių, įrodančių reikalingumą sudaryti 6 atskirų provincijų iš dabartinės lenkų teritorijos. Jų tarpe ir gudiškai lietuviška provincija su Vilnium kaip tos provincijos centru.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vengrijoje demaskuota kontrrevoliucinė grupė

BUDAPEŠTAS, rugsėjo 13 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraščiai spausdina pranešimą, kad demaskuota kontrrevoliucionierių grupė — vadinamoji grupė „D“, kuri kontrrevoliucinio maišto įkarštyje išplėtė savo nusikalstamą veiklą Miškolco mieste. Be šios 35 žmonių grupės, nurodymu iš užsienio kai kuriose kitose šalies srityse taip pat buvo sudaryti panašūs būriai. Grupe „D“ palaikė glaudžius ryšius su užsienio žvalgybų centrais. Grupės „D“ narių uždaviniai buvo žudyti saugumo organų karininkus ir kareivius, partinius ir ūkinius vadovus, visuomenės organizacijų vadovus, pažangius inteligentijos atstovus.


„Berliner Tageblatt“ praneša iš Varšuvos, kad artimi vyriausybei laikraščiai paskelbė Lietuvos atsakymo notą be komentarų. Tiktai šovinistinė spaudos dalis stengiasi išaiškinti prof. Voldemaro pasiūlymą pasirinkti deryboms Karaliaučių, kaipo vokiečių intrigų vaisių. Valdantieji sluoksnai prof. Voldemaro atsakymu nesą nepatenkinti ir nurodą kad, esą, ačiu Stresemano įtakai Voldemarui, Rytų Europa vienu žingsniu labiau prisiartinusi prie taikos. Ar lenkų vyriausybė priimsianti pasiūlymą pradėti derybas kovo 30 d. Karaliaučiuj, dar esąs klausimas. Tai daugiausia pareisią nuo derybų, kurios tuo klausimu būsiančios vedamos Ženevos užkulisiuos.


Kad Pilsudskis ir nepaskelbė Lenkijos federacijos legionininkų suvažiavime Vilniuje, kaip buvo manęs, tai dar nereiškia, kad jis būtų visai jos išsižadėjęs. Atvirkščiai yra davinių, kad dabar nauja pajėga keliama federacijos idėja ir federacijos paskelbimas dar šiais metais nėra negalimas dalykas. Federacijos priešininkai kelia aliarmą, kad federacijos tendencijos dabartinėse lenkų valdžios sferose vėl sustiprėjusios. Vienas endekų laikraštis rašo: „Lenkų politikoj siaučia federacinės politikos vampyras. Jis buvo prikaltas epušės basliu Rygos traktate, bet matyt ne visai pakankamai, kad vis daugiau šaukiama apie jo pasirodymus“. Čia turima galvoj naujos konstitucijos projektai, kuriuose numatomas fed. Lenkijos susitvarkymas, šių dienų ukrainietiškas ir gudiškas lenkų politikos kursas, Juzevskio pareiškimai ir kt. Toliau tas pats laikraštis tokiais argumentais operuoja prieš federaciją: „Yra žmonių, kurie nieko negali išmokti. Už federacijos politiką 1920 m., už sutartį su Petliura, už žygį į Kijevą užmokėjome finansine krašto ruina, Tešeno Silezipraradimu, Rytų Prūsų mozūrų plebiscito pralaimėjimu, vos - vos ne sienų apkarpymu Lenkijos rytuose ligi Kerzono linijos ir pačio suvereniteto praradimu. Ir po tokių tatai patyrimų, tie patys žmonės (t. y. Pilsudskis su savo šalininkais. Red.) šiandien vėl kelia iš kapo federacijos vampyrą. O tačiau čia reikia suprasti vieną dalyką: arba rusinų giminė nėra visa to žodžio prasme tauta, gebanti sukurti savo valstybę, o tuo atveju skatinimas jų tarpe nacionalizmo yra tik piktų dvasių šaukimas, kuris niekam, o ypač Lenkijai, negali būti naudingas; arba priešingai, yra ukrainiečių tauta, pajėgianti kurti savo valstybę, o tuo atveju naivu būtų manyti, kad ta valstybė nesiektų pirmai progai pasitaikius Valuinės, rytų Galicijos, Poliesės, Podliasės, Cholmo krašto, kad vienu žodžiu ta valstybė nepareikalautų tokios sienos, kuri jai kartą jau buvo pasiūlyta vokiečių, besipiktinant visiems Lenkijos gaivalams… Viename Varšuvos susirinkimų pereitais metais politinis Valuinės vaivados draugas jaunasai p. Sieroševskis šiandien valstybės gynėjo padėjėjas apygardos teisme karštai prabilo, reikalaudamas patenkinti visus ukrainiečių ir gudų reikalavimus. Iš salės pasigirdo balsas: „Bet juk jie pareikalaus nepriklausomybės!“ Tuomet tas kalbėtojas taip atsakė: „Ateis laikas, kad duosime jiems ir nepriklausomybę!“ Tai, ką tuomet iš jaunuoliško neapgalvojimo pasakė p. Sieroševskis, šiandien yra vienintelė federacijos programos konsolidacija. Federalizmas išvestas logiškai ligi galo apkarpo Lenkijos sienas rytuose ligi Kerzono linijos. Yra žinomas Bismarko posakis, kad nepriklausomos Lenkijos sudarymas yra lygus prancūzų armijai ties Visla. Mutatis mutandis galima drąsiai pasakyti, kad nepriklausomųjų Gudijos ir Ukrainos sudarymas Lenkijai yra tas pats, kas vokiečių armijos stovėjimas ties Berezina ir Dniepru, armijos, kuri nulėmusi santykius Lietuvoje, būtų apsupusi Lenkiją nuo Klaipėdos ligi Kamenieco. Federacinės politikos vampyras prikeltas iš karsto vokiečių džiaugsmui gali iščiulpti visą lenkų valstybės kraują“ baigia laikraštis savo tiradą. Deja, tas laikraštis bardamas kitų „jaunuolišką neapgalvojimą“ pats jį parodo. Juk ir nedavus gudams ir ukrainiečiams nepriklausomybės Lenkija su visais savo koridoriais ir šiandien yra apsupta nuo Klaipėdos ligi Kamenieco ir ne tik iš tos pusės, bet nuo Gdynės ligi Krokuvos. Ar čia šiaip šoksi, ar taip, bet tokia padėtis yra ne iš gerųjų ir smurto politika ji niekuomet negalės būti pagerinta.


Turkijos kova dėl kurdų sukilėlių lyderio A. Ocalano su Italija liudija, kad ši šalis nėra tinkama priimti į ES Lapkričio 13-oji, penktadienis, turėjo tapti laiminga diena dabar jau buvusiam Turkijos premjerui Mesutui Yilmazui. Jis ką tik sužinojo, kad jo šalies labiausiai ieškomas asmuo Abdullahas Ocalanas naktį buvo suimtas Romos oro uoste. Kurdistano darbo partijos (PKK) įkūrėjas A. Ocalanas 14 metų vadovavo savo tautiečių sukilėlių judėjimui rytų Turkijoje. Tikėtasi, kad jo suėmimas padės padaryti galą separatistinei kovai. “Gera naujiena, - pasakė M. Yilmazas, pasikalbėjęs su saugumo šefu. - Tai pats stipriausias smūgis iš kada nors suduotų PKK.” M. Yilmazas įsakė pavaldiniams parengti suimtojo nusikaltimų sąrašą, ruošiantis perimti jį iš Italijos teisėsaugininkų. Prieš tai vyriausybei pavyko prispausti Siriją, kad ši pasirūpintų atsikratyti A. Ocalanu, vėliau Rusija atsisakė suteikti jam prieglobstį (dėl šio įvykio Maskvoje protestuodamas susidegino vienas kurdas). “Negali būti nė kalbos, - buvo įsitikinęs Turkijos premjeras, - kad Italija, mūsų sąjungininkė NATO, suteiks Ocalanui prieglobstį”. Po savaitės Ocalaną paleido ir suteikė jam ginkluotą italų palydą saugoti jį Romos gatvėse. Italija tvirtina, kad negali išduoti PKK lyderio vyriausybei, kuri taiko mirties bausmę - draudžia Italijos įstatymai. Turkija buvo sukrėsta, nors galėjo to tikėtis. Be teisinių argumentų, Italija (ir daugelis kitų Europos valstybių) turi tam tikrų simpatijų PKK. Europa parėmė kelis kurdų kultūros centrus. Prieš dvi savaites Romoje rinkosi vadinamasis kurdų parlamentas tremtyje. Naujoji kairiojo sparno koalicinė vyriausybė Italijoje turi savo gretose kelis kurdams pritariančius asmenis. “Rodome jiems tokį pat palankumą, kokį kadaise reiškėme palestiniečiams”, - prisipažino Guilio Calvisi, Demokratinės kairiosios partijos narys. Vokietija, anksčiau išdavusi orderį suimti Ocalaną kaip įtariamą dėl kelių žmogžudysčių, paskelbė, kad nereikalaus išduoti PKK vadovo. Kita Europos dalis tyli. Tik JAV pasisakė už jo išdavimą. Turkijos sukrėtimas virto įtūžiu. Tuo metu, kai 10 tūkstančių kurdų žygiavo priešais Romos koliziejų, skanduodami “mes numirsim už Ocalaną!”, turkų moterys protestavo priešais “Benettono” parduotuvę Stambule. Turkai degino “Pirellio” padangas ir pylė Italijos maistą į nutekamuosius vamzdžius, per televiziją buvo rodoma antiitališka reklama, neįvyko turkų “Galatasarajaus” ir italų “Juventuso” futbolo klubų rungtynės. Nedidelės kurdų grupės, kurios išdrįso skanduoti PKK remiančius šūkius Turkijos miestuose, buvo puolamos įsiutusios minios. “Dabar mes matome, kad Europos valstybės iš tikro tik dedasi ginančios žmogaus teises, - rašo Eminas Colosanas, populiarus turkų laikraščio “Hurriyet” apžvalgininkas. - Tegu niekas daugiau nesitiki, kad jos bus mūsų draugės ir sąjungininkės”. Turkijos įtūžis greičiausiai nesumažės po to, kai šeštadienį pietryčių Turkijoje kurdų sukilėliai numušė karinį sraigtasparnį - žuvo 16 kareivių. (PKK ir anksčiau yra numušusi kelis turkų karinius sraigtasparnius.) Šis įvykis gali dar labiau komplikuoti Turkijos santykius su Italija ir Vokietija, kurios, regis, norėtų surengti tarptautinį A. Ocalano teismą (ir pats A. Ocalanas tam neprieštarauja). Abiejų Europos valstybių teisės ekspertai rinkosi vakar aptarti šio sumanymo. Italijos užsienio reikalų ministras Lamberto Dinis sakė, kad galima būtų sukurti Europos tribunolą, besiremiantį tarptautine Strasbūro konvencija prieš terorizmą. Be to, L. Dinis aptarė su savo kolega Vokietijos, ministru Joschka Fischeriu “taikaus sprendimo pietryčių Turkijoje” iniciatyvą. Nors Vokietija taip pat yra pasirašiusi A. Ocalano suėmimo orderį byloje dėl žmogžudysčių, tačiau Bona davė aiškiai suprasti, kad visai nenori dabar juo pasinaudoti, matyt, bijodama, kad šalyje, kurioje turkų ir kurdų gyvena 2,7 mln., tai gali paskatinti didžiulius neramumus. M. Yilmazas visa tai pakomentavo taip: “Jei problema yra Turkijos ir jos kurdiškosios kilmės piliečių, vienintelė jos sprendimo vieta turi būti Turkija.” Europos nenoras paremti A. Ocalano išdavimą Turkijai dar labiau apsunkino naštą, kurią Turkija sakosi velkanti ant savo pečių. Nepaisant jos strateginės padėties ir ekonominio pasiaukojimo dėl savo NATO sąjungininkių (Turkija tvirtina praradusi 20 mlrd. prekybinių dolerių Irake per Persų įlankos karą), ji tebėra atstumtoji. Europos nedėmesingumas Turkijos reikalavimams išduoti A. Ocalaną faktiškai užbaigė įkyrių įžeidimų seriją. Nepaisant kintančio Vokietijos požiūrio į pilietybės klausimus, turkai šioje šalyje vis tebelaikomi svetimais. Europiečiai nesuteikė pakankamai tvirtos paramos pasiūlymams nutiesti naftotiekį iš Kaspijos į Turkijos uostą Keihaną. Bet visų svarbiausia, jog Turkijos nenorima pripažinti kandidate į Europos Sąjungą - praėjusį gruodį ji gavo neigiamą atsakymą. Turkija turi prekybos su ES sutartis nuo 7-ojo dešimtmečio ir yra vienintelė valstybė ne ES narė, prisijungusi prie bendros muitų sąjungos. Tačiau kaip kandidatės jos niekas rimtai net nesvarstė. ES sprendimas svarstyti Kipro narystės klausimą anksčiau negu Turkijos dar labiau ją užgavo. Musulmoniškoji Turkija dar labiau įsitikino, kad ES yra krikščionių klubas. Religinis klausimas paaštrina ne tik Turkijos konfliktą su Europa, bet ir jos pačios šimtmečių senumo tapatybės krizę. Nuo pat sutriuškinusio Bizantijos imperiją ir užgrobusio Konstantinopolį Mahometo Užkariautojo laikų Turkija palaikė meilės - neapykantos ryšius su Europa. Osmanų sultonai uždengė krikščioniškųjų bažnyčių mozaikas turkiškomis čerpėmis tuo pačiu metu, kai kvietėsi patarėjus iš Italijos ir Prancūzijos. Net po to, kai Atatiurkas panaikino arabiškuosius rašmenis, nuėmė šydus nuo moterų veidų ir 1923 m. Turkija paskelbė pasaulietine valstybe, tauta niekad iki galo nepritapo prie Vakarų. Šiandien Turkiją daugeliu aspektų sudaro dvi skirtingos šalys. Anatolijos valstiečiai nešioja spalvingus galvos apdangalus ir gano savo ožkas; moderniai apsirengęs “naujųjų turkų” jaunimas sriūbčioja arbatą ant jūros krantinių, kuriose stovi išrikiuotos jų jachtos. Šis susidvejinimas visada sukeldavo politinių problemų. Islamistai trumpai valdė šalį praėjusiais metais, kol nebuvo pašalinti Turkijos parlamento, kurį savo ruožtu spaudė kariškiai. Nors nedaugeliui europiečių patiktų karinė vyriausybė, dar mažiau jie norėtų matyti ES narę, valdomą islamistų. Pastarųjų atėjimas į valdžią vėl tapo tikėtinas po korupcija susitepusios M. Yilmazo vyriausybės atsistatydinimo praėjusį trečiadienį. Nestabili Turkijos politinė sistema nesiliaujančiu priešiškumu graikams tik sustiprina europiečių įsitikinimą, kad Turkija yra problemiška kaimynė, kurios vidaus valdžios struktūra gerokai skiriasi nuo esančios Vakarų Europoje. Ocalano incidentas dar sykį vaizdžiai patvirtino tuos būgštavimus, apie kuriuos europiečiai kartais pasišnibždėdavo jau anksčiau.


