„Hromados“ byla. Vilniaus kraštas ir rinkimai į lenkų seimą.

Rytų „kresams“ pernai teko būti dviejų didelių politinių pogromų arena.. Metų pabaigoj buvo padarytas naikinantis puolimas prieš lietuvių tautinį judėjimą, bet tai jau buvo gerai išbandytų metodų tęsinys. Tų pat metų pradžioj tiek pat žiauriu būdu buvo sunaikinta milžiniška gudų valstiečių organizacija „Hromada“. „Hromada“ susiorganizavo 1926 metais. Jos priešakin atsistojo gudų frakcijos seime nariai Taraškevičius, RakMidhajlovskis, Miotla, Vološinas ir Sobolevskis, metusių sodžiun tokius tautiškus ekonomiškus obalsius (kaip lenkų prispaudėjų neigimas, nemokėjimas mokesnių, tikroji žemės reforma ir t. t.), jog ten bematant susirado jiems naši dirva. Atrodė, užmiręs gudų sodžius subruzdo ir „hurtkai“ pradėjo augti, kaip grybai po lietaus. 1926 metų pabaigoj „Hromadoj“ jau buvo į 67.000 narių, iš jų dauguma Disnos, Naugardėlio, Molodečno, Slonimo Stolpcų ir Postavų apskrityse, o 1921 m. sausio m. vidury jų skaičius pasiekė iki 80.000. „Hromados“ laimėjimas lenkams davė ryškų pavyzdį, kad jų namelis pakraščiuose stovi ant vištos kojų, ir buvo nutarta „Hromada“ nusikratyti. Visi „Hromados“ judėjimo vadai buvo suimti ir pasodinti kalėjiman, o skyriai likviduoti. Kaipo kaltinimą „Hromadai“ pirmon galvon lenkai primetė ryšius su komunistiniu internacionalu, šnipinėjimą Sovietų naudai ir net ginkluoto sukilimo ruošimą. Prieš teismą po metų laikymo kalėjime stojo į 50 kaltinamųjų. Be to, į 600 liudininkų. Be jau minėtų seimo atstovų, kaltinamųjų tarpe yra tokių pavardžių, kaip žymus gudų visuomenės veikėjas, buv. gimnazijos direktorius Ostrovskis, toliau Luckevičius, dirbęs gudų tautinėj dirvoj apie 23 metus, bet paskutiniuoju laiku jokiam politiniam darbe nedalyvavęs. Kaip jis pats teisme pareiškė, į kaltinamąjį suolą pasodintas tik dėl to, kad jo kardas surištas su tautiniu gudų judėjimu. Kaltinami paprasti ūkininkai pareiškia, kad jie „Hromada“ žino, kaipo organizaciją, kovojančią už kultūrines ir tautines gudų teises. Visi kaltinamieji pabrėžia, kad „faktai, iš kurių sudarytas kaltinamasis aktas, yra grynas melas ir tardymo medžiagoj jų nėra. „Hromada“ ne buvo konspiratyviška, bet masinė organizacija, turėjusi tikslą atgaivinti gudų tautinį judėjimą Vakarų Europoj ir veikusi legaliai. Kaltinimo pusės parodymai dažnai prieštarauja. Pav., teisme paaiškėjo, kad vienas provokatorius Burinas policijai „nušviesdavo“ „Hromados“ veikimą dar 1925 metais, tuo tarpu kai „Hromada“ įsikūrė tik 1926 m. Taraškevičius per procesą klausia kaltinimo liudininką policijos komisarą Josinskį, iš kur jis žino kad „Hromadai“ vadovavusi komunistų partija. Šis pasiremia kažkokiais „informatoriais“, bet vardų jų nenurodo, nes neturįs „genialinės atminties“. Vienas kaltinamųjų ūkininkų į tai pareiškė, kad jis, kaipo prisiekęs posėdininkas, pasiruošęs patvirtinti, kad Jasinskis, grasindamas kalėjimu, reikalavo iš jo prisipažinti, kad komunistų partija ir „Hromada“ – vienas ir tas pats. „Plepiui“ teismo pirmininkas tuoj atėmė balsą. Bylos eiga nekelia jokių abejojimų, kad ji iškelta piktais politiniais tikslais ir tam pirmon galvon panaudota „Hromados“ orientacija į Minską. Lygiagreta su bylos nagrinėjimu persekiojimas vakarų Gudijoj nerimsta. „Hromados“ akcijos priedangoj pereitą savaitę suimta į 200 žmonių. Įdomūs daviniai lenkų seimo rinkimų vaisių Vilniaus krašte. Vilniaus, Lydos ir Švenčionių apygardose, pasirodo, iš apie 750.000 balsų, pilsudskininkai surinko tik 140.000, t. y. kiek daugiau, negu penktadalį. Nežiūrint to, Pilsudskis savo kandidatams parūpino iš tų apygardų net 8 mandatus iš bendro skaičiaus 18. Viena to priežasčių, tai masinis naikinimas tų sąrašų, kurie galėjo pilsudskininkus nuneigti. Nebalsavo Vilniaus krašte (be Gardino) 250.000 rinkikų. „Lietuviškas“ Cijūnėlio sąrašas, kaip praneša „Vilniaus Aidas“, surinko 678 balsus, kas sudaro 27 dalį mandato. Taigi, Vilniaus krašto lietuvių liaudis, kaip matyti, parodė daug tautinio susipratimo.


Neatsiranda nė vieno oratoriaus, kurs norėtų debatuoti dėl Tautų Sąjungos tarybos pranešimo apie pereitų metų Tautų Sąjungos darbus. Kadangi nereikalavo žodžio bendroms diskusijoms, tai jos atidėtos iki trečiadienio priešpiet. ,,Daily Telegraph“ korespandentas rašo, kad Tautų Sąjungos delegatų atsisakymas nuo dalyvavimo debatuos dėl Tautų Sajungos veikimo sukėlė Tautų Sąjungos kuluaruos didelio nusistebėjimo. Laikraštis priduria, kad toks įvykis reikia laikyti „savotišku fiasko“. (Elta).


Vakar mūsų laikraštyj buvo įdėtas trumpas aprašymas rugsėjo 12 d. įvykusio prekybos rūmų plenumo posėdžio. Posėdis svarstė įvairius klausimus, kai kur gal kiek išeidamas iš savo kompetencijos ribų. Taip, posėdy buvo svarstomas vizų klausimas ir prieita išvadų, kad vizos varžančios ekonominį kraštų susiartinimą ir apsunkinančios prekybą. Tame pat posėdyj priimta rezoliucija ir prieš naująjį telefono tarifą, ir dėl mokesčių sistemos pertvarkymo. Pereitą pirmadienį ,,Rytas“ įdėjo net ilgą vedamąjį apie „mokesčių“ didinamą, kur ypač yra susirūpinęs telefono tarifo pakeitimu ir projektu naujai sutvarkyti mokestį už automobilius, autobusus ir motociklus. Iš šalies žiūrinčiam galėtų atrodyti, kad iš tikrųjų paskutiniu metu Lietuvoje valstybė yra pasiryžiusi savo piliečius šiek tiek apsunkinti. Tačiau taip atrodyti gali tik dalykų visai nežinančiam, -- tik tam, kuris nesugeba, ar nenori mokesčių atskirti nuo rinkliavų už valstybės teikiamus piliečiams įvairius patarnavimus. Pasiteiraukite mokesčių departamente, pasiteiraukite finansų ministerijoj, pasiteiraukite ir pas visus tiesioginių ar netiesioginių mokesčių mokėtojus, - niekur neišgirsite, kad dabar mokesčiai būtų didinami. Priešingai, dabar gyventojams mokesčiai yra visur, kur tik galima, lengvinami. Pabaudos už nesumokėjimą laiku griežtai neišieškomos, mokesčių mokėjimas išdėstomas, kaip niekuomet pirmiau nėra buvę. Be to mokesčiai Lietuvoje yra mažiausi, - daug mažesni, negu kituose Europos kraštuose. Keliamas triukšmas dėl naujo telefono tarifo, bet užmirštama, kad telefonas pas mus yra pigiausias. Užmirštama ir tai, kad prie dabartinės telefono tarifo sistemos mūsų telefonais kalba visi, kam reikia ir kam visai nereikia. Telefono centralinės panelės darbu yra apsunkintos kaip niekur kitur pasauly daugiausia todėl, kad pasikalbėjimai telefonu neregistruojami. Telefonais kalba ne tik asmenys, kurie savo reikalams telefoną yra pasistatydinę, - jais be jokios tvarkos kalba maži vaikai, tarnaitės ir t. t. Kaip bus už atskirus pasikalbėjimus imamas mokestis, tai abonentai prižiūrės, kad nereikalingi nekalbėtų. Be to mokestis už naudojimąsi telefonu faktinai nėra tai mokestis, kuriuo valstybė visus piliečius apkrauja. Tai yra tik atlyginimas už tam tikrą patarnavimą iš valstybės pusės. Panašiai reikia išsireikšti ir dėl projekto kitaip sutvarkyti mokestį už automobilius. Ir naujasis automobilių rinkliavos projektas nėra toks gąsdinantis, kaip „Rytas“ išvedžioja. Juk nuo lengvo privatinio automobilio projektuojama metams imti tik po 25 litus nuo jėgos. Tuo būdu už Fordą arba Chevroletą privatiniam asmeniui metams išeis tik apie 300 litų. Valstybė turi rūpintis plentu ir kelių gerinimu, turi šiam tikslui ieškoti ir lėšų. Prekybos rūmai nusiskundžia dėl vizų. Žinoma, geriau būtų, jei be vizų galima būtų apsieiti. Deja, Lietuva kol kas yra tokiam stovyj, kad vizas panaikinti su visomis valstybėmis būtų per daug rizikinga. Kaip mums teko patirti, Lietuvos vyriausybė į vizų panaikinimą su daugeliu valstybių žiūri visai palankiai. Iš kitos pusės reikia pabrėžti, kad be vizų neapsieina ir kitos valstybės. Kai dėl prekybos, tai vizos pas mus taip yra sutvarkytos, kad jos prekybai pakenkti negali. Kiekvienas tiek mūsų, tiek užsienio pirklys vizą be didelių apsunkinimų gauna. Mus stebina, kaip kartais net rimtos įstaigos ir visai rimti atskiri asmenys, sutikę savo kelyj šiokių tokių nepatogumų, tuojau ima dėl jų balsą kelti, visai ignoruodami tų nepatogumų, dažniausia tik tariamų, priežastis. Vyriausybė, siekdama įgyvendyti didžiausią teisingumą, turi žiūrėti, kad viena piliečių dalis nebūtų verčiama kitos naudai ir patogumams tarnauti. Kas naudojasi ypatingais valstybės teikiamais patarnavimais, tas turi jai už tai ir tinkamai atsilyginti. Kitas paskutinėmis dienomis nelabai malonus reiškinys yra kilę nesusipratimai dėl mūsų valstybės teatro. Vyriausybė, žiūrėdama didžiausio taupumo ir turėdama galvoj tai, kad mūsų teatras gauna iš valstybės, imant Lietuvos maštabu, labai dideles lėšas, susirūpino kaip nors tas išlaidas mažinti. Gal būt tam dabar pasirinktas ir nevisai patogus momentas, gal kai kurie jautrūs mūsų teatro artistai pasijuto kiek apeiti, bet, žiūrint visos tautos ir valstybės reikalų, mums rodos, šį kartą jie turėtų užmiršti savo asmens ambicijas ir drauge su vyriausybe ieškoti būdų mūsų teatro ekonominius reikalus taip pastatyti, kad jis kuomažiausia valstybės biudžetą apsunkintų. Pirmaeiliniai mūsų teatro artistai ir dabar reiškia savo prisirišimą prie gimtojo krašto ir savo pasiryžimą tėvynės labui daryti nuolaidų. Tikėsimės, kad esant gerai valiai abiejose pusėse, šie kilę nesusipratimai bus likviduoti, ir valstybės teatras rimtai pradės savo darbą, kurio mes visi iš jo laukiame.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Italijos gumos pramonės darbo žmonių streikas

ROMA, rugsėjo 13 d. (TASS-ELTA). Italijos didžiausių profsąjunginių organizacijų — Italijos Visuotinės darbo konfederacijos, „Italijos darbo žmonių profsąjungų konfederacijos“ ir „Italijos darbo sąjungos“ raginimu šalyje paskelbtas visuotinis gumos pramonės darbo žmonių 24 valandų streikas. Streikininkai reikalauja, kad būtų sutrumpinta darbo savaitė ir padidintas darbo užmokestis.


