Romunistų GIK’as prisipažįsta, kad buvę klaidų;Nebevers eiti į s„kolchozus” ir nebuždarinės bažnyčių

Vakar vakare centralinis komunistų partijos komitetas paskelbė nutarimą dėl „kolchozų” (kolektyvinių ūkių) politikos ir bažnyčių atėmimo. Nutarimas yra cirkuliarinio pobūdžio ir išsiuntinėtas visoms partijos įstaigoms. Nutarimas pripažįsta, kad iki šiol, įvedant „kolchozus” ir atimant bažnyčias, padaryta šiurkščių klaidų. Nutarime nurodoma, kad „kolchozai” sodžiui buvo primetami priverstiniu būdu. Laisvo ūkininkų įstojimo į „kolchozus” principas iki šiol buvęs paneigtas. „Kolchozų” politikai vykdyti buvę net pavartoti teroras ir grasinimai ūkininkams, jų tarpe vidutiniems ir net neturtingiems. Panašūs dalykai labai diskredituodavę Sovietų valdžią. Tokių pat rezultatų iš dalies susilaukė ir administratyviu būdu uždarinėjant bažnyčias. Nutarimu pareiškiama, kad iškrypimas nuo partijos linijos privalo būti likviduotas. Vietos komitetai turi taikyti naujus metodus, kurių esmė — atsisakymas nuo prievartos. Privalo būti peržiūrėtas „nubuožintųjų” sąrašas. Taip pat turės būti atitaisyta padaryta liaudies mokytojų atžvilgiu klaida ir jie privalo būti išbraukti iš „buožių” sąrašo. Iki šio laiko griežčiausiai uždrausti ūkininkų turgai vėl turės būti leisti. Ūkininkai turės teisę atvirai pardavinėti produktus, gyvulius ir t. t. Nutraukiamas administratyviu būdu vykdomas bažnyčių uždarinėjimas, kas buvo plačioj Sovietų Rusijoje praktikuojama. Nuo šio laiko bažnyčios galės būti uždarytos, jei to pareikalautų vietos gyventojų dauguma.


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo pranešimas TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje tebėra viena iš pagrindinių politinių Indijos sostinės ir provincijos spaudos temų. Delio laikraščiai „Hindustan taims“, „Steitsmen“ ir „Indian ekspres“ išspausdino visą pranešimo skyrių, kur nurodoma, kad būtina protingai reguliuoti pasienio nesutarimus. „Chruščiovas sveikina Kinijos įvykdytą ugnies nutraukimą ir kariuomenės atitraukimą“ – tokia antrašte atpasakoja N. Chruščiovo pranešimą „Hindustan taims“. „Chruščiovas įsitikinęs, kad Kinijos – Indijos konfliktas gali būti taikiai sureguliuotas“, rašo „Asam tribiun“. „Chruščiovas primygtinai ragina tartis ir išspręsti pasienio ginčą“, rašo antraštėje „Hindu“. Ryšium su N. Chruščiovo pranešimu eilė laikraščių reiškia nuomonę, kad Indija ir KLR turi pagaliau sėsti už derybų stalo. „Politiniai stebėtojai mano, – rašo, pavyzdžiui, laikraštis „Asam tribiun“, – kad Azijos istorijoje prasidės naujas skyrius, jeigu Indija ir Kinija baigs savo dabartinius pasienio ginčus ir pamėgins derybomis sureguliuoti savo nesutarimus