Vakar VFR Bundestagas turėjo balsuoti dėl Mastrichto susitarimų. Galimi teisiniai ir vyriausybiniai pasikeitimai, susiję su Europos integracija. Vienas reikalavimų - vyriausybė turėtų konsultuotis su parlamentu dėl naujų žingsnių Europos integracijos kryptimi. Galbūt bus sukurtas nuolatinis Europos reikalų komitetas, kuris tvarkys Vokietijos reikalus Europos bendrijoje. Debatai dėl Mastrichto susitarimų vyksta ir Didžiosios Britanijos parlamente. Yra raginančių surengti referendumą. Premjeras Dž.Meidžoras pasisako prieš referendumą. Visuomenės apklausos duomenimis daugelis, žmonių nusiteikę prieš Mastrichto susitarimus: baiminamasi prarasti nacionalinį suverenitetą.


JAV viceprezidentas Niksonas baigė kelionę į Afrikos šalis

JAV viceprezidentas Niksonas vakar išskrido į tėvynę iš Tuniso, kur jis buvo šalies nepriklausomybės paskelbimo pirmųjų metinių iškilmėse. Kaip žinoma, Niksonas taip pat dalyvavo Anglijos kolonijos — Aukso Kranto (dabar Ganos valstybė) nepriklausomybės paskelbimo iškilmėse. Tačiau, apžvalgininkų nuomone, Niksono kelionės į Afriką tikslas buvo ne tiek dalyvauti oficialiose ceremonijose kaip JAV atstovui, kiek stiprinti JAV politinį ir ekonominį skverbimąsi į Afrikos šalis.


Pietiečiai arti Pekino. Reuterio žiniomis, pietiečiai esa 18 mylių nuo Tientsino ir jau perkirto geležinkelį Pekinas Tientsinas. Tientsino padėtis labai rimta. 10 mylių nuo Tientsino svetimšaliai sudarė gynimo liniją. Japono vadovaujamos svetimšalių karo jėgas sudaro: 5.000 japonų, 3.700 amerikiečių, 1.500 anglų, 2.000 prancūzų ir 380 italų. Amerikiečiai pareiškė, veiksią savaimingai. Reuterio žiniomis, III japonų divizijos vadas generolas Yasmitsu paskelbė šiauriečių generolams ultimatumą, kuriuo reikalauja apleisti Šantungo miestą, ir atsitraukti 7 mylias nuo jo. Yra davinių manyti, kad šiauriečiai ultimatumui nusileisią.


Vakar Rusijos generalinis prokuroras V.Stepankovas patvirtino kaltinamąją išvadą sąmokslo siekiant užgrobti valdžią byloje. Prokuroras nutarė kai kuriems kaltinamiesiems pakeisti kardomąją priemonę rašytiniu pasižadėjimu neišvykti. Iš kalėjimo paleisti V.Varenikovas, V.Generalovas, A.Lukjanovas ir J.Plechanovas.


Naujos duomenų bazės id, Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

OLANDIJOS delegacija priėmė pas save Indonezijos jaunuolius ir merginas, taip pat Surinamo atstovus. Susitikimas buvo draugiško pobūdžio, užsimezgė atviri, nuoširdūs pasikalbėjimai. — Mes esame čia kartu, — sako Olandijos delegacijos vadovas Peteris Bufėjus, — ir tarp mūsų nėra nepasitikėjimo. Mes suprantame, kad mūsų vyriausybės politika yra klaidinga. Mes esame už tai, kad ji būtų pakeista taikos ir draugystės santykiais. Mes taip pat suprantame, kad viena mūsų delegacija pati nepajėgia pakeisti vyriausybės politikos, bet mes savo nuomonę, savo idėjas perduosime visam Olandijos jaunimui, visai šalies liaudžiai. Tai padės normalizuoti mūsų valstybių savitarpio santykius. Jaunieji draugai sudainavo olandų ir indoneziečių dainas. Svečiai iš Surinamo pašoko savo liaudies šokius. Jaudinantis buvo Tarybų Sąjungos ir Vengrijos jaunimo delegacijų susitikimas su maskviečiais Tarybinės Armijos Centrinių namų parke. Susitikime dalyvavo daugiau kaip dešimt tūkstančių žmonių. Parko masiniame teatre įvyko Tarybų Sąjungos ir Vengrijos jaunimo draugystės mitingas. Po to įvyko masinės vaikštynės. Maskvos Lichačiovo vardo automobilių gamyklos darbininkai nuoširdžiai sutiko Brazilijos delegaciją. Vyriausiasis technologas P. A. Cvetkovas papasakojo svečiams trumpą gamyklos istoriją. Komjaunuoliai įteikė jiems gėlių puokštes, albumus, suvenyrus, gamyklinius festivalio ženklelius. Brazilai paliko automobilių gamintojams atminimui keletą įvairių savo organizacijų vėliavėlių. Gamyklos cechuose svečiai žiūrėjo, kaip surenkami autobusai, dviračiai, sunkvežimiai. Jie žavėjosi gamybos procesų automatizavimu ir mechanizavimu. — Neseniai aš atlikau didelę kelionę po daugelį pasaulio šalių, — pasakė inžinierius-elektrikas Pedro Dzianotis, — aplankiau ten daug gamyklų. Galiu jus užtikrinti, kad Maskvos automobilių gamyklai techninio lygio gali pavydėti bet kuri šalis. Maskvos „Kalibro“ gamyklą kiekvieną dieną lanko festivalio dalyviai. Pas kalibriečius jau viešėjo Rumunijos, Vengrijos, Italijos atstovai. Svečiai labai susidomėję apžiūrinėjo garsiosios Maskvos gamyklos cechus. Kalbėdamasis su darbininkais, konstruktorius Valsentis Alvaro iš Milano pasakė, kad italų tauta mato, kaip pasitikėdami žiūri į ateitį tarybiniai žmonės. Deja, italai nepasitiki rytojumi, pareiškė jis. Italijoje yra daugiau kaip du milijonai bedarbių. Mokslininkų namuose su festivalio dalyviais susitiko tarybiniai rašytojai. Atidarydamas susitikimą, TSRS Rašytojų sąjungos valdybos pirmasis sekretorius A. Surkovas karštai pasveikino svečius. Jis pasiūlė kalbėtis klausimų bei atsakymų ir diskusijų forma ir kvietė kalbėti atvirai, tiesiai. Po to susitikimo dalyviai, beveik visų pasaulio šalių atstovai, pagal savo pageidavimus susirinko penkiose svetainėse, kūrybiškai kalbėjosi su rašytojais — festivalio dalyviais. Jie palietė akutualiausius dabartinės literatūros būklės klausimus, jos auklėjamąją reikšmę formuojant žmogų.