Neseniai Berlyną, visus Vokietijos Demokratinės Respublikos gyventojus sukrėtė šiurpi žinia — prie sektoriaus sienos buvo, nužudytas VDR pasienietis Peteris Gioringas. Tai įvyko gegužės 23 dieną netoli Šarnhorstštrasės, kai iš vakarinio miesto sektoriaus buvo iš automatų apšaudytas VDR pasienio postas. Antras pasienietis sunkiai sužeistas. Tuoj po šito įvykio kelis kartus iš eilės į demokratinį Berlyną buvo svaidomos granatos, sprogstamieji užtaisai. Visa tai sudaro vieną įžūlių provokacijų grandį. VDR darbo žmonės mitinguose, susirinkimuose pasmerkė žudikus provokatorius, reikalavo jiems pelnytos bausmės. Šie atsitikimai rodo, kaip suįžūlėjo revanšistai, į kokį reakcijos sąmokslą jie vis labiau stengiasi įtraukti Vakarų Berlyną. Vakarinėje miesto dalyje esančios radijo stotys nuolat teršia eterį kurstymo ir neapykantos nuodais, Vakarų Berlyną nuolat stengiamasi panaudoti diversijoms prieš VDR ir kitas socialistines šalis, čia knibždėte knibžda šnipai. Negana to — į demokratini Berlyną pradedama šaudyti… Kaip pranešė spauda, Peterio Gioringo budeliai buvo Vakarų Berlyno policininkai. Tačiau anapus Brandenburgo vartų ginklas patikimas bet kam, kas tik pasižada šaudyti į demokratinį Berlyną ir klausyti tų, kurie suinteresuoti provokacijomis, — Vakarų Vokietijoje ir Vakarų Berlyne vis labiau keliančių galvas revanšistų. Prieš kurį laiką vienoje Vakarų Berlyno aukštojoje mokykloje paskaitos metu kažkoks pusgalvis iš pistoleto paleido šūvį į lubas. Kas tai padarė, išaiškinti „nepavyko”. Sensacijas mėgstanti Vakarų Berlyno spauda jau buvo pasišovusi šį atsitikimą plačiai aprašyti, tačiau gavo nurodymą apie tai plačiai skaitytojų neinformuoti, o dar geriau ir visai nutylėti. Pasirodė, jog ne vienas studentas turi ginklą, kurį gavo iš „nežinomų asmenų”. Kas tie „nežinomi asmenys”, aiškiai parodė kitas, anksčiau įvykęs susišaudymas prie VDR sienos. Grupė jaunų ginkluotų banditų buvo įsiveržusi į VDR teritoriją ir bandė nuginkluoti pasienio postą. Jie sukėlė susišaudymą ir sužeidė vieną pasienietį. Vienas įsiveržėlių buvo nukautas, du suimti. Pasirodė, jog tai studentai, Vakarų Berlyno įstaigų apginkluoti ir pasiųsti prie Vokietijos Demokratinės Respublikos sienų. „Nežinomi asmenys” ir toliau nenurimsta, bet kokia kaina bando sukelti provokacijas, siekia, kad Berlyne aidėtų šūviai. Vakarų Berlyno valdantieji sluoksniai pagrindiniu savo uždaviniu laiko nuolatinį kenkimą Vokietijos Demokratinei Respublikai. Tam čia pajungta viskas, pradedant ginkluotomis gaujomis, baigiant radijo laidomis. Niekam ne paslaptis, kad Vakarų Berlyne esanti amerikiečių radijo stotis RIAS yra žvalgybos žinioje ir kad jos tikslas — dirbti ardomąjį darbą, kiekvienoje laidoje nepraleisti progos išlieti tiek nuodų, kiek tik gali pakelti studijoje besisukantieji magnetofono juostos diskai. Šiam reikalui tarnauja ir informacija, ir šlagerių laidos. Amerikiečių spauda savo laiku pripažino, kad šios radijo stoties uždavinys yra agentų verbavimas — įsakymų jiems perdavimas. RIAS — tai vienas geriausių šaltojo karo ginklų, — pareiškė „Niujork taims”. Tačiau radijo laidų, matyti, maža ar jos neveiksmingos. Ieškoma ir kitų priemonių, kaip pasikasti po VDR pamatais. Piktnaudžiaujama paštu. Tamsūs gaivalai mėgina panaudoti paštą persiuntimui į VDR kiršinančios literatūros, geltonosios spaudos, slepia siuntiniuose valiutą ir net ginklus. Juos, matote, „geri pažįstami” švenčių išvakarėse siuntė kaip dovanas… Vakarinių sektorių vadovybė iš kailio neriasi, stengdamasi paversti Vakarų Berlyną žibančia kapitalizmo vitrina. Tam tikru požiūriu tai pavyko: čia siaučia gangsteriai, greta ištaigingų vilų ir naktinio miesto gyvenimo blizgesio klesti neteisybė, išnaudojimas. Berlynas pavirto savotišku kapitalizmo muziejumi, vakarykščios dienos vaizdu. Liūdna, kad tokioje atmosferoje auga ir bręsta nuolat nuodijama ir apgaudinėjama jaunoji karta. Vakarų Berlyne vis atviriau siautėja hitlerininkai. Štai neseniai spauda pranešė, kad atsirado asmenų, net teisme nesusigėdusių pasisveikinti nacistų būdu — rankos pakėlimu. Vis įkyriau girdėti balsai, kad vokiečių tauta turinti būti išdidžia kareivių tauta. Kam tai reikalinga? Suprantama, jog tiems, kurie ir vėl ruošiasi žygiui į Rytus, o visų pirma grasina smogti VDR. Karine isterija persunkta Vakarų Berlyno atmosfera neigiamai atsiliepia į ekonominį miesto gyvenimą. Ekonominio gyvenimo pulsas muša aiškiai ligotai. Daugelis įmonių keliasi į Vakarų Vokietiją, kai kurie stambūs koncernai dalį specialistų perkeliai VFR. Tai dar kartą patvirtina, kad „paskutinės rizikos” politika veikia neigiamai, kad Vakarų Berlynas gali normaliai gyventi tik būdamas laisvas miestas, laisvas nuo karinės isterijos ir provokacijų. Berlyne nemaža paminklų, skirtų fašizmo aukoms atminti, paminklų, įspėjančių dabartines ir ateinančias kartas būti budrioms. Viename tokių paminklų iškalti žodžiai: „Tu stovi čia tylėdamas, tačiau kai apsigręši — netylėk”. Demokratinio Berlyno žmonės vieningai palaiko Vokietijos darbo Demokratinės Respublikos taikią politiką, pasiryžę tvirtai stovėti taikos ir socializmo sargyboje. Su pritarimu Berlyno gyventojai pernai sutiko vyriausybės priemones rugpiūčio 13 dieną, skirtas įvesti tvarką prie sektorių sienos. „Tai, kas buvo 1939 metais Gleivicas (hitlerininku provokacijų vieta prie Lenkijos sienos — V. B.), dabar galėjo būti Vakarų Berlynas — dagtis trečiajam pasauliniam karui”, — kalbėjo susirinkimuose darbininkai. Berlyne daug kur galime pamatyti šūkį „Vakarų Berlynas neturi tapti Sarajevu!”. Demokratinio Berlyno gyventojai darbu stiprina pirmąją vokiečių darbininkų ir valstiečių valstybę, pasiryžę ir su ginklu stoti į jos sargybą. Į revanšistų provokacijas jie atsako vieningu darbu, dar glaudesniu susitelkimu. Neseniai Berlyną, visus Vokietijos Demokratinės Respublikos gyventojus sukrėtė šiurpi žinia — prie sektoriaus sienos buvo, nužudytas VDR pasienietis Peteris Gioringas. Tai įvyko gegužės 23 dieną netoli Šarnhorstštrasės, kai iš vakarinio miesto sektoriaus buvo iš automatų apšaudytas VDR pasienio postas. Antras pasienietis sunkiai sužeistas. Tuoj po šito įvykio kelis kartus iš eilės į demokratinį Berlyną buvo svaidomos granatos, sprogstamieji užtaisai. Visa tai sudaro vieną įžūlių provokacijų grandį. VDR darbo žmonės mitinguose, susirinkimuose pasmerkė žudikus provokatorius, reikalavo jiems pelnytos bausmės. Šie atsitikimai rodo, kaip suįžūlėjo revanšistai, į kokį reakcijos sąmokslą jie vis labiau stengiasi įtraukti Vakarų Berlyną. Vakarinėje miesto dalyje esančios radijo stotys nuolat teršia eterį kurstymo ir neapykantos nuodais, Vakarų Berlyną nuolat stengiamasi panaudoti diversijoms prieš VDR ir kitas socialistines šalis, čia knibždėte knibžda šnipai. Negana to — į demokratini Berlyną pradedama šaudyti… Kaip pranešė spauda, Peterio Gioringo budeliai buvo Vakarų Berlyno policininkai. Tačiau anapus Brandenburgo vartų ginklas patikimas bet kam, kas tik pasižada šaudyti į demokratinį Berlyną ir klausyti tų, kurie suinteresuoti provokacijomis, — Vakarų Vokietijoje ir Vakarų Berlyne vis labiau keliančių galvas revanšistų. Prieš kurį laiką vienoje Vakarų Berlyno aukštojoje mokykloje paskaitos metu kažkoks pusgalvis iš pistoleto paleido šūvį į lubas. Kas tai padarė, išaiškinti „nepavyko”. Sensacijas mėgstanti Vakarų Berlyno spauda jau buvo pasišovusi šį atsitikimą plačiai aprašyti, tačiau gavo nurodymą apie tai plačiai skaitytojų neinformuoti, o dar geriau ir visai nutylėti. Pasirodė, jog ne vienas studentas turi ginklą, kurį gavo iš „nežinomų asmenų”. Kas tie „nežinomi asmenys”, aiškiai parodė kitas, anksčiau įvykęs susišaudymas prie VDR sienos. Grupė jaunų ginkluotų banditų buvo įsiveržusi į VDR teritoriją ir bandė nuginkluoti pasienio postą. Jie sukėlė susišaudymą ir sužeidė vieną pasienietį. Vienas įsiveržėlių buvo nukautas, du suimti. Pasirodė, jog tai studentai, Vakarų Berlyno įstaigų apginkluoti ir pasiųsti prie Vokietijos Demokratinės Respublikos sienų. „Nežinomi asmenys” ir toliau nenurimsta, bet kokia kaina bando sukelti provokacijas, siekia, kad Berlyne aidėtų šūviai. Vakarų Berlyno valdantieji sluoksniai pagrindiniu savo uždaviniu laiko nuolatinį kenkimą Vokietijos Demokratinei Respublikai. Tam čia pajungta viskas, pradedant ginkluotomis gaujomis, baigiant radijo laidomis. Niekam ne paslaptis, kad Vakarų Berlyne esanti amerikiečių radijo stotis RIAS yra žvalgybos žinioje ir kad jos tikslas — dirbti ardomąjį darbą, kiekvienoje laidoje nepraleisti progos išlieti tiek nuodų, kiek tik gali pakelti studijoje besisukantieji magnetofono juostos diskai. Šiam reikalui tarnauja ir informacija, ir šlagerių laidos. Amerikiečių spauda savo laiku pripažino, kad šios radijo stoties uždavinys yra agentų verbavimas — įsakymų jiems perdavimas. RIAS — tai vienas geriausių šaltojo karo ginklų, — pareiškė „Niujork taims”. Tačiau radijo laidų, matyti, maža ar jos neveiksmingos. Ieškoma ir kitų priemonių, kaip pasikasti po VDR pamatais. Piktnaudžiaujama paštu. Tamsūs gaivalai mėgina panaudoti paštą persiuntimui į VDR kiršinančios literatūros, geltonosios spaudos, slepia siuntiniuose valiutą ir net ginklus. Juos, matote, „geri pažįstami” švenčių išvakarėse siuntė kaip dovanas… Vakarinių sektorių vadovybė iš kailio neriasi, stengdamasi paversti Vakarų Berlyną žibančia kapitalizmo vitrina. Tam tikru požiūriu tai pavyko: čia siaučia gangsteriai, greta ištaigingų vilų ir naktinio miesto gyvenimo blizgesio klesti neteisybė, išnaudojimas. Berlynas pavirto savotišku kapitalizmo muziejumi, vakarykščios dienos vaizdu. Liūdna, kad tokioje atmosferoje auga ir bręsta nuolat nuodijama ir apgaudinėjama jaunoji karta. Vakarų Berlyne vis atviriau siautėja hitlerininkai. Štai neseniai spauda pranešė, kad atsirado asmenų, net teisme nesusigėdusių pasisveikinti nacistų būdu — rankos pakėlimu. Vis įkyriau girdėti balsai, kad vokiečių tauta turinti būti išdidžia kareivių tauta. Kam tai reikalinga? Suprantama, jog tiems, kurie ir vėl ruošiasi žygiui į Rytus, o visų pirma grasina smogti VDR. Karine isterija persunkta Vakarų Berlyno atmosfera neigiamai atsiliepia į ekonominį miesto gyvenimą. Ekonominio gyvenimo pulsas muša aiškiai ligotai. Daugelis įmonių keliasi į Vakarų Vokietiją, kai kurie stambūs koncernai dalį specialistų perkeliai VFR. Tai dar kartą patvirtina, kad „paskutinės rizikos” politika veikia neigiamai, kad Vakarų Berlynas gali normaliai gyventi tik būdamas laisvas miestas, laisvas nuo karinės isterijos ir provokacijų. Berlyne nemaža paminklų, skirtų fašizmo aukoms atminti, paminklų, įspėjančių dabartines ir ateinančias kartas būti budrioms. Viename tokių paminklų iškalti žodžiai: „Tu stovi čia tylėdamas, tačiau kai apsigręši — netylėk”. Demokratinio Berlyno žmonės vieningai palaiko Vokietijos darbo Demokratinės Respublikos taikią politiką, pasiryžę tvirtai stovėti taikos ir socializmo sargyboje. Su pritarimu Berlyno gyventojai pernai sutiko vyriausybės priemones rugpiūčio 13 dieną, skirtas įvesti tvarką prie sektorių sienos. „Tai, kas buvo 1939 metais Gleivicas (hitlerininku provokacijų vieta prie Lenkijos sienos — V. B.), dabar galėjo būti Vakarų Berlynas — dagtis trečiajam pasauliniam karui”, — kalbėjo susirinkimuose darbininkai. Berlyne daug kur galime pamatyti šūkį „Vakarų Berlynas neturi tapti Sarajevu!”. Demokratinio Berlyno gyventojai darbu stiprina pirmąją vokiečių darbininkų ir valstiečių valstybę, pasiryžę ir su ginklu stoti į jos sargybą. Į revanšistų provokacijas jie atsako vieningu darbu, dar glaudesniu susitelkimu.


Vakar pas estų valstybės galvą įvyko koalicijos grupių pasitarimas dėl kilusio konflikto tarp ūkininkų ir naujakurių frakcijų. Ginčo objektas yra 53 milionų markių kredito sunaudojimas, kurs biudžete numatytas agronominei pagalbai. Iki šiol ši suma būdavo paskirstoma tarp centralinės ūkininkų sąjungos ir ūkininkų susijungimo, kurių pirmoji yra ūkininku sąjungos, o antroji – naujakurių vadovaujama. Dabar naujakurių frakcija nori, kad visi 53 milionai markių būtų pavesti jos organizacijai. Naujakurius remia darbo partija. Girdėti, kad būsią galima atsiekti kompromisas ir tuo būdu išvengti vyriausybės krizio.


Estijos parlamento valdančių frakcijų koalicija nutarė, kad Estijos teritoriniai vandenys turi būti 12 jūrmylių. Estijos užsienio reikalų ministras T.Velistė iki šiol pasisakė už 4 mylių teritorinius vandenis. Pirmadienį vykusiame koalicijos posėdyje buvo išklausytas ir ministras, ir kai kurių departamentų ekspertai. Ekspertai pasisakė už 12 mylių teritorinius vandenis, nes, esant 4 mylių zonai, neįmanoma kontroliuoti lėktuvų skrydžių. Be to, šiuo atveju NVS išsaugotų teisę į strateginius karinius objektus Suomių ir Rygos įlankose, o Estija būtų iš dviejų pusių apsupta šių valstybių žvalgybos sistemų. Valdančioji Estijos parlamento dauguma nutarė, kad derybose su kaimyninėmis valstybėmis reikia remtis Estijos teise į 12 mylių teritorinius vandenis.


N. S. CHRUŠČIOVO PASIKALBĖJIMAS su Amerikos radijo-televizijos kompanijos „Kolambia Broadkasting Sistem“ korespondentais 1957 metų gegužės 28 d.

