Rinkimai Vokietijos Demokratinėje Respublikoje

BERLYNAS, birželio 23 d. (TASS-ELTA). Šiandien Vokietijos Demokratinėje Respublikoje vyksta rinkimai į vietos liaudies atstovybes. Visuose VDR miestuose ir bendruomenėse rinkėjai turi išrinkti 220000 pagrindinių ir 70000 atsarginių deputatų į miestų deputatų susirinkimus ir į bendruomenių atstovybes. Respublikos miestai ir kaimai, kaip ir didelių švenčių dienomis, pasipuošė iškilmėms. Visur iškabinėti rinkimų plakatai, VDR valstybinės vėliavos ir raudonos darbininkų judėjimo vėliavos. Iš ankstyvo ryto gatvėse nepaprastas pagyvėjimas. Šiomis rytmečio valandomis Berlyno gatvėse galima sutikti ypač daug jaunuolių ir merginų, skubančių į rinkimines apylinkes. Vokietijos demokratinės spaudos pranešimais, rinkimuose pirmą kartą dalyvaus apie 900000 jaunųjų rinkėjų. Balsavimas visur prasidėjo 6 valandą ryto. Kaip pažymi rinkimų komisijų atstovai, rinkėjai nepaprastai aktyviai dalyvauja rinkimuose.


Amerikiečių publicistas kritikuoja JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu

NIUJORKAS, birželio 21 d. (TASS-ELTA). Žurnale „Niu Ripablik” išspausdintas tarptautinių santykių specialisto profesoriaus Natanielio Peferio straipsnis, kuriame jis kritikuoja JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu. Peferis yra prieš Jungtinių Amerikos Valstybių vykdomą Čan Kai-ši režimo rėmimo politiką. Mūsų dabartinės politikos gynėjai, – rašo jis, – teigia, kad, pasitraukdami iš Formozos (Taivanio. - Red.), mes susilpnintume savo prestižą Azijoje”. Pareikšdamas, kad negalima sutikti su šiuo „argumentu” Peferis rašo: „Niekas nedaro tokios žalos Amerikos prestižui Azijos šalyse ir nesukelia tokių didelių įtarimų dėl mūsų motyvų Azijoje, kaip viskas, kas padaryta Formozoje, kad būtų galima išsaugoti Čian Kai-ši”. Nurodęs, kad Čan Kai-ši režimas „laikomas Amerikos imperializmo marionete”, o pati sala – „būsimosios agresijos baze”, autorius išjuokia teigimą, kad Taivanis esąs JAV „gynybos tvirtovė”. Autorius ragina, atsižvelgiant į realią padėtį, peržiūrėti JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu. Centrinė Amerikos politikos problema Tolimuosiuose Rytuose yra pažiūra į Kiniją, rašo jis. Jeigu mes galėtume taikiai išspręsti savo nesutarimus su Kinija, dėka to būtų natūraliai išspręsta „Taivanio problema”. Peferis pasisako prieš tai, kad būtų toliau vykdoma dabartinė JAV politika, pagal kurią septintasis laivynas laikomas Taivanio vandenyse, saloje paliekamos aviacijos bazės ir dislokuojami vairuojamieji sviediniai. Čan Kai-ši armijai duodamos lėšos, ginklai ir kariniai specialistai, – nes toji politika „verčia toliau palaikyti priešiškus santykius su Kinija”. „Jeigu mes norime to išvengti, mes neturime kitokios išeities, kaip derybų būdu pasiekti kompromisą”. Turi būti apsvarstyti du klausimai: Kinijos Liaudies Respublikos pripažinimas ir jos įleidimas į Suvienytųjų Nacijų Organizaciją. Peferio nuomone, Kinijos Liaudies Respublikos pripažinimas nekelia jokio sunkumo. Pripažinusios Kiniją, JAV stačiai konstatuotų faktą, kad egzistuoja Kinijos vyriausybė ir egzistuoja šalis, kurioje gyvena penktadalis žmonijos. Peferis įspėja, kad, prieštaraudamos Kinijos Liaudies Respublikos teisių Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pripažinimui, JAV rizikuoja likti izoliuotos. Anksčiau ar vėliau Jungtinės Valstybės pripažins Kiniją, ir pastaroji bus įleista į Suvienytųjų Nacijų Organizaciją. Kodėl gi tai turi įvykti vėliau – klausia autorius. Sveikai samprotaudamas dėl būtinumo pakeisti JAV politiką Kinijos Liaudies Respublikos atžvilgiu, Peferis kartu tuo pretekstu, kad, esą, Kinijos Liaudies Respublika „negalima pasitikėti”, iš esmės yra už tai, kad Taivanį ir toliau 10 metų valdytų Čan Kai-ši, „globojamas Suvienytųjų Nacijų Organizacijos”.


LIAUDIES rūstybės prasiveržimas Kinijos saloje Taivanyje, kurią užgrobė saujelė iš Kinijos išmestų išdavikų ir jų amerikinių globėjų, tartum prožektoriaus spindulys nušvietė ir demaskavo šiuolaikinės imperializmo politikos – visų nacijų neapkenčiamos karo ir kolonijinio pavergimo politikos nusikalstamumą. JAV uždavinys, pareiškė specialiai sušauktoje spaudos konferencijoje valstybės sekretorius Dalesas, dabar yra kažkokiu būdu „nuraminti“ bendrą „padėtį, kuriai gresia sprogimasˮ. Bet pasiekti tokį „nuraminimąˮ Amerikos kolonizatoriams labiau negu sunku. Jeigu jau Čan Kai-ši, šis ištikimiausias” ir absoliučiai atsidavęs JAV sąjungininkas, nesugebėjo sutramdyti masių, jeigu net jis, kaip parodė įvykiai, nepasirodė esąs padėties šeimininku saloje, kurią jis pardavė amerikiečių karinei bazei įsteigti, – tai kaip galima tikėtis, kad kiti panašūs į jį Vašingtono „sąjungininkai” sugebės tai padaryti! Tai tokie pat generolai be armijos. Visi jie turi vieną, bet už tai labai esminį „trūkumą” – juos pripažino JAV, bet nepripažino sava tauta… Patys Amerikos laikraščiai dabar priversti konstatuoti šį faktą. Taivario gyventojai, su karteliu rašo laikraštis „Vašington Post end Taims Herald”, „į kinų nacionalistus (t. y. gomindanininkų gaują) žiūri kaip į žiaurius neprašytus svečius” ir rado būdą „pademonstruoti protestą prieš Čan Kai-ši vyriausybę ir jos amerikinius globėjus”. Dar reikšmingesnė yra platesnė laikraščio išvada: „kontrrevoliucinėms vyriausybėms istorijoje retai pavykdavo išsilaikyti ilgesnį laiką: sukilimą Formozoje galima laikyti įrodymu, kad irimo procesas progresuoja”. Bet ne tik Taivanis liovėsi buvęs paklusnus Amerikai. Laikraštyje „Niujork Taims” žinomas apžvalgininkas Bolduinas samprotauja apie „didėjančią antiamerikinių nuotaikų reikšmę Japonijoje”. Ši didelė šalis vargsta nuo karinių mokesčių ir JAV kariuomenės „postovių”. Susitarimas, pagal kurį iki šiol Amerikos ginkluotosios pajėgos užtvindo Japonijos teritoriją, kelia vis didesnį japonų tautos pasipiktinimą. O kai dėl Amerikos kariaunos elgesio, jos chuliganiškų veiksmų, smurto ir pasityčiojimų, tai, kaip žinoma, Japonijoje jie tokie pat, kaip Taivanyje ir kitose šalyse, paverstose JAV karinėmis bazėmis. JAV gynybos ministras Vilsonas ką tik davė oficialią informaciją apie šias karines bazes. Kalbėdamas senato užsienio reikalų komisijoje, Vilsonas pranešė, kad šiuo metu JAV laiko užsienio teritorijose 1 milijono 200 tūkstančių žmonių armiją! Daugiausia ši armija, pasak jo, sutelkta daugiau kaip 250 Amerikos karinių bazių kitose šalyse. Paneigdamas dabar pasklidusius gandus, kad Jungtinės Valstybės po Taivanio įvykių, vadovaudamosi sveiku protu, esą, ketinančios sumažinti šios kariuomenės ir šių karinių bazių skaičių, gynybos ministras pareiškė štai ką: „JAV baigia sudaryti šį tinklą, ir jokių kiekybinių pakitimų nelaukiama”. Tačiau tai, kas įvyko Taivanyje, – šioje, kaip rašo Amerikos laikraštis „Niujork Uorld Telegram end San”, „ beveik Amerikos kolonijoje” – mažai kuo skiriasi nuo to, kas vyksta daugelyje kitų šalių. Paimkime kad ir Artimuosius Rytus. Jeigu vienos Arabų valstybės, kaip Egiptas ir Sirija, ryžtingai atmeta kolonialistinę „Eizenhauerio doktriną”, o kai kurios, pavyzdžiui, Libanas, ją priima”, tai juk liaudies pažiūra į šią Imperialistinę „doktriną” visur vienoda. Neveltui šiomis dienomis Libane, jo sostinėje Beirute, įvyko masinės demonstracijos prieš „doktriną”. „Eizenhauerio doktriną”, kuri numato paversti Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų valstybes naujais „taivaniais”, visiškai suprato liaudies masės. Kaip tik todėl tokius vieningus atgarsius Taivanio įvykiai sukėlė Egipte, Sirijoje, Indijoje, Indonezijoje. „Atėjo laikas amerikiečiams peržiūrėti jų politiką Azijos ir Afrikos šalių atžvilgiu”, – rašo Indonezijos laikraštis „Duta Masakaratˮ. Bet šią politiką, matyti, reikia peržiūrėti ir kitų žemynų atžvilgiu. Kaip rašo Vakarų šalių laikraščiai, ir Europoje plečiasi antiamerikinės nuotaikos: Vakarų Europos gyventojai, kuriems dabar vėl iškilo agresyvaus Vakarų Vokietijos militarizmo atgaivinimo grėsmė ir atominio karo pavojus, dėl visų savo vargų kaltina Amerikos politiką „iš jėgos pozicijosˮ. O kas dedasi Lotynų Amerikoje, šioje teritoriniu atžvilgiu artimiausioje Jungtinėms Valstybėms Amerikos tėvonijoje!? Diktatorinio režimo nuvertimas Kolumbijoje, tebevykstantis sukilimas Kuboje prieš Batistos režimą, streikai Čilėje – visa tai įvykiai, turintieji didžiulės, principinės reikšmės. Juk Lotynų Amerikos valstybės iki dugno pačios patyrė ir patiria, kas yra Amerikos „pagalba” ir karinės „sąjungos” su JAV. Ir Lotynų Amerikos valstybių tautos vis ryžtingiau taria savo ne šiai „pagalbai” ir „sąjungoms”. Amerikos politikos Kinijos atžvilgiu bankrutavimą rodo ir tai, kad artimiausi JAV sąjungininkai, pirmoje eilėje Anglija, atsisakė sekti Amerika vykdant jos antikiniškas priemones. Specialus „Kinijos komitetasˮ (sutrumpintai „Čikomˮ), kuriame dalyvauja Šiaurės Atlanto ir kitų JAV sudarytų karinių blokų šalys, šiomis dienomis svarstė klausimą dėl uždraudimų panaikinimo prekyboje su Kinijos Liaudies Respublika. Nepaisydama, kad JAV atstovai įnirtingai priešinosi, Anglija atsisakė toliau vykdyti liaudies Kinijos ekonominę blokadą, o be to, kaip pripažįsta Amerika, Anglija, matyti, paseks ir daugelis kitų šalių. Gegužės 30 d. Britanijos Bendruomenių rūmuose Anglijos užsienio reikalų ministras Selvinas Loldas oficialiai pranešė, kad jo vyriausybė nutarė susilpninti prekybos su Kinijos Liaudies Respublika kontrolę. Suprantama, JAV valstybės departamentas nedelsė oficialiai pareikšti savo „didžiulį nusivylimą” šiuo Anglijos nutarimu. Tačiau Amerikos diplomatų nusivylimai nekeičia reikalo. Visiškai aišku, kad Anglijos nutarimas rodo, jog pradėjo žlugti ta nesutaikinama ir nešvari didžiausių revoliucinių pakitimų Kinijoje „nepripažinimo” politika, kuri jau vieną kartą žlugo, kai Jungtinės Amerikos Valstybės 16 metų „nepripažino” Tarybų valstybės. Įvykiai Taivanyje rodo, kad sustiprėjo Azijos tautų judėjimas už visišką išsivadavimą. Kovodami už savo idealus, šio judėjimo dalyviai įkvepiantį pavyzdį mato, konkrečiai, tokiose šalyse, kaip Kinija, Indonezija, Šiaurės Vietnamas, Mongolija, kurių tautos neseniai džiaugsmingai pas save sutiko brangų svečią iš Tarybų Sąjungos – drg. Vorošilovą. Sveikindamos taikingą TSRS politiką, jos pabrėžė, kad ši politika yra griežtai priešinga Amerikos politikai. Antra vertus, drg. Vorošilovo kelionė buvo tarybinės liaudies draugystės ir pritarimo visoms Azijos tautoms demonstracija. Azijos tautos, kaip ir mūsų Tėvynes tautos, kupinos kilnaus siekimo gyventi savarankiškai ir nepriklausomai, taikiai ir glaudžioje draugystėje, kaip tik šiam kursui priklauso ateitis.