Kai kurių partijų agitatoriai pirmiau ir dabar skelbia, kad tautininkų ideologijos žmonės esą griežtai priešingi žemės reformai Lietuvoje, kad jie pirma proga tą reformą Lietuvoje sustabdysią. Dvarų grąžinimo dvarininkams baubu jie mėgsta kurstyti nesusipratusius žmones. Bet šai jau baigiasi antri metai, kaip Lietuvos valdymo vairas yra tautininkų ideologijos žmonių rankose, o žemės reforma ne tik nėra sustabdyta, bet ir toliau ji yra vedama. Pavyzdžiui, šiemet žemės reformos reikalams iš viso yra paimta per 28.000 ha. Savanoriai žeme yra uoliau aprūpinami, negu kada nors pirmiau. Žodžiu, žemės reforma yra tebevykdoma, nežiūrint to, kad dabar tautininkų ideologijos žmonės turi visą krašto valdžią. Bet žemės reformos vykdymo praktika parodo, kad esamasis žemės reformos įstatymas turi ir nemaža netikslumų. Viena ekonominiu atžvilgiu gal didžiausia jo yda yra tai per daug smulkinamas žemės ūkis, kas jo našumui ir žemės ūkio kultūros kėlimui nėra pageidaujama. Juk dabar dvarams yra paliekama tik 80 ha norma. Tiesa, tai jau gana nemažas ūkis. Bet prie 80 ha žemės negalima sunaudoti didelio dvaro trobesių, susiardo sėjomaina ir visa ūkio tvarka - ypač tuose dvaruose, kurie turi dideles sodybas. Pasiremiant grynai ekonomiškais motyvais, mums rodos, būtų naudinga dvarų savininkams, kurie turi gerą žemės ūkio inventorių ir gerus, stambiam ūkiui pritaikintus, trobesius be paliekamų 80 ha palikti dar po 70 ha tam tikromis sąlygomis, būtent, be teisės perleisti šią žemę į kitas rankas bent keliolika metų. Šiuo tarpu Lietuvoje yra dar apie 2.400 dvarų savininkų, kurių dvarai dar neišparceliuoti arba yra palikti kultūriniam ūkiui. Vykdant žemės reformą buvo palikta iš viso 80 ha normos kartais net keletui atskirai gyvenančių šeimų, iš to paties dvaro kilusių. Tuo būdu kartais dvaro įpėdiniai, savo laiku nesudarę reikalingų juridinių pasidalijimo bei atidalijimo aktų, faktinai gavo tik po keletą ar keliolika hektarų iš savo tėvų palikimo. Ar nereikėtų jiems kiekvienam palikti iki 80 ha jų valdomos žemės? 1920 metų pradžioj įstatymas pradėjo varžyti stambesnių savininkų žemės perleidimą į kitas rankas. Bet taikos teisėjai, notarai ir ipotekos skyrius dėl nesusigraibymo naujuose įstatymuose, o kartais ir dėl blogos valios buvo sudarę ta ar kita forma daug žemės perleidimo aktų, kurie žemės reformos įstatymo pakeitimu iš 1924 m. gegužės mėnesio 9 d. yra anuliuoti. Šis įstatymas uždėjo žemės reformos vykdomosioms įstaigoms prievolę neteisėtai perleistas žemes įskaityti savininkams į 80 ha nenusavinamą normą. Yra atsitikimų, kad dvaro savininkui vieton 80 ha normos lieka tik keletas ha, o kartais ir visai nieko nelieka. Kadangi taip atsitiko daugiau iš taikos teisėjų ir notarų kaltės, tai vargu žemės savininkus dėl jų reikėtų taip bausti. Kalbant apie nenusavinamą žemės normą, reikia turėti galvoj, kad dabar į 80 ha įskaitoma tinkama ir netinkama žemė. Tuo būdu kartais 80 ha ūky pasitaiko tam tikras plotas visai nedirbamos žemės, už kurią net valstybiniai mokesčiai nemokami. Vykdant žemės reformą ekonominiu ir kultūriniu atžvilgiu yra labai svarbu, kad naujakuriai kuo greičiausiai įsikurtų ir kad jų ūkiai ne tik juos pačius išmaitintų, bet duotų dar ir šiokio tokio pelno tautos ūkio prasme. Kaip žinoma, daugumas naujakurių yra neturtingi, iš pirmų dienų pradžiai gavę įvairių pašalpų iš valstybės. Taip, žemės gavę savanoriai statybai yra gavę miško ir ūkio reikalams sėklų, skaitant pinigais išeitų apie 2.400 litų kiekvienam. Dabar šios pašalpos yra laikomos beprocentinėmis paskolomis, grąžintinomis per 10 metų. Vyriausybės sluoksniuose dėl šio yra toks sumanymas: visiems kariams, įstojusiems Lietuvos kariuomenėn iki 1919 m. kovo 5 d., ir kariams savanoriams, įstojusiems kariuomenėn iki 1921 met. sausio mėn. 1 d., išduotas paskolas laikyti negrąžintinomis pašalpomis, o tiems, kurie paskolų nėra gavę, išduoti negrąžinamas pašalpas. Gavusiems mažesnes pašalpas papildyti iki nurodytos normos. Savanoriams numatoma prilyginti žuvusių savanorių šeimynas ir Lietuvon grįžusius 1863 m. tremtinius. Savanorių iš viso yra apie 6.500 žmonių. Tad, norint jiems visiems pilną pašalpos normą išduoti, reikėtų išleisti apie 15 milionų litų. Atskaičius jau išduotus 6 milionus litų su viršum, liktų dar išmokėti apie 9.000.000 litų. Šitokia valstybės dovana savanoriams prie žemės, rodos, niekieno pavydo negalėtų sukelti, nes nepriklausomybės atkovojime savanorių nuopelnai palieka dideli. Lig šiol žeme neaprūpintų savanorių yra dar apie 1.200 vyrų. Greit jau sukaks 10 metų, kaip jie pažadėtos žemės laukia. Atidėlioti jų aprūpinimą žeme negalima. Yra nemaža ir dvarų darbininkų, kuriems, dvarą išparceliavus, irgi reikia žemės duoti, nes, nesant dvaro, jie neturi kur užsidirbti. Bet jiems duoti po didesnę normą dėl žemės stokos negalima. Tenka davinėti po 3 - 5 ha. Tuo tarpu esamasis įstatymas numato jiems po 8-20 ha. Dalijant dvarų darbininkams po tiek žemės, jos neužtektų nei kariams savanoriams, nei vietiniams mažažemiams. Reikia pabrėžti, kad, dvarus išparceliavus, negalima žemės reformą laikyti baigta. Valstybė turi rūpintis, kad suskaldytose dvarų žemėse naujakuriai įsikurtų. Jiems reikalinga visokeriopa parama, pirmiausia atatinkamai sutvarkytas kreditas. Lig šiol naujakurių kreditavimą vedė žemės reformos valdyba. Naujakuriams buvo duodamos paskolos pinigais iš tam tikrų sąmatos sumų ir išparceliuotų dvarų medžių, trobesių ir pasėlių pavidalu. Tos paskolos turėjo būti be procentų, grąžintos per 5 metus, pradedant 6-tais metais. Suėjus terminui pirmiesiems naujakuriams paskolas grąžinti, paaiškėjo, kad jie yra dar per silpni. Todėl vyriausybės sluoksniuose manoma visas naujakurių skolas ir išperkamuosius mokesčius suvesti į vieną bendrą skolos sumą, kurią su 4% išdėstyti 50-čiai metų. Taip skolą išdėsčius, naujakuriai už kiekvieną šimta litu kas met mokėtų po 4 1t. 65 ct. Skolų išieškojimą numatoma perduoti Žemės bankui. Taip pat tolime į naujakurių kreditavimą numatoma perduoti tam pačiam Žemės bankui. Tik negrąžinamas pašalpas savanoriams ir toliau turėtų išdavinėti žemės reformos valdyba. Tuo būdu esamoji žemės reformos tvarka ir kai kurie jos dėsniai bei nuostatai yra reikalingi patobulinimo. Kaip tas patobulinimas atrodys, kada jis bus apsvarstytas ir priimtas vyriausybės, šiandie mes dar nežinome. Bet jau šiandie yra aiškūs du dalykai: 1) Nei dabartinė vyriausybė, nei tautininkų sąjunga nėra priešinga žemės reformai Lietuvoje, 2) žemės reformai, atsižvelgiant į paskutinių metų patyrimą, reikia duoti kiek kitokią eigą, apie kurios principus čia mes trumpai esame išsitarę.


Seimo nariai, ir ne vien jie, dar nepraranda iniciatyvos posėdžius pradėti ir baigti pareiškimais. Vakar darbo pradžioje perskaityti net keturi. Pirmąjį skaitė laikinai einantis premjero pareigas A.Abišala. Jis išsakė Vyriausybės nuomonę dėl įstatymo atidėti aukcionus ir viešo akcijų pasirašymo. Anot jo, Vyriausybė tam nepritaria ir dėl galimų padarinių neprisiims atsakomybės. (Įdomu, kodėl tokie oficialūs pareiškimai, kaip senais laikais, taip ir dabar, teikiami visos Vyriausybės vardu. Išvakarėse vykusiame Vyriausybės posėdyje dėl to nebuvo balsuota.) LDDP frakcijos narys L.Linkevičius pateikė paklausimą opozicijos lyderiui V.Landsbergiui ir laikinai einančiam Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnui, ar tiesa, kad buvusioji AT pirmininko patarėja užsienio reikalų klausimais, išeidama iš darbo, ištrynė kompiuteriuose užfiksuotą techninę informaciją. Demokratų partijos atstovų Seime vardu kalbėjęs P.Miškinis taip pat nepritarė nutarimui atidėti privatizaciją. Tėvynės santaros 4 frakcijų pasirašytą pareiškimą skaitė V.Žiemelis. Jis išvardijo procedūrų Seime bei Konstitucijos pažeidimus ir pareikalavo juos ištaisyti. Seimo nariai toliau svarstė Prezidento rinkimų įstatymo projektą. Ir vakar daugiausia ginčų sukėlė, kaip ir ankstesniuose svarstymuose, rinkimų komisijų formavimas. Regis, dėl to galima diskutuoti iki begalybės, nes kompromiso, esant dviem priešingoms nuomonėms, tikrai nebus. Teisingai pastebėjo Seimo narys K.Bobelis. Jis jau ir anksčiau darbo grupėje siūlė pateikti alternatyvas tiems straipsniams, dėl kurių nesutariama, ir spręsti balsavimu. V.Žiemelis pasakė, kad neverta siulyti alternatyvos, nes dauguma jas vis tiek atmes. Tą parodė ir balsavimas, pritaręs projektui po antrojo svarstymo. Svarstytas nutarimas dėl kai kurių Seimo komitetų pirmininkų paskyrimo. Opozicija ir šįkart liko ištikima saviems principams: paaiškinę, kad daugumos frakcija nesilaikė susitarimo, t.y. ne visus komitetų pirmininkų pavaduotojų postus atidavė dešiniajai pusei, pareiškė balsavime nedalyvausianti. Skiriant personalijas, vis dėlto balsavime dalyvavo ir keli opozicijos atstovai. Jų dalyvavimas - balsavimas prieš visus pirmininkus, bet vienas ar du balsai nieko nelėmė. Agrarinio komiteto pirmininkas - M.Pronckus, Biudžeto ir finansų - K.Jaskelevičius, Ekonomikos - K.Antanavičius, Nacionalinio saugumo - G.Kirkilas, Savivaldybių - A.Sadkauskas, Švietimo, mokslo ir kultūros - B.Genzelis, Užsienio reikalų - K.Bobelis, Valstybės ir teisės - P.Vitkevičius, Žmogaus ir piliečių teisių bei tautybių reikalų - M.Stakvilevičius, Sveikatos, socialinių reikalų ir darbo - G.Paviržis. Vis dar neatslūgo sukeltas šurmulys dėl atminties įamžinimo prie Seimo rūmų. Kasdien susirenka piketuotojų būrelis, pasimeldžia prie Švč.Mergelės Marijos statulėlės. Seimo narė V.Aleknaitė pasiūlė komisiją, kuri turės išsiaiškinti visas šios istorijos peripetijas ir informuoti Seimą apie tai, kaip vykdomas AT Prezidiumo nutarimas dėl memorialo-kompozicijos prie rūmų išsaugojimo. Atėjo 13 valanda, skirta Vyriausybės veiklos programos aptarimui. Tik užsispyrus Seimo nariui K.Antanavičiui, kuris turėjo kiek anksčiau pateikti įstatymo dėl privatizacijos projektą, buvo balsuojama. Projektas bus svarstomas vėliau, bet diskusijoje dėl Vyriausybės programos pirmasis kalbėjo K. Antanavičius. Gerokai ją iškritikavęs, pasakė, kad šiandien jos patvirtinti negalima. Posėdžiui baigiantis, laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas perskaitė „istorinį” pareiškimą. Jame sakoma: „Pastarosiomis dienomis mes čia susidurėme su gausybe labai griežtų protestų dėl kokio nors nedidelio procedūrinio netikslumo ar labai jau raidiško Reglamento neatitikimo, nors tai berods nebuvo daroma bloga valia, o tiesiog dėl patyrimo stokos. Bet mes taip pat matėme, kad tas kritiškas fiksavimas, kuris galėtų būti pareikštas ir draugiška forma, sakykim, per pertrauką ar patarimu, kai kada pateikiamas su neapeliacinės kritikos ir diskreditavimo tendencija. …Išties gali būti, kad viena kitai oponuojančios politinės jėgos naudosis ir mažais pretekstais, kad trukdytų antrai pusei priimti nutarimus. Tai būtų negerai. Mes prarandame laiką, ir, jeigu tokia padėtis įsigalės, bus duotas pretekstas manyti ir aiškinti, kad situacija Lietuvoje yra nestabili ir reikia palaukti, kas išryškės. Neva rinkimų kampanija, politinė kova dar tęsiasi, dar neaišku, kokia yra Lietuvos pozicija… Todėl aš vėl labai norėčiau pakviesti visus šitoje salėje ir visoje Lietuvoje neieškoti preteksto konfrontacijai, žvelgti į dalykus plačiau, nesivadovauti užgauta ambicija arba kokios nors pozicijos susigrąžinimo viltimi. Dabar yra taip, kaip yra, kaip lėmė rinkimai Lietuvoje. Yra Seime dauguma, yra mažuma. Tai yra normali padėtis. Norėčiau tik pakviesti, kad svarbieji sprendimai būtų priimami beveik visuotinai sutarus arba tikrai visuotinai sutarus. Tačiau jeigu juos, nutarimus ar sprendimus, reikia priimti balsų dauguma ir jie yra priimami, tai nėra pagrindas kam nors protestuoti, aiškinti, kad mažumos teisės pažeistos. Tokių balsų mes čia girdėjome. Tai klaidinantys balsai. Mažumos balsas yra visada svarbus, į jį reikia įsiklausyti, mes stengsimės į jį įsiklausyti, kvietėme ir kviesime bendradarbiauti. Bet ta mažumos opozicija turi būti konstruktyvi, ji negali būti destruktyvi, trukdanti žengti toliau. Aš manau, kad to nebus, ir tuo norėčiau baigti savo žodį, pakviesti visus konstruktyviam darbui. ” Po pietų Seimo nariai toliau gvildeno Vyriausybės veiklos programą. Nežinia, kiek šioje tuštokoje diskusijoje būta formalumo: mat negalima iš karto balsuoti, reikia įveikti visus procedūrų vingius, bet kažkaip nyku buvo ir klausytis, ir žiūrėti į 17 Vyriausybės vyrų, ramiai sėdinčių svečių ložėje ir laukiančių dvivaldystės galo (jos atspindys - rytinis A.Abišalos pareiškimas, visos Vyriausybės vardu). Be abejonės, dėmesingai buvo išklausyta ekspremjero G.Vagnoriaus kalba. Pasveikinęs naująją Vyriausybę, jis pastebėjo joje esant ir „nerimtų specialistų”. Jis padėkojo savo buvusiems jau buvusios Vyriausybės nariams - P.Valiukui ir V.Aleškaičiui ir gerokai pakritikavo naujosios Vyriausybės programą. Vyriausybės veiklos programai pritarė dauguma - 80 Seimo narių, prieš - nebuvo, susilaikė 43. Tarp susilaikiusių - socialdemokratai K.Antanavičius ir J.Dagys, visi kiti - dešinieji. Seimo narė L.Andrikienė paskelbė masinį Tibeto rėmimo sąjūdį ir pakvietė burtis Seimo narius į tokį klubą. LDDP frakcijos pareiškimą skaitė V.Zimnickas. Kalbėta apie Tėvynės santaros rezoliuciją dėl šilto vandens. Pasiūlyta jos nesvarstyti, šias problemas turinti gvildenti Vyriausybė. Vakariniame posėdyje Vyriausybė iškilmingai prisiekė.