TSKP CK Pirmasis sekretorius F. N. S. Chruščiovas š. m. gegužės 28 d. Kremliuje priėmė Amerikos radijo-televizijos kompanijos „Kolambia Brodkasting Sistem“ atstovus p. p. Šorą, Novinsą ir Katlerį ir atsakė į jų pateiktus klausimus. Drg. N. S. Chruščiovo pasikalbėjimas su kompanijos „Kolambia Brodkasting Sistem“ atstovais buvo įrašytas į juostelę ir birželio 2 d. Jungtinėse Amerikos Valstybėse perduotas per Amerikos televiziją. Žemiau pateikiamas juostelėje įrašytas pasikalbėjimo tekstas. Novinsas. Ponas Chruščiovai, mes labai dėkingi Jums, kad Jūs leidote mums čia ateiti. Mes turime daug klausimų, kuriuos norime teikti Jums per Jūsų vertėją, ir esu įsitikinęs, kad Jūs turite turėti daug atsakymų į mūsų klausimus, kurie bus nepaprastai įdomūs milijonams amerikiečių. Taigi, jeigu Jūs pasiruošęs, ser, pradėkime nuo pirmojo klausimo, kurį pateiks p. Šoras. Šoras. Ponas Chruščiovai, leiskite pradėti nuo temos, kuri, man rodo, artima Jūsų širdžiai – nuo žemės ūkio. Neseniai Jūs pasakėte, kad Tarybų Sąjunga tikisi per artimiausius keletą metų pavyti Jungtines Valstybes pagal pieno, sviesto ir mėsos gamybą. Amerikos specialistai sako, kad tai nerealistinis tikslas, ypač gyvulininkystės atžvilgiu, tai yra padidinti gyvulių skaičių daugiau kaip tris kartus. Kaip Jūs planuojate tai pasiekti? Chruščiovas. Deja, ne tik daugelis amerikiečių, bet ir daugelis žmonių kitose šalyse, net pasivadinusių mokslininkais, kai Rusijos darbininkų klasė su savo partija priešakyje, Lenino vadovaujama, paėmė valdžią į savo rankas ir paragino darbo valstietiją ją paremti, netikėjo, kad Tarybų valdžia išsilaikys ir mėnesį. Jie manė, kad ji greitai žlugs. Ir tik vienas jūsų tėvynainis Džonas Ridas, kuris parašė knygą „10 dienų, kurios sukrėtė pasaulį“, buvo įžvalgus ir pamatė, kad prasideda nauja epocha. Tai aš sakau apie tai, kaip Spalio revoliucija buvo sutikta Amerikoje ir Vakaruose. Kai mes pradėjome vykdyti savo penkmečius, beveik niekas Vakaruose netikėjo mūsų priemonėmis, laikydami mus fantazieriais. Bet praėjo 40 metų, ir mes 30 kartų padidinome savo pramoninės produkcijos gamybą. Mes pralenkėme Angliją, Prancūziją, Vokietiją ir dabar užėmėme antrąją vietą po visų stambiausios kapitalistinės šalies – Jungtinių Amerikos Valstybių. Ir mes dabar visiškai arti prieiname prie pagrindinio uždavinio išsprendimo – pavyti labiausiai priešakines kapitalistines šalis pagal prekių gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Visų pirma, mes manome, kad pribrendo sąlygos konkrečiai išspręsti uždavinį – pavyti Jungtines Valstybes pagal pieno ir mėsos produktų gamybą. Pagal pieno ir sviesto gamybą vidutiniškai vienam gyventojui mes pavysime Jungtines Amerikos Valstybes ateinančiais, 1958 metais. Šiemet mes, matyti, pagal pieno ir sviesto gamybos apimtį pasieksime Junginių Valstybių lygį; t. y. pagaminsime tiek, kiek pagamina Jungtinės Amerikos Valstybės. Bet kadangi mūsų šalyje gyventojų daugiau, negu Jungtinėse Valstybėse, tai, kad susilygintume pagal gamybą vidutiniškai vienam gyventojui, mums reikalingi dar vieneri metai. Štai aš ir imu šiuos metus, 1958 metus. Mėsos gamybos srityje reikalas sudėtingesnis, tai teisinga. Todėl mes mėsos gamybai imame 1960—1961 metus. Aš dabar negaliu tiksliau pasakyti, nes spręs šalis, liaudis. Uždavinį iškėlė Komunistų partijos Centro Komitetas ir Tarybinė vyriausybė, o šalis t. y. kolūkiečiai, darbininkai, darbininkės, inžinieriai, zootechnikai, agronomai šį uždavinį spręs, ir mes įsitikinę, kad tai bus padaryta maždaug 1960– 1961 metais. Jūsų specialistai, kurie sako, kad tai negalima, iš dalies sutaria su kai kuriais mūsų ekonomistais. Mūsų ekonomistai man taip pat pasakė, kad šį uždavinį galima išspręsti tik 1975 metais. Mes pasijuoksime ir iš savo, ir iš jūsų pranašų, o uždavinys vis dėlto bus išspręstas. Katleris. Ponas Chruščiovai, mane taip pat domina mėsa. Aš girdėjau, kad specialistai sako, jog nė vienai šaliai pasaulyje dar nepavyko padidinti mėsos gamybą kris su puse karto per ketverius netus. Gal būt Jūs, komunistai, turite kokį nors būdą užtikrinti, kad kiekviena karvė vestų dvynus? Chruščiovas. Tai taip pat galimas dalykas gamtoje (pagyvėjimas, juokas). Gamtoje būna, kad karvės duoda ne tik dvynus, bet ir trynukus, bet, žinoma, mes pasikliaujame ne tuo. Apskaičiavimas toks: sprendžiant šį uždavinį svarbiausią vietą mūsų mėsos ūkyje užims kiauliena, nes kiaulė – vislus gyvulys, ir čia yra neribotos galimybės didinti mėsos kiekį; paukščiai taip pat turės svarbią reikšmę – čia taip pat didelės galimybės. Aš manau, kad pagal jautienos gamybą mes šiame penkmetyje dar turėsime kai kurių trūkumų ir todėl mes dabar stengiamės daugiau gaminti ne lašininės kiaulienos, o bekoninės. Juk gyvena anglai, ir neblogai gyvena, kai maitinasi bekonu. Tai kodėl gi rusai, ukrainiečiai ir kitos Tarybų Sąjungos tautos nepajėgs suvirškinti bekono? Mano nuomone, tai taip pat labai geras ir skanus produktas. Jei jūs turite kokį nors ryšį su žemės ūkiu, tai jūs taip pat turite atsižvelgti į štai ką: iki šiol mes skersdavome daugiausia vienerių metų amžiaus galvijus, tai yra veršiukus, tai, ką rusai vadina veršiu. Mes dabar norime šiek tiek sulaikyti veršiukų skerdimą, stengdamiesi, kad būtų skerdžiami dvejų-trejų metų amžiaus galvijai. Šiuo atveju ištekliai gali padidėti 2–3 kartus, juk ištekliai auga priklausomai nuo to, ar skerdžiamas mėnesio, ar vienerių metų amžiaus, arba skerdžiami 2-3 metų amžiaus gyvuliai. O mes, norėdami pasivyti Jungtines Valstybes, turime padidinti produktų gamybą tiksliai 3,15 karto. Manau, kad ir jūs šiek tiek pažengsite į priekį iki 1960 metų, todėl mes ir stengiamės padidinti 3,5 karto. Savo kalboje aš jau sakiau, kad jeigu tai bus ne 1960, o 1961 metai, mums nebus skriaudos ir mūsų liaudis taip pat neįsižeis už tai ant savo Komunistų partijos CK, ir savo Vyriausybės. Tai milžiniškas uždavinys, ir mes jį išspręsime. Man jau patinka, kad mes dabar gavome galimybę su jumis pasivaržyti, o juk JAV labai turtinga šalis. Šio uždavinio išsprendimas mūsų naudai Jums tai taip pat neturi būti skaudus. JAV pagal visų produktų rūšių gamybą žengia kapitalistinių šalių priešakyje. Bet štai atsirado nauja šalis, socialistinė šalis, kuri nori jus aplenkti. Ir mes tai padarysime, būkite tikri. Šoras. Ponas Chruščiovai, pernai Jūsų šalyje buvo didelis kviečių derlius. Kaip Jūs vertinate kviečių derliaus perspektyvas šiemet? Chruščiovas. Tai esminis klausimas. Pernai mes gavome gerą derlių, bet reikia pasakyti, kad šis derlius buvo geras tik Sibire ir Kazachstane. Gero derliaus nebuvo Ukrainoje, kuri anksčiau buvo laikoma Tarybų Sąjungos aruodu. Ten žuvo beveik visi žieminiai kviečiai. Eilėje Rusijos Centrinių sričių kviečiai taip pat žuvo. Taigi, praėjusieji metai mums nebuvo patys geriausieji. Šie metai kol kas mūsų šalyje yra sėkmingesni, negu praėjusieji metai: sėkmingesni tuo, kad dabar Ukrainoje dėl žieminių kviečių yra labai geros perspektyvos; Rusijos Centrinėse srityse (Juodžemio juostoje) taip pat numatomas geras derlius. Labai gero derliaus laukiama Sibire ir Kazachstane. Šiek tiek blogesnės derliaus perspektyvos Pavolgyje – tai Stalingradas ir rajonai prie Kaspijos, – bet jie duoda nedaug grūdų, ir tai mums nelabai kelia nerimą. Tačiau turiu padaryti išlygą. Aš žinau fermerių gyvenimą, žinau, kad fermeris tuomet ramus dėl derliaus, kai nuima javus ir sukrauna į sandėlius. Kadangi dabar kai kuriuose rajonuose tik sėjama arba tik baigta sėja, būkime atsargūs. Bet jeigu net derlius bus blogesnis, negu pernai, tatai mūsų nesustabdys sprendžiant uždavinį, kuris buvo iškeltas keliant gyvulininkystę ir sprendžiant mėsos problemą. Novinsas. Ponas Chruščiovai, Jūs kalbėjote apie tai, ką Jūs vadinate sveikais mūsų šalių tautų lenktyniavimo santykiais. Aš norėčiau Jūsų, ser, paklausti, pereidamas dabar prie kitos srities ir kalbėdamas apie TSRS ir Jungtinių Valstybių tarptautinius santykius, ypač ryšium su padėtimi Vakarų Europoje ir kitose pasaulio dalyse: kokie, Jūsų nuomone, dabar yra aštriausi klausimai, kurie turi būti išspręsti tarp dviejų šalių? Chruščiovas. Aš manau, svarbiausia yra normalizuoti šalių ir, visų pirma, Jungtinių Valstybių ir Tarybų Sąjungos santykius. Normalizavimą aš suprantu taip: reikia pašalinti barjerus prekybos srityje. Reikia pradėti nuo prekybos. Jūs turite panaikinti savo „geležinę uždangą” ir, pagaliau, nebijoti tarybinių virėjų, kai jie vyks į Ameriką, jie ten revoliucijos nepadarys. Reikia keistis kultūrinėmis delegacijomis; reikia daugiau kontaktų tarp mūsų tautų, tarp komercinių žmonių. Manau, kad tai svarbiausia. Kol kas dabar jūsų šalyje vykdoma diskriminacija, jūs nenorite su mumis prekiauti. Jūsų politiniai veikėjai, nuo kurių tai priklauso, mano, kad tuo pačiu jie daro žalą komunizmui. Bet jūs matote, kad tuo mums daroma labai maža žala, priešingai, tai verčia mus gaminti produkciją, kurią mes galėtume pirkti iš jūsų, o jūs iš to uždirbtumėte. Gi dabar mes patys gaminame tą produkciją ir žengiame į priekį. Taip bus ir ateityje. Tačiau tokia pažiūra į mus kaitina atmosferą, blogina santykius ir kelia nervingumą pasaulyje, įgalina pusiausvyros neturinčius žmones spekuliuoti karu, grasinti karu. Tai labai žalinga. Tautos nori ramybės, taikos, nori gyventi taip, kaip dera gyventi žmogui. Mes siekiame užtikrinti šias sąlygas ir iš savo pusės viską darome, kad užtikrintume taikų sambūvį tarp šalių, turinčių skirtingą ūkinio gyvenimo sanklodą, t. y. tarp kapitalistinių šalių ir socialistinių šalių. Novinsas. Ponas Chruščiovai, ar galime mes padaryti išvadą iš to, ką Jūs ką tik pasakėte, kad Jūs pasirengę suteikti Vakarų diplomatams didesnę keliavimo laisvę Jūsų šalyje, ar mes galime padaryti išvadą, kad Jūs liausitės slopinę „Amerikos balso” laidas, ar mes galime padaryti išvadą, kad jūs imsitės kurių nors priemonių duoti pradžią tiems kontaktams, apie kuriuos Jūs kalbate? Chruščiovas. Dėl ambasados personalo keliavimo apribojimų. Jeigu bus savitarpio susitarimas, mes būsime pasirengę pagerinti padėtį ir panaikinti šiuos apribojimus. Šie apribojimai yra nuosėdos, susidariusios dėl blogai susiklosčiusių mūsų valstybių santykių. Novinsas. Jūs pasakytumėte, kad jie yra dalis Jūsų „geležinės uždangos”, ponas Chruščiovai? Chruščiovas. Mes atsakome į jūsų „geležinę uždangą” ir truputį sudarome savą – fanerinę. (Pagyvėjimas). Dabar jūs manęs klausėte dėl „Amerikos balso”. Mūsų šalis labai muzikali, ir jūs žinote, kad labai daug gerų dainininkų kilo iš Rusijos. O ir dabar šioje srityje mes užimame gerą vietą. Todėl jeigu mes girdime gerą balsą, tai mes jo ne tik neslopiname, bet stengiamės šį balsą sustiprinti, kad jis skambėtų visoje šalyje. Bet jeigu svetimas balsas gadina klausą, tai kiekvienas žmogus išjungia radiją, jeigu gali išjungti, o jeigu negali – jis jį nuslopina, nes toks balsas bloga veikia jo klausos aparatą. Todėl „Amerikos balso”, jeigu jis tikrai bus Amerikos balsas, – o mes gerbiame amerikiečių tautą, – mes neslopinsime. Bet kai girdimas ne Amerikos balsas, kažkoks piktas staugimas, ir tai vadinama Amerikos balsu, mes nenorime, kad tarybinė liaudis turėtų neteisingą vaizdą apie amerikiečių tautą ir apie jos balsą. Novinsas. Ar čia nėra prieštaravimo, ponas Chruščiovai, ką Jūs kalbate apie lenktyniavimą ekonominiu atžvilgiu ir tuo pačiu metu, matyti, neleidžiate idėjų lenktyniavimo? Jūs priimate nutarimus, užuot leidę žmonėms nuspręsti, ką jie nori klausyti. Chruščiovas. Matote, mėginimai atskirti mus nuo liaudies — ta sena sugedusio patefono muzika ir šios muzikos niekas neklauso. Mes manome, kad nėra, nebuvo ir nebus kitos vyriausybės, išskyrus Tarybinę vyriausybę, nėra kitos politikos, išskyrus mūsų Komunistų partijos politiką, kurios taip atitiktų Tarybų Sąjungos liaudies ir visų šalių darbo liaudies interesus, nes mes nesiekiame jokių blogų tikslų kitų šalių atžvilgiu. Todėl mūsų vykdoma politika – tai ne tik Komunistų partijos politika. Komunistų partija yra savo liaudies avangardas. Vadinasi, tai liaudies politika, tarybinių tautų politika, ir mes ją vykdome. Dabar apie prieštaravimus. Ar yra prieštaravimų mūsų pareiškimuose, kai mes sakome, kad norime taikiai lenktyniauti? Mes norime lenktyniauti ir šiame lenktyniavime norime atskleisti sveikiausias jėgas. Sveika jėga mes vadiname mūsų sistemą, socialistinę sistemą, todėl kad ji pažangiausia, jauniausia. Jeigu jūs šiek tiek žinote, o jūs tikriausiai žinote iš istorijos, kaip keitėsi visuomeninės santvarkos, tai jūs žinote, kad mes esame įpėdiniai atgyvenusios kapitalistinės santvarkos, kurios pakeisti atėjo socialistinė santvarka, pažangiausia santvarka. Ir jūsų anūkai gyvens socializmo sąlygomis ir Amerikoje. Tai aš jums pranašauju. Jūs nebijokite dėl savo anūkų, jie stebėsis savo seneliais, kaip šie nesuprato tokio pažangaus mokymo, koks yra mokslinio socializmo mokymas. Jeigu kalbėsime apie kapitalistinių ir socialistinių šalių ideologiją, tai mes neslėpėme, kad čia vyks kova, ideologinė kova. Bet mes ideologinės kovos niekuomet nesutapatinome su karu. Tai idėjų kova, ir nugalės ta idėja, kur bus stipresnė, gyvybingesnė ir kurią parems liaudis. Jeigu jūsų amerikiečių tauta eina paskui buržuazinius veikėjus, argi dėl to reikia pradėti karą? Argi dėl to me turime būti priešai su Amerika arba su kitomis šalimis? Ne! Gyvenkime taikiai, vystykime mūsų ekonomiką, lenktyniaukime, prekiaukime, keiskimės patyrimu vystant pramonę, žemės ūkį, kultūrinių laimėjimų srityje, o kuri santvarka nugalės – palikime tai istorijai, leiskime mūsų tautoms pasirinkti. Aš manau, kad tai gera sąlyga. Jeigu mes sakome, kad mūsų santvarka nugalės, t. y. nugalės socializmas, tai tas nereiškia, kad mes savo santvarką primesime karu kam bebūtų, koks jis bebūtų. Dieve saugok! Mes manome, kad ji nugalės ir užkariaus tautų protus. Bet kiekvienos šalies santvarka turi būti tokia, kokios nori tos šalies liaudis. Kito kelio mes nematome ir savo idėjų neprimetame. Štai ką galima pasakyti atsakant į jūsų pateiktą klausimą. Šoras. Ponas Chruščiovai, leiskite grįžti prie Jūsų pastabos, kad vyriausybė ir liaudis neatskiriamos. Tai man primena neseniai paskelbtą pareiškimą iš Pekino, kuris, man atrodo, buvo taip pat išspausdintas „Pravdoje“, apie tai, kad socialistinėje valstybėje gali būti prieštaravimų tarp masių ir vadovų. Tai perspausdindami „Pravdoje“, ar nepriima tarybiniai komunistai šios idėjos ir kokia bus jos reikšmė Tarybų Sąjungai? Chruščiovas. Kiekviena šalis, socialistinė ir kapitalistinė, vystosi savaip ir turi savus vystymosi etapus. Mes jau gyvuojame 40 metų; Kinijos Liaudies Respublika gyvuoja 8 metus. Todėl tai, kas buvo mums būtina savo metu, ne būtinai turi pakartoti kitos socialistinės šalys. Kiekviena tauta turi savo istoriją, savo įpročius, ir Komunistų partijos bei vyriausybės turi su tuo skaitytis ir į tai atsižvelgti. Mūsų bičiuliai kinai socialistinėje statyboje įgyvendina daug originalių idėjų. Kai kurios idėjos yra naujos, atsižvelgiančios į Kinijos specifiką, ir tai mes laikome visiškai normaliu, tai jokiu būdu neprieštarauja marksizmui-leninizmui. Todėl mes daug ką išspausdiname ir iš esmės remiame. Kartoju: kiekviena šalis vadovaujasi savo sąlygomis, – kas tinka, tą ji ir įgyvendina. Tai nieko neužgauna ir neprieštarauja mūsų bendrom marksistinėms lenininėms pažiūroms. Katleris. Ponas Chruščiovai, Jūs neseniai pasakėte, kad Jungtinės Valstybės, be abejo, ruošia karą prieš Tarybų Sąjungą. Ar tikrųjų šis įsitikinimas sudaro Tarybų Sąjungos politikos pagrindą? Chruščiovas. Tai ne mano nuomonė. Aš tik pasakiau tai, ką kalba jūsų politiniai veikėjai, jūsų generolai, jūsų kariuomenės vadai, admirolai. Dievas žino, kiek jūsų šalyje sakoma kalbų, ir šiose kalbose įrodinėjama, kad JAV per kelias valandas gali sunaikinti Tarybų Sąjungą. Priešingai, mes tuo neužsiimame, mūsų politiniai veikėjai nesako kalbų, kuriose būtų įrodinėjama, kaip mes sunaikinsime Jungtines Amerikos Valstybes. Tai kvaila, mūsų šalyje tai uždrausta net įstatymu. Šoras. Aš prisimenu, kad maršalas Žukovas kalbėjo kažką panašaus. Chruščiovas. O jūs prisiminkite, ką maršalas Žukovas kalbėjo. Manau, kad Žukovas to nesakė! Jūs nurodykite, kada ir kur Žukovas kalbėjo ką nors panašaus, kad mes sunaikinsime Ameriką. Mes sakėme štai ką, to aš neneigiu: jeigu JAV kariniai veikėjai ir kai kurie politiniai veikėjai sako, kad jie gali sunaikinti Tarybų Sąjungą, jeigu dabar technika įgalina sunaikinti bet kurią šalį, tai šalis, kurią norima sunaikinti, matyti, taip pat gali sunaikinti kažkokią šalį. Šiuo atžvilgiu mes neabejojame savo jėgomis. Bet jeigu kas nors panorėtų sunaikinti kitą šalį, – o aš tokį žmogų vadinčiau bepročiu, – tai to mėginimas sukeltų didelę katastrofą, ir tai būtų didelė nelaimė žmonijai. Man kai kas priekaištauja, kas aš dabar keičiąs savo požiūrį, nes kartą pasakiau, kad, jeigu bus atominis karas, tai šiame kare žus kapitalizmas. Aš tai ir dabar kartoju. Bet, mūsų nuomone, kapitalizmą reikia sunaikinti ne karu ir kariniais konfliktais, o kova ideologiniame