NATO gali pirmoji panaudoti branduolinį ginklą

Šiaurės Atlanto sutarties organizacija neatsisakys galimybės konflikto atveju pirmoji panaudoti branduolinį ginklą. Antradienį Vokietija, NATO užsienio reikalų ministrų pritarimą Briuselyje siekusi, kad ši doktrina būtų atšaukta, susidūrė pirmiausia su branduolinių NATO valstijų - JAV, Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos - pasipriešinimu. JAV valstybės sekretorė Madeleine Albright, pasibaigus pirmajai sukilimo dienai, pareiškė, jog Vašingtonas nemano, kad reikėtų peržiūrėti artinę doktriną, kadangi ji yra teisinga. Vokietijos užsienio reikalų ministras Joschka Fischeris po pasitarimo pripažino, kad jo pasiūlymas nesusilaukė pritarimo. Antradienį NATO užsienio reikalų ministrai pasveikino naujausią Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos iniciatyvą, pagal kurią siekiama sukurti savarankiškas Europos karines pajėgas. Kaip Briuselyje paaiškino Robinas Cookas, Europos šalims reikėtų geriau apsiginkluoti, kad turėtų galingas greito reagavimo pajėgas. Niekas nekalba apie atsiribojimą nuo JAV - svarbu yra “pagerinti Europos saugumą ir sustiprinti NATO”, - sakė Didžiosios Britanijos užsienio reikalų ministras. Pirmosios oficialios ES ir NATO derybos Europos Sąjunga ir Šiaurės Atlanto sutarties organizacija antradienį Briuselyje surengė pirmąsias oficialias derybas, taip dialogą Europos saugumo klausimais perkeldamos į naują lygį. Nors daugelis ES narių priklauso NATO, tačiau abi organizacijos lig šiol nepalaikė oficialių kontaktų. Kaip per spaudos konferenciją pasakė ES pirmininkaujančios Austrijos užsienio reikalų ministras Wolfgangas Schuesselis, jam visada atrodė keista, kodėl du didžiausi stabilumo ir saugumo Europoje garantai negali kalbėtis vienas su kitu, nors jų būstines tame pačiame mieste skiria vos penki kilometrai. “To daugiau nebeturi būti”, - po 40 minučių trukusių derybų su NATO generaliniu sekretoriumi Javieru Solana pareiškė Wolfgangas Schuesselis. Be kita ko, jis pabrėžė, kad ES ir NATO iš pradžių turėtų suartėti “prezidentų lygiu”, užuot skubėjusios užmegzti institucinę partnerystę, tuo labiau kad ES laukia sunkūs debatai dėl bendros saugumo politikos. Pasak Austrijos užsienio reikalų ministro, su Javieru Solana jis aptarė dabartinę padėtį Bosnijoje ir Kosove bei pasidalijo samprotavimais apie strategiją, kurios reikėtų laikytis šiuose krizės židiniuose. Abu politikai, turima informacija, sutarė, jog čia būtinas glaudesnis ES ir NATO bendradarbiavimas. Rusija neleis Baltijos šalių priimti į NATO “Didėjantis Europos savarankiškumo siekis - dovana Rusijos diplomatams”, vakar rašė Rusijos laikraštis “Kommersant daily”. Anot jo, Rusijos užsienio reikalų ministras Igoris Ivanovas gauna naują kozirį priešintis NATO plėtrai. “Su Vengrijos, Lenkijos ir Čekijos stojimu į NATO teko susitaikyti, bet dar laukia Latvija, Lietuva, Estija”, rašo “Kommersant”. Laikraštis pabrėžia, kad Rusijos URM tebesilaiko buvusios SSRS sienomis nubrėžtos vadinamosios raudonosios linijos, kurios aljansui, Rusijos užsienio politikos žinybos nuomone, neleistina peržengti. “Europos ir JAV nesutarimai - vienintelė Rusijos galimybė sutrukdyti tolesnę NATO plėtrą”, konstatuoja laikraštis, pabrėždamas, kad “kandidatėms neduota jokių konkrečių pažadų ir nenurodyta, kada jos bus priimtos“.


Draugo N. S. CHRUŠČIOVO atsakymai į Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcijos klausimus

Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcija kreipėsi į TSKP CK Pirmąjį sekretorių N. S. Chruščiovą, prašydama atsakyti į kai kuriuos klausimus. Žemiau spausdinami N. S. Chruščiovo atsakymai į Amerikos laikraščio „Grend Repids Herald” redakcijos klausimus. 1. Klausimas: Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga pareiškia, kad Jungtinės Valstybės ruošiasi vesti branduolinį karą. Ar tokiu atveju šis pareiškimas reiškia, kad Jūs, kaip Komunistų partijos Pirmasis sekretorius, turint galvoje tai, kaip Jūs vertinate Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstybių ideologinius prieštaravimus, laikote karą neišvengiamu? Atsakymas: Visų pirma aš norėčiau pabrėžti, kad pareiškimai apie JAV ruošimąsi branduoliniam karui daromi pačiose Jungtinėse Valstybėse. Tokius pareiškimus atvirai daro kai kurie Amerikos kariniai ir politiniai veikėjai. Taip pat yra žinoma, kad JAV vyriausybė atkakliai atsisako sutikti sudaryti Tarybų Sąjungos siūlomą susitarimą dėl atominio ir vandenilinio ginklo uždraudimo. Ar tai reiškia, kad karas neišvengiamas? Ne, nereiškia. Mes esame tos nuomonės, kad karo fatališko neišvengiamumo nėra. Neseniai buvę įvykiai Egipte dar kartą patvirtino, kad jėgos, veikiančios už taikos išsaugojimą, gali pažaboti agresorius ir užkirsti kelią karui. Taikos išsaugojimas ir stiprinimas priklauso, žinoma, visų pirma, nuo didžiųjų valstybių politikos. Kai dėl Tarybų Sąjungos, tai mes vadovaujamės tuo istoriškai susidariusiu faktu, kad pasaulyje tuo pačiu metu yra tiek kapitalistinės, tiek ir socialistinės šalys. Nors jos ir skiriasi viena nuo kitos savo visuomeninėmis sistemomis ir ideologija, pats gyvenimas diktuoja jų taikių santykių būtinumą. Sekdami Tarybų valstybės įkūrėjo Lenino mokymu, mes esame už taikų skirtingas visuomenines sistemas turinčių šalių sambūvį. Tarybų Sąjunga, be to, siekia vystyti savitarpio interesais reikalinius ir kultūrinius ryšius su visomis šalimis, jų tarpe ir su JAV, nes, mūsų nuomone, tokių ryšių vystymas padėtų organizuoti normalius valstybių santykius ir stiprinti jų savitarpio pasitikėjimą. Jeigu Vakarų valstybės, visų pirma JAV, savo politikoje taip pat laikysis taikaus sambūvio principo, galima tvirtai pasakyti, kad taika bus išsaugota ir sustiprinta. 2. Klausimas: Ar buvo kada nors per pastaruosius 11 metų toks laikotarpis, kai Tarybų Sąjunga jautė, kad karo pavojus buvo ypatingai didelis? Atsakymas: Karinių konfliktų kilimo pavojus sudaromas tuo, kad Vakarų valstybės jau daug metų vykdo ginklavimosi varžybų politiką, politiką „iš jėgos pozicijos”. Kaip žinoma, kai kurie žymūs Amerikos veikėjai patys yra pareiškę, kad tokia politika praeityje jau ne kartą buvo atvedusi pasaulį „prie karo slenksčio”. Tačiau yra žinoma, kad, kai politika „iš jėgos pozicijos” buvo atidėta į šalį ir buvo panaudotas derybų metodas, pavojingus karo židinius, pavyzdžiui, Korėjoje ir Indokinijoje, pavyko likviduoti. Kai 1955 metų vasarą Ženevoje įvyko keturių didžiųjų valstybių Vyriausybių Vadovų pasitarimas, pasaulis buvo tarptautinio įtempimo tam tikro sumažėjimo liudininkas. Deja, šis laikotarpis truko neilgai. Užpuolimas prieš Egiptą ir po to daromi kai kurių valstybių mėginimai užpildyti savo pačių išgalvotą „vakuumą” Arabų Rytuose vėl žymiai paaštrino tarptautinę padėtį, sudarydami rimtą grėsmę taikai šiame rajone. Nėra pagrindo abejoti, kad ir čia nesureguliuotų problemų išsprendimas gali būti pasiektas vieninteliu būdu — visų suinteresuotų pusių derybomis. 3. Klausimas: Kurie aspektai mūsų šalių santykiuose sudaro, Jūsų nuomone, didžiausią grėsmę taikai? Atsakymas: Aišku, kad rimtą grėsmę taikai sudaro Jungtinių Valstybių vykdoma politika „iš jėgos pozicijos”, kad ir kaip ji pasireiškia — atsisakymu nuo nusiginklavimo, ginklavimosi varžybomis, karinių blokų ir bazių steigimu svetimose teritorijose, Vakarų Vokietijos remilitarizavimu, mėginimais kištis į kitų šalių vidaus reikalus, siekiant sukliudyti vystyti tarptautinius prekybinius, ekonominius ir kultūrinius ryšius. Tokia politika, žinoma, neatitinka uždavinio mažinti tarptautinį įtempimą ir normalizuoti valstybių santykius. Mes esame už tarptautinio įtempimo mažinimą, už Tarybų Sąjungos ir Amerikos santykių gerinimą, būdami tos nuomonės, kad tai atitinka tiek tarybinės liaudies, tiek ir amerikiečių tautos interesus, kaip tik tuo vadovaudamiesi, mes 1956 metų sausio mėnesį pasiūlėme JAV vyriausybei sudaryti mūsų šalių draugystės ir bendradarbiavimo sutartį. Deja, šis Tarybų Sąjungos žingsnis, o taip pat eilė mūsų kitų pasiūlymų TSRS ir JAV savitarpio santykiams pagerinti kol kas nesusilaukė Amerikos vyriausybės teigiamos pažiūros. Netenka abejoti, kad, jeigu abi mūsų šalys bus pasirengusios gerinti TSRS ir JAV santykius ir imsis tam reikalingų pastangų, Tarybų Sąjungos ir Amerikos santykių pagerėjimas bus užtikrintas, o tai savo ruožtu padarys teigiamą įtaką visai tarptautinei padėčiai.


Penktasis Generalinės Asamblėjos komitetas (administracinių ir biudžetinių klausimų) pradėjo svarstyti klausimą dėl SNO nepaprastųjų ginkluotųjų pajėgų Viduriniuose Rytuose ir SNO operacijų Konge finansavimo. Vakarų valstybės vėl mėgina suversti ant visų Suvienytųjų Nacijų Organizacijos narių pečių išlaidas operacijoms, kurios buvo vykdomos pažeidžiant SNO Įstatus, kolonijinių valstybių interesais. Šį kartą jos apsirūpino tarptautinio teismo konsultatyvine išvada, kad išlaidos šioms operacijoms yra „Suvienytųjų Nacijų išlaidos“. Komiteto posėdyje SNO generalinis sekretorius U Tanas pareiškė viltį, kad komiteto nutarimai ryšium su tarptautinio teismo išvada padės Suvienytųjų Nacijų Organizacijai įveikti finansinius sunkumus. Kanados, Danijos, JAV ir Filipinų atstovai ragino komiteto narius veikti sutinkamai su tarptautinio teismo išvada, nors jie ir pripažino, kad teismo nuomonė nėra privaloma nei komitetui, nei valstybėms – SNO nariams. TSRS atstovas P. Černyševas pareiškė, kad Tarybų Sąjunga nedalyvaus finansuojant SNO nepaprastąsias ginkluotąsias pajėgas ir SNO operacijas Konge ir laiko tarptautinio teismo išvadą šiuo klausimu nepagrįsta. Jis pabrėžė, kad SNO nepaprastosios ginkluotosios pajėgos buvo sudarytos ir SNO operacijos Konge vykdomos, apeinant Saugumo Tarybą ir, vadinasi, pažeidžiant SNO Įstatus, kuriais pavedama Saugumo Tarybai imtis priemonių taikai ir saugumui užtikrint


Lietuvos ir Latvijos centrinių bankų atstovai susitarė, jog šalys tarpusavyje atsiskaitys daugiausia Vokietijos markėmis. Tai nutarta Taline įvykusiame Lietuvos, Latvijos ir Estijos vyriausybinių delegacijų, kurioms vadovavo šalių premjerai, susitikime. Panašus Lietuvos ir Estijos bankų susitarimas buvo pasirašytas kiek anksčiau. Be to, trijų šalių finansų ministrai pasirašė sutarti dėl neprekybinių operacijų. Tad įvairios stipendijos, honorarai, teismo baudos, diplomatinės veiklos ir kitos išlaidos taip pat bus mokamos konvertuojama valiuta. Premjerai aptarė Lietuvos, Latvijos ir Estijos vizų, muitinių bei pasienio politiką.


Pas Kėdainių apskr. buožes tarnavo piemuo. Saulei tekant mieguistas, sušalęs jis išvarydavo bandą. Lakstė per dieną stypčiodamas juodomis, suskirdusiomis kojomis per skujas, rydamas ašarą. Vakare grįždavo toks pat susivėlęs, susitraukęs į savo patalą. Tūkstančiai tokių tėvynės pamotės vaikų buvo tada, kai Štuikevičius Kazys stiepėsi, augo, vis plačiau matė ir suprato gyvenimą. Kai iš piemens amžiaus išsitiesė, stojo Štuikevičius dirbti darbininku malūnan. Vėliau Štuikevičius stoja į nelegalią komjaunimo kuopelę, pradeda išgirsti apie kitą gyvenimą, apie kitus žmonijos santvarkos pradus. Tarybinę santvarką paskelbus Lietuvoje, Kazys Štuikevičius tuoj pradeda dirbti valstybinį darbą. Kilęs karas priverčia jį evakuotis šalies gilumon. Tačiau savo gimtinės, grobikų vokiečių teriojamos, jis pamiršti negali. Štuikevičius patenka į partizanų eiles. — Žiemos metu aš atvykau į Baltarusijos miškus, — pasakoja šis nedidelio ūgio, gyvomis greitomis akimis vyras. — Teko keliauti per pūgas, per braškančias vos vos užšalusias pelkes. Rasomskio rajone aš susitikau su Baltarusijos liaudies kareiviais. Tai buvo didelis junginys, ginkluotas įvairiausiais ginklais, kulkosvaidžiais ir net viena 76 mm patranka. Partizanų eilėse buvo žilabarzdžiai seniai, 17 metų mergaitės, linksmi aukštaūgiai Baltarusijos jaunuoliai. Lietuvių prie šio junginio prisidėjo 40 žmonių. Vadovavo jiems drg. Pranevičius. Pagyvenome kurį laiką nuošaliuose baltarusių kaimuose, išsimėčiusiuose nepraeinamų girių tankmėse, žiemos metu apipustytų iki kaminų. Vieną vakarą per kaimelius pasipylė ryšininkai. Jie stukseno į užšalusius langus ir kalbėjo: — Pasiruošti žygiui. Naktį vienas junginys išžygiavo. Partizanų patranką vilko keturi arkliai, o iš priekio ir užpakalyje važiavo ir pėsčiomis žygiavo kiti vyrai. Prisiartinome vidurnaktį lygiai 12 val. prie kaimo, kur buvo įsistiprinusi vokiečių įgula. Įgula gulėjo aukštumoje, storų rąstų nameliuose. Per 500 metrų pastatėme savo pabūklą. Nutaikėme į vidurinę pirkią, kur buvo įgulos štabas. Sulikvidavę įgulą grįžome atgal. Pakeliui užsukome į malūną. Šis malūnas iš rekvizuotų tarybinių grūdų malė miltus okupantams. Vokiečių sargyba sugriuvo į roges ir šaudydami iš automatų pabėgo. Partizanai malūne paėmė 6 tonas kviečių ir rugių ir dainuodami grįžo žiemos takais į savo stovyklą. — Puikūs draugai, Baltarusijos partizanai, — baigia drg. Štuikevičius pasakoti apie buvusius kovos bičiulius. — Paskui žygiavome miškais i Lietuvą. 1943 m. vasario mėn. pabaigoje išėjome į Kazėnų miškus. Tarp kitų ėjo tada partizanai drg. Miceika, Pletkus, Pumputis. Žygiavom dieną ir naktį. Kelyje sulaukėm pavasario. Buvom gerai apsiginklavę, dėl to nieko nebijojome. Sustojome netoli Luiškių kaimo. Susitikome su kita baltarusių partizanų „Spartako“ vardo brigada. Apie 70 jų partizanų vedė drg. Ponomariovas. Spartakiečiai užėmė poilsiui vieną miško aikštelę, mes sugulėm kitoje. Aplink sustojo sargybiniai. Mes išsirengėme iki skalbinių, nusiplovėme kojas ir sugulėme prieš saulę. Apie pusdienį mūsų sargybos viršininkas vedė partizanų pamainą pakeisti budinčius. Tik 20 metrų nuo šių dviejų, staiga iš krūmo išlindo platus, žemas vokietis. Miško tylą perplėšė greitos, storai bildančios automatų serijos. Lietuvių partizanų padėtis bloga buvo tuo, kad mums reikėjo dar apsirengti… Bet čia į pagalbą atėjo draugai iš „Spartako“. Mes tuo laiku susitvarkėme, užsidėjome savo kovos nešulius ir su sava ugnimi prasimušėme iš apsupimo žiedo. Po valandos žygio sustojame. Vadas mane siunčia atgal, kad vėl sudaryčiau ryšį su draugais spartakiečiais ir išaiškinčiau, kur jie. Braunuosi per krūmus ir pro nulinkusias šakas. Atskleidžiu tankmę — prieš akis, tik ranką ištiesk — stovi 4 automašinos ir prie jų su parengtais šauti į visas puses kulkosvaidžiais 7 hitlerininkai. Kovoti prieš juos dabar beviltiška. Tik gudrumas mane gali išgelbėti. Kaip lapė metuosi atgal. Reikia perspėti draugus apie vokiečių išsidėstymo vietą. Bendromis jėgomis juos be abejo sulikviduosime. Einu per kadugyną. Ir staiga mano žingsnis lyg prikaltas vietoje. Su atkištais šautuvais stovi tiršta hitlerininkų grandinė. Ji išsilenkusi pusračiu, iš visų trijų šonų. Akimis permetu tą gaują. Apie 70 ginkluotų galvažudžių stovi ir laukia pasaloje Krintu be garso po kadugiais. Ištiesiu savo diskinį automatą. Kas bus, kas nebus, bet gyvo jie manęs negaus. Atsuku granatą, padedu po savimi. Mano planai aiškūs: jei vokiečiai pajudės į mano pusę — išleisiu automato diską, jei suspėsiu — pakeisiu dar naują, o paskui susisprogdinsiu granata. Keturias valandas taip aš išgulėjau apie 70 metrų atstumo nuo vokiečių prisispaudęs savo kūnu granatą ir parengęs šauti automatą. Kaip niekad aiškiai ir greitai dirbo mintys. Protas buvo šviesus, mano sprendimas neatšaukiamas. Staiga Šone miško suskambėjo trys šūviai. Tai vokiečiai davė ženklą nuimti pasalas miške. Hitlerininkai apsisuko ir išnyko. Kelias prieš mane vėl buvo laisvas. Savo draugus ir „spartakiečius“ radau pelkėje. Išsiskyrėme su baltarusiais. Nematomi ir negirdimi patraukėme tolyn Lietuvon, keliais, kur vedė širdys ir kovos noras.