Demonstracijos prieš Pilsudskį. Policija seimo posėdy. Dašinskis – seimo pirmininkas. Konfliktas tarp Pilsudskio ir seimo prasidėjo. Pranešimu iš Varšuvos, naujai išrinkto lenkų seimo atidarymas buvo labai trukšmingas. Atvykusį į atidarymo iškilmes ministerį pirmininką maršalą Pilsudskį jo šalininkai sutiko trukšmingomis ovacijomis, o ukrainiečių ir komunistų atstovai švilpimais ir šauksmais, kurie ardė ovacijų harmoningumą. Tuos švilpimus išgirdęs, įėjęs salėn Pilsudskis susiraukė ir įsakė valdininkams pašaukti ginkluotą policijos būrį. Atvykę policininkai suėmė tris ukrainiečių ir du komunistų atstovus, sukaustė jų rankas geležiniais retežiais ir išvilko lauk. Tada komunistai pradėjo giedoti kovos dainas, kurių garsuos dingo rūstūs maršalo žodžiai. Pilsudskis pakeltu balsu šaukė: „tyla“, bet jo niekas neklausė. Buvo paskelbta pertrauka, po kurios Pilsudskis pasakė trumpą kalbą, bet kai atstovai buvo pakviesti prie priesaikos, vėl kilo toks didelis trukšmas, jog seimo pirmininkas buvo priverstas posėdį uždaryti ir tuo baigti seimo atidarymo iškilmes. Tokios audros, kaip šį seimą atidarant, Varšuvoj, sakoma, dar nebuvę. Papildomomis žiniomis, lenkų seimo posėdis prasidėjo vakar 5 val. 20 min. Kai atstovai buvo užėmę savo vietas ir posėdžių salėn atvyko vyriausybės nariai su maršalu Pilsudskiu priešaky, komunistai ir pusiau komunistai ukrainiečių atstovai, taip pat kai kurie radikalinės ūkininkų partijos „Wyzwolenie“ nariai sukėlė didelį trukšmą. Trukšmadariai neleido ministeriui pirmininkui kalbėti ir perskaityti valstybės prezidento manifestą. Kai trukšmadariai nuraminti nepavyko, Pilsudskiui įsakius buvo pakviesta policija, kuri didžiausius trukšmo kaltininkus varu išvedė iš posėdžių salės. Iš viso pašalinti 7 atstovai – du komunistai, du „Wyzwolenie“ nariai ir 3 ukrainiečiai. Vieno ukrainiečio, buv. Austrijos parlamento atstovo, Bačinskio rūbai buvo visiškai sudraskyti, nes jis ypač priešinosi policijai. Paskum prasidėjo atstovų saikdinimas. Į posėdžių salę vėl buvo įleisti 7 pašalintieji, kurie ramiai atliko priesaikos ceremoniją. Pilsudskis perskaitė valstybės prezidento manifestą ir paskelbė seimą atidarytą. Posėdžio vadovavimas buvo perduotas vyriausiam amžium atstovui Boiko. Po priesaikos „Wyzwolenie“ lyderis paprašė žodžio formaliniu reikalu. Pirmininkas jam kalbėti nedavė. Tada kraštutinis kairysis sparnas vėl sukėlė trukšmą. Posėdis trumpam laikui buvo uždarytas. Po pertraukos prasidėjo seimo pirmininko rinkimai. Svarbiausiais kandidatais buvo išstatyti socialistas Dašinskis ir vicepremjeris Bartelis (vyriausybės bloko). Pirmu balsavimu Dašinskis gavo 172 balsus, Bartelis – 136. Antru balsavimu Dašinskis gavo 206, Bartelis –142. Tuo būdu išrinktas kairiojo opozicijos sparno kandidatas Dašinskis. Girdėti, kad Pilsudskis dar per derybas pagrasinęs paleisti seimą, jei pirmininku būsiąs išrinktas Dašinskis. Paaiškėjus rinkimų vaisiams ir Dašinskiui užėmus pirmininko vietą, visi vyriausybės bloko atstovai pakilo ir demonstratyviai išėjo iš posėdžių salės. Netrukus išėjo taip pat Pilsudskis ir kiti vyriausybės nariai. Naujas Lenkijos senatas susirinko vakar 1/2 7 val. vak. Valstybės prezidento manifestą ir senate perskaitė maršalas Pilsudskis. Manifesto senato nariai klausėsi stovėdami. Senato pirmininku 54 balsais iš 99 išrinktas vyriausybės bloko kandidatas prof. Šimanskis.


Kaip pranešė agentūros Frans pres korespondentas iš Vientiano, princas Suvana Fuma, paskirtas koalicines Laoso vyriausybės ministru pirmininku, vakar pareiškė, kad Bus Umo-Fumio Nosavano grupuotė paskutinę minutę iškėlė naujas sąlygas, kliudančias sudaryti koalicinę vyriausybę. Suvana Fuma spaudos atstovams pasakė, kad karaliaus įsako projektą dėl koalicinės vyriausybės sudarymo, iki grupuotei atkakliai reikalaujant, įtrauktas straipsnis, pagal kurį naujoji vyriausybė turės tikrąją valdžia tik po to, kai trys politinės Laoso grupuotės „susilies kariniu ir administraciniu atžvilgiu”. Suvana Fuma pasakė: šis straipsnis reiškia, jog prašoma, kad aš po to, kai bus paskirtas kabinetas, grįžčiau atgal Kchankchajų (Ąsočių slėnis) ir palikčiau viską taip, kaip buvo seniau”. Jis taip pat nurodė, kad pirmykščiame karaliaus įsako tekste buvo minima, jog Laoso nacionalinis susirinkimas birželio 15 d. Bun Umui pareiškė pritariąs susitarimui dėl koalicijos, kurį pasirašė trys princai. Mes, pabrėžė Suvana Fuma, nepripažįstame šio susirinkimo. Todėl aš prašau, kad tekste tebūtų nurodyta, jog sudarytos reikalingos sąlygos vyriausybei suformuoti”.


Neatitinkančiu tikrovės Gruzijos gynybos ministras T.Kitovanis pavadino kai kurių masinės informacijos priemonių išplatintą pranešimą, esą Gudautoje įvyko derybos ir Gruzijos kariuomenė palieka Abchazijos teritoriją.


KAIRAS, kovo 11 d. (TASS-ELTA). Egipto laikraščiai rašo, kad Gazos sektoriaus gyventojai reikalauja Gazos sektoriaus valdymą perduoti egiptiečių administracijai, kaip buvo prieš Izraelio agresiją. Spauda praneša, kad vakar rytą Gazoje, Rafache ir Han-Junise įvyko daugiatūkstantinės demonstracijos, kurių dalyviai reikalavo nedelsiant atkurti egiptiečių administraciją ir protestavo prieš planą internacionalizuoti Gazos sektorių. Demonstrantai nešė Egipto respublikos vėliavas ir prezidento Gamalio Abdel Nasero portretus. Visi laikraščiai praneša, kad vakar Gazoje tarp demonstrantų ir SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų kariuomenės įvyko susirėmimų. Demonstrantai susirinko priešais SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų štabą, kur tuo metu buvo kariuomenės vadas generolas Bernsas, ir skelbė šūkius Egipto garbei ir už arabų solidarumą, prieš Gazos sekto riaus internacionalizavimą. Pranešama, kad generolas Bernsas paskyrė danų kariuomenės vadą pulkininką Engholmą Gazos sektoriaus karo gubernatorium. Gazos municipalitetas paskelbtas paleistas. SNO kariuomenés Gazoje vadas švedų pulkininkas Iundkvistas pareiškė, kad Gazos sektoriuje bus sudaryta „laikina valdyba“. Laikraštis „Al - Gumchurija“ praneša iš Gazos, kad kažkoks kanadiečių kareivis sužeidė vieną demonstrantą durtuvu. Laikraštis praneša, kad į miestą įvesti tankai. Kaip rašo laikraštis „AšSab“, padėtis Gazos sektoriuje tebėra nepaprastai įtempta.


„Pražūtingą Adenauerio politikos kursą turi pakeisti proto ir taikos politika“

TASS-o koresp. V. Seliviorstovas praneša: Visų VDR partijų, profsąjungų ir kitų masinių visuomenės organizacijų atstovai šiandien susirinko į Demokratinės Vokietijos Nacionalinio fronto Nacionalinės tarybos posėdį. Ten yra ir svečių iš Vakarų Vokietijos. Atidaręs posėdį, tarybos pirmininkas prof. E. Korensas žodį pranešimui suteikia VVSP CK pirmajam sekretoriui, VDR Valstybės tarybos pirmininkui V. Urbrichtui. Valteris Ulbrichtas nuodugniai pagrindė pateiktą Nacionalinei tarybai svarstyti dokumentą „Istorinis Vokietijos Demokratinės Respublikos uždavinys ir Vokietijos ateitis“. Ši nacionalinė programa, pasakė jis, ilgą laiką bus VDR piliečių gyvenimo ir veiklos pagrindas ir padarys daug įtakos Vakarų Vokietijai ir turės reikšmės kitoms tautoms. Apibūdindamas padėtį Vakarų Vokietijoje, V. Ulbrichtas pabrėžė, kad Adenauerio vyriausybės vykdomą pražūtingą karo ir revanšo kursą turi pakeisti proto ir taikos politika. Jis pabrėžė vaidmenį, kurį vaidina Vakarų Vokietijos darbininkų klasė – vadovaujanti jėga kovoje už demokratinius pertvarkymus šalyje, už militarizmo ir imperializmo įveikimą. Pažymėjęs, kad įvairūs Vakarų Vokietijos gyventojų sluoksniai plačiai atsiliepė į pasiūlymus nusiginkluoti, sudaryti atominio ginklo neturinčią zoną, atsisakyti atominio ginkio, V. Ulbrichtas pareiškė, kad būtina susitelkti visiems tiems, kurie nepriklausomai nuo savo kilmės, pasaulėžiūros ir klasės stoja už taikos ir savitarpio supratimo politiką. V. Ulbrichtas pareiškė, kad VDR gyventojams yra laimė draugauti su socialistinėmis šalimis, pirmiausia su Tarybų Sąjunga. Pabaigoje Nacionalinė taryba pritarė dokumentui „Istorinis Vokietijos Demokratinės Respublikos uždavinys ir Vokietijos ateitis“ ir nutarė pateikti jį plačiai svarstyti VDR gyventojams.