fronte, ekonominiame fronte. Ir mes manome, kad kapitalizmą nugalės ne tik Tarybų Sąjungos jėgos. Prieš kapitalizmą Jungtinėse Amerikos Valstybėse kovos Amerikos darbininkų klasė. Katleris. Ponas Chruščiovai, Jūs ką tik pasakėte, kad būsimasis karas sunaikintų kapitalizmą. O ar Jūs nemanote, kad būsimasis karas sugriautų ir komunizmą? Chruščiovas. Ne, nesugriautų. Jis atneštų visai žmonijai dideles nelaimes, pareikalautų daug žmonių aukų, sugriautų vertybes, bet žmonija vis dėlto nežūtų. O jei žmonija gyvens, tai gyvens idėjos, kuriomis gyvena žmogus, o marksizmo-leninizmo idėjos nemirtingos. Todėl žmonija išsivaduotų iš kapitalizmo. Bet karas – tai tokia kaina, kad nereikia griebtis šios priemonės. Tai būtų žalinga ir socialistinėms ir kapitalistinėms šalims. Todėl teks mums gyventi vienoje planetoje. Jums patinka kapitalistinės formos, o mums – socialistinės; kovosime ideologinę kovą, turėsime nesutarimų, lenktyniausime ekonominiais klausimais. Bet gyventi teks drauge. Mes norėtume gyventi be karo, taikiai. Mes manome, kad galėtume turėti draugiškus ryšius, galėtume draugauti, kiek tai galima esant ideologiniams nesutarimams. O tai galima. Mes turime daug klausimų, kurie mus jungia, ir mes mielai bendradarbiautume su Jungtinių Amerikos Valstybių tautomis. Šoras. Yra vienas dalykas, ponas Chruščiovai, kurio aš niekaip negaliu suprasti: kaip Jūs galite kalbėti apie sambūvį su šalimi, jeigu Jūs tikrai manote, kad ši šalis planuoja karą prieš Tarybų Sąjungą? Chruščiovas. O ką mes galime daryti? Mes norėtume, kad jūs neplanuotumėte karo, o jūs planuojate. Mes į tai atsižvelgiame. Bet žinokite, kad šis karas gali brangiai atsieiti, ir Amerikos generolų kariniai planai negali būti įgyvendinti. Todėl reikalingas sambūvis. Jeigu jūs taip pat parodytumėte norą gyventi taikiai, kaip rodome mes, tai mes atpalaiduotume savo liaudį nuo mokesčių, nuo nereikalingų išlaidų apsiginklavimui, nenaudotume darbo jėgos gaminti tiems reikmenims, kurie nereikalingi žmogaus gyvenimui. Tai būtų tik naudinga Amerikos, Tarybų Sąjungos tautoms ir visoms pasaulio tautoms. Mes labai norime gyventi taikiai ir draugiškai su amerikiečių tauta. Mes norime draugauti ne tam, kad mūsų dvi stiprios valstybės susijungtų prieš silpnąsias, mes norime draugystės todėl, kad jeigu mes turėsime gerus, draugiškus santykius su Jungtinėmis Valstybėmis, tai dėl to laimės ir visų kitų šalių tautos. Manau, kad Liuksemburgas mums negrasins. Mūsų valstybių draugystė naudinga ir visoms tautoms. Apie tai aš labai norėjau jums pasakyti, kad jūs savo ruožtu savo aparatūra ir savo technika galėtumėte perduoti savo liaudžiai šią mūsų didžiausią svajonę gyventi draugiškai su Jungtinėmis Amerikos Valstybėmis. Šoras. Leiskite man suvesti tai į konkretų klausimą, į nusiginklavimo problemą. Jungtines Valstybės grįžo į vėl prasidėjusias nusiginklavimo derybas Londone su pasiūlymu dėl vadinamojo nedidelio apriboto žingsnio į nusiginklavimą. Mes žinome, kad Tarybų Sąjunga labiau siekė, kad būtų visiškai ir nedelsiant uždrausti tiek atominių ir vandenilinių bombų bandymai, tiek ir pats branduolinis ginklas, bet kontrolės klausimas visa tai padarė labai sunkiu dalyku. Ar Jūs matote bet kokią viltį pasiekti susitarimą, remiantis dabartine Amerikos pirminio nedidelio žingsnio pažiūra? Chruščiovas. Aš kol kas nežinau, kokius žingsnius mano žengti Jungtinės Amerikos Valstybės, nes ponas Stasenas dar neišdėstė savo sąlygų. Bet mes pasirengę pasitenkinti, kad ne iš karto ir ne visaapimančiu mastu būtų išspręstas nusiginklavimo klausimas. Mes sutinkame pradėti nuo mažo, kad būtų galima prieiti prie didesnio. Šiais tikslais mes vienašališkai sumažinome ginkluotąsias pajėgas: mes 1800 tūkstančių žmonių sumažinome savo ginkluotąsias pajėgas. Mes daugiau kaip 30 tūkstančių sumažinome savo ginkluotąsias pajėgas Rytų Vokietijoje. Mes atsisakėme tvirtovės, kurią turėjome pagal sutartį Suomijoje. Mes daug ką padarėme, kad užtikrintume savitarpio supratimą ir pasiektume su kitomis šalimis susitarimą dėl nusiginklavimo. Bet kol kas nei JAV, nei Anglija, nei Prancūzija į tai tuo pačiu neatsakė, ir dėl to mes labai apgailestaujame. Katleris. Sumažinus jūsų ginkluotąsias pajėgas 1.800.000 žmonių, kiek žmonių liko Tarybų Sąjungos ginkluotosiose pajėgose? Chruščiovas. Aš nežinojau, kad Jūs pateiksite šį klausimą. Programoje, kurią jūs davėte, šio klausimo nebuvo, todėl aš nepaklausiau mūsų Gynybos ministro, kiek jis turi kariuomenės, ir man sunku pasakyti tikslų skaičių. O duoti netikslius skaičius tokiems solidiems atstovams, kurie atstovauja tokiai didžiai valstybei, nenorėčiau. Bet mes visuomet pasirengę atsakyti į šį klausimą. Šoras. Leiskite man pateikti Jums klausimą, susijusį su nusiginklavimu, kuris ilgą laiką mane stebino. Tarybų Sąjungos pozicija svarstant atominių bombų bandymus yra tokia, kad visi atominiai ir vandeniliniai sprogimai gali būti aptikti. Jeigu tokia yra Tarybų Sąjungos pozicija, tai kodėl gi Tarybinė vyriausybė iš anksto neįspėjo ir net vėliau nepranešė apie Jūsų šalyje įvykdytus penkius bandymus? Chruščiovas. O ką tai duoda žmonijai? Nieko. Kokią tai turi reikšmę? Jeigu sprogdinimas įvykdytas, tai užnuodytas ir oras. Žmogui nebus lengviau, jeigu aš iš anksto jam pasakysiu, kad sprogdinu bombą ir užnuodiju orą ir kad todėl jo sveikata blogės. Sprogdinimų registravimo klausimą aš laikau spekuliatyviniu klausimu. Mes keliame pagrindinį klausimą – nutraukime sprogdinimus. O tie, kurie yra už sprogdinimų registravimą, tai daro ne todėl, kad jie yra tokie geri ir iš anksto apie tai paskelbia, o todėl, kad jų nuosava teritorija neleidžia vykdyti tokių sprogdinimų, ir jie turi sprogdinti savo bombas mažose salose, kurios yra tarptautinėse platumose. Jie negali sprogdinti be įspėjimų, nes ten gali plaukti neutralūs garlaiviai ir skristi lėktuvai. Jeigu jie to nepadarys, tai bus didžiausias skandalas. Jeigu JAV turėtų teritoriją, kuri įgalintų sprogdinti be įspėjimo, jos tai darytų. O dabar kai kurie žmonės nori išvengti tiesioginio atsakymo į klausimą dėl vandenilinio bei atominio ginklo uždraudimo ir dėl sprogdinimų nutraukimo. Jie nori diskutuoti, kad, girdi, reikia įspėti, kai viena ar kita šalis ruošiasi sprogdinimui. Tai tuščias ginčas, ir šis ginčas pradėtas tam, kad būtų atitrauktas žmonių dėmesys, siekiant juos nukreipti klaidingu keliu. Todėl mes sakome: nutraukime sprogdinimus, nutraukime bandymus, uždrauskime vandenilinį ir atominį ginklą, sumažinkime ginkluotąsias pajėgas, o po to pasieksime visišką nusiginklavimą. Štai mūsų programa, pradėkime nors ir nuo mažo, bet pradėkime. O juk kol kas yra tik kalbos ir žodinių ginčų pratybos. Šoras. Mes dabar neturime laiko tai ilgai diskusijai, kurią aš norėčiau turėti šiuo klausimu, bet leiskite tik paminėti vieną nedidelį faktą: atominio ginklo bandymai Amerikos žemyne, Jungtinėse Valstybėse, buvo paskelbti, jų tarpe ir tie, kurie bus įvykdyti Nevados valstijoje. Novinsas. Ponas Chruščiovai, leiskite man pereiti prie srities, artimos tai, apie kurią mes dabar kalbėjome, o būtent prie Vakarų Europos klausimo. Kaip Jūs žinote, ser, buvo keliami įvairūs pasiūlymai užtikrinti tam tikroms sąlygoms, kuriomis būtų išvestos kariuomenės, ir šie klausimai taip pat liečia Vokietijos suvienijimą. Norėčiau Jus paklausti, kokios, Tarybinės vyriausybės nuomone, yra sąlygos, kuriomis Tarybų Sąjunga jaustųsi pakankamai saugi ir galėtų išvesti savo kariuomenę iš šalių, kuriose ji dabar yra? Chruščiovas. Aš norėčiau atsakyti ponui Šorui, kuris iškėlė registravimo klausimą. Aš jau aiškinau, kad jūs priversti registruoti todėl, jog jūsų teritorija nėra tokia didelė, kad jūs galėtumėte joje vykdyti sprogdinimus be įspėjimo. Jūs tai darote, vadovaudamiesi savo geografine padėtimi, kuri neleidžia vykdyti sprogdinimų neįspėjus, ir tai darydami radote gerą miną. Tai neteisinga. Jūs klaidinate ir savo tautą, ir kitas tautas. Vykdykime šiuo klausimu sąžiningą diskusiją ir politiką, tai bus naudingiau. Dabar – dėl mūsų saugumo. Įvertinimas, kad mes kažko bijome, mums netinka. Mes nieko nesibijome. Mes nenorime karo, bet, kaip sakoma, tai ne mes vieni sprendžiame. Jeigu karas mums bus primestas, tai mūsų liaudis kausis su didžiausiu entuziazmu ir atsidavimu, ryžtingai gins savo Tėvynę. Kokių turi būti imtasi žingsnių, siekiant neleisti kilti karui? Kodėl Jungtinės Amerikos Valstybės ir kitos šalys negali išvesti savo kariuomenės iš Vakarų Vokietijos, iš Vakarų šalių, t. y. iš Prancūzijos, Italijos, Turkijos, Graikijos – aš nežinau, kur dar yra jūsų kariuomenė. O mes išvestume savo kariuomenę iš Rytų Vokietijos, iš Lenkijos, Vengrijos, Rumunijos. Kitose šalyse mes kariuomenės niekur neturime. Tai būtų labai naudinga ir tai būtų pirmasis žingsnis patikrinant gerus santykius bei nustatant gerą atmosferą, kuri nekvepėtų karu. Tai prisidėtų prie taikių gerų santykių. kurie galėtų susiformuoti tarp mūsų šalių. Apie tai mes kalbėjome, tai kartojame ir esame pasirengę padaryti visa, kas reikalinga. Šoras. Ar tai būtų įtraukta į oro inspekcijos sistemą kontroliuoti tokio susitarimo įvykdymą? Chruščiovas. Tai kitas klausimas. Mes išvesime savo kariuomenę iš svetimų šalių, o dėl inspekcijos… Kaip gi inspektuoti svetimas šalis? Jūs turite norą pažvelgti į kaimyno miegamąjį, kai kaimynas nuleidžia užuolaidas. Mes manome, kad tai nepadoru. Bet jeigu jūs tokie mėgėjai, susitarkime, mes su tuo sutinkame, bet tam tikromis savitarpio sąlygomis. Šias sąlygas išdėstė draugas Zorinas Londone. Jungtinės Valstybės žadėjo mums atsakyti. Mes laukiame jūsų atsakymo. Ar jis bus priimtinas mūsų šaliai – dabar sunku man pasakyti. Novinsas. Ponas Chruščiovai, kai Jūs kalbate apie Amerikos kariuomenės išvedimą iš Vakarų Europos, Jūs kalbate apie išvedimą daugiau kaip 3 tūkstančių mylių nuotoliu. O kai Jūs kalbate apie rusų kariuomenės išvedimą iš Rytų Vokietijos, tai atsitraukimas reiškia tokį nuotolį, kuri galima įveikti per dvi valandas. Kaip realistas, ar Jūs nemanote, kad čia būtų galima laukti bet kurių patikinimų savitarpio pasitikėjimui užtikrinti? Ką Rusija yra pasirengusi padaryti? Chruščiovas. Jūs ne visiškai teisingai naudojatės aritmetika, kai skaičiuojate nuotolį išvedant kariuomenę. Jūs išvedate žymiai arčiau, negu mes. Anglija, pavyzdžiui, yra tik už La-Manšo; Jungtinės Amerikos Valstybės – už vandenyno. Kiek garlaivis plaukia iš JAV iki Vokietijos arba iki Prancūzijos, man sunku pasakyti, bet paskaičiuokite, kiek traukinys važiuos su mūsų kariuomene, pavyzdžiui, nuo Irkutsko arba nuo Vladivostoko? Mums teks įveikti didesnį nuotolį, negu jums. Be to, kai kalbama apie nusiginklavimą, pasitikėkime vieni kitais, o nežiūrėkime vienas į kitą, kaip du plėšikai. Matuokime sąžiningo žmogaus matu, o mes duodame žodį ir suteikiame galimybę kontroliuoti mūsų žodį. Sudarykime postus tam tikrose vietose, kad viena arba kita pusė negalėtų netikėtai užpulti. Šių sąlygų, kurias mes siūlome, užtenka, kad būtų galima užtikrinti kontrolę ir pašalinti vienos šalies netikėtą kitos šalies užpuolimą. Katleris. Ponas Chruščiovai, ar Jūs nebūkštaujate, kad, jeigu Jūs išvesite savo kariuomenę iš kai kurių valstybių Rytų Europoje, ne visos šios šalys liks komunistinės? Chruščiovas. Tai pasakos, kuriomis jūs, matyti, užkrėsti. Jūs manote, kad komunistinė santvarka vienoje ar kitoje šalyje gal laikytis mūsų ginkluotosiomis pajėgomis. Aš už tokią komunistinę santvarką nekariaučiau. Komunistinė santvarka turi remtis liaudies valia, ir jeigu liaudis nenorės tos santvarkos, tegul įveda tokią santvarką, kokios ji nori. Todėl mes drąsiai išvesime savo kariuomenę iš visų šalių, kur yra, – iš Lenkijos, Vengrijos, Rumunijos, drąsiai išvesime iš Rytų Vokietijos, ir esu įsitikinęs, kad šių šalių tautos dar geriau gins savo santvarką. Šoras. Ponas Chruščiovai, Jūs įsitikinęs, kad kiekvienoje šalyje, kurioje šiuo metu yra komunistinis režimas, šis režimas remiasi liaudies valia? Chruščiovas. Absoliučiai. Kaip gi kitaip? Jūs žiūrėkite, kokiomis priemonėmis Čan Kai-ši laiko rankose Kinijos liaudį Taivanyje. Amerikiečiai išleido 6 milijardus dolerių Čan Kai-ši, kad išlaikytų jį žemyne. O kaip išėjo? Visi ginklai, kuriuos Čan Kai-ši gavo iš amerikiečių, atiteko Mao Cze-duno Kinijai. Kas tai padarė? Tai padarė liaudis, nes Čan Kai-ši režimas neatitiko kinų tautos norų, ir šis režimas žlugo. Prisiminkite, koks buvo režimas carinėje Rusijoje? Revoliucionieriai buvo baudžiami mirtimi. O kas išėjo? Liaudis sukilo ir įvedė savo santvarką. Prieš mus po Spalio revoliucijos ėmė kariauti beveik visi. Prieš mus kariavote ir jūs, amerikiečiai. Juk jūs kariavote prieš mus? Ir anglai, ir prancūzai, kas tik prieš mus nekariavo! O kas išėjo? Visus interventus liaudis išmetė ir sustiprino tarybinę santvarką. Vadinasi, masių režimas atitinka liaudies gyvybinius interesus, ir darbo liaudis už jį kovoja. Prisiminkite, 1942 metais vokiečiai nuėjo iki Volgos ir manė, kad liaudis sukils ir padės jiems užkariauti. O kas išėjo? Vokiečiai buvo sumušti, Hitleris žemėje, o Tarybų Sąjunga gyvuoja, vysto savo socialistinį ūkį ir tvirtai žengia į komunistinę santvarką. Štai jau pagal mėsos, pieno ir sviesto gamybą mes jus vejamės, pagal pramonę pavysime ir žengsime į priekį, užtikrinsime komunistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Šoras. Mes, ponas Chruščiovai, čia esame ne tam, kad su jumis ginčytumės, o tam, kad sužinotume Jūsų nuomonę. Bet jeigu Jūs iškėlėte klausimą dėl Amerikos nemalonumų Formozoje ir kadangi mes kalbamės atvirai, norėčiau tik paklausti, kiek ilgai, Jūsų nuomone, išsilaikytų Vengrijoje Kadaro režimas be tarybinės kariuomenės ir tankų? Chruščiovas. Pabandykime. Išveskite savo kariuomenę iš Vokietijos ir Prancūzijos, o mes išvesime iš Vokietijos, Lenkijos, Vengrijos ir pamatysime, kad Kadaro režimas, o tai yra vengrų tautos režimas, – gyvuos ir klestės per amžius. Ten, kur darbininkų klasė gavo valdžią, ji savo valdžios neužleis išnaudotojams, o ją stiprins, vystys savo ūkį, savo kultūrą. Štai kas yra Kadaro valdžia. Tai ne Kadaro valdžia, Kadaras – vengrų tautos tarnas; tai vengrų tautos, jos darbininkų klasės reikalas. Novinsas. Pone Chruščiovai, mums lieka nedaug laiko, ir aš norėčiau išnaudoti dalį liekančio laiko ir pateikti Jums tokį klausimą: kokį stambų žingsnį, Jūsų nuomone, yra dabar pasirengę žengti rusai, rusų Tarybinė vyriausybė, kad būtų sušvelnintas tas įtempimas, apie kurį mes kalbėjome, ir kad būtų priartėta prie geresnio pasaulio šalių savitarpio supratimo? Chruščiovas. Manau, kad mes visą laiką ieškome šių žingsnių ir juos žengiame. Bet, jeigu viena pusė žengs žingsnius, o kita ne, tai mes nieko nepasieksime, todėl, kad įtempimo mažinimas pasaulyje priklauso ne tik nuo vienos pusės, bet ir nuo kitos. Mes laukiame, kada Amerika savo ruožtu, ir Anglija, ir Prancūzija žengs žingsnius, o mes sakome, kad neatsiliksime. Mes neatsiliksime ir neliksime skolingi. Štai radikaliausi mūsų pasiūlymai: mes pasiūlėme savo nusiginklavimo planus: mes dabar siūlome panaikinti prekybos apribojimus; mes siūlome Jungtinėms Valstybėms panaikinti „geležinę uždangą” ir plačiai keistis delegacijomis įvairiais klausimais ir pagal įvairias specialybes. Ką galima dar sugalvoti? Man dabar sunku pasakyti. Manau, kad pradžiai to pakanka. Jeigu Amerika atsakytų tuo pačiu, mes turėtume didelę pažangą. Novinsas. Leiskite man pateikti dar vieną klausimą, sere. Ar Jūs manote, kad pokarinė istorija nuo karo pabaigos duoda bet kurio pagrindo manyti, kad kai kuriais atvejais Tarybų Sąjunga tarptautiniuose santykiuose buvo neteisi arba darė klaidų, kurios leido atsirasti kai kuriems įtempimo židiniams? Chruščiovas. Nežinau, kokias klaidas jūs turite galvoje. Manau, kad, gal būt, jų buvo ir vienoje, ir kitoje pusėje. Jeigu protingai spręsime ginčijamus klausimus, kurie kyla, gal būt, galima ir išvengti paaštrėjimų. Manau, kad paaštrėjimas kilo dėl to, kad kapitalistinės šalys norėjo mus išmėginti. Kai jūsų politiniai veikėjai sako, kad jie pasirengę turėti su mumis reikalą po to, kai bus „išvaduota” liaudis, kuri yra „pavergta”, tai jie turi galvoje Europos socialistines šalis. Bet, ponai, jeigu jūs taip suprantate vergiją, tai aš noriu jums pasakyti, kad apie vergiją mes turime savo supratimą. Vergija žmogui mes laikome kapitalistinę santvarką, mes manome, kad liaudis, gyvenanti kapitalistinės santvarkos sąlygomis, tai liaudis esanti kapitalistinėje vergovėje. Jeigu mes leisime aštrėti padėčiai šiuo pagrindu, vargu ar pasieksime gerų rezultatų. Novinsas. Pone Chruščiovai, aš įsitikinęs, kad mes visi sutinkame, jog toks ginčas mažai ką duos šiame pasikalbėjime. Tačiau mes nepaprastai dėkingi Jums už Jūsų pasisakymą programoje „Nacijos akivaizdoje“. Chruščiovas. Savo ruožtu aš norėčiau padėkoti jums, kad jūs suteikėte man galimybę su jumis susitikti, išklausyti jūsų klausimus ir į juos atsakyti. Kartoju, aš vadovaujuosi vienu mūsų liaudies noru – turėti gerus santykius su jūsų šalimi, su jūsų tauta. Prašau perduoti jūsų tautai sveikinimą ir geriausius linkėjimus.