Australijos moterų žurnalas „Aua Uimen” praneša, kad per pastaruosius septynerius metus vyriausybė išleido 1.200 milijonų svarų ginklavimuisi. Už šias lėšas galima buvo pastatyti 100 tūkstančių individualinių namų, 30 vidurinių ir 1000 pradinių mokyklų, 500 vaikų darželių, 500 vaikų klubų, 1000 ligoninių, 100 klubų suaugusiems. Be to, liktų pinigų aprūpinti butais pensininkus ir lindynių gyventojus. O juk Australija apsiginklavimui išleidžia lėšų daug kartų mažiau, negu Jungtinės Valstybės. Kiek galima būtų padaryti darbo žmonių šeimoms ir jų vaikams už tuos dešimtis milijardų dolerių, kuriuos JAV kasmet panaudoja kariniams tikslams! Suvienytųjų Nacijų organizacijos pagalbos vaikams fondo 1954–1956 metų ataskaitoje nurodyta, kad iš 900 milijonų pasaulyje gyvenančių vaikų du trečdaliai nusilpę, blogai aprengti, auga sunkiomis sąlygomis, nepakankamai apsaugoti nuo ligų. Turkijoje kas penktas vaikas neturi pastogės ir prieglobsčio. Čilėje iš 700.000 ikimokyklinio amžiaus vaikų 250.000 gyvena skursdami. Ispanijoje iš kiekvienų 100 vaikų 75 serga džiova. Daugelis vaikų serga sunkia neišgydoma liga – raupsais. Šioje šalyje kas trys minutės miršta vaikas. Japonijoje, nors tuo sunku patikėti, paplitęs vaikų pardavinėjimas. Kaip buvo pranešama japonų žurnale „Avangard”, šuo ten kainuoja 50 dolerių, katė – 30, o mergaitė-paauglė – 22 dolerius. JAV buržuazinių sluoksnių atstovai giria „amerikinį gyvenimo būdą”. Tuo tarpu šioje turtingoje kapitalistinėje šalyje milijonai vaikų skursta. Laikraštis „AFTKPP njus” pažymi, kad menkai apmokami darbininkai ir jų vaikai negali normaliai maitintis, neturi kiek geresnės pastogės ir medicininės pagalbos. Daugumas tokių šeimų per mėnesį negali nusipirkti pieno daugiau kaip litrą. „Badas kankina vaikus pietvakariniame Vašingtono miesto rajone. Tai ne šmėkla. Jį galima išvysti kiekviename žingsnyje”, – tokia antrašte buvo išspausdintas reportažas laikraštyje „Vašington post end Taims herald” 1957 m. kovo mėnesį. Daugelis kapitalistinių šalių vaikų negali mokytis todėl, kad priversti užsidirbti sau duoną. Tačiau ir likusiems čia mažoka mokyklų ir mokytojų. Vakarų Vokietijoje trūksta 40.000 mokyklinių klasių. „Prancūzijoje mokyklinių užsiėmimų pradžia šiais metais įgauna beveik tragišką pobūdį”, – rašo Andrė Senis žurnale „Fam fransez”. Šalyje trūksta 9000 klasių ir 20.000 mokytojų. Esantieji mokyklų pastatai kelia tikrą nerimą. O juk už lėšas, kurios per vieną dieną išleidžiamos karui Alžyre, galima būtų įrengti 300 klasių! Italijoje mokyklų nelanko 2 milijonai valkų, Lotynų Amerikos šalyse – 14 milijonų. Iš 100 afrikiečių vaikų tik 6 gali mokytis.


Rusijos rinkėjai labiau nori stiprios opozicijos negu revoliucijos

Prieš metus Rusijos visuomenės nuomonės tyrimo centras domėjosi, kokius, rinkėjų nuomone, prieš rinkimus duotus pažadus Borisas Jelcinas per vienus metus tesėjo, o kokių ne. Tada daugiau kaip pusė apklaustųjų atsakė: Jelcinas netesėjo nė vieno rinkėjams duoto pažado. Geros permainos ir įvairių partijų rinkėjai Dabar, kai Rusijos prezidentas išbuvo pusę kadencijos (kai kas juokauja: neaišku, ar pusę antros kadencijos, ar pusę trijų kadencijų), Visuomenės nuomonės tyrimo centras kiek kitaip suformulavo klausimą: “Kokie teigiami šalies visuomeninio ir politinio gyvenimo poslinkiai įvyko per pastaruosius dvejus metus?” O paskui respondentams buvo pasiūlyta atsakyti, ar tai Jelcino nuopelnas. Apie gyvenimą rusai samprotauja daug noriau negu apie Jelciną. Tik 10 proc. apklaustųjų neatsakė į pirmą klausimą, o apie asmeninį prezidento indėlį nieko nežinojo pusė. “Itogi” nuomone, tai todėl, kad daugumai rusų Jelcino biografija nesidalija į iki ir po 1996 m. Pastaruosius dvejus metus jie vertina kaip politikos, pradėtos 1992 m., tęsinį (juk jie ir balsavo už tęstinumą). Todėl galima būtų vertinti tik viso to periodo, o ne dvejų pastarųjų metų prezidento nuopelnus ir nesėkmes. Žinoma, kai sociologai pateikia tų permainų sąrašą, vertinti būna daug lengviau. Maždaug trečdalis apklaustųjų (30,2 proc.) mano, kad jokių teigiamų permainų nėra. Paprasčiausia būtų šią grupę pavadinti protestuotojais, sakyti, kad tai kaip tik tas trečdalis, kurio balsus beveik per visus rinkimus, taip pat ir regionuose, surenka komunistai ir kiti nesutaikomieji. Tarp respondentų, pasirengusių balsuoti už Ziuganovą, nepatenkintų dar daugiau - 38,7 proc. Tačiau matome, kad tokių net mažiau negu pusė komunistų elektorato. Maždaug tiek pat nepatenkintųjų tarp Žirinovskio ir Lukašenkos rinkėjų (36,3 ir 37,8 proc.). Netikėtumas: tie, kurie balsuoja, kad būtų pakeistas režimas, mano, kad dabartinė valdžia tikrai nemažai nuveikė. Beje, įdomu ir tai, kad tarp Jelcino ir Černomyrdino rinkėjų tokių, kurie nepatenkinti Kremliaus politika, irgi nemažai (13,3 ir 18 proc.). Nemažai apklaustųjų (apie 14 proc.) pareiškė, kad nenori rinkti prezidento iš sociologų pasiūlytų kandidatų (buvo siūlomi Ajackovas, Černomyrdinas, Javlinskis, Jelcinas, Kirijenka, Lebedis, Lukašenka, Lužkovas, Nemcovas, Ziuganovas ir Žirinovskis). Būtent tarp šių 14 proc. rinkėjų daugiausia nepatenkintų (47,3 proc.). Aleksandro Lebedžio rinkėjai optimistiškiau žvelgia į pasaulį: “nematančių gerų permainų” tarp jų mažiau negu vidutiniškai Rusijoje (25,3 proc.). Šiuo atžvilgiu jie panašiausi į Lužkovo rinkėjus ir labiau patenkinti negu Javlinskio rinkėjai. Kokią išvadą galima daryti iš šių skaičių? Pirma, ne visi tie, kuriems nepatinka Rusijos vidaus politika, yra komunistai. Žmonės, pesimistiškai vertinantys dabartinį gyvenimą, iš savo vertinimų daro įvairiausias išvadas. Kai kurie pasirengę balsuoti už dabartinę valdžią, kad nebūtų dar blogiau. Kai kurie ieško alternatyvos, komunistinės ar nekomunistinės, o kai kurie niekuo netiki ir norėtų ko nors naujo. Antra, ne visi tie, kurie balsuoja už komunistus arba Žirinovskį, labai niūriai žiūri į gyvenimą. Toks įspūdis, jog dauguma komunistų rinkėjų neprieštarauja, kad RF KP virstų didžiausia, o daugumoje regionų ir vienintele demokratine opozicijos partija, ir būtent už tokią, ne revoliucinę, partiją jie ir balsuoja. “Valstybės Dūmoje komunistai vieninteliai pradeda rėkti, kai vykdomoji valdžia labai apsivagia”. Dauguma komunistų gubernatorių puikiai pritampa prie dabartinės politinės sistemos ir kartu nepraranda savo rinkėjų paramos. Taigi komunistų rinkėjai supranta, kad dabartinė valdžia ir komunistai ne taip jau blogai sutaria. Beje, mažiau kaip pusė (47,7 proc.) Ziuganovo rinkėjų tiki jo pergale per prezidento rinkimus. Vadinasi, kiti balsuoja už jį būtent kaip už opozicijos vadovą: nelaimės, bet bus stipresnis. Taigi galima daryti išvadą, kad po Ziuganovo pralaimėjimo Jelcinui per prezidento rinkimus pasikeitė ne tik pačios nesutaikomos opozicijos vaidmuo, bet ir rinkėjų lūkesčiai: dabar iš opozicijos jie tikisi ne tiek “nesutaikomumo”, kiek “sistemiškumo”. Taika Čečėnijoje - ne Jelcino nuopelnas Ką teigiamo savo gyvenime mato rusai? Maždaug trečdalis apklaustųjų (31 proc.) mini ”taikų dialogą su Čečėnija”. Pernai tik 24 proc. rusų pasakė, kad Jelcinas, pasirašęs taikos sutartį, tesėjo prieš rinkimus duotą pažadą. Tačiau negalima teigti, kad rusai pradėjo labiau mylėti savo prezidentą. Tik 14 proc. rinkėjų mano, kad taikūs Rusijos ir Čečėnijos santykiai yra Jelcino nuopelnas. Į Rusijos ir Čečėnijos dialogą rinkėjai žiūri beveik vienodai, tai nepriklauso nuo lyties, amžiaus, išsilavinimo, pajamų ir gyvenimo vietos. Žinoma, yra nedidelių skirtumų, pavyzdžiui, vidutinio amžiaus žmonės labiau vertina taiką negu jaunimas ir pensininkai, aukštąjį išsilavinimą turintys labiau negu baigę tik pradinę mokyklą, maskviečiai labiau negu kaimiečiai, tačiau tie skirtumai neesminiai ir nuspėjami. Daug daugiau skiriasi įvairių politikų šalininkų nuomonė. 43,9 proc. Jelcino rinkėjų dialogą pavadino “teigiamu poslinkiu” (tiesa, ir tarp jų tik 20,4 proc. mano, kad tai yra Jelcino nuopelnas), o tarp Žirinovskio gerbėjų tokių tėra 21,1 proc. Dialogui pritaria ketvirtadalis Ziuganovo rinkėjų, o Lebedžio ir Lužkovo rinkėjai (41,7 ir 41,1 proc.) vėl parodė, kad yra labai panašūs ir palyginti artimi Kremliui. Daugiau džiaugtis nėra kuo Išskyrus taiką su Čečėniją rusams džiaugtis nėra kuo. 16,5 proc. teigiamu poslinkiu pavadino “vyriausybės pertvarkymą ir premjero pakeitimą” (12,1 proc. mano, kad tai Jelcino nuopelnas). Įdomu, kad verslininkai į vyriausybės pakeitimą beveik nereagavo (supranta, kad nuo to niekas nepasikeis), užtat teigiamu poslinkiu tai pavadino 43,5 proc. įvairių rangų vadovų. Iš politinės rinkėjų orientacijos galima daryti išvadą, kad vyriausybės pakeitimą jie vertina kaip poslinkį į dešinę. Su didžiausiu entuziazmu tai sutiko Nemcovo (38,3 proc.), Javlinskio (23,3 proc.), žinoma, Kirijenkos (25,8 proc.) ir - paradoksas! - Černomyrdino (21 proc.) rinkėjai. Matyt, maždaug ketvirtadalis Černomyrdino gerbėjų jo atstatydinimą įvertino kaip Jelcino palaiminimą į prezidentus. Mažiausiai patenkintų permainomis vyriausybėje tarp žirinovskininkų, komunistų ir lukašenkininkų (11,0, 11,7 ir 10,8 proc.). Būtent dėl šios problemos išsiskyrė Lužkovo ir Lebedžio rinkėjų nuomonės: generolo šalininkai artimesni dešiniesiems, o Lužkovo gerbėjams vyriausybės pakeitimas nepatiko. Tad galima daryti išvadą, kad Lužkovas, kaip kandidatas į Rusijos prezidentus, yra artimiausias komunistams. Keista, tačiau 11,6 proc. apklaustųjų teigiamu poslinkiu pavadino tai, kad “laiku mokami atlyginimai, pensijos, pašalpos”, o 10,3 - ”geriau surenkami mokesčiai”. Matyt, dešimtadalis rusų pasirengę vertinti ne tikrovę, o vien gerus ketinimus. Namų šeimininkės rūpinasi Rusijos regionais Kitokių “teigiamų poslinkių” rusai beveik nemato. 9,9 proc. džiaugėsi “Rusijos regionų savarankiškumo plėtra”; kažkodėl čia pasižymėjo kariškiai (20,5 proc.) ir namų šeimininkės(18,8 proc.). Matyt, joms daugiau nėra kuo džiaugtis. 5,5 proc. įžiūrėjo, kad “sustiprėjo Rusijos autoritetas tarptautinėje arenoje”, o3,1. proc. - veiksmingesnę“kovą su vykdomosios valdžios struktūrų korupcija”. Svarbiausia išvada, kurią, “Itogi” nuomone, galima padaryti iš apklausos, yra ta, kad Rusijos visuomenė nėra tokia susiskaldžiusi, kaip manyta, ir įvairių demografinių sluoksnių bei politinių grupių nuomonės nelabai skiriasi. Atrodo, tai reiškia, kad Rusijos prezidentu bus išrinktas tas žmogus, kurį išrinkti lieps valdžia.