Pernai lapkričio pabaigoje ir gruodžio pradžioje įvyko penkių didžiausių Lietuvos laikraščių - „Lietuvos ryto”, „Respublikos”, „Tiesos”, „Vakarinių naujienų” ir „Valstiečių laikraščio” - streikas. Lapkričio 30 d. (šeštadienį) dienraščiai išėjo su redakcijų pareiškimu Lietuvos Vyriausybei, kuriame buvo reikalaujama: 1. Nutraukti nevalstybinės spaudos - demokratijos garanto - ekonominį ir politinį puolimą. 2. Atšaukti nutarimą dėl „Valstiečių laikraščio” perdavimo Žemės ūkio ministerijai. 3. Atsisakyti nepagrįstų pretenzijų nusavinti tuos leidinius, kurie įstatymo nustatyta tvarka tapo ekonomiškai ir politiškai nepriklausomi. 4. Įstatymo numatyta tvarka patraukti atsakomybėn tuos oficialius pareigūnus ir vadovus, kurie, ignoruodami Spaudos įstatymą, atsisako teikti informaciją žurnalistams. Šių reikalavimų akstinas - valdžios grasinimas spaudai nustatyti 25 procentų akcizą. Ryšių ministerija savavališkai atgaline data dvigubai pakėlė paslaugų kainą. Valdininkai nesilaikė Spaudos įstatymo ir ne visada teikdavo žinias spaudai. „Lietuvos aido” laikraščiui mokesčių mokėtojų sąskaita visokeriopai buvo sudaromos lengvatinės sąlygos, tuo pat metu spaudžiami nevalstybiniai, ypač nepriklausomi ar opoziciniai leidiniai. Iš kai kurių užuominų buvo galima tikėtis ne vien „Valstiečių laikraščio” suvalstybinimo. Vyriausybė buvo kviečiama iki pirmadienio 11 val. duoti konkrečius atsakymus, priešingu atveju buvo pasilikta teisė streikuoti. G.Vagnoriaus vyriausybė mėgino manevruoti. Tai leidinių vadovybės nepatenkino, tad iki gruodžio 7 d. vyko streikas. Jo metu buvo išleistas bendras penkių leidinių laikraštis „Laisva Lietuva”. Derybos su Vyriausybe buvo sunkios, neišvengta aistrų. Premjeras į susitikimą su streikininkais išsikvietė televizijos žurnalistus, kad vėliau būtų palankiai parodytas. Kas buvo laimėta? Pirmiausia Vyriausybė pripažino, kad valdininkai iš tikrųjų nesilaiko Spaudos įstatymo dėl informacijos suteikimo, ir dar kartą įpareigojo juos tai daryti. (Tiesa, ši problema lieka ir dabar). Buvo pažadėta kompensuoti neteisėtai priskaičiuotas spaudos platinimo išlaidas. Spaudos protestas dėl didžiulio akcizo vėliau buvo palaikytas Parlamente, sumažinant jį iki 15 procentų. Buvo priimti nutarimai dėl „Tiesos”, rajonų laikraščių privatizavimo, užkirstas kelias suvalstybinti „Lietuvos rytą”. Deja, „Valstiečių laikraščio” politinė orientacija, neatsiklausus skaitytojų, buvo pakeista visu 180 laipsnių. Šis streikas - pirmasis tokio masto Lietuvos spaudos istorijoje. Juo žurnalistai išreiškė savo principinę nuostatą, kad demokratinėje visuomenėje nepriklausomai, opozicinei spaudai turi būti sudaromos egzistavimo sąlygos, jas žurnalistai turi teisę ginti visais teisėtais būdais. Leidinių akciją parėmė Tarptautinė žurnalistų federacija, Šiaurės ir kitų šalių kolegos, kuriems tokie kovos būdai yra natūralūs, įprasti. Ją parėmė skaitytojų dauguma, daugelio leidinių žurnalistai, kai kurie Parlamento deputatai - liberalai, socialdemokratai, leiboristai. Prie Sporto rūmų įvyko streiką remiantis roko koncertas, kuriame apsilankyti buvo priverstas netgi premjeras. Matyt, galima tvirtinti: šis streikas buvo gera pamoka Vyriausybei, kad su spauda žaisti negalima, ir gal būtent jo dėka mes šiandien tebeturime kad ir neturtingą lėšų, bet įvairią turiniu žurnalistiką. Galimas daiktas, kad šis streikas buvo pavyzdys ir Lietuvos radijo bei televizijos žurnalistams, kai jie žiemą turėjo atlaikyti koncentruotą Sąjūdžio spaudimą su grasinimais ir bado šou. Leidinių streikas sukėlė Sąjūdžio valdžios ir vadovybės įtūžį. Visuomenei buvo aiškinama, kad šiuo streiku norima sužlugdyti Vakarų šalių ekonominę paramą Lietuvai, kad jis inspiruotas tautos priešų, streikuoją buvo pravardžiuojami pučistais, šantažistais, teroristais, Lietuvos diskredituotojais ir pan. AT pirmininko p. V.Landsbergio, Sąjūdžio lyderio J.Tumelio žodžius apie purvinąją spaudą kaip „gerais tarybiniais laikais” pagal duotą nurodymą pradėjo kartoti visi valdžios apologetiniai leidiniai: „Viltis”, „Apžvalga”, „Kovo 11”, „Dienovidis”, suprantama, su „Lietuvos aidu” ir p. S.Stoma priešaky (keletą pasmerkimo perlų publikuojame). Į „Respublikos” redakciją įsiveržė Sąjūdžio piketuotojai. Buvo pareikalauta, kad „Lietuvos rytas” išsikraustytų iš nuomojamų patalpų. Buvo ryžtasi suardyti žurnalistų vienybę. Iniciatyvos ėmėsi vienas iš „priešakinių” Sąjūdžio būrių - Piliečių chartija. Netrukus buvo įkurtas jos žurnalistų klubas, o vėliau, aktyviai dalyvaujant V.Landsbergiui, valstybės kontrolieriui K.Uokai, Vyriausybės sekretoriui K.Čilinskui, Vilniaus miesto merui A.Štarui ir kitiems, įkurta politizuota Lietuvos žurnalistų draugija. Žurnalistų profsąjunginis judėjimas tapo suskaldytas, tačiau nepriklausoma spauda palengva tvirtėja, profesionalėja, nesivelka mūsų neramaus ir ekonomiškai sunkaus gyvenimo šalikelėje.


Mes užsibrėžėme uždavinį: pereiti nuo kolonijinės stadijos į socializmą, aplenkdami kapitalistinę vystymosi stadiją, sakoma Sudaniečių sąjungos nacionalinio politinio biuro ataskaitiniame pranešime, kurį pateikė šios partijos VI suvažiavimui politinis sekretorius Idrisa Diara vakar vakaro posėdyje. Mes prisiekiame pastatyti socializmą savo šalyje, pareiškė Diara. Kalbėdamas apie tarptautinę partijos politiką, Diara pabrėžė, kad Malis stoja už santykius su visomis pasaulio šalimis be jokių išimčių. Pagrindinė Afrikos problema – kova prieš kolonializmą ir kova už taiką, pridūrė jis. Toliau Diara pabrėžė, kad Afrikos vienybė – viena iš būtinų Afrikos ekonomikos vystymo ir industrializavimo sąlygų. Mūsų šalis ryžtingai remia tautų kovą už išsivadavimą, prieš kolonijinius engėjus, toliau kalbėjo Diara. Malis priešinsis bet kuriam kišimuisi į valstybių vidaus reikalus ir prijungs savo pastangas prie visų už taiką ir nusiginklavimą kovojančių žmonių pastang


Išvažiuojant Lietuvos delegacijai į T. S. posėdžius, mes rašėme, kad šį kartą, ypatingų siurprizų iš Ženevos Lietuvai netenka laukti. Mes tada nurodėme mūsų ginčo su lenkais teisinius ir politinius momentus ir priėjome išvadą, kad T. S. nors ir norėtų, negalėtų Lietuvą, neužsitarnavusią, paspausti. Dabar, kada T. S. darbai Ženevoje jau eina prie galo, kada Lietuvą liečią klausimai jau yra aptarti, mes pirmiausia tegalime konstatuoti, kad šį kartą mūsų spėjimai ir laukimai beveik visai išsipildė. Kaip iš gana plačių aprašymų mūsų laikraštyje matyti, lietuvių byla su lenkais Ženevoje šį kartą pakrypo labiau Lietuvos naudai. Žinoma, apie šį pakrypimą mūsų naudai galima kalbėti tik ta prasme, kad dabar T. S-ga pasirodė labiau moderuota ir atsargesnė dėl Lietuvos teisių, negu ji mums netikėtai buvo pasirodžiusi birželio mėn. sesijoj. P. Belaerts van Bloklando raportas šį kartą išėjo labai atsargus ir kurtuaziškas. Matyt, daug dėl jo buvo galvota ir dirbta, paties referento turėta daug ištvermės. Nors dėl birželio mėn. sesijos mūsų visuomenė buvo ant p. van Bloklando kiek užpykusi, ypač už tai, kad jis T. S-gos tarybai siūlė pareikšti Lenkijai padėką už keleto ištremtų Vilniaus krašto lietuvių grąžinimą, dabar anas jos užpykimas bus jau išnykęs, ir iš T. S-gos tarybos išėjęs van Bloklandas mūsų tautos akyse yra reabilitavęsis, nes paskutinėj sesijoj jis pasirodė gana objektyvus. Konkrečiai kalbant apie šios T. S-gos sesijos rezultatus Lietuvai tenka išskirti du dalyku: 1) santykių su lenkais ir derybų klausimas, 2) Vilniaus krašto lietuviškų mokyklų persekiojimo ir lietuvių ištrėmimo klausimas. Pirmuoju klausimu paaiškėjo, kad T. S-gos taryba vis labiau ir labiau pradeda suprasti lietuvių lenkų ginčo šaknis ir jau nedrįsta į Lietuvą daryti tokių spaudimų, kokių tikėjosi lenkai, ar kiti ju bičiuliai. Mums gana geras argumentas pasirodė ir žinomųjų tarptautinės teisės autoritetų prancūzų profesorių de Lapradelle, L. Le Fur ir A. Mandelstam pareikšta nuomonė dėl ambasadorių konferencijos sprendimo iš 1923 m. kovo 15 d. Šie tarptautinės teisės autoritetai aiškiai pasisakė už tai, kad ambasadorių konferencijos sprendimas dėl Lietuvos sienos su Lenkija Lietuvai nėra privalomas nei teisės, nei teisingumo atžvilgiu. Tai buvo savo rūšies sensacija T. S-gos taryboj, kurioje kartais dėl lietuvių lenkų sienų būdavo norima pasiremti ambasadorių konferencijos nutarimu. Dabar jau atrodo, kad T. S-ga daugiau niekuomet neturės noro kėsintis versti Lietuvą pripažinti esamąją demarkliniją valstybės siena su Lenkija. Tuo pačiu vėl yra sustiprėjusi T. S-gos gruodžio 10 d. rezoliucijos ta dalis, kurioje kalbama apie tai, kad ji neliečia klausimų, dėl kurių abidvi vyriausybės yra skirtingų nuomonių. Vadinasi, Vilniaus klausimo iškėlimas tarptautinėje plotmėje ir to iškėlimo pripažinimas yra sustiprėjęs; tai aiškus aktyvas mūsų balanse. Ženevoj paaiškėjo, kad tiesioginės derybos su lenkais toliau bus tęsiamos, kad jos bus tęsiamos ten, kur pradėtos, t. y. Karaliaučiuje. Be abejojimo derybose iš lenkų pusės pirmininkaus ne p. Holówko, bet pats lenkų užsienių reikalų ministeris. Vadinasi, dėl derybų reikalas išėjo taip, kaip Lietuvos vyriausybė norėjo. Gal būt lenkai šiek tiek dabar gailisi, kad savo laiku, mūsų vyriausybei siūlant, nesutiko derybų tęsti Karaliaučiuje. Bet mums tai neturi reikšmės. Mes šiandie negalime žinoti, kas iš tiesioginių derybų toliau išeis, - ar jos bus vaisingesnės, negu lig šiol, ar ne. Bet mes gerai žinome, kad jų pasisekimas daugiau pareis nuo lenkų, negu nuo mūsų. Gal lenkai pagaliau supras, kad demarklinija jokiu būdu nėra valstybės siena, kad ir pačiai T. S-gos tarybai tai yra paaiškėję... Dėl aukštosios T. S. tarybos nusistatymo Vilnius krašto lietuviškų mokyklų naikinimo ir lietuvių persekiojimo klausimo, žinoma, Lietuvos visuomenė negali reikšti jokio pasitenkinimo. Čia T. S-gos taryba neišdrįso lenkų aiškiai sudrausti, nedrįso jiems priminti, kad persekioti lietuviškas mokyklas tame krašte, kuris iš senovės buvo lietuviškas, - kurio priklausomybė ir šiandie tarptautiniame forume tebėra kvestionuojama, yra ne tik nehumaniška, ne tik nekultūriška, bet kad tai yra neleistina ir visai politiškais sumetimais. Čia aukštoji taryba pasitenkino išklausiusi Kinijos atstovo raporto. Kalbant apie šios T. S-gos sesijos vaisius Lietuvai bendrai tenka pasakyti, kad jie nebuvo nelaukti. Tai nėra nei Lietuvos laimėjimas, nei pralaimėjimas, imant dalykus iš esmės. Bet, kalbant apie šią sesiją ir lyginant ją su birželio mėn. sesija, tenka konstatuoti neabejotiną pagerėjimą Lietuvos naudai.