Padėtį Libano pietuose svarstė ir Izraelio ministrai

Įtakingiausi Izraelio vyriausybės nariai sekmadienio vakarą aptarė padėtį vadinamojoje saugumo zonoje Libano pietuose. Izraelio slaptųjų tarnybų vadovai pareiškė esą prieš bet kokį vienašališką pasitraukimą iš Pietų Libano, nes Sirija skatina proiraniškuosius “Hizbollah” kovotojus rengti išpuolius prieš Izraelį, taip siekdama priversti Izraelį pradėti derybas su Damasku. Posėdyje nebuvo svarstomas Izraelio užsienio reikalų ministro Arielio Šarono parengtas armijos išvedimo planas. Vakar vyriausybė tęsė konsultacijas dėl pasitraukimo iš Pietų Libano. Be to, numatoma, kad ministrai vyks į saugumo zoną, kad susipažintų su padėtimi šioje pasienio teritorijoje. Anot vietos radijo, dar naktį iš šeštadienio į sekmadienį per Izraelio armijos ir slaptųjų tarnybų vadų pasitarimą buvo nuspręsta priešintis vienašališkam pasitraukimui iš 1140 kv. km saugumo zonos. Generolai, tiesa, nepritarė smurto eskalavimui. Palestiniečių vadovas lankėsi Jungtinėse Valstijose Sekmadienį palestiniečių prezidentas Jasiras Arafatas pareiškė neleisiąs, kad “Berlyno siena” atskirtų palestiniečių valstybės sostine tapti turėsiančią Rytų Jeruzalę nuo Izraelio kontroliuojamos vakarinės miesto dalies. Kalbėdamas Amerikos arabų institute, Arafatas pareiškė ketinąs gegužės 4 d. paskelbti nepriklausomą palestiniečių valstybę. Būtent tądien pasibaigs penkerių metų pereinamasis laikotarpis, numatytas 1993 m. Oslo taikos susitarime tarp Izraelio ir Palestinos išsivadavimo organizacijos (PIO). JAV besilankantis Arafatas patikino, jog, nepaisant Palestinos atsiradimo, Vakarų Jeruzalė liks Izraelio sostine, ir pažadėjo, kad Rytų Jeruzalėje bus gerbiami visi tikėjimai. Sekmadienį Arafatas padėkojo JAV prezidentui Billui Clintonui už jo vaidmenį, sudarant Vai Milso taikos susitarimą. Sekmadienį Arafatas turėjo susitikti su JAV valstybės sekretore Madeleine Albright, o vakar - su Clintonu Baltuosiuose rūmuose. Vakar taip pat prasidėjo 45 valstybių konferencija, kurioje bus mėginama gauti finansinės paramos projektams įgyvendinti palestiniečių kontroliuojamose Vakarų Kranto ir Gazos ruožo teritorijose. Sekmadienį Arafatas susitiko su JAV prekybos sekretoriumi Williamu Daley ir 15 JAV verslo atstovų. Palestiniečių prezidentas sakė esąs pasiryžęs tęsti privatizaciją ir žadėjo, jog tai bus “nuolatinė politika”. Izraelis grasina nutrauksiąs taikos sutarties vykdymą Izraelio premjeras Netanjahu vakar pagrasino nutrauksiąs taikos susitarimų su palestiniečiais įgyvendinimą, jeigu jų prezidentas Arafatas gegužės mėnesį vienašališkai įsteigs Palestinos valstybę. Izraelio vadovo pareiškimo išvakarėse Arafatas Vašingtone pareiškė viltį, jog “ateinantieji metai taps nepriklausomos palestiniečių valstybės metais”. Šis konfliktas kilo vos savaitę po to, kai Izraelis įgyvendino “žemė už saugumą” sutarties su palestiniečiais pirmąjį etapą. Pagal šią sutartį Izraelis iki 1999 m. sausio pabaigos turi išvesti kariuomenę iš dar 13 proc. Vakarų Kranto teritorijos, o palestiniečiai - pažaboti musulmonų ekstremistus. Pagal šią sutartį Izraelis taip pat sutiko paleisti 750 palestiniečių kalinių. Per pirmąjį jos įgyvendinimo etapą Izraelis jau paleido 250 kalinių, tačiau dauguma jų buvo kriminaliniai nusikaltėliai. Palestiniečiai pasiskundė, jog tai pažeidžia Vašingtone pasirašytą laikiną taikos sutartį. Arabai reikalauja, kad Izraelis paleistų politinius aktyvistus ir tuos kalinius, kurie nuteisti už veiklą prieš Izraelį. Vyriausiasis palestiniečių derybininkas Saibas Erekatas vakar išskrido į Vašingtoną aptarti šio klausimo su Clintono administracijos pareigūnais. “Tai krizinė situacija, ir mes paprašėme Amerikos įsikišti”, - sekmadienį sakė Erekatas. Pasak jo, dabartinėmis aplinkybėmis taikos sutartį bus sunku įgyvendinti. Tačiau Netanjahu pareiškė neisiąs į kompromisą. “Aš nepaleidžiu žudikų. Aš nepaleidžiu žmonių, susitepusių rankas krauju”, - sakė jis Izraelio radijui. Izraelis kalina maždaug 2500 palestiniečių. Tuo tarpu arabų visuomenė daro vis didesnį spaudimą Arafatui. Kalinių giminės kasdien rengia demonstracijas, kuriose kaltina palestiniečių vadovybę nuo jų nusigręžus. Gali atsinaujinti Izraelio ir Sirijos derybos Izraelio premjeras Netanjahu vakar pareiškė esąs pasirengęs po trejų metų pertraukos be išankstinių sąlygų atnaujinti Izraelio ir Sirijos taikos derybas. Drauge jis paneigė spaudoje pasirodžiusius pranešimus, esą Sirijos prezidentas atsiuntė jam laišką, kuriame pasiūlė Izraeliui taiką su Libanu ir Sirija mainais už visišką Izraelio armijos išvedimą iš okupuotų Golano aukštumų. “Jei jis siuntė man žinią, tai aš jos negavau. Galiu tik pabrėžti, kad mūsų politika šiuo klausimu yra aiški. Mes norime atnaujinti derybas su Sirija. Tačiau nesame pasirengę taikstytis su diktatu, dėl kurio derybos praranda bet kokią prasmę”, - Izraelio radijui sakė Netanjahu. JAV ambasados atstovas atsisakė komentuoti pranešimus, esą Sirijos prezidentas panašų laišką nusiuntė ir JAV administracijai. Anot Netanjahu, beveik neribotą įtaką Libanui turinti Sirija galėtų pažaboti “Hizbollah” kovotojus, kurie per praėjusias dvi savaites vadinamojoje saugumo zonoje Libano pietuose nukovė septynis Izraelio kareivius. Tarpininkaujant JAV vykusios Izraelio ir Sirijos derybos buvo sustabdytos prieš 1996 m. visuotinius rinkimus. Per rinkimus į valdžią atėjus dešiniajai Netanjahu vyriausybei, derybos ligi šiol nėra atnaujintos. Damaskas reikalauja, kad derybos būtų atnaujintos nuo tos dalies, kur jos buvo baigtos su ankstesne Izraelio centro kairiųjų vyriausybe. Sirija tvirtina, kad velionis Izraelio ministras pirmininkas Icchakas Rabinas yra pasakęs JAV, jog iš principo sutinka grąžinti Sirijai visas Golano aukštumas, kurias Izraelis užgrobė per 1967 m. karą Artimuosiuose Rytuose. Tuo tarpu Netanjahu siekia, kad derybos būtų atnaujintos be jokių išankstinių sąlygų.