Didžiosios Britanijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris Lietuvai p. Montgomery Knatchbull Hugessen šiandien įteikė mūsų Respublikos Prezidentui p. Smetonai savo įgaliojimo raštus. Iš paviršiaus žiūrint, tai atrodo tik paprastas eilinis diplomatinis aktas, kuris oficijaliniuose valstybių santykiuose gana dažnai pasikartoja ir tuos santykius gražiai pabrėžia. Jei šiandie šio akto proga mes norime šiek tiek pakalbėti apie Lietuvos santykius su Anglija, tai manome, kad mūsų visuomenei įdomu žinoti, kokių perspektyvų yra Lietuvos santykiams su Anglija. Tikrai įdomu palyginti didžią, galingą, seną Britų imperiją su neseniai atgimusia, maža Lietuvos valstybe. Yra sakoma, kad niekas negali turėti perdaug draugų ir permažą priešų. Ši gili gyvenimo tiesa labai tinka pasakyti apie valstybes. Visos valstybės ir visos tautos stengėsi turėti kuo daugiausia draugų. Ypač dabartiniais laikais tai visur pabrėžiama. Įvairiose tarptautinėse konferencijose mes tik ir girdime taikos ir gero tautų sugyvenimo šūkius. Svarstomi Europos valstybių federacijos klausimai. Tai tautų solidarumo ir bendradarbiavimo idėjų pasireiškimas. Nėra jokio abejojimo, kad lietuvių tauta jau iš seniau labai įvertina anglų tautos ir visos Didžiosios Britanijos politinę, ekonominę ir kultūrinę galybę. Iš to dar labiau suprantama, kad vienas ar kitas Lietuvai palankus anglų žestas mūsų krašte sukelia simpatijų. Iš kitos pusės, lietuviai nežino tokio atsitikimo, kada anglai būtų tyčia kaip nors mūsų krašto reikalams skersai kelio atsistoję. Mes žinome, kad tautų, ypač mažųjų, laisvės šalininkų Anglijoj visada buvo, kad ne vienas įžymus anglų politikos vadas, pažinęs mūsų tautos aspiracijas, palankiai sutiko Nepriklausomos Lietuvos atstatymą. Turėję įvairių misijų atstatytoje Lietuvoje, kai kurie anglai pasidarė lietuvių draugai ir nuoširdžiai linkėjo mūsų valstybei gero. Tačiau, iš kitos pusės, tenka pastebėti, kad ligšiol anglai, išskiriant vieną kitą, mūsų kraštą ir jo siekimus permaža pažįsta. Iš dalies tai yra gana suprantama. Juk anglai turi tiek daug reikalų visame pasaulyje. Be to, jie patys prisipažįsta turį savotišką būdą, esą rezervuoti, šalti. Tas jiems kartais taip pat kliudo vieną ar kitą kraštą greičiau pažinti, juo labiau susiinteresuoti. Į Kauną atvykę anglai, kurie kol kas pas mus yra gana reti svečiai, reiškia savo pasigailėjimą, kad tiek nedaug tikrų informacijų apie Lietuvą Londone esama. Mes žinome, kad informacijų daugumas iš mūsų krašto į Londoną dažnai ateina iš neobjektyvių ir nelietuviškų šaltinių. Pas mus keletą dienų paviešėję ir savo akimis mūsų kraštą pamatę, anglai išsineša apie Lietuvą gerų įspūdžių. Anglai yra žinomi kaipo pirklių tauta. Atkeliavę į svetimą kraštą, jie tuojau dairosi, kokių prekybinių santykių su tuo kraštu galėtų turėti. Neseniai vienas anglas Kaune pareiškė savo nusistebėjimo, kad čia esama daug įvairių Amerikos ir Vokietijos automobilių firmų mašinų, bet jam netekę pastebėti angliško automobilio. Tas pats anglas, tai pastebėdamas, kaltino savuosius eksportierius, kurie Lietuvos rinkoje esą neaktyvūs. Tikrai, prekybos santykiams su anglais plėsti sąlygos atrodo esančios visai geros. Pirmiausia, kelias iš Klaipėdos į Londoną yra gana tiesus, patogus ir nebrangus. Jei Didžiosios Britanijos vėliava Klaipėdos uoste dažniau plevėsuotų, tai prekybiniai santykiai su Lietuva greičiau plėstųsi. Tiesa, ir dabar Londone yra nebloga rinka Lietuvos bekonams, kiaušiniams, sviestui ir kitiems mūsų krašto produktams. Taip pat gana žinomos yra angliškos prekės Lietuvos vartotojų tarpe. Jos, kaipo turinčios aukštą markę, noriai yra perkamos. Bet kol kas Lietuvos prekyba su Anglija dažnai eina per tarpininkų rankas, todėl kartais neatrodo esanti didelė. Be grynų prekybinių santykių, galima plėsti ir kitokius ekonominius ryšius. Niekam nepaslaptis, kad paskutiniais metais į Lietuvą pradėjo veržtis užsienių kapitalas įvairių didesnių darbų kreditavimo pavidalu. Tinkamomis sąlygomis įtrauktas, tas kapitalas mūsų krašto ūkio gyvenimui yra naudingas. Šia proga norime pabrėžti, kad, einant užsienių kapitalui į Lietuva, mums yra naudingiau turėti ne tik sveiką įvairių užsienių firmų konkurenciją, bet ir gauti kapitalo iš įvairių kraštų. Pas mus gana dažnai yra skelbiamos varžytynės didesniems darbams atlikti. Bet kol kas rimtesnės anglų firmos savo susidomėjimo tais darbais dar nėra parodžiusios. Žinoma, čia daugiausia kalta yra gerų informacijų stoka. Baigdami šias savo pastabas, šiandie mes norime pabrėžti, kad, sutikdami ir sveikindami naują Britų pasiuntinį Kaune, mes turime vilties, jam prie abiejų tautų pasipažinimo darbo prisidedant, ekonominius, kultūrinius ir politinius santykius tarp Lietuvos ir Anglijos sveikai augsiant. Šiandien, 12 val., Anglijos nepaprastas pasiuntinys ir įgaliotas ministeris p. Montgomery Knatchbull Hugessen įteikė Ponui Respublikos Prezidentui A. Smetonai kredencialus ir pasakė šitokio turinio kalbą: „Jūsų Ekscelencija, Turiu garbės įteikti Jūsų Ekscelencijai laišką, kuriuo Jo Didybė Karalius, mano Aukštasis Suverenas, maloniai teikėsi paskirti mane Nepaprastu Pasiuntiniu ir Įgaliotu Ministeriu Lietuvos respublikai. Man nereikia tikinti Jūsų Ekscelencijos dideliu patenkinimu, kurį jaučiu, tai darydamas. Mano nuolatinis tikslas bus palaikyti ir ugdyti tuos draugingus santykius, kurie taip laimingai egzistuoja tarp mūsų abiejų šalių, ir, vykdydamas šį uždavinį, aš esu įsitikinęs, kad aš galėsiu tikėtis Jūsų Ekscelencijos ir Jūsų Ekscelencijos vyriausybės nuoširdaus bendradarbiavimo ir simpatijos. Su dideliu džiaugsmu pasinaudoju šia proga pareikšti savo karštus linkėjimus šios šalies klestėjimui ir savo nuoširdžius gerus linkėjimus Jūsų Ekscelencijos asmeninei gerovei“. Atsakydamas į jo kalbą, Ponas Respublikos Prezidentas pasakė šitokią kalbą „Pone Ministeri, Aš esu laimingas, priimdamas iš Tamstos rankų raštus, kuriais Jo Didybė Jurgis V, Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalius, Indijos Imperatorius, akredituoja Tamstą kaipo Nepaprastą Pasiuntinį ir įgaliotą Ministerį Lietuvoj. Man buvo labai malonu išklausyti Tamstos pareiškimus apie didelį patenkinimą, su kuriuo Tamsta pradedi vykdyti savo naują misiją; todėl, Pone Ministeri, galiu aš Tamstą patikinti savo nuolatine parama ir visos Lietuvos vyriausybės pagalba realizuoti Tamstos aukštajam uždaviniui, kuri Tamsta manai vykdyti, palaikyti ir sustiprinti draugingiems ryšiams, kurie taip sėkmingai egzistuoja tarp mūsų kraštų. Aš dėkoju Tamstai, Pone Ministeri, už malonius simpatijos žodžius, kuriuos Tamsta pareiškei tiek mano, tiek Lietuvos intencija ir aš prašau perduoti Jo Didybei Karaliui Jurgiui V, Tamstos Aukštajam Suverenui mano linkėjimus, kuriuos aš darau Jo Karalystės gerovei ir Jo asmeniškai laimei“. E.


Vyriausybės ir Lietuvos banko konfliktas pasiekė finišo tiesiąją.; G. Vagnorius vėl reikalauja sustabdyti šio Banko valdybos įgaliojimus

Taigi kam bus pavaldus litas? Čia, manyčiau, vienas esminių ne tik savarankiškos pinigų sistemos kūrimo, bet apskritai viso ūkio tvarkymo dalykų. Esama požymių, bylojančių apie rimtus Vyriausybės ketinimus pajungti būsimąjį litą savo valiai. Įdomi yra ta aplinkybė, kad šios iniciatyvos imasi Finansų ministerija, esanti bene labiausiai tuo suinteresuota vykdomosios valdžios struktūra. Štai šių metų sausio pabaigoje iš Finansų ministerijos į Vyriausybę siunčiamas raštas, kuriame siūloma… atimti iš Lietuvos banko pinigų emisijos teisę. Čia, aišku, kalbama apie būsimąjį litą. Pasiūlymas, tiesą sakant, keistokas. Kas tuomet imtųsi pinigų emisijos funkcijos? Šiam tikslui finansų ministrė siūlo įkurti specialų emisijos centrą, kuris dar reguliuotų ir komercinių bankų veiklą. Štai tokiu kiek neįprastu būdu mėginama Vyriausybės valiai pajungti pinigų sistemą. Ne, tai ne dar vienas vyriausybinis bankas! Tai tik emisijos centriukas, kuriam žaidimo taisykles rašytų Vyriausybės ir Finansų ministerijos galvos. O centrinis Lietuvos bankas? Kas jis be emisijos ir bankų sistemos reguliavimo funkcijų? Turbūt aišku, kad jis taptų butaforine įstaiga, didele buhalterija. Taigi, atrodo, vienu šūviu norima nušauti iš karto du zuikius. Ir nepaklusnųjį Lietuvos banką likviduoti, ir lito emisiją į savo rankas paimti. Tam, kad šis, atvirai tariant, absurdu kiek dvelkiantis pasiūlymas įgautų reikiamo svorio, po finansų ministrės parašu puikuojasi Kanados eksperto G. Reuberio (beje, visiškai ne banko žinovo) ir Lietuvos investicijų banko prezidento V. Dudėno autografai. Dėl pastarojo vos prieš keletą mėnesių iš JAV atvykusio tautiečio būtų apmaudu. Lietuviškos valdžios pamalonintas, paskirtas iš esmės vyriausybinės investicijų kontoros vadovu, V. Dudenas, gal ir pats to nenorėdamas, įsivelia į Vyriausybės ir Lietuvos banko konfliktą. „Lietuvos bankas nevykdo savo pagrindinės užduoties, o plečia komercinę veiklą“, - tvirtina V. Dudėnas („Respublika“, 1992, kovo 14 d.), turbūt pamiršęs, kad visiškai neseniai pats siūlė atimti iš jo tas pagrindines funkcijas. Ir teatleidžia man ponas V. Dudėnas, bet toliau jis pats išsiduoda, kad lietuviškosios bankininkystės reikaluose yra naujokas. „Mūsų bankas yra specialios paskirties valstybinė įmonė“, - sako Investicijų banko prezidentas. Čia norėčiau labai rimtai prieštarauti. Bankas visada bus tik bankas, bet jokiu būdu ne įmonė. Nei specifinė, nei nespecifinė. Įmonė gali gaminti tam tikrą prekę, teikti paslaugas, imtis tarpininkavimo veiklos, bet banku jos nepadarys net ir mūsų visagalis premjeras. Todėl ponui V. Dudėnui nederėtų užmiršti to, ko jis išmoko Amerikoje, ir nesileisti taip lengvai vedžiojamam už nosies čia, Lietuvoje. Vyriausybės ketinimai paimti litą savo valdžion yra gana akivaizdūs. Yra žinių, kad premjeras, dažnokai numojantis ranka į įstatymus, naująjį emisijos centrą nori įtraukti į Finansų ministerijos sudėtį, su niekuo šio reikalo net nederindamas. Tik bėda, kad pinigų saugyklos yra Lietuvos banko patalpose… Kodėl Vyriausybei gali būti pavaldžios visos ekonomikos valdymo struktūros, išskyrus bankus? Jau vien todėl, kad valdžiai nebūtų galimybės ir pagundos savo nesugebėjimo efektyviai tvarkyti ūkį kompensuoti papildoma pinigų emisija (vadinasi, žmonių sąskaita) ir šitaip dengti valstybės iždo deficitą. Viena iš valiutos stabilumo sąlygų - centrinio banko autonomiškumas, jo atskyrimas nuo vykdomosios ūkinės valdžios. Tokia yra Vakarų valstybių patirtis. Vyriausybėms pavaldūs centriniai bankai egzistavo tik administracinėje komandinėje sistemoje, kurios logika reikalavo centralizuoti visus valdymo svertus. Todėl ir pinigai toje sistemoje nebuvo jais tikrąja prasme. Tačiau juk Lietuva, nuolat tvirtina premjeras, trokšta sukurti modernią ekonomikos sistemą. Taigi kurkime ir netrukdykime vieni kitiems. Šiomis dienomis turime dar vieną pavyzdį, liudijantį, kaip svarbu atskirti centrinio banko ir Vyriausybės funkcijas. Tai bendrieji talonai, su kuriais turime tiek vargo ir painiavos, o naudos, ko gero, jokios. Dar prieš išleidžiant šiuos talonus į apyvartą, Lietuvos bankas tam prieštaravo, siūlė laikyti juos tam atvejui, jei sutriktų rublių cirkuliacija, ir prireikus pasitelkti kaip rezervinius laikinuosius pinigus. Tuomet į visiškai pagrįstą Lietuvos banko valdybos pirmininko V. Baldišio nuogąstavimą, kad, sparčiau didėjant darbo užmokesčiui, pritrūks piniginių ženklų, premjeras G. Vagnorius atsakė labai piktai: „Prašau Vyriausybės nutarimus vykdyti laiku. Perspėti Banko pirmininką, kad neveikla, nepasirengimas ekonominei reformai negali nekelti susirūpinimo“. Raštas su tokia rezoliucija buvo išplatintas visiems AT deputatams. Todėl nagrinėdami dabartinį painoką Vyriausybės ir LB konfliktą, deputatai galėtų suvokti, kad gal būtų buvę gerai, jei pernai bankas būtų nepaklusęs premjerui ir bendruosius talonus pasaugojęs „juodai dienai“. Dabar ši „juoda diena“ iš tiesų jau atėjo. Grynųjų pinigų poreikis, padidėjus kainoms ir darbo užmokesčiui, išaugo 6-7 kartus. Piniginių ženklų katastrofiškai trūksta, su Rusijos centriniu banku dėl emisijos susitarti nepavyksta, daugelis prekių dėl didelių kainų yra tiesiog neįperkamos, o lėtėjant prekių apyvartai, į banką grįžta vis mažiau grynųjų pinigų. Beje, ši situacija yra labai palanki Vyriausybės elgsenai modeliuoti. Ką darytų Vyriausybė, turėdama savo rankose emisijos teisę? Nesukdama galvos, „išmestų“ į rinką papildomai grynųjų pinigų. Infliacija nuo to tik paspartėtų. Ką Vyriausybė veikia dabar, neturėdama emisijos galimybės? Ieško būdų, kaip paspartinti prekių apyvartą. Štai jau rengiamasi sumažinti arba visiškai panaikinti individualųjį akcizą, kuriuo buvo apmokestinta daugelis prekių. Tikimasi, kad šitaip gamintojas sumažins gaminio kainą, paspartės daugelio prekių apyvarta. Perkant brangesnes prekes, pradėtos taikyti atsiskaitymo negrynaisiais pinigais formos. Ieškoma kitų būdų. Greitai bus prisimintas komercinis kreditas, vekseliai, atsiskaitymas apyvartiniais čekiais. Žodžiu, valdžia priversta galvoti. O jeigu nesugalvos? Vasario mėnesį atlyginimai dar padidėjo, o įsisiūbavus infliacijai kainos ir atlyginimai kils toliau, piniginių ženklų dar labiau trūks, nebus kuo mokėti darbo užmokesčio. Štai čia Lietuvos banko siūlytas rezervinių laikinųjų pinigų variantas labai praverstų. Deja, gerbiamasis premjeras dabar linkęs nutylėti savo klaidas ir, sutrikus grynųjų pinigų apyvartai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Pietūs leiboristų partijos nacionaliniame vykdomajame komitete G. M. Malenkovo garbei