Paskutinėmis iš Paryžiaus radio žiniomis, beveik visa prancūzų spauda laiko Litvinovo nusistatymą Ženevoj komedija. „Homme Libre“ pažymi, kad Litvinovo atsakymas tiktai užakcentavęs jo nepasisekimą. „Matin“, pastebi, kad Sovietai sugebėję sukelti daugumos nusistatymą prieš save.


Taivanis išsiuntė Rusijai 10 tūkstančių tonų ryžių. Numatyta buvusioms TSRS respublikoms nusiųsti 100 tūkstančių tonų ryžių.


Tarybinės liaudies žengimo į komunizmą programa

Lenkijos laikraščiai spausdina straipsnius, skirtus Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo darbo pabaigai. Suvažiavimo priimti nutarimai, rašo laikraštis „Žolniež Volnosci“, turi lemiamą reikšmę tolesniam Tarybų šalies vystymuisi. Jie taip pat padarys didžiulę įtaką tarptautinės padėties vystymuisi. TSKP XX suvažiavimas, pabrėžiama straipsnyje, apibrėžė tolesnę Tarybų Sąjungos užsienio politiką – lenininę taikaus sambūvio, ryšių tarp tautų stiprinimo, pasitikėjimo tarp valstybių gilinimo politiką. Kartu TSKP XX suvažiavimas pabrėžė, kad reikia budriai sekti ir demaskuoti taikos priešų pinkles. Didžiulę reikšmę turi XX suvažiavimo nurodymai apie pagrindinius Tarybų Sąjungos ekonominius uždavinius. Stambus žingsnis pirmyn pagrindinio Tarybų Sąjungos ekonominio uždavinio įgyvendinimo keliu bus suvažiavimo priimtų direktyvų dėl šeštojo penkmečio plano TSRS liaudies ūkiui išvystyti, nubrėžusių tarybinės liaudies žengimo į komunizmą programą, įvykdymas. Tarybų Sąjungos Komunistų partijos XX suvažiavimo išdavos, rašo laikraštis „Žice Varšavy“, atveria žmonijai naujas perspektyvas.


Rusijos komunistams nesunku buvo socializuoti pramonę, prekybą, bankus, miestų turtą. Čia užteko išleisti dekretą. Jam įvykdyti komunistai turėjo pajėgų. Daug sunkesnis dalykas su žemės ūkiu. Visoj Rusijoj priskaitoma apie 25 milijonai ūkių. Socializuoti 25 milijonus ūkių bolševikai neturėjo galimybės. Pradžioje 1919, 1920, 1921 metais buvo daryta bandymai, bet vis dėlto didesnių rezultatų nepasiekta. Leninas matė šito sumanymo visus sunkumus ir dėl to jis, padaręs šiek tiek bandymų, paliko ūkininkus ramybėj. Vadinasi, žemės ūkis ir toliau gyveno individualiniu metodu. Tiesa, ūkininkai daug kentėjo dėl laisvos prekybos suvaržymo. Jie buvo priversti brangiai mokėti už pramonės gaminius ir pigiai parduoti savo produktus. Be to, buvo spaudžiami aukštais mokesčiais, rekvizicijomis ir kitomis prievolėmis. Ypač pasiturintieji ūkininkai buvo apkraunami visokiomis naštomis. Tačiau vis dėlto šiaip taip vertėsi. Paėmus komunistų diktatūrą Stalinui, dalykai pakitėjo. Stalinas sumanė socializuoti ir žemės ūkį. Jis pradėjo šitą vykdyti dviem keliais: kurdamas „sovchozus” ir „kolchozus”. „Sovchozai” (sovietskija choziajstva) tai valstybės ūkiai, kuriuose dirba žemės darbininkai. Šitie ūkiai turėjo būti, anot komunistų, „duonos fabrikai” (chlebnyja fabriki). „Sovchozams” buvo imama valstybės, bažnyčios žemės, „kulakų” ūkiai ir kit. Lygiagrečiai su „sovchozais” buvo varomas „kolchozų” kūrimas. „Kolchozai” tai kolektyviniai ūkiai (kolektyvnija choziajstva). Juos steigé patys ūkininkai, valdžiai prižiūrint ir vadovaujant. Šitie ūkiai buvo laikomi ūkininkų kolektyvo nuosavybe. „Kolchozai” turi paprastai nuo kelių šimtų iki keliolikos ir net kelių dešimčių tūkstančių ha. Šituose ūkiuose ūkininkai dirba agronomų prižiūrimi ir dalinasi gautais vaisiais. Kolchozų kūrimas, žinoma, daug lengvesnis, negu sovchozų. Sovchozams reikia duoti netik žemę, bet ir visą nejudomą ir judomą inventorių su apyvartos kapitalu. Kolchozuosna gi ėjo ūkininkų inventorius. Valstybei reikia duoti tiktai agronomus, mašinas, sėklas ir papildyti įvairius nepriteklius. 1928 ir 1929 m. pradėta intensingai varyti ūkininkus į kolchozus. Nieko neturinti kaimo biednuomenė, nusigyvenę, susibankrutiję ūkininkai, žinoma, ėjo į kolchozus lengviau. Jiems nieko nereikėjo nustoti, o kolchozuose jie turėdavo lygias teises su tais, kurie įdėdavo į kolektyvinį ūkį daug turto. Užtat šiek tiek pasiturintieji ūkininkai, kurie savo darbu ir rūpesčiu pasiekė mažesnio ar didesnio gerbūvio, buvo didžiausi kolchozų priešininkai. Jiems eiti į kolchozus reiškė nustoti visų, gal daugelio metų darbo, vaisių, gyventi ir dirbti su visokiais tinginiais, valkatomis ir kitais panašiais elementais. Visi toki ūkininkai ir kiti šiokiu ar tokiu būdu nesutinkantieji su komunistais apšaukta „kulakais” ir prieš juos pradėta represijos. Jie apdėti nepakeliamais mokesčiais, iš jų atimdinėta javai, gyvuliai ir kiti ūkio produktai. Šitas egzekucijas darydavo valdžios organai ir komunistai, padedami kaimo biednuomenės, valkatų. Žinoma, privesti prie paskutiniosios ūkininkai vietomis pradėjo gintis: tai vienur, tai kitur atsitikdavo pasipriešinimai valdžios organams, sužalojimai ir užmušimai komunistų ir jų agentų, sovchozų ir kolchozų padegimai ir panaš. Beginkliai neorganizuoti ūkininkai nedaug tegalėjo pasipriešinti. Pasipriešinimui kur nors pasireiškus, ten ateidavo policija, kariuomenė, ginkluoti komunistai ir visi, rodžiusieji pasipriešinimą, arba šiaip įtarti, buvo skaudžiai baudžiami. Tokia kova su ūkininkais ėjo porą metų. Represijos prieš kulakus darėsi vis griežtesnės, žiauresnės. Komunistų vadovybės dalis, su Rykovu, Bucharinu ir kitais žymiais vadais priešaky, norėjo sustabdyti, arba bent sušvelninti šitą ūkininkijos naikinimą. Bet Stalino visagalybė greit juos apšaukė dešiniaisiais opozicionieriais, paklydėliais ir jie turėjo kapituliuoti. Komunistų partijos centro komitetas, priimdamas pernai „piatiletkos” programą, nutarė tos „piatiletkos” bėgy sukolektyvinti visą žemės ūkį. Einant šita programa, 1930 mn. reikėjo sukolektyvinti apie 22—24 milijonus ha dirbamos žemės, kas sudaro apie 20% visos Rusijos dirbamo žemės ploto. Bet šių metų pradžioj nutarta, kad jau iki šio pavasario būtų sukolektyvinta 30 milijonų ha. Kreditai šiam reikalui pakelti nuo 270 iki 500 milijonų rublių. Marksistinių agronomų susivažiavime, pereitų metų gale, Stalinas paskelbė kulakus klasiniais proletariato priešais, kurie privalo būti išnaikinti be jokios atodairos. Jis pareiškė esą dabar sovietų agrarinė politika daranti griežtą pasukimą prie kapitalistinio žemės ūkio likvidavimo ir pakeitimo jo kolektyvine bei socialistine sistema. Kulakai imta surašinėti ir jų priskaityta iki šiol apie penki milijonai. Prasidėjo griežtas bepardoninis kulakų naikinimas. Iš jų pradėta atimdinėti ūkiai, o jie patys siųsta į Sibirą arba į šiaurės rajonus. Išsigandę tokių žiaurių represijų, ūkininkai masėmis pradėjo dėtis į kolchozus. Kad išgelbėtų nors dali savo turto, jie parduodavo viską, kas tik buvo galima: gyvulius, javus, padarines, kur galima ir trobas. Pardavinėdavo už niekus, už tiek, kiek kas duodavo. Išdraskę, išnaikinę tokiu būdu savo ūkius, jie eina į kolchozus. Kadangi daugiausia pasipriešinimo prieš kolektyvizaciją rodė derlingiausios sritys, kaip Pavolgis, Ukraina, tai ant jų ir buvo labiausia užgulta. Sovietų spauda praneša, kad iki vasario 20 d. kolektyvizacija apėmė apie 12,5 milijonų ūkių, vadinasi, lygiai pusę visų ūkininkų. O Ukrainoj ir Pavolgy kolektivizuotų ūkių skaičius pasiekė net 80% visų ūkių. Kokiomis žiauriomis priemonėmis buvo vedama kolektyvizacija, geriausia liudija faktas, kad arčiau sienų gyvenantieji ūkininkai viską pametę ir visko išsižadėję, masėmis pradėjo bėgti Lenkijon, Latvijon, Estijon. Pagaliau patys kolektyvizacijos autoriai suprato, kad tai yra gryniausias žemės ūkio naikinimas, kuris gali atnešti Rusijai naują katastrofingą badą. Pats Stalinas neseniai paskelbė raštą, kuriame įspėja prieš perdaug skubią kolektyvizaciją. Jis peikia visišką kolektyvizavimą ir pataria pradėti žeme, paliekant gyvą inventorių kol kas dar privačia nuosavybe. Nuo to rašto pasirodymo ir spauda pradėjo akciją prieš „skubotą kolektyvizavima”. „Pravda” praneša, kaip vienoj vietoj palei Odesą savaitės bėgy tapo „kolektyvizuota”, geriausia sakant, sunaikinta 400 ūkių. Nusigandę tokio kolektyvizavimo visi kiti ūkininkai, net ir mažiausi, išpardavė už niekus visas atsargas, visą gyvą ir negyvą inventorių ir dabar pavasariui ateinant neturės kuo nei dirbti, nei ką sėti. Žinoma, negali būti nei kalbos, kad valstybė galėtų aprūpinti sėklomis, inventoriu, mašinomis kelias dešimts milijonų ha sukolektyvintos žemės. O „susikolektyvinę” ūkininkai, žinoma, viso ko lauks iš valstybės. Taigi matyti, kad šitas naujas socializacijos eksperimentas sunaikins ir žemės ūkį.