Šių metų paruošų kampanijai mūsų respublikoje užbaigti gruodžio mėnuo yra lemiamas mėnuo. Visoje eilėje apskričių dirbama labai rimtai, kad šis garbingas ir atsakingas uždavinys būtų įvykdytas. Biržų, Telšių, Kėdainių apskrityse didinami pristatymų tempai, skubama atlikti pareigą valstybei. Nemažesnis jėgų įtempimas, savo aktyvo mobilizavimas, ryžtingas paruošų reikalo išsprendimas reikalingas tose apskrityse, kurios iki šiol su paruošomis atsilikusios, kur skola valstybei yra nemaža. Viena iš pagrindinių priežasčių, kodėl paruošos daugelyje atsilikusių apskričių neįgauna reikiamo persilaužimo, yra masinis buožių sabotažas, prieš kurį nepastatomas reikiamas bolševikiškas budrumas ir energija. LKP(b) CK VIII-sis plenumas savo nutarime apie paruošų atsilikimo priežastis pažymi, kad didžiosios apskričių dalies Lietuvos KP(b) apskričių komitetai, apskričių vykdomieji komitetai, valsčių vykdomieji komitetai ir valsčių partorgai nesugebėjo laiku demaskuoti ir užkirsti kelio buožių sabotažui, pasireiškusiam jų naudojamų žemės sklypų slėpimu nuo apdėjimo prievolėmis, žemės rūšies nužeminimu ir derliaus iškūlimo sulaikymu, siekiant pakirsti grūdų pristatymus valstybei. Buožių akiplėšiškumas, nesiskaitant su tarybiniais įstatymais, daugelyje vietų yra tiesiog įžūlus. Štai, Rokiškio apskr., Pandelio valsčiaus buožė Mažuolis Romas, vokiečių okupacijos metu dirbo valsčiuje ir grasindavo mažažemiams valstiečiams, kad tuos, kurie neisią dirbti jo žemės, jis išvešiąs Vokietijon. Dabar jis atsisako gabenti valstybei grūdus. Patikrinus jo ūkį, rasta po iškultais šiaudais paslėpti nekulti javai. Buožės priešinasi vykdyti privalomuosius pristatymus įvairiausiais būdais, įvairiausiomis priemonėmis, pradedant nuo atviro atsisakymo iki klastingo verkšlenimo, net suklastojimų. Pavyzdžiui, į Alytaus paruošų kontorą tarnautojais įsiskverbė keli buožių giminaičiai, kurie išdavinėjo buožėms netikrus kvitus, esą šie jau atliko prievoles. Kaip taisyklė, okupacijos metu daugumas buožių turėjo glaudžius ryšius su vokiečiais, o dabar priešvalstybinę akciją palaiko kartu su kruvinaisiais mūsų tautos išdavikais — buržuaziniais nacionalistais. Jau ne vieną kartą buvo iškelta aikštėn, kad, nužudę nekaltus tarybinius piliečius, nacionalistiniai žmogžudžiai suranda pastogę ir gauna maisto pas buožes. Pavyzdžiui, toks Ukmergės aps., Giedraičių valsčiaus buožė Masiukas ne tik pilnai neatsilygino už 1944 m., bet nei vieno grūdo nepristatė ir už 1945 m., o savo sodybą pavertė nuolatine banditų užeiga. Kai kuriose vietose buožės prasiskverbė net į žemutinio tarybinio aparato vadovaujančias vietas. Čia jie visai dezorganizavo ir sustabdė apylinkės ar valsčiaus paruošų eigą, kaip tai buvo Utenoje ir kitur. Reikia padaryti galą taikstymuisi su buožėmis. Jie turi besąlygiškai paklusti tarybiniams įstatymams, turi įvykdyti visas jiems įstatymo uždėtas prievolių normas. LKP(b) CK VIII-sis plenumas savo nutarime nurodo: „Praktikuoti brigadų, susidedančių iš vadovaujančių partinių, tarybinių, žemės ūkio paruošų organų darbuotojų, privalomųjų pristatymų agentų, teismo ir prokuratūros darbuotojų, siuntimą į atsiliekančius valsčius bei apylinkes. Įpareigoti brigadas kartu su masiniu aiškinamuoju darbu ryžtingai taikyti vietoje grūdų paruošų sabotažininkams įstatymų numatytas priemones“. Paruošų įstatymas yra vienas iš lemiamų veiksnių atkurti mūsų krašto ūkį. Kas nenori prisidėti prie karo sunaikinto tėvynės ūkio atstatymo, tą privalo pamokyti įstatymo numatytos priemonės. Apskrities partinės ir tarybinės organizacijos, šiuo metu vykdydamos paruošų darbą, turi visu bolševikišku atkaklumu šalinti kliūtis, kurios atsistoja valstybinio paruošų plano atlikimo kelyje. Buožių sabotažas — vienas didžiausių paruošų įvykdymo stabdžių. Šį sabotažą mes ir turime ryžtingai palaužti, kaip tai nurodo tarybiniai įstatymai.


Į Lietuvą grįžta baimė. Grįžta diktatas, o kita vertus - atgimsta pataikavimas naujai senai valdžiai. Baimė ir pataikavimas - nejaugi toks bus dabar Lietuvos „atgimimas”? Laikraštininkai ir filosofai toliau sėja sumaištį žmonių protuose. Lietuvos Sąjūdį pravardžiuoja visokiais numeriais, o visoje Sajūdžio laisvės kovoje nemato nei valstybės atkūrimo, nei sudėtų šventų aukų, tik vargšus nuverstus komunizmo stabus. Iš tikrujų gerai, kad nepriklausomos Lietuvos policininkų nebepastatys saugoti Lenino ir Kapsuko paminklų. Nėra ko dėl to ašarą braukti. Pasipiktinusį jaunimą mėgina sugėdyti, o tebemiegantį - toliau migdyti ir girdyti. Tikintiesiems vėl skleidžia pasakas apie tariamai kilnų, o ne išreikalautą Katedros ..grąžinimą”. Matyt, ir Gorbačiovas po nepavykusio Lietuvos smaugimo, nepatenkinęs LKP vilčių apie „prezidentinį valdymą”, kilniai ir geranoriškai sugrąžino mums nepriklausomybę. Tie, kurie griovė pradėtą statybą ir trukdė atkurti Lietuvą, pasityčiodami stumdė teisingumo ieškančius žmones ir mėtė iš darbo sąjūdininkus, dabar siūlo pamiršti praeitį. Pamirškite, kieno praeitis negarbinga, bet ne visi pamirš. Ar gali ją pamiršti kankinių kaulai ir skausmo kryžiai? O visos Lietuvos praeitis tokia skaudi ir tokia garbinga - jos nevalia pamiršti. Žinomas juk senovės posakis, kuriuo daktaras Jonas Basanavičius pradėjo aną Lietuvos atgimimą: žmonės, nepažįstantys savo praeities, visada lieka vaikai. Lietuva dabar sutrikusi, išvarginta, supriešinta, bet jai dar negresia suvaikėjimas. Yra kita grėsmė - bauginimu ir persekiojimu palaužti laisvės dvasią, skatinti vergo dvasią. Turėsime gintis, kad žmonės nebūtų mėtomi iš darbo dėl dalyvavimo Sąjūdyje ar nepriklausomybės pažiūrų, kad kolūkių grąžinimas nesustabdytų žemės grąžinimo, kad nebūtų griaunami valstybės apsaugos pamatai, gniaužiama minties ir spaudos laisvė, o naujoji senoji valdžia nesuartėtų su nusikaltėlių pasauliu. Todėl Lietuvos Sąjūdis ir vėl visus kviečia: nebijokite, kelkitės, telkitės.


M.PANIČIUS - KANDIDATAS Į SERBIJOS PREZIDENTO POSTĄ

Jugoslavijos premjeras M.Paničius pareiškė, kad jis balotiruosis į Serbijos prezidento postą. Jo konkurentas - dabartinis prezidentas S.Miloševičius. M.Paničius sakė žurnalistams, kad Serbiją paraližavo karas ir sankcijos, o karinė padėtis nebekontroliuojama. Džidoje (Saudo Arabija) musulmonų lyderiai svarsto rezoliucijos projektą, numatantį paramą Bosnijos ir Hercegovinos musulmonams. Numatoma paraginti JTO Saugumo Tarybą panaudoti jėgą prieš serbus Bosnijoje ir Hercegovinoje. Siūloma atšaukti draudimą tiekti ginklus Bosnijai, pasiekti, kad būtų laikomasi draudimo Serbijos lėktuvams skraidyti virš šios respublikos, o pasienyje įkurdinti stebėtojus.


Italų balsas apie lietuvių-lenkų ginčą Ženevoje.

Užsienio spauda labai daug rašo apie mūsų bylą su lenkais Ženevoje. Prancūzų spauda, pav., ,.Echo de Paris“ stačiai neleistinu būdu lojojasi, kad Lietuva nepasiduoda Lenkijos smurtui. Kiek ramiau rašo anglų spauda, bet ir ta gerai nesusiorientuoja situacijoj. Savotiška, daug nepriklausomesnę, poziciją užima italų spauda, kuri yra daug objektingesnė, bet vis dėlto nelaisva ir ji nuo kai kurių netikslių mūsų ministerio pirmininko žygių įvertinimo, pav., tvirtinimo, kad jis tyčiomis darąs T. S. Tarybai obstrukciją. Gyviausių tautos reikalų gynimas sulig visos mūsų tautos įsitikinimu ir valia, nėra tai obbstrukcija tyčiomis! Paduodame čia italų spaudos balsus. „Il Giornale d'Italia“ 8 birželio publicistas C. Steiluti Scala taip rašo: „Šį kartą moralinio spaudimo metodas Lietuvos konflikto su Lenkija nedavė jokių rezultatų. Moralinio spaudimo metodas Tautų Sajungos tarybos rankose yra stambus ginklas sunkiausioje padėtyje. Šio metodo esmė glūdi tame, kad būtų izoliuotos užsispyrusios pusės ir kad abi pusės statomos į stojusių prieš teismą padėjiman, kad Taryba joms galėtų išlieti savo priekaištus. Šis metodas kai kada ir pavykdavo, kaip tatai, pav., buvo su Dancigu. Dancigo senatas po septynerių ginčo metų pabaigė tuo, kad atsisakė nuo savo amžinų skundų prieš Lenkiją, ir Dancigo klausimai daugiau nefiguruoja Tarybos darbų dienotvarkėj. Atvirkščiai, tas pat metodas, taikinamas Vengrijai, pasibaigė fiasko nežiūrint griežto pasielgimo pereitais metais su Vengrijos atstovais, o dabar po pirmojo gero rezultato pereitais metais gruodžio mėnesį, fiasku pasibaigė moralinis spaudimas prieš Voldemarą, panaudotas tam, kad būtų sudrausta Lietuva. Gruodžio mėnesį rodėsi, kad Lietuvos ministeris pirmininkas nusprendė susitaikyti su Varšuva. Iškilmingame Tarybos posėdy turėjo vietos Pilsudskio ir Voldemaro susitikimo scena ir rankų pasispaudimas taikos vardan. Bet dabar praėjus šešiems mėnesiams paaiškėjo, kad tai būta ne tvirtos tos rūšies „taikos“ ir „triumfo“. Mažasai ir karingas Voldemaras neleido sau nė kiek susijaudinti iš naujo panaudojus moralinio spaudimo metodą. Jis išlaikė visus priekaištus ir kiršinimus, atsakydamas su nemažėjančia stiprybe ir su aiškiu noru daryti obstrukcija. Čemberlainas padarė jam vieną tokių britaniškų priekaištų, nuo kurių plaukai ant galvos šiaušiasi. Prancūzijos vardu Bonkuras, Vokietijos Subertas, Japonijos Adači, Tarybos pirmininkas ir kiti pridėjo dar daugiau reiškiančių savo patarinėjimų. Kas už visus mažiau kalbėjo, tai buvo Zaleskis, kuris tenkinosi tuo, kad neigė kai kuriuos Voldemaro pareiškimus ir dideliu atsargumu atsisakė įeiti į visos bylos diskusijas iš esmės, matyt tenkindamasis tuo, kad jo oponentas turi reikalą su visa Taryba. Gale desperatingos diskusijos, užėmusios visą dieną, buvo gauta šiokis rezultatas. Voldemaras turėjo drąsos savo teikimus pastatyti prieš Čemberlaino teikimus ir versti, kad jie būtų balsuojami. Naturalu, kad Taryba balsavo už Čemberlaino rezoliuciją. Voldemaras liko vienas. Britanijos ministeris pabrėžė Voldemaro izoliaciją, bet formališkai nugalėtoju išėjo Voldemaras. Jis nuvedė Tarybą ten, kur norėjo. Tačiau jo laimėjimas yra pavojingas laimėjimas. Didžiuma valstybių aiškiai išreiškė savo nuomonę. Ir jeigu dabar iš Lenkijos pusės įvyktų koks nors siurprizas, tai Lietuva turėtų žinoti, kad ji buvo pastatyta neteisiųjų pusėje. Voldemaras drąsiai stojo su savo paskutine korta juridiškai. Jam lieka politiškas žaidimas. Teritorialinis Lietuvos padėjimas tarp Rusijos, Vokietijos ir Lenkijos duoda jam tokių resursų. Bet ar naudinga jam rizikuoti Europos karu ir pastatyti savo šalį represijoms. Lietuvių Lenkų konfliktas yra daug svarbesnis negu, tai gali rodytis. Jis dar kartą parodė, kad tvirta valia ir griežtas nusistatymas leidžia priešintis stambiausiem priešininkams. Bet jis taip pat iškėlė sunkų klausimą apie mažąsias valstybes. Daugelis klausia: ar gali mažoji valstybė turėt tiesos ir laisvės gresti visai situacijai ir mesti pirštinę visiems stambiems pasaulio politikos faktoriams? Mes nenorime spręsti šio klausimo iš esmės. Mes pasitenkinsime tik konstatavę naują garsų demokratinių principų fiasko. Ir būtent dabar visų įžymiausieji Vilsono koncepcijos garbintojai šaukia prieš poziciją, kurią yra užėmusios mažosios valstybės. Kitas italų dienraštis „Il Popolio da Italia“ 7. VI. straipsny „Pigmejai ir titanai“ rašo: „Voldemaras išlaikė vieningą Tarybos spaudimą - ir priešinosi jam tokia energija ir tokiu atsparumu, nepasidavinėjo įtikinėjamas, kad galų kale pats vienas sugriovė reikalingą balsavimui vienybę ir pasiekė to, kad nė jokio termino nebuvo nustatyta. Tautų Sąjunga pasirodė bejėgė priversti pasiduoti sau mažiausią ir jauniausią Europos valstybę“.