LONDONAS, kovo 20 d. (TASS). Vakar vakare leiboristų partijos nacionalinis vykdomasis komitetas surengė pietus viešinčio Anglijoje TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojo, elektrinių ministro G. M. Malenkovo garbei. Pietuose dalyvavo leiboristų partijos nacionalinio vykdomojo komiteto pirmininkas E. Gučas, leiboristų partijos lyderis H. Geitskelas, partijos lyderio pavaduotojas D. Grifitsas, partijos generalinis sekretorius M. Filipsas, nacionalinio vykdomojo komiteto nariai ir žymūs leiboristų partijos veikėjai ponia E. Samerskil, E. Bivenas, R. Krosmenas, T. Draibergas, G. Vilsonas, S. Silvermenas, U Berkas, ponia B. Kasl, ponia A. Beikon, D. Devisas, D. Kuperis, ponia M Herbison, H. Ernšou, A. Skefington, ponia E. Horan ir kiti. Nuo Tarybų Sąjungos pietuose dalyvavo G. M. Malenkovas ir TSRS Ambasadorius Didžiojoje Britanijoje J. A. Malikas. Pietūs praėjo draugiškoje aplinkoje.


Jonas Algirdas AMBRAZIEJUS, Jonas Algirdas ANTANAITIS, Liudas DAMBRAUSKAS, Jurgis JURGELIS, Česlavas OKINČICAS, Viktoras PETKUS, Vytautas SKUODIS, Albertas ŽILINSKAS

Mūsų valstybės pagrindinis įstatymas turi įteisinti socialinio, politinio ir kultūrinio gyvenimo centre žmogų. To reikalauja natūralioji teisė ir krikščioniškosios moralės principai. Asmens vaidmuo ir jo teisės - civilizuoto ir laisvo gyvenimo pagrindas, be jų nebūtų nei Europos ir Vakarų civilizacijos, nei Lietuvos. Asmens teisių ir atsakomybės pagrindu turi būti kuriamas ne vien valstybės pagrindinis įstatymas (Konstitucija), bet turi veikti ir visi valstybės įstatymai, socialinė sauga, kultūros ir mokslo plėtotė. Šis pagrindas turi suteikti pasitikėjimo Lietuvos žmonėms ir pakviesti juos į aukščiausiojo valdžios organo - Seimo - rinkimus. Laimėjusi demokratija padės įveikti įsisenėjusį blogį. Blogio šaknys aplink mus - paklusnumas neteisybei, prievartai, ūkiniam palaidumui. Šį paklusnumą diegė mumyse ilgametė svetimųjų valdžia, priešiška žmogaus prigimčiai ideologija. Mes privalome tai nugalėti. Mūsų viltis - tvirta krikščioniška nuostata žmogaus viduje, skatinanti atsakomybę ir bendro gėrio kūrimą. Mes privalome sukurti valstybę, kuri: - gins piliečių interesus ir rūpinsis socialine sauga, - padės žmonėms atskleisti savo sugebėjimus ir organizuos individus bendrajam gėriui kurti, - padės lietuvių tautai įsijungti į pasaulio tautų bendriją ir kurti visuotinę kultūrą. Mes privalome priimti įstatymus, kurie leistų kiekvienam žmogui sąžiningu darbu susikurti orų ir saugų gyvenimą, leidžiantį visapusiškai reikštis asmens dvasiniams poreikiams ir vystyti tautinę kultūrą. Mūsų nuosaikumas pasireiškia tuo, kad pirmenybę teikiame santarvei, bet ne pasmerkimui tų, kurie sovietinės okupacijos metu dalyvavo viešame visuomeniniame gyvenime ar ūkinėje veikloje. Nuosaikieji krikščionys politikai nėra politinė partija ar judėjimas, o atskirų politikų vidinė nuostata. Mes remiame visas partijas ir judėjimus, kurie aiškiai ir kategoriškai pasisako už visų Lietuvos žmonių santarvę, be kurios neįmanoma politinė ir ekonominė pažanga. Tik atkaklus, santarvės dvasia ir kompetencija paremtas politinis veiksmas gali atnešti prasmingą ir laisvą visuomeninį gyvenimą mūsų Lietuvoje. To siekiame šiuose Seimo rinkimuose.


Brunėjoje tebevyksta sukilėlių mūšiai su anglų kariuomene. Sukilėliai tebelaiko savo rankose Serijos miestą, kompanijos „Šel“ naftos versloves. Kaip praneša Amerikos agentūros, sukilėliai užėmė eilę miestų kitame Anglijos protektorate Borneo saloje – Saravake, iš jų Sebutį ir Bekunį. Sukilėliai paskelbė, kad įkurta vieninga nepriklausoma Šiaurės Kalimantano valstybė. Šiandien Borneo sukilėlių vadovas Azacharis pareiškė, kad sukilusieji nepadės ginklo, kol nepasieks nacionalinės nepriklausomybės. Azacharis tai pareiškė šiuo metu būdamas Maniloje. Jis pasakė netrukus grįšiąs į Borneo, kad galėtų pats vadovauti sukilėlių veiksmams. Pavadinęs neišprovokuotos agresijos aktu ginkluotą Anglijos įsikišimą, Azacharis tuo pačiu metu, kaip praneša agentūra Asošileited pres, pasakė, kad sukilėlius remia visų trijų teritorijų – Brunėjaus, Saravako ir Šiaurės Borneo – gyventoja


TARYBŲ SĄJUNGOS KOMUNISTŲ PARTIJOS CENTRO KOMITETO IR TSRS MINISTRŲ TARYBOS KREIPIMASIS

į kolūkiečius ir kolūkietes, tarybinių ūkių darbininkus ir darbininkes, kolūkių ir tarybinių ūkių vadovus, mokslininkus ir žemės ūkio specialistus, kolūkių it tarybinių ūkių gamybinių valdybų darbuotojus, į kolūkių ir tarybinių ūkių partines ir komjaunimo organizacijas, komunistus ir komjaunuolius, į visus kaimo darbo žmones