Azerbaidžanas: NAUJI RYŠIAI SU TURKIJA IR IRANU

Pastaruoju laiku buvusios Tarybų Sąjungos respublikos vis daugiau ryšių užmezga su užsienio valstybėmis ir, suprantama, pirmiausia su savo kaimynėmis. Ne išimtis ir Azerbaidžanas, kurio nepriklausomybę pirmoji pripažino Turkija. Su Azerbaidžanu ji sudarė 15 susitarimų, protokolų ir memorandumų politinio, prekybinio, ekonominio, mokslinio, techninio ir kultūrinio bendradarbiavimo srityse. Sukurtas specialus komitetas, koordinuojantis dviejų šalių ekonominius santykius. Šiemet Azerbaidžanas gaus iš Turkijos milijoną tonų grūdų. Nachičevanės autonominės respublikos Sadarako kaime vasarą buvo pastatytas tiltas per Arakso upę, jis sujungė Azerbaidžaną su Turkija. Baku ir Stambulą jungia dvi avialinijos. Keleiviai gali skristi keturis kartus per savaitę. Neseniai Turkija Azerbaidžano ir Vidurinės Azijos šalims pradėjo transliuoti pirmąją savo televizijos programą. Turkijos firmos „Net” ir „Telet” už 512 milijonų dolerių pardavė Azerbaidžanui tarpmiestinę televizijos stotį. Ypatingą Turkijos susidomėjimą kelia Nachičevanė, kaip tiltas, jungiantis Turkiją su kitu tiurkų pasauliu. Šiemet Turkija paskyrė Nachičevanei 100 milijonų dolerių kreditą. Buvo suteikta ir karinė pagalba. O Nachičevanės lyderis Geidaras Alijevas paskelbė autonominę respubliką laisvąja ekonomine zona. Siekiama pritraukti Turkijos ir Irano kapitalą. Vien šių metų pirmojoje pusėje Turkija paskyrė Azerbaidžanui humanitarinę pagalbą, vertinamą keliais milijonais dolerių. Azerbaidžane atidarytos keliolikos Turkijos firmų atstovybės. Dabar Azerbaidžane veikia 102 bendros įmonės. Prieš kelias savaites parlamentas priėmė nutarimą atidaryti savo respublikos atstovybę Ankaroje ir konsulatą Stambule. Antroji valstybė, atidariusi savo atstovybę Baku, buvo Iranas. Kaip ir Turkija, jis siekia sustiprinti savo įtaką Azerbaidžane. Labiausiai Iranas siekia pasinaudoti dvasine sfera: iraniečiai, kaip ir azerbaidžaniečiai, musulmonai šiitai. Be to, iraniečių ir azerbaidžaniečių tradicijos turi panašumų. Siekdamas sustiprinti savo įtaką, Iranas remiasi azerbaidžaniečiais fundamentalistais ir visuomenės sluoksniais, palaikančiais Irano valstybės modelį. Iranas platina Azerbaidžane religinę literatūrą, agituoja naudoti savo kalboje ne lotynišką, o arabišką abėcėlę. Buvo priimtas nutarimas per Irano teritoriją tiesti geležinkelį, kuris sujungs Nachičevanę su likusiu Azerbaidžanu. Be to, Iranas sutiko eksportuoti dujas ir elektros energiją Nachičevanei, kurią jau ketveri metai blokuoja Armėnija. Baku atidarytas Irano nacionalinio banko filialas. Neseniai buvo įkurta bendradarbiavimo asociacija tarp dviejų šalių. Iranas siūlo savo tarpininkavimą Azerbaidžano ir Armėnijos konfliktui sureguliuoti, tačiau nesėkmingai. Neseniai priimti dvišaliai susitarimai, supaprastinantys Irano ir Azerbaidžano pasienio gyventojų bendravimą. Atidaryta apie 10 kontrolinių punktų. Pradeda veikti avialinija tarp Baku ir Teherano.


Tarybų Sąjungos vyriausybės kvietimu Danijos Ministras Pirmininkas ir Užsienio Reikalų Ministras H. K. Hansenas buvo Maskvoje 1956 metų kovo 2-6 d. d. Ministras Pirmininkas H. K. Hansenas ir Švietimo ministras Julius Bomholtas, kuris lydi Ministrą Pirmininką kelionėje, kalbėjosi Maskvoje su Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Ministrų Tarybos Pirmininku N. A. Bulganinu, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Nariu, TSKP CK Pirmuoju Sekretoriumi N. S. Chruščiovu, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmuoju Pavaduotoju ir Užsienio Reikalų Ministru V. M. Molotovu, TSRS Ministru Tarybos pirmininko Pirmuoju Pavaduotoju A. I. Mikojanu, o taip pat kitais Tarybų Sąjungos vadovaujančiaisiais veikėjais. Tuose pasikalbėjimuose nuo Danijos taip pat dalyvavo: URM Generalinis Sekretorius Nilsas Sveningsenas, Danijos Ambasadorius Maskvoje Aleksas Merkas, Danijos Pasiuntinys Belgrade Rolfas Kjeras, URM Spaudos skyriaus vedėjas Sigvaldas Kristensenas, Ambasados Maskvoje Patarėjas Gregersas Larsenas, URM Atsakingasis bendradarbis H. E. Tranė. URM Atsakingasis bendradarbis Hansenas S. Mėleris, URM Sekretorius Bjornas Olsenas. Nuo Tarybų Sąjungos pasikalbėjimuose taip pat dalyvavo: TSRS Užsienio prekybos ministras I. G. Kabanovas, TSRS Kultūros ministras N. A. Michailovas, TSRS Užsienio Reikalų Ministro Pavaduotojas V. S. Semionovas, TSRS Ambasadorius Danijoje N. V. Slavinas, TSRS URM Skandinavijos šalių skyriaus vedėjas M. G. Gribanovas ir TSRS Ambasados Danijoje patarėjas A. S. Kaplinas. Šių draugiško savitarpio supratimo aplinkoje vykusių pasikalbėjimų metu buvo atvirai pasikeista nuomonėmis klausimais, kurie turi reikšmės Danijos ir Tarybų Sąjungos santykiams. Abi pusės pabrėžė, kad tarp dviejų šalių nėra klausimų, sudarančių kliūtis draugiškiems ryšiams, ir buvo išreikštas pageidavimas toliau vystyti gerus santykius, jau esančius tarp dviejų šalių. Buvo smulkiai svarstomas klausimas dėl dviejų šalių ekonominių ryšių. Abi pusės sutarė, kad prekyba yra viena iš svarbiausių priemonių tautų savitarpio supratimui vystyti. Abi pusės sutiko, kad artimiausiuoju metu Kopenhagoje įvyktų prekybinės derybos dvimečiam protokolui sudaryti apie savitarpinį prekių tiekimą. Nuo Danijos buvo pareikšta, kad ji pasirengusi patiekti Tarybų Sąjungai pagal tą protokolą, kuris turi būti sudarytas, tanklaivį arba, jeigu tai neįmanoma, du sauso krovinio jūrų laivus, kurių kiekvieno krovinių kėlimo pajėgumas sudarys 10 tūkstančių tonų ir greitis - 17-18 mylių per valandą. Galutinis atsakymas į šį klausimą bus duotas artimiausiuoju metu, Danijos Ministrui Pirmininkui grįžus į Kopenhagą. Ministrui Pirmininkui ir Užsienio Reikalų Ministrui H. K. Hansenui viešint Maskvoje, buvo pasirašytas Danijos ir Tarybų Sąjungos susitarimas dėl žmonių gyvybių gelbėjimo Baltijos jūroje. Šis Susitarimas, kurį nuo Danijos pasirašė Ministras Pirmininkas ir Užsienio Reikalų Ministras H. K. Hansenas, o nuo Tarybų Sąjungos — Ministrų Tarybos Pirmininkas N. A. Bulganinas, yra skirtas greitai pagalbai užtikrinti laivų sudužimo atveju ir pan. Baltijos jūroje ir savitarpio paramai užtikrinti ieškant laivų ir lėktuvų, kurie dingo be žinios arba dėl kurių bijoma, kad juos ištiko nelaimė. Derybų metu buvo pažymėta, kad pastaruoju metu palankiai vystosi Tarybų Sąjungos ir Danijos kultūriniai ryšiai. Buvo sutarta, kad platus kultūrinis bendradarbiavimas, mokslo, meno ir švietimo srityje bus priemonė savitarpio supratimui stiprinti tarp dviejų šalių. TSRS Kultūros ministro N. A. Michailovo ir Danijos Švietimo ministro J. Bomholto derybose buvo patenkinamai išspręsta eilė klausimų. Tuo būdu, buvo susitarta pasikeisti tarp Danijos ir Tarybų Sąjungos studentais mokymuisi; turima galvoje, kad kiekviena pusė pakvies kitos pusės profesorius arba kitus aukštosios mokyklos dėstytojus moksliniam darbui arba paskaitoms skaityti; numatyta plačiau bendradarbiauti mokslo srityje. Pusės susitarė padėti vystyti turizmą tarp dviejų šalių. Buvo sutarta, kad artimiausioje ateityje Kopenhagoje įvyktų Danijos – Tarybų Sąjungos derybos kai kurioms savitarpio pretenzijoms sureguliuoti dėl atsilyginimo, susijusio su Pabaltijo respublikų įėjimu į Tarybų Sąjungą. Danijos Ministras pirmininkas iškėlė klausimą dėl leidimo išvažiuoti į Daniją iš Tarybų Sąjungos Danijos piliečiams, kurie čia buvo nuo karo meto. Nuo Tarybų Sąjungos buvo pareikšta, kad ji yra pasiruošusi leisti išvažiuoti visiems šiems piliečiams su sąlyga, jeigu jie patys panorės palikti Tarybų Sąjungą. Keičiantis nuomonėmis bendrais bruožais buvo svarstomas klausimas, kuriose srityse galėtų būti nustatytas artimesnis kontaktas tarp dviejų šalių ateityje. Čia vieningai buvo pripažinta, kokią reikšmę turi asmeninių kontaktų vystymas savitarpio kelionių būdu. Lygiai taip pat buvo sutarta, kad pasikeitimas parlamentinėmis delegacijomis tarp dviejų šalių yra vertinga grandis stengiantis pagilinti savitarpio supratimą tarp Danijos ir Tarybų Sąjungos. Per pasikalbėjimus buvo sutarta, kad ryšių išplėtimas tarp visų šalių reikš esminį indėlį į supratimo vystymą tarp šalių, kas yra viena tvirtos taikos prielaidų. Abi pusės visiškai sutarė, kad santykiai tarp valstybių turi remtis nesikišimo į vieni kitų vidaus reikalus, valstybių suverenumo gerbimo, nepuolimo ir taikaus bendradarbiavimo pagrindu sutinkamai su pagrindiniais Suvienytųjų Nacijų Organizacijos principais. Abi pusės pareiškė, kad siekia dėti pastangas ieškant būdų išspręsti tokias pribrendusias tarptautines problemas, kaip efektyvaus saugumo užtikrinimas visoms tautoms, ginklavimosi varžybų nutraukimas ir reikalingo pasitikėjimo nustatymas valstybių santykiuose. Įvykęs pasikeitimas nuomonėmis bendrais politiniais klausimais, nepaisant esamo pažiūrų skirtumo, įgalino kiekvieną pusę giliau suprasti kitos pusės pažiūras ir neabejotinai padės vystyti gerus santykius tarp Danijos ir Tarybų Sąjungos. Ryšium su tuo abi pusės išreiškė norą pagal savo išgales taikiu tarptautiniu bendradarbiavimu prisidėti prie tolesnio tarptautinės padėties sušvelninimo. Pabuvoję Maskvoje, Ministras Pirmininkas ir Užsienio Reikalų Ministras H. K. Hansenas su žmona ir Švietimo ministras Julius Bomholtas su žmona kartu su juos lydinčiais asmenimis kelias dienas keliaus po Tarybų Sąjungą, tame tarpe jie aplankys Kijevą, Tbilisį, Stalingradą ir Leningradą. Grįžti į Daniją numatyta 1956 metų kovo 14 d.