KRUVINAS AMATAS - AMŽINAS AMATAS, arba ko šypsosi Boleslavo „berniukai”?

Po pučo Šiaurės miestelyje prisiglaudę Vilniaus omonininkai buvo nuginkluoti, tai yra jie patys surinko dalį savo ginklų. Jų apskaita kariškiai nelabai rūpinosi. Kai kurie OMON-o darbuotojai iš karinio miestelio išėjo ginkluoti. Šaunamieji ginklai, sprogmenys ir šaudmenys pasklido ir tarp „raudonųjų brigadų”, darbininkų draugovių. Kur dabar tie ginklai? Buvę omonininkai tik pečiais gūžčioja. Kratos jų namuose, žinoma, buvo gerokai pavėluotos. Tik atsitiktinai ginklai buvo aptikti pas vieną Trakų rajone gyvenantį B.Makutinovičiaus pavaldinį. Slėptuvę parodė jo tėvas… Dalis omonininkų lėktuvu išskrido į Pamaskvę, po to patys galėjo pasirinkti savo tolesnės tarnybos vietas. V.Razvodovas, vienas iš būrio vadų, pradėjo mokytis Maskvoje, VRM akademijoje, bet aukštieji mokslai jam greitai, matyt, apkarto. B.Makutinovičius vėl susitiko su A.Nevzorovu. Jų kompaniją papuošė V.Žirinovskis ir Rygos OMON-o vadas C.Mlynikas. Beje, pastarasis Sankt Peterburge pasirodė svetima pavarde. Po to atsirado karinga visuomeninė organizacija „Naši”. Organizacijos fondą C. Mlynikas papildė pinigais, savavališkai paimtais iš buvusių bendražygių, likusių Tiumenės srityje, kasos. Beje, pakeliui į Tiumenę iš Rygos OMON-o dingo ne vienas apsukresnis karininkas, kurio visiškai netraukė kasdieniškas milicininko darbas kažkur imperijos užpečkyje. Tramdyti valkatas, girtuoklius ar nupiepusius vietinius reketyrus? Saugoti viešąją tvarką? Tai buvo toli, dar „vaikiškoje” OMON-ų praeityje. Dabar jie jau buvo gerokai „paaugę” nuo svetimo kraujo, nuo nebaudžiamo smurtavimo, atvirų ir slaptų nusikaltimų prieš beginklius žmones. Tiumenėje dabar liko tik 45 Rygos omonininkai. Apie 20 pabėgėlių grįžo į namus, į Rygą. Jų į kalėjimus niekas nesodina. Galbūt jų sąžinė šiek tiek švaresnė už tų, kurie tarnavo „Delta-1” ir „Delta-2” slaptose grupėse, kurios, manoma, užpuolė ir išžudė Medininkų posto darbuotojus. Arba tų, kurie liepos 2 d. šūviu į pakaušį nužudė buvusį savo bendražygį Sergejų Krotovą, kuris būrį paliko sausio 21 d., po Latvijos vidaus reikalų ministerijos užpuolimo, po nekaltų žmonių žudynių. „Keršytojai” 30-mečio karininko lavoną paliko ant plento, už miesto, antrajame kilometre… Areštuotas ir iš Tiumenės atvežtas buvo tik S.Parfionovas, tuoj pat tapęs Rusijos „patriotų” vėliava. Kitiems avantiūristams vėl sužibo pinigai, vėl jiems buvo žadami aukso kalnai. Rygietis majoras Čeckis surinko būrį galvažudžių ir nuvažiavo mokyti šio meno Padnestrės gvardiečius. Yra savanorių (tarp jų ir vilniečių) Azerbaidžane. Būta duomenų apie serbų pusėje kariaujančius buvusio Rygos OMON-o milicininkus. Taigi jie - ir vėl iš anksto pralaimėję, dvasiškai suluošinti žmonės. Iš Vilniuje likusių buvusių omonininkų, tardytojo C.Norinkevičiaus nuomone, 95 procentai niekur nedirba. Kai kuriuos galima pamatyti Gariūnuose. Spekuliuoja? Reketuoja? Kuo iš tikrųjų jie verčiasi, nežinia. Kai kurie tarnauja Baltarusijos milicijoje. Vėl saugo viešąją tvarką. Kas atleis jiems jų nuodėmes - Dievo ar žmonių teisma


„Ostpreussische Zeitung“ 251 nr. idėjo savo Ženevon pasiųsto bendradarbio, H. M., (Hans Mosberg), gana ilgą straipsnį apie Klaipėdos krašto klausimą Ženevoj (Die Memellandfrage in Genf). Sąryšyj su Klaipėdos krašto vokiečių paduotu Tautų Sąjungai skundu autorius, pasikalbėjęs su Lietuvos delegacijos nariais Ženevoj, tariasi pagrindinai šiuos dalykus, vadinasi, vokiečių lietuvių santykius ir Klaipėdos problemą, nušviesiąs. Neminint visų tam ilgam straipsnyj minimų autoriaus „samprotavimų“ apie vokiečių lietuvių santykius ir Klaipėdos problemą, pažymėsim čia bent porą autoriaus „teigimų“. Dėl vokiečių lietuvių santykių autorius rašo, kad tarp Vokietijos ir jaunos Lietuvos valstybės susidarę draugingi santykiai nuo to laiko, kada vokiečių ginklų ir kareivių kruvinų aukų dėka Lietuva buvusi sukurta savarankiška valstybe (sic! Red). Tų gerų santykių giliau nepalietę nė anų 1923 metų sausio mėn. įvykiai, kada prancūzai jiems Versailles sutartim pavesta globoti kraštą beveik be jokio pasipriešinimo atidavė iš didž. Lietuvos įpuolusioms bandoms (sic! Red.). Ir dar toliau, tie geri vokiečių lietuvių santykiai tęsėsi nežiūrint nė smurtiško valdymo (Willkürherschaft) (sic! Red.), kuris prie vokiškos tvarkos pripratusiems Klaipėdos krašto gyventojams buvo uždėjęs sunkiausias kančias (schwersten Prüfungen). Artimų Lietuvai Rytprūsių aukštieji politiniai sluoksniai buvo tos nuomonės, kad reikią palaikyti draugingus santykius su tuo šiaurės rytų kaimynu, kurio politinis padėjimas gresiančio iš lenkų imperalizmo pavojaus atžvilgiu buvo toks panašus į Rytprūsių. Bet visos Rytprūsių ir kitų Vokietijos sluoksnių pastangos su Lietuva draugingumui ir susitarimui rasti nuėjo niekais. Dėl to nieko nuostabaus, kad šitie siekimai Klaipėdoj buvo priimami gana nepalankiai, nes ten, besantykiaujant su kraštui svetimomis Lietuvos įstaigomis, pasirodė visai negalima sudaryti draugingus santykius su naujais krašto viešpačiais. Tuo būdu ten kilo nesutarimas, kurį lietuviai gerai žinojo ir norėjo panaudoti savo tikslams. Toliau autorius „piešia“ lietuvių taktiką Klaipėdos krašto atžvilgiu. Esą pažymėtina, kad ne visos klaipėdiečių priemonės savo savarankiškumui palaikyti buvusios aktingai panaudota. Taipgi pažymėtina, kad tam tikram laipsnyj padėjimą paaštrino tokie elementai, kurie būdami lenkų interesų pusėj sąmoningai veikę vokiečių lietuvių geriems santykiams suardyti. Be viso to tačiau tenka pripažinti, kad iš vokiečių pusės draugingumas Lietuvai ilgus metus buvo palaikomas ir ugdomas tuo būdu, kad į Klaipėdos krašto reikalus nebuvo kreipiama dėmesio, kas lietuvių pusėj, aišku, turėjo iššaukti nuomonę, kad jų draugingumo vokiečiams kaina Klaipėdos krašte pakeltina kiekviena neteisybė. Ta būklė galop išaugo į dar Voldemaro laikais naudotą lietuvių užsienių politikos taktiką: vokiečių įsikišimą į kiekvieną energingesnį vyksmą Klaipėdos krašte pariruoti su lietuvių lenkų susitarimo galimybių pažymėjimu. Tai labai reikšminga mūsų užsienių reikalų ministerijos silpnumui ir savęs supratimui charakterizuoti, kad tas trikas dar iki pat paskutinių dienų tebesilaiko (Sic! Red.) ir kad iki pat šiol turi didelės reikšmės įvairių delegacijų narių nuotaikai, tuo tarpu kai iš patikimų šaltinių tikrai yra aišku, jog apie Lietuvos užsienių politikos pakeitimą susitaikymo su Lenkija atžvigiu nėra nė kalbos. Neatpasakojant tolimesnių straipsnyj pareikštų minčių, jau ir iš to, kas pasakyta, matyti ko verti tie „samprotavimai“ ir išvados aiškios.


(Mūsų Rygos korespondento). Pereitą penktadienį pasibaigė paskutinė antrojo latvių seimo sesija. Greičiausia, kad vis dėlto seimas dar susirinks nepaprastai sesijai, nes vyriausybė nori skubiai išaiškinti likimą, sudarytosios sutarties su švedų degtukų trestų dėl Latvijos degtukų pramonės finansavimo ir užsienių paskolos užtraukimo. Be to, tiek dešinysis, tiek kairysis sparnai yra surinkę po 34 seimo atstovų parašus, reikalingus nepaprastai sesijai sušaukti. Tokiu būdu kiekviena pusė gali bet kuriuo momentu pareikalauti seimo sesijos. O tai seimo rinkimų išvakarėse labai svarbu, nes iššovus visus šovinius ir ištuštinus priešrinkiminį bagažą seimo tribūna gali vėl čemodanus pripildyti. Dabar gi visi seimo nariai išsiskirstė po savas rinkimų apygardas ir netrukus pradės mitingų sezoną. Nors oras šaltas, vis tik politinis barometras pranašauja karštą vasarą. Ir nenuostabu: spalių mėn. 6 ir 7 d. bus naujo seimo rinkimai. Margas buvo šio seimo gyvenimas! Kito ir negalima laukti iš įstaigos, kuri pasižymėjo tokiu margumu. Iš 100 seimo narių tarpo susidaro net 25 atskiros partijos, kurių dauguma teturi po 1 arba 2 atstovus. Tokiomis aplinkybėmis kalba apie patvarumą tegali būti svajonė. Per 3 seimo gyvavimo metus pasikeitė 4 vyriausybės. Kurjozas išėjo jau pačioj seimo kadencijos pradžioj, kada vieną vakarą prisistatė 2 vyriausybės! Kai nueitas tam tikras kelias, paprastai atsižvelgiama atgal. Kiekviena įstaiga, baigdama darbą, suveda balansą. Latvijos seimas socialiniu atžvilgiu yra pasiskirstęs į 4 grupes: dešiniųjų, ūkininkų, centro ir socialistų. Į jas atatinkamai galima įtraukti ir tautinės mažumos. Tačiau visa nelaimė ta, kad kai kurių grupių nariai, daugiausia 1 ar 2 atstovų partijos, patys nežino, ko jie nori. Todėl taip sunku buvo susidaryti pastovesnei vyriausybei. Visa visuma pereitas seimas nepasižymėjo dideliais darbais. Jo didžiausias rūpesnis buvo ekonominio gyvenimo stabilizavimas. Tą darbą pradėjo pačioj pradžioj dirbti ūkininkų grupė, remiama dešiniųjų ir centro. Jos didžiausias nuopelnas – užsienių prekybos milžiniško pasyvo išlyginimas. Tačiau drauge buvo nužengta per toli kredituojant savas įmones. To išdavoj visa eilė jų atsistojo bankruto akivaizdoj. Susidarė labai pavojinga ūkiška situacija, pakvipo lato žlugimo pavojus. Tada dalis centro grupių pasviro kairėn. Prie valdžios vairo atsistojo kairieji. Negalima neigti, kad šie žymia dalim prablaivino orą. Bet drauge su ūkišku veikimui prasidėjusi politinė akcija greit išskyrė socialdemokratų ir centro vedybas. Centras negalėjo ramiai žiūrėti, kaip socialdemokratai vykdė gyveniman savo programą. Vėl pereitų metų pabaigoj kilo vyriausybės krizis. Vyriausybės vadeles paėmė į savo rankas demokratinis centras, tačiau pirmąjį smuiką groja grupės, dešinesnės už centrą. Tokios yra šio seimo kadencijos metu buvusių vyriausybių veikimo linijos. Bet daug įdomesnės yra išvados, daromos iš baigiančio savo amžių seimo. Pirma ir pati svarbiausia išvada yra ta, kad taip, kaip ligšiol ilgai negali eiti. Visi jaučia, kad valstybės gyvenimas reikia stabilizuoti. Reikia sustiprinti centralinių organų valdžia. Bet kap tai padaryti? Kai mirė pirmasis valstybės prezidentas Čakstė, Seimas kelias savaites negalėjo susitarti dėl vietininko. Tada dešiniosios grupės nešė pasiūlyma pakeisti valstybės konstituciją, ta prasme, kad valstybės prezidentą rinktų pati tauta. Drauge turėjo būti praplėsti jo įgaliojimai. Nors pasiūlymas nesurinko tokiais atvejais reikalingos kvalifikuotos seimo daugumos, vis dėlto mintis apie konstitucijos pakeitimą yra gyva. Anksčiau ar vėliau ji vėl iškils. Buvo žmonių, kurie bandė ir kitokiomis priemonėmis pakeisti valstybės tvarką. Leit. Uolinto, vyr. leit. Ikšės (rimti ar nerimti, tai kitas klausimas!) pučai parodė ir kitokias tendencijas. Su Ikšės vardu surištas ir kariuomenės vado gen. Radzinio atsistatydinimas. Pagaliau. socialdemokratai turi savo išisą armiją (darbininkų sporto ir sargų organizaciją), kuri tam tikrais atvejais gali sudaryti militarinę atsparą jų partijai. Taip pat dešiniųjų organizacijos turi savo neva sporto draugijas. Visa tai rodo, kad valstybės viduj yra liguistų reiškinių, kurie gali atnešti netikėtumų. Reikia griežtų priemonių, kad būtų atnešta patvarumo. Tačiau norint eiti seimo keliu, susiduriama su jėgų susiskaldymu ir su pažiūrų priešingumais. Daugiau kaip trečdalį seimo kėdžių apsėdę socialdemokratai. Dešiniųjų gi pajėgos per silpnos, nes centro charaktery yra amžini svyravimai. Todėl tūpčiojama vietoj. Prieš išsiskirstydamas seimas priėmė vieną gana svarbų įstatymą. Buvo pakeistas rinkimų įstatymas ta prasme, kad mažosios partijos nebegalės taip lengvai patekti į seimą. Tokiu būdu gal kitas seimas jau nebebus taip margas. Tačiau niekas negali įtikinti, kad ši priemonė bus universalus vaistas, kuri galėtų išgydyti valstybę nuo visų ligų. Tai tiktai pusiaupriemonė, laikinas vaistas. Kitas svarbus momentas, pasireiškęs per antrąjį seima, yra rimtos konkurencijos atsiradimas pas socialdemokratus. Latvių socialdemokratai dar iš rusų caro laikų pasižymėjo revoliucingumu. Bet ilgainiui galvos ataušo. Darbininkų masės ima traukti žmonės, kurie žada daugiau. Aišku, kad rekordą pažadų atžvilgiu laiko kairesni už kairiuosius – komunistai. Nors ir nelegaliai, bet gi jie veikia. Profsąjungininkų“ vardu prisidengę, jie žada per būsimus seimo rinkimus išstatyti savo sarašą. Komunistų laimėjimai Vokietijoj rodo, kad masėms patinka tie, kurie daugiau žada. Šalia ,.profsąjungininkų“ eina neseniai atsiradę nepriklausomieji socialistai“, kurių tonas rodo, kad faktinai jie nuo kažko pareina. Tokie yra reiškiniai, pasireiškę pereito seimo metu. Suprantama, per rinkimus daugiausia svers, vadinamieji, kišeniaus interesai. Šituo atžvilgiu tenka pripažinti, kad kairiosios grupės, žadančios plačių reformų, turi gal ir daugiau šansų. Baigiant reikia pažymėti seimo veikimas užsienių politikoj. Nieko didesnio ir čia neatsiekta. Daugiausia gal padaryta ekonominių santykių su užsieniu tvarkymo srity. Čia pažymėtina socialdemokratų vyriausybės metu sudarytoji prekybos sutartis su Sov. Rusija. Grynos politikos srity pažymėtina vienas – atsipalaidavimas nuo Lenkijos įtakos.