Brangūs draugai! Tarybų Sąjungos komunistų partijos Centro Komitetas į TSRS Ministrų Taryba neseniai priėmė nutarimą padidinti mėsos ir sviesto supirkimo kainas. Ši svarbi priemonė įgyvendinta, siekiant sparčiai padidinti žemės ūkio produktų gamybą. Partija ir vyriausybė buvo įsitikinusios, kad darbininkų klasė, kolūkinė valstietija, tarybinė inteligentija supras, koks būtinas buvo šis nutarimas, ir jam Mūsų šalies darbo žmonės taip ir pasielgė. Pritarę TSKP Centro Komiteto ir TSRS Ministrų Tarybos nutarimui, tarybiniai žmonės reiškė viltį, kad kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbininkai, gavę liaudies paramą, galės geriau naudoti savo galimybes ir žymiai padidins mėsos ir pieno gamybą, kas įgalins visiškai aprūpinti gyventojus šiais produktais. Padidinus jautienos, kiaulienos, avienos ir paukštienos supirkimo kainas vidutiniškai 35 procentais, kolūkiai gaus papildomų pajamų daugiau kaip vieną milijardą rublių naujais pinigais, arba daugiau kaip 10 milijardų rubliu senais pinigais. Tai, brangūs draugai, didelė parama kolūkinei santvarkai. Norint geriau įsivaizduoti šio skaičiaus reikšme, galima priminti, kad 1953 metais kolūkių pajamos iš visų žemės ūkio šakų sudarė mažiau kaip 50 milijardų rubliu. O dabar vien tik padidinus mėsos supirkimo kainas kolūkiai gaus daugiau kaip 10 milijardų rublių. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba laiko būtinu pabrėžti, kad mėsos ir sviesto supirkimo kainų padidinimas — tai tik dalis tos materialinės pagalbos, kuri teikiama kolūkiams ir tarybiniams ūkiams. Tarybinio kaimo darbo žmonės gerai žino, kad žemės ūkio vystymui visa partija ir tarybinė liaudis skiria dideli dėmesį. Be didinamų tam tikrų asignavimų pagal biudžetą, kolūkiai gauna žymių papildomų lėšų, sumažinus mašinų ir kitų gamybinės paskirties prekių kainas. Praėjusiais metais buvo sumažintos žemės ūkio mašinų, atsarginių dalių, degalų kainos ir įvestos pajamų mokesčio lengvatos. Tai duoda kolūkiams vidutiniškai per metus 900 milijonų rublių ekonomijos. Šių metų pradžioje Tarybinė vyriausybė priėmė nutarimą sumažinti kolūkiams statybinių medžiagų, metalo ir metalo gaminių kainas, kas duoda jiems per metus 250 milijonų rublių ekonomijos. Be to, tarybiniai ūkiai kapitalinei statybai gyvulininkystės reikalams gavo papildomų asignavimų — 210 milijonų rublių. Taigi, sumažinus nurodytų medžiagų kainas ir paskyrus papildomų asignavimų gyvulininkystės reikalams, žemės ūkis gauna, be pagal planą numatytų lėšų, 1 milijardą 360 milijonų rublių (13 milijardų 600 milijonų rublių senais pinigais). Sąlygomis, kai mūsų šalis vykdo milžinišką komunistinės statybos programą, stiprina gynybą, nelengva buvo rasti žemės ūkiui papildomus milijardus rublių. Bet mūsų valstybė, partija, mūsų liaudis sugebėjo rasti šių lėšų. Darbininkai, tarnautojai, tarybinė inteligentija ryžosi išskirti dalį pinigų net iš savo šeimos biudžeto ir padidinti pagalbą žemės ūkiui, užtikrinti geresnes sąlygas fermų statybai ir mechanizavimui, tvirtai pašarų bazei, padidinti materialiniam gyvulininkystės darbuotojų suinteresuotumui savo darbo rezultatais, kas galiausiai padės sparčiai didinti me. SOS, pieno ir kitų žemės ūkio produktų gamybą. Valstybės, visos mūsų liaudies teikiama pagalba žemės ūkiui - svari, juntama, ir ji turi duoti realius vaisius. Tačiau būtų didelė klaida manyti, kad dabar, padidinus mėsos supirkimo kainas, sumažinus mašinų, degalų, atsarginių dalių kainas, gyvulininkystė iš karto pasidarys rentabili ir reikalai be ypatingų pastangų smarkiai pasitaisys. Reikia tiesiai pasakyti, kad žemės ūkio darbuotoju tarpe yra nemaža žmonių, kurie kolūkių ekonomikos augimą, produktų gamybos didėjimą sieja tik su supirkimo kainomis. Žinoma, supirkimo kainų lygis vaidina nemažą vaidmenį materialiai skatinant gamybą. Tačiau dėti viltis tik į aukštas supirkimo kainas reiškia užmiršti kitus lemiamus gamybos veiksnius, prarasti žemės ūkio vystymo perspektyvą. Tokios nuotaikos gali padaryti rimtą žalą kolūkiams, trukdyti išspręsti neatidėliotinus uždavinius, kuriuos partija iškėlė žemės ūkiui. To negalima leisti. Liaudis nesupras, jeigu kolūkiai ir tarybiniai ūkiai nesugebės protingai panaudoti teikiamos pagalbos, jeigu jie sparčiai nepanaudos rezervų gyvulininkystės produktų gamybai didinti. Todėl partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba nutarė kreiptis į kolūkiečius ir tarybinių ūkių darbininkus, į mechanizatorius, specialistus ir mokslininkus, komunistus ir komjaunuolius, į visus kaimo darbo žmones ir atvirai pakalbėti apie labiausiai neatidėliotinus tolesnio gyvulininkystės vystymo klausimus. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba pirmiausia laiko reikalingu, kad kiekvieno kolūkio ir tarybinio ūkio vadovai, visi darbuotojai paruoštų konkretų planą kaip padidinti mėsos, pieno ir kitų gyvulininkystės produktų gamybą, atsižvelgiant į naujas, dabar sudarytas galimybes. Šio plano pagrindą turi sudaryti uždavinys — įveikti pirmąjį mėsos gamybos etapą, pagaminti 75 centnerius mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir 16 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. O tie ūkiai, kurie jau yra pasiekę šį lygį, turi žengti toliau, į antrąjį ir trečiąjį etapą — pagaminti po 100 ir 150 centnerių mėsos šimtui hektarų ariamos žemės. Ką reiškia turėti konkretų mėsos gamybos didinimo planą? Tai reiškia, kad kolūkiu ir tarybinių ūkių vadovai, gamybinių valdybų darbuotojai kartu su kolūkiečiais ir tarybinių ūkių darbininkais turi giliai suvokti ūkio galimybes, numatyti, ką turėsime atlikti liepos, rugpiučio ir vėlesniais šių metų mėnesiais, ką reikės atlikti 1963 metais. Būtina apskaičiuoti, kokiu laiku bus įveiktas pirmasis mėsos gamybos etapas, tai yra kada bus pagaminta po 75 centnerius mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir 16 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų, koki didžiausią gyvulių kiekį galima nupenėti šiemet ir ateinančiais metais, kiek ir kokių pašarų tam reikės, nustatyti, kas konkrečiai atsako už pašarų gamybą. Žemės ūkio darbuotojai turi tvirtai atsiminti, kad apskaičiavimai gyvulininkystės srityje gali būti realūs tik tuo atveju, jeigu kiekvienas kolūkis ir tarybinis ūkis turės pakankamai pašarų. Pigūs pašarai ir sunkiųjų darbų mechanizavimas gyvulininkystėje — pagrindas gauti daug pigios mėsos ir pieno. Tik turint pakankamai pašarų, galima mažinti mėsos ir pieno savikainą, plėsti jų gamybą, didinti kolūkių ir kolūkiečių pajamas. Kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbuotojai turi suprasti, kad jeigu jų gaminamų gyvulininkystės produktų savikaina liks dabartinio lygio, tai net aukščiausios supirkimo kainos neduos reikiamo efekto. Reikia atsižvelgti į tai, kad gyvulininkystė kai kuriuose kolūkiuose šiuo metu yra tokio žemo lygio, o darbo ir pašarų sąnaudos mėsos gamybai tokios didelės, kad jų nepadengia ir naujos supirkimo kainos. Kyla klausimas: kurgi išeitis? Jos reikia ieškoti tik žengiant vienu keliu – didinant darbo našumą kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, gaminant pigius pašarus ir mechanizuojant fermas. Kaip tik tokiu keliu žengia pirmaujantieji ūkiai. Dabar galiojančios supirkimo kainos atskleidžia kolūkiams dideles galimybes gauti iš gyvulininkystės didžiules pajamas. Suprantama, kad kuo mažesnė mėsos ir pieno savikaina, tuo didesnį efektą duos naujos supirkimo kainos. Štai kodėl partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba, kreipdamiesi į jus, kaimo darbo žmones, sako: padidinus supirkimo kainas, kova už gyvulininkystės produkcijos savikainos mažinimą ne tik lieka aktuali, bet dargi uždavinys mažinti darbo ir lėšų sąnaudas centneriui mėsos ir pieno pagaminti darosi svarbiausias ir labiausiai neatidėliotinas. Kovojant už gyvulininkystės pakėlimą, reikia geriau panaudoti patyrimą tų kolūkių ir tarybinių ūkių, kurie sumaniai tvarko visuomeninę gyvulininkystę. Zaporožės srities Vasiljevkos rajono tarybinis ūkis „Peremoga” turi 63 galvijus šimtui hektarų žemės naudmenų ir kasmet didina mėsos ir pieno gamybą. Kadangi galvijai čia šeriami pigiu kukurūzų silosu, plačiai mechanizuojamos fermos, vieno centnerio pieno savikaina 1961 metais buvo tik 6 rubliai 88 kapeikos, o pristatymo kaina — 10 rublių 60 kapeikų. Tarybinis ūkis iš kiekvieno centnerio pieno gavo maždaug 4 rublius pelno, o iš viso gyvulininkystė davė ūkiui 153 tūkstančius rublių pelno. Krasnodaro krašto Timaševskos rajono tarybinis ūkis „Kubanec” šimtui hektarų ariamos žemės praėjusiais metais pagamino 209 centnerius kiaulienos, kurios savikaina buvo 60 rublių 10 kapeikų už centneri priesvorio. Rostovo srities tarybiniame ūkyje „Gigant” kiaulienos priesvorio centnerio savikaina — 62 rubliai 44 kapeikos. Chmelnickio srities Dunajevcų rajono kolūkyje „Ukraina” gerai organizuotas galvijų įganymas. Mėsos šimtui hektarų žemės naudmenų 1961 metais buvo pagaminta apie 60 centnerių (skerdienos), o priesvorio centnerio savikaina buvo 65 rubliai 32 kapeikos. Šiemet per penkis mėnesius kolūkis įganė ir pardavė valstybei 1440 jautukų, kurių kiekvienas svėrė vidutiniškai apie 280 kilogramų. Galima pateikti panašių pavyzdžių ir iš kitų šalies rajonų. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba yra tos nuomonės, kad, esant naujoms supirkimo kainoms, kiekvienoje šalies zonoje galima turėti rentabilią gyvulininkystę, gaminti daugiau mėsos ir pieno. Tačiau tam reikia geriau naudoti visas kolūkių ir tarybinių ūkių galimybes. Kas yra svarbiausia kovojant už mėsos ir pieno gamybos didinimą ir šių produktų savikainos mažinimą? TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba jau ne kartą yra nurodę, kad svarbiausia gyvulininkystėje — tai pašarai. Bus pašarų — bus ir gyvulių, bus ir mėsos, ir pieno. Tai rodo ir pirmaujančių ūkių pavyzdys. Kursko srities Kalinovkos kaimo kolūkis pernai gavo po 76 centnerius skerdienos šimtui hektarų ariamos žemės ir po 17 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. Šiemet kolūkis pagamins po 91 centnerį mėsos šimtui hektarų ariamos žemės ir po 19 centnerių šimtui hektarų kitų naudmenų. Šimtui hektarų žemės pernai buvo pagaminta 527 centneriai pieno. Šiemet kolūkis pagamins 575 centnerius pieno šimtui hektarų žemės naudmenų. Šie laimėjimai pirmiausia pasiekti dėl to, kad kolūkis, sėdamas kukurūzus, cukrinius runkelius ir kitas vertingas kultūras, turi pakankamai pašarų. Šiemet kolūkis 20 procentų ariamos žemės paskyrė kukurūzams, pasėjo pašarui 248 hektarus cukrinių runkelių, 60 hektarų morkų, 256 hektarus pašarinių pupų. Žirniai artelėje užima 322 hektarus. Kolūkiečiai kovoja už kukurūzų su burbuolėmis žaliosios masės derlių 700 centnerių iš hektaro, cukrinių runkelių — 350 centnerių, morkų — 270 centnerių, pašarinių pupų — 24 centnerius grūdų iš hektaro. Tai įgalins gauti iš kiekvieno pašarinių kultūrų hektaro ne mažiau kaip 9—9,5 tūkstančio pašarinių vienetų. Mes turime taip sutvarkyti reikalą, kad kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje būtų skaičiuojama, kiek pašarinių vienetų gauna ūkis iš hektaro ariamos žemės, kokia kultūra duoda daugiausia pašarų už įdėtą darbą. Tik esant tokiai pažiūrai, galima prideramai įvertinti, kokią reikšmę turi kukurūzai, cukriniai runkeliai, žirniai ir kitos vertingos kultūros, sudarančios tikrą kolūkių ir tarybinių ūkių turtą. Šį pavasarį kaimo darbo žmonės gerai padirbėjo. Įgyvendindami TSKP CK kovo Plenumo nutarimus, daugelis kolūkių ir tarybinių ūkių peržiūrėjo pasėlių struktūrą, atkakliai likviduoja žalieninės sistemos padarinius. Šiemet kukurūzais šalyje užsėta daugiau kaip 34 milijonai hektarų – 10,7 milijono hektarų daugiau, negu praėjusiais metais. Grūdams auginama 8 milijonai 590 tūkstančių hektarų kukurūzų. Pašarui pasėta 2 milijonai 680 tūkstančių hektarų cukrinių runkelių — 2,2 karto daugiau, negu 1961 metais. Pasėta 4,5 milijono hektarų žirnių ir daugiau kaip 700 tūkstančių hektarų pupų. Tai, žinoma, gerai. Tačiau pasėlių plėtimas pats savai me dar neišsprendžia uždavinio sukaupti pakankamai pašaru. Galima pasėti daug kukurūzų, bet jeigu jų derlius sudarys 100—120 centnerių siloso masės iš hektaro, kaip tai buvo ankstesniais metais eilėje sričių, tai negalima tikėtis, kad turėsime gausiai pašarų. Todėl išauginti gausius kukurūzų su burbuolėmis derlius, cukrinių runkelių, morkų, žirnių, pašarinių pupų derlius dabar yra vienas svarbiausių uždavinių kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje. Partinės organizacijos, ūkių vadovai, specialistai turi gerai padirbėti su žmonėmis, kad visi kolūkiečiai ir kolūkietės, visi tarybinių ūkių darbininkai ir darbininkės suprastų, jog spartus gyvulininkystės vystymas visų pirma priklauso nuo grūdų gamybos didinimo, gausaus kukurūzų, cukrinių runkelių, ankštinių ir kitų kultūrų derliaus. Zoniniuose žemės ūkio darbuotojų pasitarimuose buvo pateikti apskaičiavimai, kiek reikia pašarų numatytoms gyvulininkystės produktų gamybos užduotims įvykdyti. Dabar pašarų gamybos didinimo apskaičiavimus reikia praktiškai įgyvendinti kiekviename ūkyje. Daugumoje šalies rajonų susidaro palankios sąlygos gausiam kukurūzų, cukrinių runkelių ir kitų kultūrų derliui gauti. Gerai dirbant, galima ne tik gerai aprūpinti žiemai gyvulius pašarais, bet ir sudaryti pašarų atsargas mažiausia pusantrų metų laikotarpiui. Norint išauginti gausų derlių, reikia atkakliai, įtemptai dirbti, gerai organizuoti pasėlių priežiūrą, visų pirma, kukurūzų ir cukrinių runkelių. Reikia likviduoti nuasmeninimą šiame svarbiame kolūkių ir tarybinių ūkių gamybos bare. Kiekvienas kukurūzų ir cukrinių runkelių hektaras privalo turėti rūpestingą šeimininką. Visus šių vertingų kultūrų pasėlius svarbu priskirti mechanizatoriams, kruopščiai įdirbti pasėlių tarpueilius. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba rekomenduoja kolūkiams ir tarybiniams ūkiams paruošti sistemą, kaip papildomai apmokėti darbą už gausų šių kultūrų derlių. Turėdami pakankamai kukurūzų siloso ir cukrinių runkelių, kolūkiai ir tarybiniai ūkiai galės remtis dideliais rezervais, didindami gyvulininkystės produkcijos gamybą. Partijos Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba laiko reikalingu atkreipti kaimo komunistų ir komjaunuolių, visų kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų dėmesį į šias galimybes. Visų pirma reikia atkakliai vystyti kiaulių ūkį. Kiaulė — greitai užaugantis gyvulys. Galima labai greitai gauti penėjimui reikalinga paršelių skaičių. Ukrainos, Baltarusijos, Pabaltijo respublikų, Šiaurės Kaukazo rajonų, centrinių juodžemio ir centrinių sričių, Sibiro bei kitų Rusijos Federacijos rajonų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi gausų kiaulių auginimo patyrimą. Šių rajonų darbuotojų garbės reikalas kovoti, kad, kaip minimumas, būtų nupenėta ir parduota valstybei viena maždaug 100 kilogramų kiaulė vienam-dviem hektarams ariamos žemės. Pirmaujantieji ūkiai sėkmingai sprendžia šį uždavinį Pavyzdžiui, Kijevo srities Grebenkų rajono kolūkiai šiemet trigubai padidins kiaulienos gamybą. Per metus jie nupenės 28 tūkstančius kiaulių — viena kiaulę kiekvienam hektarui ariamos žemės. Šimtui hektarų ariamos žemės rajono kolūkiuose bus pagaminta 67,8 centnerio kiaulienos (skerdienos). Svarbus rezervas mėsos gamybai didinti yra intensyvus galvijų penėjimas, o taip pat platesnis paukštininkystės vystymas. Visose šalies zonose yra palankios sąlygos ir galimybės vystyti šioms labai produktyvioms ūkio šakoms. Rusijos Federacijos nejuodžemio zonos, Ukrainos miškastepių ir Polesės. Baltarusijos TSR, Pabaltijo respublikų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi palankias gamtines ir ūkines sąlygas labai produktyvioms mėsinėms-vilninėms ir romanovinėms avims veisti. Bet pastaraisiais metais dėmesys šiai šakai sumažėjo, daugelyje kolūkių ir tarybinių ūkių, ypač Jaroslavlio, Permės, Sverdlovsko, Maskvos, Leningrado ir kai kuriose kitose srityse, smarkiai sumažėjo avių skaičius, avienos, vilnos, avikailių gamyba. Kai kuriuose kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose likviduotos avių fermos. Čia, kaip ir eilėje kitų rajonų, daugelis vadovų ir specialistų neteisingai mano, kad didelis plotas suartų žemių kliudo vystyti avininkystę, klaidingai galvoja, kad auginti avis galima tik ten, kur yra didelės natūralios ganyklos. Tuo tarpu mokslo įstaigų patyrimas ir pirmaujančių ūkių praktika įtikinamai rodo, kad labai derlingų kultūrų — kukurūzų, cukrinių runkelių, žirnių, pašarinių pupų — pasėlių plėtimas yra patikimas pagrindas, sudaro reikalingas sąlygas avių skaičiui, avininkystės produkcijos gamybai smarkiai didinti. Pirmaujančių kolūkių ir tarybinių ūkių patyrimas rodo, kad, pradėjus šerti gyvulius kukurūzų, ankštinių ir kitų kultūrų silosu, eilėje sričių esantis didelis suartų žemių plotas nėra kliūtis avininkystei sėkmingai vystyti. Altajaus krašto kolūkyje „Strana Sovietov” ir tarybiniame ūkyje „Stepnoj”, Stavropolio krašto kolūkyje „Rosija” ir tarybiniame ūkyje „Sovietskoje runo”. Voronežo srities Timiriazevo vardo kolūkyje ir kituose ūkiuose sėkmingai sušeriama avims 5—7 centneriai kukurūzų ir kukurūzų-ankštinių kultūrų siloso vienai aviai per metus. Tai įgalina didinti avių skaičių. Pavyzdžiui, kolūkis „Strana Sovietov” turi daugiau kaip 10 tūkstančių avių. Šių metų pabaigoje kolūkis vienam hektarui ariamos žemės turės vieną avį. Dideliu rezervu mėsos, pieno ir kitų produktų gamybai didinti turi tapti vystoma gyvulininkystė plėšinių rajonų tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose. Pirmajame etape plėšinių ūkiams buvo keliamas svarbiausias uždavinys (savinti plėšinius ir duoti šaliai pigių grūdų. Bet dabar negalima plėšiniuose vystyti vien tik grūdų ūkį. Didinant grūdų gamybą, čia taip pat turi būti sparčiai vystoma gyvulininkystė. Vienašališka ūkio vystymo kryptis gali padaryti rimtą žalą gamybai, o šalis negaus didelio kiekio užplanuotų gyvulininkystės produktų. Čia yra galimybės gaminti daug jautienos, kiaulienos, avienos, paukštienos. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba laiko nenormalia ir neleistina padėtimi, kad mėsos ir pieno gamyba Plėšinių krašto tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose palyginti su 1955 metais padidėjo 1961 metais tik 11 procentų, o palyginti su 1960 metais net sumažėjo. Avių skaičius krašto tarybiniuose ūkiuose ir kolūkiuose per praėjusius metus sumažėjo 49 tūkstančiais. Iš 642 tarybinių ūkių 113 ūkių neturi avių. O tuo tarpu pirmaujantieji ūkiai greta kitų rūšių gyvulių sėkmingai vysto avininkystę, gauna dideles pajamas iš šios šakos. 1954 metais įsteigtas „Samarskio” tarybinis ūkis turi apie 40 tūkstančių hektarų ariamos žemės. Metų pradžioje čia buvo daugiau kaip 20 tūkstančių avių. 1961 metais avininkystė davė 50 tūkstančių rublių pelno. Reikia kruopščiai apgalvoti kiekviename ūkyje, kokiais pašarais ir kokiais racionais konkrečioje zonoje galima gauti pigiausią jautieną, kiaulieną, avieną, paukštieną. Ekonomiškai pagrįsti gyvulių šėrimo racionai turi tapti gyvulininkystės abėcėle. Pirmūnų praktika ir patyrimas, kurį sukaupė mūsų mokslinio tyrimo institutai, bandymų stotys, parodomieji atraminiai ūkiai įvairiose šalies zonose, rodo tą kelią, kuriuo turi žengti kolūkiai ir tarybiniai ūkiai. Sparčiai didinti mėsos gamybą ir mažinti jos savikainą galima tik tuomet, jeigu racione bus kuo daugiausia naudojama kukurūzų, cukrinių runkelių, ankštinių kultūrų. Pavyzdžiui, Ukrainos TSR miškastepių ir Polesės zonoje gauti geri rezultatai intensyviai auginant ir vėliau penint kiaules (nuo 4 iki 7-8 mėnesiu) racionais, kur didžiausią dalį užima cukriniai runkeliai ir silosuotos kukurūzų burbuolės, morkos, žalioji ankštinių kultūrų masė. Poltavos srities Chorolo rajono kolūkyje „Zaria komunizma” 1961 metais buvo nupenėta 6.713 kiaulių. Per visą jų penėjimo laikotarpį vidutiniškai per parą kiaulės priaugdavo 460 gramų, o priesvorio centnerio savikaina buvo 48 rubliai 20 kapeikų. Kiaulėms penėti plačiai naudojamas kombinuotas silosas, į kurį įeina 60 procentų pieninio vaškinio brandumo kukurūzų, 25—30 procentų cukrinių runkelių, iki 10 procentų žaliosios ankštinių kultūrų masės. UTSR miškastepių ir Polesės gyvulininkystės mokslinio tyrimo institute penint kiaules racionais, kuriuose yra 43 procentai (pagal maistingumą) cukrinių runkelių, viena kiaulė vidutiniškai per parą priaugdavo 540 gramų, sunaudojus 4,4 pašarinių vienetų kilogramui priesvorio. Priesvorio centnerio savikaina buvo apie 42 rublius. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į kolūkių ir tarybinių, ūkių vadovus, mokslininkus, specialistus, gamybinių valdybų darbuotojus, ragindami kiekviename ūkyje paruošti moksliškai pagrįstas ir ekonomiškai naudingas gyvulių šėrimo normas, įgalinančias gauti daugiau produkcijos, esant mažesnei jos savikainai. Kolūkiai ir tarybiniai ūkiai turi visų pirma išnagrinėti patyrimą tuose ūkiuose, kurie rentabiliai, aukštu lygiu tvarko gyvulininkystę, metai iš metų didina mėsos ir pieno gamybą. Reikia gerai žinoti, iš ko susidaro centnerio jautienos, avienos, kiaulienos, pieno savikaina, paukštienos ir kiaušinių savikaina. Greta tarybinių ūkių direktorių, kolūkių pirmininkų, specialistų, šiuos klausimus turi atidžiai studijuoti gamybinės valdybos, kurioms tenka atsakomybė už pažangių gyvulininkystės metodų įdiegimą. Jos privalo nagrinėti geriausių srities, respublikos ūkių patyrimą ir, remdamosi pirmaujančių kolūkių bei tarybinių ūkių patyrimu, apmokyti kiekvieną darbuotoją, kolūkių ir tarybinių ūkių vadovus pažangesnių gamybos organizavimo metodų, o ne dirbti aklai. Geriausi pirmaujančių kolūkių ir tarybinių ūkių rodikliai turi tapti atrama, pavyzdžiu visiems. TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į mokslininkus, dirbančius žemės ūkio srityje. Jūsų pareiga, draugai mokslininkai, kartu su visais kaimo darbuotojais atkakliai kovoti už tai, kad būtų išspręsti mėsos ir pieno gamybos didinimo uždaviniai, ruošti ir rekomenduoti kolūkiams mokslinius ūkininkavimo pagrindus, išvesti naujas augalų ir gyvulių veisles, konstruoti naujas mašinas, tobulinti agrotechniką ir žemės ūkio gamybos technologija, daryti viską, kad kiltų darbo našumas kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose. Mokslininkas privalo ne tik rekomenduoti savo laimėjimus, bet ir atkakliai įdiegti juos į gamybą. Tai reikalauja, kad mokslininkai palaikytų glaudesni ryšį su kolūkiais ir tarybiniais ūkiais. Laukai ir fermos geriausia mokslininko laboratorija. Dabar, kai mūsų šalyje sukauptas gausus pirmūnų patyrimas visose žemės ūkio šakose, pirmaeilę reikšmę įgauna tai, kad geriausi darbo metodai ir pavyzdžiai būtų įdiegiami į kolūkių ir tarybinių ūkių gamybą. Šia kryptimi reikia plėtoti rimtą organizacinį darbą. TSRS Žemės ūkio ministerija turi geriau vadovauti mokslinio tyrimo institutams ir bandymų stotims, žinoti, kokius klausimus nagrinėja mokslininkai, atrinkti vertingiausius atradimus bei laimėjimus ir rekomenduoti gamybinėms valdyboms įdiegti juos kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose. Gamybinės valdybos, gavusios tokias rekomendacijas, turi įdiegti jas kolūkių ir tarybinių ūkių praktikoje. O svarbiausia parinkti žmones, išmokyti juos geriausiais pavyzdžiais ir organizaciniu atžvilgiu padėti taikyti naujoves. Mes turime daug puikių mechanizatorių, kurie sumaniai naudoja techniką, tobulina mašinas ir gamybos technologiją, skina kelius į aukščiausią darbo našumą. Jų patyrimą turi apibendrinti ir įdiegti gamybinės valdybos ir Visasąjunginės žemės ūkio technikos” organai. „Visasąjunginės žemės ūkio technikos” vadovai turi sistemingai ruošti gamybinėms valdyboms rekomendacijas, kaip naudoti mašinas ir mechanizmus žemės ūkio gamyboje, kaip geriau naudoti techniką. Partinės organizacijos, gamybinės valdybos turi nuolat kontroliuoti, kaip įdiegiami į gamybą mokslo laimėjimai ir pirmūnų darbo metodai. Kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose teks atlikti didelį darbą statant ir mechanizuojant fermas. Svarbu nepraleisti vasaros laiko, kai yra palankios sąlygos patalpoms statyti ir daug darbo reikalaujantiems procesams gyvulininkystėje plačiai mechanizuoti. Brangūs draugai! Tarybiniai žmonės gerai žino ir vertina didžiulį darbą, kuri atlieka partija, keldama žemės ūkį. Mūsų liaudis supranta, kaip atkakliai pirmaujantieji kaimo darbo žmonės kovoja už grūdų, medvilnės, cukrinių runkelių, mėsos, pieno ir kitų produktų gamybos didinimą. Bet to, kas atlikta žemės ūkyje, dar toli gražu nepakanka. Kolūkiečiai ir kolūkietės, tarybinių ūkių darbininkai ir darbininkės, kolūkių pirmininkai ir tarybinių ūkių direktoriai, specialistai, gamybinių valdybų darbuotojai turi ir ateityje dėti didvyriškas pastangas, kad trumpu laiku žemės ūkio produktų gamyba būtų pakelta į tą lygį, kurio reikalauja šiuolaikinis mūsų šalies išsivystymas. TSKP CK ir TSRS Ministrų Taryba ragina partines organizacijas pradėti didelį organizacinį darbą, kad būtų padidinta mėsos, pieno ir kitų gyvulininkystės produktų gamyba. Po to, kai, dalyvaujant kolūkiečiams ir tarybinių ūkiu darbininkams, specialistams ir mokslininkams, kiekviename kolūkyje ir tarybiniame ūkyje bus paruoštos priemonės mėsos ir pieno gamybai didinti, jas reikia apsvarstyti partiniuose ir komjaunimo susirinkimuose, visuotiniuose kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų susirinkimuose. Po to kolūkių ir tarybinių ūkių priemones tikslinga apsvarstyti ir patvirtinti kolūkių ir tarybinių ūkių gamybinių valdybų tarybose. Giliai apgalvotos ir pagrįstos priemonės pašarų gamybai didinti, sunkiesiems darbams gyvulininkystėje mechanizuoti, mėsos ir pieno gamybai šiuo pagrindu didinti turi tapti svarbiausiu veiksniu ūkinėje kolūkių ir tarybinių ūkių veikloje, kolūkiečių ir tarybinių ūkių darbininkų lenktyniavime. Šių priemonių įgyvendinimas turės lemiamą reikšmę vertinant kolūkių ir tarybinių ūkių, jų vadovų ir specialistų veiklos rezultatus. Brangūs draugai, komunistai ir komjaunuoliai, visi žemės ūkio darbuotojai! TSKP Centro Komitetas ir TSRS Ministrų Taryba kreipiasi į jus atsakingiausiu žemės ūkio metų laikotarpiu. Eilėje šalies rajonų jau nuimamas derlius ir atliekamos grūdų paruošos. Didelio įtempimo reikalauja ir kiti žemės ūkio darbai. Šiomis sąlygomis juo labiau svarbu neprarasti gyvulininkystės valdymo vairo, atsiminti, kad taip pat, kaip ir grūdų gamybos didinimas, mėsos ir pieno gamybos didinimas yra labiausiai kovinis komunistinės statybos baras. Todėl jau dabar reikia pasirūpinti, kad būtų gerai pasiruošta gyvulių žiemojimui, paruošti daugiau pašarų, sudaryti platesnę bazę gyvulininkystei vystyti 1963 metais. Gerai suprasdami savo atsakomybę partijai ir liaudžiai, žemės ūkio darbuotojai pasiaukojamu darbu turi užtikrinti tokį gyvulininkystės produktų gamybos didėjimą, kuris įgalintų visiškai aprūpinti gyventojus mėsa ir pienu. Išsprendę šį uždavinį, kolūkiečiai ir tarybinių ūkių darbuotojai įneš didelį indėlį į komunizmo statybą.