Kovo 1 d. vyko rinkimai į AT deputatus 21-ojoje Naujosios Vilnios rinkiminėje apygardoje. Kaip sužinojome iš apygardos rinkiminės komisijos, atėjo balsuoti apie 40 proc. rinkėjų. Daugiausia balsų surinko kandidatė į AT deputatus S. Samko - 2700, antras - M. Visakavičius, nuo lyderės atsilikęs tūkstančiu, ir trečias E. J. Monkevičius - pusantro tūkstančio balsų, P. Kavaliauskas gavo apie 200 balsų. Kandidatai į deputatus prarado mandatus. Rinkimai turėtų būti skelbiami iš naujo.


Prancūzų ir Vokiečių pažiūros į Ženevos derybas.

Pasibaigus pirmiesiems pasikalbėjimams Ženevoj dėl Pareinio evakuacijos, svarbiausieji dalyviai - prancūzų užsienių reikalų ministeris Briandas ir Vokietijos kancleris Miuleris - kiekvienas atskirai priėmė spaudos atstovus ir išdėstė savo kraštų pažiūras į derybose paliestus klausimus. Briandas „Berliner Tageblatt“ atstovui pareiškė, kad prancūzų politika siekianti susitarimo, kad tai esąs proto reikalavimas, nes abu kraštai turi nepaprasto susiinteresavimo ta politika. Dėl evakuacijos derybų Briandas nurodė, kad tai buvęs geras daiktas visiems dalyviams, nes išnaudojama galimybė pašalinti nesusipratimus ir galutinai likviduoti karo liekanas, kad nieko neliktų, kas galėtų abi tautas kiršinti ateity. Po Ženevos pasikalbėjimų paprastu diplomatiniu keliu būsią susitarta dėl sąlygų, kuriomis turėsiąs dirbti finansinių ekspertų komitetas ir saugumo patikrinimo komisija. Būsiančios derybos dėl reparacijų, Briando nuomone, greitai duosią vaisių. Grįžęs iš Ženevos kancleris Miuleris padarė Berlyne pranešimą apie Ženevos derybų eigą ministerių kabinetui, kurs pritarė vedamai politikos linijai, ir po to priėmė spaudą. Savo išvedžiojimuose kancleris pabrėžė, kad esąs didelis žingsnis pirmyn, kai evakuacijos klausimas pirmą kartą pradetas oficiališkai svarstyti. Taip pat svarbu, kad oficiališkai pradėtas svarstyti ir reparacijų klausimas, nes Vokietija esanti suinteresuota, kad reparacijų suma būtų galutinai nustatyta. Ligšiolinėse derybose Vokietija nėra davusi jokių varžančių pasižadėjimų ir niekada nepripažino vidujinio arba išorinio ryšio tarp evakuacijos pagreitinimo ir reparacijų. Dėl lenkų pretenzijų dalyvauti derybose kancleris Miuleris pareiškė nuomonę, kad būtų nesuprantamas Lenkijos dalyvavimas, kadangi buvę aiškiai pasakyta, kad derybos eisiančios tik tarp šešių valstybių. Baigdamas savo pranešimą, kancleris išdėstė pagrindus, kuriais remiasi Vokietija, reikalaudama pagreitintos evakuacijos. Iš šių dviejų didžiųjų valstybių valdžios vyrų pranešimų matyt, kad nenugalimų kliūčių būsiančiose derybose nelaukiama, jei, žinoma, bus parodytas pakankamas laipsnis geros valios ir noro. Tačiau visada galimas nelauktas kliūčių atsiradimas, kurs geriausias viltis gali paversti niekais.


Du karininkai atsisakė klausyti viršininkų. Oficialiniu pranešimu, pirmasis anglų admiraliteto lordas (jūrų ministeris) Bridgemanas pranešė žemuosiuos rūmuos, kad admiraliteto taryba nutarė ištirti karo laivo „Royal Oak“ Maltoj incidentą. Tai atliksiąs sudarytas Gibraltare karo teismas. Paaiškindamas incidentą Bridgemanas pasakė, kad kovo mėn. 12 d., prieš Viduržemio karo laivynui išplaukiant į pratimus, kapitonas Dewar ir komandierius Daniels įteikė raštu pareiškimą vyriausiam vadui, kad tarp jų ir admirolo Collard įvyko nesusipratimas. Dėl tos priežasties laivyno išplaukimas buvo atidėtas 15 valandų ir buvo sudarytas teismas incidentui ištirti. Po teismo pranešimo, vyriausio vado įsakymu, kapitonas Dewar ir komandierius Daniels buvo atleisti nuo savo pareigų ir buvo įsakyta vykti į Angliją. Admirolui Collard buvo patarta pasilikti Maltoj. Atvykę į Londoną Dewar ir Daniels pareikalavo grąžinti juos į senąsias vietas, o visą dalyką ištirti pavesti karo teismui. Atsitikimas, kurs yra čia minimas, vyko Maltoj, anglų laivyno centro Viduržemio jūrose. Eskadrai, kuriai priklausė laivas „Royal Oak“, buvo duotas įsakymas vykti į jūrų pratimus. Dėl ligšiol neišaiškintų priežasčių keli karininkai atsisakė klausyti savo viršininko, admirolo Collardo, įsakymų. Dėlto eskadros išplaukimas buvo pavėlintas. Dabar karo teismas aiškina įvykį.


Lietuvos atsakymas į lenkų: „…norite ar nenorite“.

Štai jau paskelbtas mūsų vyriausybės atsakymas į lenkų paskutinią notą. Lietuvos vyriausybė pasisakė, kad ji sutinka su Lenkija derėtis ir žodžiu. Tiesą pasakius, deramasi buvo jau nuo pereitų metų gruodžio mėnesio, nuo Ženovos sprendimo. Tik iki šiol tos derybos buvo vedamos raštu, notomis. Lietuva nori taikos ir yra pasiryžusi bandyti visas priemones, eiti į visus galimus kompromisus, kad turėtų su visais savo kaimynais, taigi ir su Lenkija, gerus kaimyniškus santykius. Lietuva labai džiaugtųsi, jei pavyktų derybų keliu pašalinti dabartinę nenormalią padėtį su Lenkija. Bet gi kiekvienos derybos, jeigu jos imamos rimtai, reikalauja tam tikro sąlygų minimumo. Lietuvos vyriausybė žiūri į derybas rimtai ir todėl ji nori turėti tokį sąlygų minimumą, kuris bent tiek garantuotų, kad derybos atidarius, nereikėtų jų tuojau nutraukti. Užtat Lietuvos vyriausybė savo atsakyme į pirmą lenkų notą iškėlė kelias sąlygas, būtent: 1) lenkų Ženevoj duotą ir neįvykdytą pažadą grąžinti tremtinius, 2) taip pat neįvykdytą lenkų pažadą likviduoti suorganizuotas prieš Lietuvą karo bandas, 3) precizuoti derybų turinį. Lenkai, kaipo derybų iniciatoriai, turėtų iš anksto patiekti savo sumanymus. Taip daroma visose derybose. Toliau, kadangi visu tuo reikalu tarpininkavo ir pasižadėjo toliau, reikalui esant, tarpininkauti Tautų Sąjunga, tai Lietuvos vyriausybė nelaikė galimu to tarpininko ignoruoti ir todėl paklausė lenkus, kaip jie žiūri į tolesnį T. Sąjungos tarpininkavimą bei pagalbą derybose. Pagaliau, Lietuvos vyriausybė negalėjo neatkreipti lenkų dėmesio į tai, kad lenkai statydami derybų tikslu ir objektu normalių politinių ir ekonominių santykių tarp abiejų valstybių sudarymą eina daug toliau, negu Tautų Sąjungos Tarybos rezoliucija numato. Ta rezoliucija kalba tik apie tokius santykius, kurie patikrintų taiką; ir daugiau nieko. Tuo tarpu lenkai tuojau kalba apie normalių santykių sudarymą visose srityse. Lietuva nori turėti su Lenkija kuogeriausius santykius, kaip su kitais kaimynais. Bet normalūs santykiai gali išdygti tiktai iš normalios padėties. Tuo tarpu padėtis tarp Lietuvos ir Lenkijos nėra normali. Lenkai brutališku būdu sulaužė tik pasirašytą sutartį, pajėga pagrobė trečdalį teritorijos su sostine, ligšiol grobį laiko, ir varo ten baisiausią lietuvybės naikinimą. O jeigu taip, tai kaip galima reikalauti iš nenormalios padėties normalių santykių? Normalius santykius tarp Lietuvos ir Lenkijos galima nustatyti tik sunormalizavus visą padėtį. Bet tas pareina daugiau nuo Lenkijos, negu nuo Lietuvos. Lenkų antroji nota visus labai nustebino. Ji aplenkė visus Lietuvos vyriausybės klausimus ir šaukė feldfebelišku tonu: norite ar nenorite?! Į tokį turinį ir toną Lietuvos vyriausybė galėjo nieko neatsakyti arba trumpai patarti lenkams dar kartą pasiskaityti T. S. Tarybos rezoliuciją ir Lietuvos pirmiau pasiųstą notą. Ministeris pirmininkas savo antroj notoj trumpai pakartoja klausimus, į kuriuos nėra gavęs atsakymo, pataiso lenkų ministerio T. S. Tarybos rezoliucijos netikslų aiškinimą, ir visai pamatuotai nurodo lenkų nenuosakumą, kurie pirmoj notoj siūlė derėtis tiktai susisiekimo klausimais, o antroj kalba jau apie visiškai normalių santykių nustatymą. Aišku, kad normalės santykiai apima ne vien tik susisiekimą. Pagaliau, ministeris pirmininkas nurodo, kad tolesnis susirašinėjimas notomis neturi tikslo, nes tik labiau supainioja situaciją. Todėl Lietuvos vyriausybė siūlo lenkams, jei jie nori, kad derybose dalyvautų T. Sąjungos atstovas, drauge susitarti su T. S-ga dėl derybų laiko ir vietos, o jeigu nenori, tai Lietuvos vyriausybė sutinka pradėti derybas Karaliaučiuj kovo 30 d. Lietuva darė ir daro didžiausių nuolaidų ir pastangų taikai išlaikyti. Tačiau tai dar nereiškia, kad Lietuva, atsisėdusi prie derybų stalo, pamirštų savo gyvuosius lenkų įžeistus interesus. Jei Lenkija neturi geros valios atitaisyti įžeistas Lietuvos teises, jei Pilsudskis mano privesti Lietuvą prie savo teisių išsižadėjimo ir padaryti ją savo politikos įrankiu, tai tuo yra pakertami visi galimumai Lietuvos Lenkijos konfliktui išlyginti, o kartu ir taikai rytų Europoj stabilizuoti.