DE GOLIS REIKALAUJA PLATESNIŲ ĮGALIOJIMŲ

Vakar Paryžiuje įvyko nepaprastasis Prancūzijos ministrų tarybos posėdis, kuriam pirmininkavo generolas de Golis. Prancūzijos ministrų taryba pritarė eilei dekretų apie referendumo Alžyre sąlygas, laikinosios valdžios organizavimą ten, amnestiją ir teiseną Alžyre, ir paskyrė Kristianą Fuše Prancūzijos vyriausiuoju komisaru Alžyre. Prezidentas de Golis reikalauja sau naujų platesnių įgaliojimų. Šis reikalavimas pareikštas jo laiške parlamentui, kuris susirinko šiandien rytą nepaprastosios sesijos ryšium su Prancūzijos–Alžyro susitarimais Eviane. Savo laiške prezidentas pabrėžia, kokie svarbūs susitarimai dėl „ugnies nutraukimo“ ir dėl Alžyro apsisprendimo. Jis nurodo sunkumus, kurie „dabar atsiranda ir gali atsirasti ateityje ne tik toje srityje, kuri liečia daugelio žmonių padėtį ir daugelį daiktų, bet ir viešosios tvarkos bei valstybės saugumo srityje“. De Golis pareiškia, kad valstybės vadovas ir vyriausybė privalo turėti „priemonių išspręsti iki smulkmenų toms problemoms, kurios kils įgyvendinant“ susitarimus. Todėl jis pareiškia nutaręs „pateikti referendumui įstatymo projektą, kuriuo pritariama vyriausybės 1962 metų kovo 19 d. pareiškimams ir kuriuo leidžiama respublikos prezidentui ateityje pasirašinėti aktus dėl Prancūzijos ir Alžyro bendradarbiavimo, jeigu, įgyvendinus apsisprendimą, bus sudaryta nepriklausoma Alžyro valstybė, ir, pagaliau, – tol, kol tuo atveju Alžyre bus sudaryti Alžyro valstybinės valdžios organai, – Ministrų tarybos įsakymais arba dekretais imtis visų priemonių, susijusių su minėtų pareiškimų pritaikymu“. Nacionaliniame susirinkime, paskelbus respublikos prezidento laišką, ministras pirmininkas Debrė vyriausybės vardu padarė pareiškimą. Jis trumpai nušvietė Prancūzijos–Alžyro derybų istoriją ir Eviane sudarytus susitarimus.


Šiandien Seime numatyta išrinkti Lietuvos delegacijos į Europos Tarybos (ET) parlamentinę asamblėją narius. Lietuvai Europos Taryboje skirtos keturios vietos. Ankstesnėje Lietuvos delegacijoje buvo išrinkti keturi AT deputatai: A.Brazauskas, E.Gentvilas, J.Karvelis ir J.Tamulis. Europos Taryba (European Council) - tarptautinė tarpvyriausybinė Vakarų Europos valstybių organizacija. ET įstatai buvo patvirtinti 1949 m. gegužės mėnesį ir įsigaliojo tų pačių metų rugpjūtį. Pirmomis ET narėmis tapo Belgija, Didžioji Britanija, Danija, Airija, Italija, Liuksemburgas, Norvegija, Prancūzija, Švedija. Vėliau prie jų prisijungė Graikija, Turkija, VFR ir kitos Europos valstybės. Dabar ET priklauso 27 valstybės. Svarbiausios ET institucijos yra ministrų komitetas, kurį sudaro užsienio reikalų ministrai, ir parlamentinė asamblėja. Komitetas konsensuso principu priima politines rekomendacijas Europos Tarybos narių vyriausybėms. Ratifikuotos jos yra tai šaliai privalomos. Daug dėmesio ET skiria žmogaus teisių ir laisvių, tautinių mažumų problemoms. Parlamentinę asamblėją sudaro valstybių - ET narių parlamentų atstovai: po 18 iš Didžiosios Britanijos, Italijos, Prancūzijos ir Vokietijos, po 12 iš Ispanijos ir Turkijos, kitos valstybės asamblėjoje turi nuo 7 iki 3 atstovų. Parlamentinėje asamblėjoje dalyvauja ne tik ET valstybių parlamentuose turinčių daugumą partijų, bet ir opozicinių partijų atstovai. Balsų dauguma asamblėja priima rekomendacijas ministrų komitetui. Prie ET veikia keletas specializuotų organizacijų: Europos žmogaus teisių komisija, Europos žmogaus teisių tribunolas, Europos jaunimo centras, Europos jaunimo fondas, Gamtos apsaugos informacinis centras ir kitos. Svarbiausios ET institucijos įsikūrusios Prancūzijoje, Strasbūre. ET generalinė sekretorė ponia Katrina Lialiumjer. Visos trys nepriklausomybę pasiekusios Baltijos valstybės - Lietuva, Latvija ir Estija - dar pernai pareiškė, kad jos nori įstoti į Europos Tarybą. ET pradėjo svarstyti šį prašymą. Nuo 1991 m. rugsėjo Lietuva Europos Taryboje turi specialaus svečio statusą, dalyvavo svarstant Vakarų Europos šalių ekonominės pagalbos Rytų Europos valstybėms problemas. 1992 m. birželio pabaigoje Vilniuje lankėsi ET atstovai T.Banksas, V.Ohris ir D.Taršis, kurie rengė ataskaitą apie politinę padėtį Lietuvoje, nes priimama į ET individualiai. Lietuvos subrendimą tapti ET nare turėjo parodyti Seimo rinkimai. LDDP savo rinkimų programoje pareiškė sieksianti, kad Lietuva taptų tikrąja ET nare. Todėl gana gausi Europos Tarybos parlamentinės asamblėjos delegacija stebėjo Lietuvos Seimo rinkimus. Šie stebėtojai dalyvavo abiejuose Seimo rinkimų turuose. ET stebėtojų grupės vadovas, Danijos parlamento narys Jensas Toftas po Seimo rinkimų antrojo turo pasakė, kad rinkimai Lietuvoje buvo laisvi, teisingi, išreiškė laisvą tautos valią. J.Toftas patikino, kad toliau bus svarstomas Lietuvos įstojimas į Europos Tarybą. Netrukus turi prasidėti ET parlamentinės asamblėjos posėdžiai. O vienas svarbiausių Lietuvos uždavinių Vakarų politikoje - dar šiais metais įstoti į Europos Tarybą. Narystė joje būtų demokratinės raidos garantas.


Gėdingai sužlugo vakar gynybos ministro Votkinsono kalba Londono universiteto studentams. Ministrui paleidus į darbą nuvalkiotus argumentus, kuriais jis jrodinėjo, kad Anglija turinti išsaugoti branduolinįi ginklą, kalbėdamas apie strateginius sumetimus ir ištikimybę NATO ir kitų agresyvių blokų įsipareigojimams, buvo pradėta mėtyti į sceną gabalus kartono popieriaus gniužulus ir rulonus tualetinio popieriaus. Votkinsono kalba ne kartą buvo pertraukta pasipiktinimo šūksmais, švilpimu, kojų trypimu. Votkinsonui baigus kalbėti, apie 200 studentų surengė demonstraciją prie rūmų įėjimo. Vengdamas susitikti su studentais, ministras pasišalino pro kitą išėjimą ir išvažiavo taksi, palikęs prie centrinio įėjimo savo automobilį.


Šiandien senojoje mūsų respublikos sostinėje Vilniuje prasideda pirmasis Lietuvos darbo valstiečių suvažiavimas. Pirmą kartą po sunkių vokiškosios okupacijos metų, kada nuo darbo valstiečių vokiškieji grobikai ir jų bendrininkai buožės lupo devynis kailius, kada jie visaip buvo engiami ir persekiojami, — laisvai suvažiavo visos Lietuvos darbo valstiečių, tikrųjų mūsų krašto laukų šeimininkų, atstovai svarstyti aktualių dienos klausimų. Ypatingomis sąlygomis susirenka šiandien Lietuvos darbo valstiečiu atstovai į savo suvažiavimą. Kiekvieną dieną mes girdime didžiojo Stalino įsakymus, pranešančius vis apie naujas ir naujas didvyriškosios Raudonosios Armijos pergales. Vienas po kito užimami miestai vokiečių Pomeranijoje, Silezijoje ir Brandenburgo provincijoje. Tarybiniai kariai, neseniai sutriuškinę milžinišką vokiečių tankų grupuotę, palaužė vokiečių pasipriešinimą Vengrijoje ir pradėjo smarkiu tempu vyti vokiečius iš vengrų ir čekoslovakų žemės. Tuo tarpu mūsų sąjungininkai vakaruose plačiu baru forsavo stambiausią gamtinę kliūtį pakeliui į Vokietiją — Reino upę ir kerta hitlerininkams smūgį po smūgio. Hitlerinio žvėries urvas apsuptas iš visų pusių. Nebetoli toji diena, kai jam bus suduotas lemiamas smūgis. Šiose istorinėse kautynėse dėl fašizmo sutriuškinimo, greta kitų tarybinių tautų, aktyviai dalyvauja ir lietuvių tauta. Tūkstančiai jos sūnų kovoja fronte greta su kitais tarybiniais kariais. N lietuviškasis Raudonosios Armijos junginys tose kovose pelnė garbingą Raudonosios Vėliavos ordiną ir įgijo Klaipėdos vardą. Mūsų krašto darbo valstiečiai jau ne kartą parodė savo ištikimybę tarybinei santvarkai, savo didžiajai Tėvynei, savo mylimajam draugui Stalinui. Žiauriosios hitlerinės okupacijos metu mūsų darbo valstiečiai dosniai rėmė tarybinius partizanus, kovotojus prieš hitlerinius okupantus dėl lietuvių tautos laisvės, dėl Tarybų Lietuvos. Maža to. Jie įvairiais būdais sabotavo okupantų uždėtas prievoles, nesileido įkinkomi į hitlerinę karo mašiną. Raudonajai Armijai išvadavus Tarybų Lietuvą, iki šių metų kovo 1 d. tarybų valdžia grąžino bežemiams ir mažažemiams okupantų vokiečių ir buožių užgrobtas žemes. Per tą laiką jau daugiau kaip 55 tūkstančiai darbo valstiečių gavo iš tarybų valdžios per 380 tūkstančių ha žemės, tūkstančius karvių, arklių, avių, kiaulių ir kitokio gyvo bei negyvo inventoriaus. Atsidėkodami už tai Lietuvos darbo valstiečiai, nepaisydami karo veiksmų atneštų sunkumų, sėkmingai atliko žiemkenčių sėją ir įvykdė nustatytas valstybines prievoles. Jie pristatė žymius javų, mėsos, bulvių ir pieno produktų kiekius fronto kariams ir mūsų respublikos miestą gyventojams, tuo žymiai prisidėdami prie vokiškųjų grobikų triuškinimo ir normalių gyvenimo sąlygų sugrąžinimo mūsų miestuose. Šiomis dienomis Tarybų Sąjungos vyriausybė už sėkmingą 1944 m. valstybinio grūdų paruošos plano atlikimą apdovanojo aukštais atžymėjimo ženklais 27 mūsų respublikos darbuotojus. Dabar vienas didžiausių mūsų darbo valstiečių uždavinių yra sėkmingai atlikti pavasario sėją. Gera sėja yra būsimo derliaus pagrindas. Užtat suprantama, kodėl darbo valstiečiai taip energingai svarstė sėjos klausimus valsčių ir apskričių valstiečių susirinkimuose ir kodėl jie dabar susirinko šių klausimų spręsti mūsų senojoje sostinėje Vilniuje. Kovo 18 d. „Tiesos“ numeryje mes spausdinome mūsų krašto vyriausybės nutarimą dėl žemės ūkio vystymo Valstybinio plano Lietuvos TSR valstiečių ūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose. Vyriausybė patvirtino smulkų įvairių žemės ūkio darbų planą, numatė konkrečias priemones pasirengiant pavasario lauko darbams ir keliant žemės ūkio kultūrų derlingumą. Šis žemės ūkio darbų planas turi būti gerai žinomas tiek apskričių bei valsčių vykdomųjų organu, tiek atskirų valstiečių. Atlikdami šiemet pavasario sėją mes susidursime su eile sunkumų. Buožės, vokiškųjų grobikų agentai lietuviškai vokiškieji nacionalistai, visi buvę okupantų tarnai iš kailio nersis platindami įvairiausius šmeižtus, gandus, varys sabotažą, grasins ir terorizuos, kad tik sutrukdytų mums pasirengti ir atlikti sėją. Mūsų darbo valstiečiai, visi mūsų partiniai ir tarybiniai organai turi būti pakankamai budrūs, kad laiku demaskuotų priešo agentų melagystes ir neleistų jiems sutrukdyti pavasario sėjos darbų. Drauge reikia dėti visas pastangas sėklos, inventoriaus, traukiamosios jėgos trūkumui pašalinti, tinkamai išnaudoti MTS ir MANP esamą techniką, kad būtų apsėtas kiekvienas žemės sklypelis. Didžiuliai uždaviniai iškyla 1945 metais prieš mūsų krašto darbo valstiečius, prieš tarybinius naujakurius, prieš žemės ūkio organus. Mes linkime pirmojo respublikinio darbo valstiečių atstovų suvažiavimo dalyviams sėkmingo darbo sprendžiant šiuos klausimus visos mūsų didžiosios Tėvynės labui.


LENINGRADAS, birželio 7 d. (TASS-o spec. koresp.-ELTA). Šiandien šimtai tūkstančių leningradiečių išėjo į gatves ir aikštes, esančias prie Maskvos stoties, kad sutiktų Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą Josipa Broz‑Tito, TSRS Ministru Tarybos Pirmininką N. A. Bulganiną ir lydinčius oficialiuosius asmenis. Maskvos stotyje atvykstančius sutiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius F. R. Kozlovas, TSKP srities komiteto sekretorius D. D. Brežnevas, Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Smirnovas, srities tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas G. I. Vorobjovas, partijos Leningrado miesto komiteto pirmasis sekretorius I. K. Zamčevskis, Leningrado karinės apygardos kariuomenės vadas armijos generolas M. V. Zacharovas, TSRS ir RTFSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, srities ir miesto tarybų deputatai, daug gamyklų ir fabrikų atstovų. kultūros veikėjų, žurnalistų. Stoties perone buvo išrikiuota garbės sargyba. Traukinys atvažiuoja prie perono 10 valandą ryto. Iš vagonu išlipa svečiai. Pasigirsta sveikinimo šūksmai ir plojimai. Vaikai įteikia atvykusiems gėlių puokštes. Garbės sargybos viršininkas-raportuoja draugui Tito. Iškilmingai ir didingai skamba Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybiniai himnai. Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Smirnovas kreipėsi kalba i draugus jugoslavus. Prie mikrofono prieina JFLR Prezidentas Josipas Broz‑Tito. Prezidento kalba ne kartą pertraukiama plojimais, šūksmais „ura“. Draugas Tito ir jo bendrakeleiviai išeina į stoties aikštę. Čia juos plojimais sutinka tūkstančiai leningradiečių. Josipas Broz Tito ir N. A. Bulganinas sėda į mašinas ir vyksta į jiems paskirtas rezidencijas.