SNO kariuomenė nekartos praeities klaidų0

Paimta Katangos sostinė; Protestas Anglijos vyriausybei

Katangos skaldytojų vadeiva Moizas Čiombė šįryt lėktuvu atvyko iš Kipušio į Solsberį – Rodezijos ir Nasalendo federacijos sostinę, praneša Reuterio agentūros korespondentas. Tiesiai iš aerodromo Čiombė nuvyko į federacijos ministro pirmininko Velenskio rezidenciją. Šis skubus Čiombės vizitas pas savo nuolatinį sąjungininką ir patarėją Velenskį, reikia manyti, tiesiogiai susijęs su paskutiniu Katangos įvykių posūkiu. Nebe pirmą kartą Čiombė atvyksta į Solsberį tokiu momentu, kai, SNO kariuomenės spaudžiamam, jam būna ypač riesta. Kaip tik federacijos teritorija Vakarų valstybės aprūpina Katangos žandarmeriją ginklais ir šaudmenimis. Ir šį kartą Čiombė atvyko ne stačiai pasisvečiuoti, o pagalbos ir instrukcijų. Jis, matyti, nenustojo vilties, kad ir dabar jo šeimininkai Londone, Paryžiuje ir Briuselyje nepaliks savo statytinio nelaimėje ir jam padė


Litvinovas atsako į jo projektų kritiką.

Kovo 22 d. Tautų Sąjungos nusiginklavimo komisijos posėdy rusų delegacijos pirmininkas Litvinovas ilga kalba atsakė į kitų delegatų kalbas dėl rusų pasiūlymų. Visų pirma jis pažymėjo, kad britų atstovo lordo Cushenduno tvirtinimai neturį pagrindo ir su integralinio nusiginklavimo sutarties projektu neturi nieko bendra. Litvinovas pabrėžė, kad Tautų Sąjungai daromas blogas patarnavimas, jei tvirtinama, kad integralinis nusiginklavimas nesutinkąs su Tautų Sąjungos principais. Čia Litvinovas palietė ir britų įsikišimą į Šanchajų. Nankiną, o taip pat dar ankstyvesnį jos kišimąsi į Persijos reikalus. Kalbėdamas toliau Litvinovas užprotestavo prieš lordo Cushendumo mestą kaltinimą, būsią Sovietų Rusijos delegacija sabotuojanti Tautų Sąjungos nusiginklavimo siekimus. Jis pažymėjo, kad nuo 1922 m. Genuos konferencijos, per kurią Čičerinas energingai pasisakė už nusiginklavimą, Maskvos vyriausybė nepraleidusi nė vienos progos, kad nepaskatintų taikos patikrinimo nusiginklavimo keliu. Delegacijos dabar patiektas projektas sudaro pagrindą diskusijoms. Todėl turi būti aiškiai išspręsta, ar komisijos dauguma sutinkanti su to projekto pagrindiniu principu, kuris reikalauja visiško apsiginklavimo panaikinimo. Lordo Cushendumo kaltinimai, būsią Sovietų Rusija turinti tikslą visur stengtis sukelti socialinius konfliktus ir revoliucijas, esąs neįrodytas šmeižtas. Dėlko britų vyriausybė atsisakiusi ištirti Zinovjevo laiško klausimą, kuris esąs pirmos eilės politinė falsifikacija, jei ji turinti gryną sąžinę? – paklausė Litvinovas. Atsakydamas į priekaištą, kad rusų pasiūlymai esą nesutaikomi su Tautų Sąjungos paktu Litvinovas pareiškė, kad tas paktas turįs būti pakeistas toliau einančia prasme. Sovietų delegacija, pasak Litvinovo, atstovaujanti aspiracijoms didelių viso pasaulio darbininkų masių, kurios, esą entuziastingai sveikinusios rusų pasiūlymus.


Kaip jau rašėme, užvakar AT vardiniu balsavimu priėmė nutarimą surengti referendumą dėl prezidento institucijos atkūrimo. Už balsavo 100 deputatų, prieš - 2, susilaikė - 9. Referendumą numatyta surengti gegužės 23 dieną. Užvakar popietiniame posėdyje buvo išklausytas ir AT Apsaugos skyriaus vadovo A. Skučo paaiškinimas dėl teiginių, paskleistų per televiziją ir radiją, apie gresiantį valstybės perversmą. A. Skučas pareiškė nesakęs, jog kovo 11 d. įvyks perversmas, nes neturėjęs ir neturįs tam įrodymų. Lietuvos radijas tiesiog iškraipęs jo žodžius. Jis taip pat nekvietęs žmonių prie AT, nes tai nesąs jo darbas. Kalbėdamas per televiziją apie kintantį jėgų santykį Parlamente ir teigdamas žinąs, kas toji dauguma, bet nenorįs šaudyti, nes esąs humanistas, A. Skučas sakėsi turėjęs galvoje, kad, keičiantis valdžiai konstituciniu būdu, AT Apsaugos skyrius nesigriebtų prievartos. Paprašytas paaiškinti, ką jis turėjęs galvoje, kalbėdamas „Laisvosios Europos“ radijui apie ruošiamą perversmą ir minėdamas užkulisinę socialdemokratų veiklą, A. Skučas paaiškino sakęs, jog socialdemokratai aktyviai veikia, kad įgytų Parlamente daugumą ir paimtų valdžią Lietuvoje. Į deputato N. Medvedevo klausimą: „Ar supratote, kokią didelę žalą Lietuvai daro neatsakingi pareigūnų pareiškimai?“ A. Skučas atsakė: „Neturiu ko pridurti“. Nors penktadienis paprastai skiriamas deputatų susitikimams su rinkėjais, bet vakar surengtas AT plenarinis posėdis. Jam pirmininkavo seniūnas E. Gentvilas, talkino - naujai išrinkti pavaduotojai L. Andrikienė ir Č. Juršėnas. Pristatyta keletas įstatymų projektų, tarp jų - dėl tiesioginio valdymo pratęsimo Prienų mieste ir Trakų rajono Grigiškių gyvenvietėje, dėl darbuotojų pirmenybės įsigyti privatizuojamų įmonių akcijas. Komisijos KGB veiklai tirti vardu deputatas V. Žiemelis siūlė tobulinti įstatymą dėl deputatų, įtariamų bendradarbiavus su kitų valstybių specialiosiomis tarnybomis, mandatų patikrinimo. Deputatas G. Ilgūnas pateikė projektą dėl Vyriausybės potvarkio, kuriuo Kauno miesto profsąjungų rūmai neatlyginamai perduoti naudotis Kauno darbininkų sąjungai, panaikinimo.


Prisipažinsiu, kad didelis dvasios skausmas, politiniai praradimai ne kartą privertė mane visiškai moteriškai apsiverkti. Pirmasis kartas - 1980 metais, kai apsisprendžiau vis dėlto paimti TSKP bilietą. Skaudino savotiškas laisvės praradimas, tai, kad turėjau nutylėti tikrąją tėvo žuvimo priežastį, apsimesti, kad pripažįstu partijos įstatus ir visa kita, ką turėjau stodama kalbėti. Tai buvo kaina, kurią reikėjo sumokėti, kad galėčiau įgyti Vakaruose ekonomisto žinių. Ar ši kaina didelė, ar maža, galiu pasakyti tik aš pati, o ne tie, kurie dabar mėgina išpūsti turėto bilieto reikšmę. Aš priėmiau lėkštę sriubos, bet su prigimtinėmis teisėmis skirtis nepanorau. Teisę turėti savo pasaulėžiūrą, savo mąstymo autonomiją aš išsaugojau ir, tikiuosi, išsaugosiu bet kokiomis aplinkybėmis. Verkiau ir 1990 metų gegužę, grįžusi iš svarbios kelionės po didžiųjų pasaulio valstybių sostines, po ilgo pokalbio su V. Landsbergiu eidama Parlamento koridoriumi, kai supratau, kad mums nepavyks susikalbėti, kad pastangos pradėti derybas bus sužlugdytos, kad pagaliau buvau priversta jį paklausti: kodėl jis vengia derybų, kodėl skelbė nepriklausomybę, jeigu ja netiki ir, susiklosčius palankioms aplinkybėms, nenori laimėti. Tik vienintelį kartą Vyriausybės nariai, mano kolegos, matė mane verkiančią. Tai atsitiko 1991 metų sausio 8 dienos vakare, man atsistatydinus, kai visi susėdome mano kabinete. Apsiverkiau ne dėl to, kad netekau posto, ir ne dėl asmeninės skriaudos: aš pajutau pakibus virš Lietuvos didžiulę grėsmę, nelaimę, kurios jau nepajėgsiu sulaikyti. Supratau artinantis galimą juodojo scenarijaus pergalę ir kad kažkas bloga turi įvykti: nepavyko gauti iš Gorbačiovo saugumo garantijų; Parlamente galutinai laimi čepaitininkai, vadinasi, - ir agentūra, o Landsbergis su jais; niekam ir niekaip nepavyks įrodyti, kokios manipuliacijos vyksta užkulisiuose. Taip pat supratau, kad per dešiniąsias revoliucijas nepavyks išvengti ir ekonomikos žlugimo. Ir - pravirkau… Ar iš džentelmeniškumo, ar kitais sumetimais mano kolegos ministrai niekada neprasitarė matę mane verkiančią. Bent jau spauda apie tai nerašė ir gandų nebuvo girdėti. O štai dabar pati jums prisipažinau. Nesistebėkite: neverkia galbūt tik „akmeninės ledi”, aš, deja, verkiau… Po dviejų dienų įvyko didelė ir gyva spaudos konferencija, kurios įrašo, deja, neturiu. Dar po savaitės padėtis jau buvo kitokia: mano dramatiška prognozė dėl Lietuvai iškilusios grėsmės išsipildė, po kruvinųjų sausio dienų prasidėjo chroniška politinė depresija, užtrukusi iki rugpjūčio pučo. Praėjus dar savaitei, įvykių sukrėsta, spaudos konferencijoje nesugebėjau išvengti specialiai man paspęstų spąstų: atsakinėjau į beprasmiškus, žeminančius klausimus. Jei galėčiau ką nors pataisyti savo praeityje - tai tą konferenciją ir tas akimirkas. Manau, kad kaip tik moters prigimtis ir neišlepinto žmogaus patirtis dažnai padėdavo man neimti į širdį politinių priešininkų ar žurnalistų mesto žodžio, neparodyti nuoskaudos. Nors nesunkiai užgaunamų jausmų, polinkio susigraudinti vis tiek nepavyko nei užgniaužti, nei nuslėpti: su prigimtimi grumtis sunkiausia. Man pavyko rasti tinkamą būdą atvirai, principingai ir taktiškai kalbėtis su aukštus postus užimančiais žmonėmis, turinčiais kitokius interesus ir siekiančiais priešingų tikslų - pavyzdžiui, kad ir su M. Gorbačiovu. Kėliau jam nė kiek ne mažesnius reikalavimus, nei mūsų radikalai, tačiau be ironijos ar pykčio, nesukeldama asmeninio priešiškumo. Visa tai galima suprasti ir aiškinti kaip tik nori - be abejo, ir labai tendencingai. Galima atmesti, paniekinti visame pasaulyje priimtą diplomatinę elgseną. Galima apkaltinti (beje, taip ir atsitiko!), kad tokia mano laikysena suteikė Maskvai vilčių mus palenkti ar atmesti mūsų reikalavimus. Tačiau šie kaltinimai nepagrįsti, paviršutiniški, neišmintingi. Svaidantis jais, elementarus sąžiningumas reikalautų bent jau patikslinti, kuriai Maskvai, nes tuomet jų buvo mažiausiai trys - trys aiškiai susiformavusios jėgos, turinčios skirtingus interesus. Savo diplomatinę veiklą vertindama šiuo požiūriu, tikrai nenorėčiau praeities ir tuometinio savo stiliaus taisyti. Jis man ypač padėjo Vašingtone kalbantis su JAV prezidentu Dž. Bušu, Londone - su ministre pirmininke ponia M. Tečer, Bonoje - su kancleriu H. Koliu, per kitus svarbius susitikimus su įtakingais pasaulio valstybių vadovais ir veikėjais. Kai M. Tečer, patarinėdama, kaip nesutrukdyti M. Gorbačiovui ir nesukelti chaoso, pagaliau pastebėjo mano besiniaukiantį veidą, paprašiau mane išklausyti. Išdėsčiau savo argumentus ir, atrodo, palenkiau į savo pusę. Ji pažadėjo mums padėti. Vėliau M. Tečer pasakė lordams: „Ta moteris žino, ką daro, ir aš jai padėsiu”. Šie žodžiai buvo man labai svarbūs, ir jie galėjo būti vaisingi, jei Parlamento vadovas ir dešinieji nebūtų mano iniciatyvų įšaldę. Moratoriumas galiojo ne kam kitam, o kaip tik man pačiai - kaip išvirkščios dešiniosios politikos, kaip užkulisių politikos pasityčiojimas iš atviros, aktyvios, humanistinį poveikį darančios politikos nepriklausomybės naudai. „Geležinė ledi” nedaug kuo galėjo padėti gerokai trapesnei kolegei iš Lietuvos. Artimesnės pažistamos mes netapome, nors dar ir matėmės keletą kartų: pernelyg skirtinga mūsų padėtis, nors atsistatydinome beveik vienu metu. Aš netapau Lietuvos „geležine ledi”, nors Sąjūdžio pradžioje bandyta mane taip vadinti. Vėliau pavadino švelniau - „gintarine ledi”. Bet tai tik simboliai, kurie išblėsta net ir mano pačios atmintyje. Galbūt ponioms Barbarai Buš ir Margaret Tečer padovanoti gintaro vėriniai (kelionę pratęsus ir neturint iš anksto parengtų dovanų, teko atsiskirti ir su mano pačios gražiausiu gintaro vėriniu) tegul ir nepateks į šių garbingų šeimų muziejus, bet jų savininkėms gintaro kraštą tikriausiai primins. 1992 metų gegužės mėnesį Pariamente mane užkalbino ir labai sujaudino viena lietuvė čikagietė. Ji pasakė: „Kazimiera, padaryk stebuklą, taip, kaip padarei Vašingtone! Tu palenkei į savo pusę ir Bušą, ir visą Ameriką”. Aš jai atsakiau: „Kokį stebuklą, brangioji? Argi šioje aplinkoje dar įmanomi stebuklai? Argi jį kas nors pastebės? Stebuklai įvyksta tik tuomet, kai jais tikima”. Mieloji tautietė matė mūsų prieštaravimus, dešiniąsias konvulsijas, manipuliacijas referendumais, švaistant baisiausias lėšas, kvailus gąsdinimus „šliaužiančiais perversmais”, žemdirbių ir verslininkų neviltį. Gal tik moteris gali taip pajusti ir taip pasakyti, taip labai trokšti išgelbėti žlugdomą viltį. Nors visa tai, ką pamatė ir pajuto trumpam atvykusi tautietė, jau mačiau seniau ir išgyvenau kur kas dramatiškiau, aš nesu surambėjusi. Bet aš apvyliau mieląją viešnią - nepažadėjau stebuklo ir jo nedariau. Tą stebuklą gali padaryti tik pati tauta, pati Lietuva, susivokusi, kur ją veda už vadinamųjų patriotinių šūkių pavadžio. Gyvenimas mane sviedė į galingą politinį verpetą, apipylė verdančiomis ir ledinėmis srovėmis. Publika besiblaškančioje Lietuvoje mane ir šlovino, ir plūdo. O pasaulis priėmė šiek tiek santūriau, bet įvertino palankiai ir pripažino tikriausiai nevienadienę teisę būti jo įvairovės dalele. Dėl nuolatinio persekiojimo, šmeižtų ir kaltinimų sukaupusi karčią patirtį manau tapusi ne tokia patikli, šiek tiek tvirtesnė ir įžvalgesnė, geriau suprantanti gyvenimo ir artimo žmogaus vertę. Išlavėjo nuojauta, sugebėjimas pažinti kitą, įspėti gėrį ir klastą. Likusiam gyvenimui tai pravers. Beje, savo patyrimu galėčiau padėti ir kitiems, pirmiausia - kitoms, jei joms šito reiktų. Tačiau padėti žmogui ir žmonėms galima tik tada, jei jie suvokia, ko jiems reikia, ir sugeba aktyviai šito siekti. Stenkis, sakoma, ir Dievas padės, ir kitas ateis tau į pagalbą dirbti gerą darbą. Tačiau neskubėk griebti kiekvienos ištiestos rankos, kol nepajutai, kad ji tikrai tave parems, o ne atstums ar išduos iškilus pirmai kliūčiai, pirmam pavojui ar pakvipus gardesniam kąsniui… Šiuo sunkiu laikotarpiu man labai daug reiškė darnūs santykiai mano šeimoje. Mano santūrus ir rūpestingas vyras Algimantas, mano Mama, gal labiau nei kas kitas jaučianti kiekvieną politinio barometro pokytį; mano trys gerai sutariantys vaikai Rasa, Vaidotas, Daivita; jau keturi mieli anūkai; mano brolis Rimas, man tenkančius smūgius pakeliantis sunkiau nei aš pati; kiti artimi žmonės, draugai. Tai buvo dvasinė atspara, padėjusi atlaikyti išpuolius, nuolat grėsmingai besisukančią politinio ir dvasinio presingo mašiną, trokštančią ne tik išstumti mane iš politinės veiklos, bet ir suniekinti, ištrinti iš žmonių atminties mano vaidmenį Nepriklausomybės atkūrimo laikotarpiu. Esu tikra, kad šios mašinos konstruktoriams ir vairuotojams pasisekė tik iš dalies.