Paskutinės savaitės buvo didžiųjų valstybių koalicijos tvirtumo pokarinėmis sąlygomis patikrinimo periodu. Suvienytųjų Nacijų bendradarbiavimas išsivystė į tvirtą karinę sąjungą kovos eigoje prieš hitlerinę Vokietiją ir išlaikė visus tos kovos sukunus ir bandymus. Raudonosios Armijos laimėjimai ir aiški nuosekli tarybinės vyriausybės užsienio politika vedė prie demokratinių šalių koalicijos sucementavimo. Argi galima manyti, jog po priešo kapituliacijos, galutino priešo sutriuškinimo, Vokietijos nuginklavimo, karinių nusikaltėlių nubaudimo uždavinio išsprendimas praeis be kovos, be sunkumų? Ne! Galima tvirtai pasakyti, kad iš didžiųjų valstybių vadovų ir priešakinių gyventojų sluoksnių bus pareikalauta nemaža pastangų reikalui sėkmingai privesti iki galo. Užsienyje įvairaus plauko reakcionieriai karo dienomis buvo aptilę, atsidūrę tautų susitelkimo kovoje prieš hitlerizmą fakto akivaizdoje. Kai tik karo veiksmai Europoje baigėsi, dalis spaudos, susijusios su reakciniais, profašistiniais sluoksniais, pakėlė įnirtingiausią kampaniją, nukreiptą į sąjungininkų vieningumo suardymą. Ardomajai veiklai ypač buvo panaudoti sunkumai, kilę San Francisko konferencijos darbų eigoje. Demokratinių šalių vieningumo priešai, efektyvaus pokarinės taikos apsaugojimo organizacijos priešai ir ypač Hersto spauda, ėmė skelbti, kad konferencija „pateko į sustingimą“, daryti įspėjimus apie laukiamą konferencijos „suirimą“, esą dėl galimo tarybinės delegacijos pasitraukimo ir t. t. Tačiau praėjo daugelis aštriausių ginčų, neįvyko jokio „suirimo“ ir niekas nepasitraukė. Pasirodymas laiško velionies prezidento žmonos Eleonoros Ruzveltienės, pasmerkusios nepagrįstą baimę ir nepasitikėjima, buvo rodiklis, kad progresyvūs sluoksniai supranta pasaulinę istorinę didžiųjų valstybių vieningumo reikšmę. Išspręstas žymiai sunkesnis klausimas, negu regionalinių susitarimų problema — išspręstas klausimas dėl Vokietijos okupacijos ir valdymo, apie ką paskelbta keturių valstybių deklaracija. Nužymėti keliai išspręsti klausimą dėl Lenkijos laikinosios vyriausybės reorganizacijos. Jugoslavijos nusileidimo pasėkoje laikinai išspręstas Triesto klausimas ir t. t. Ar tai reiškia, jog toliau nebus nuomonių skirtumų? Ne, nereiškia. Nuomonių skirtumai tarp JAV ir Anglijos iškilo, pavyzdžiui, svarstant globos klausimą. Reakcinė spauda kai kuriose šalyse veda taikstymosi kursą fašizmo atžvilgiu, kurio galimybės tiesioginės agresijos užsienio politikos srityje pašalintos. Jau po keturių didžiųjų valstybių vyriausybių deklaracijos dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios pasiėmimo sau paskelbimo, įvyko įvykiai, atkreipusieji į save užsienio spaudos dėmesį. Tarybinės karinės administracijos Vokietijoje Vyriausiojo Viršininko Tarybų Sąjungos Maršalo G. K. Žukovo įsakymas Nr. 2 leidžia tarybinės okupacijos zonos teritorijoje Vokietijoje kurtis ir veikti visoms antifašistinėms partijoms, pasistatančioms sau tikslą galutinai išnaikinti fašizmo likučius, sustiprinti demokratinius pradus ir pilietines laisves Vokietijoje. Kartu įsakymas Nr. 2 suteikia darbo žmonėms galimybę kurti laisvas profesines sąjungas tikslu ginti savo interesus, o taip pat kultūrines, švietimo ir kitas organizacijas. Tuo metu, kai reakciniai sluoksniai dar Berlyno municipaliteto organizavime bandė įžiūrėti „žaidimą su vokiečiais“, demokratinė spauda tarybinių okupacinių valdžios organų veiklą kitaip įvertino. Anglų liberalinis laikraštis „Mančester Gardian“ maršalo Žukovo įsakymą laiko išmintinga pradžia. Apibūdindamas rusų politiką, kaip aktyvią, teigiamą politiką, laikraštis pažymi, jog tarybiniai žmonės tiki demokratija ir rekomenduoja ją taikyti kitoms šalims: „Visa tai, o ne tik Raudonoji Armija, suteikia jiems jėgą Europoje“. Noras teisingai suprasti ir įvertinti TSRS politiką būdingas ir eilei kitų laikraščių. Sakysim, amerikiečių žurnalas „Neišn“ birželio mėn. 10 d., pažymėdamas progresyvų TSRS politikos pobūdį, rašo: „Rusija vykdo antifašistinę politiką. Tatai tiek aišku, kad nereikalinga dokumentalinių įrodymų“. Konservatorių laikraštis „Observer“, pranešdamas, kad į svarbius administracijos postus Bavarijoje sąjungininkų valdžios organai paskyrė žymius nacistinius valdininkus, rašo: „Vokiečių tauta išmušta iš lygsvaros to sąjungininkų kantrumo plačiai žinomų nacistų atžvilgiu. Labai dažnai vokiečiai sužino, jog tie patys žmonės, kurie juos pavergė ir viešpatavo 12 metų… kaip ir anksčiau slegia vokiečius ir viešpatauja“. Laikraštis daro išvadą, jog tai atstumia sąžiningus žmones ir verčia juos pasitraukti į šalį. Užsienio spauda pažymi, kad tarybinių okupacinių valdžios organų politikos Vokietijoje aiškumas ir nuoseklumas suteikė jiems aukštą autoritetą. Nieko panašaus į chaosą, kurio pasireiškimo Vokietijoje taip bijojo daugelis Europos politikų, neįvyko. Priešingai, kaip praneša anglų laikraštis „Taims“ ir „Observer“, vokiečiai, pabėgusieji gebelsinės propagandos įtakoje nuo Raudonosios Armijos prie anglų bei amerikiečių kariuomenės — dabar grįžta atgal. Rezultate nuo gegužės mėn. 9 d. Berlyno gyventojų skaičius padidėjo vienu milijonu žmonių. Paskutinė savaitė, praėjusi sėkmingo nugalėtojų bendradarbiavimo ženkle, įnešė naują srovę įsitikinimo, jog taika gali būti tvirta. Tą įsitikinimą gerai išreiškė generolas Eizenhaueris, pareiškęs po susitikimo su maršalu Žukovu, jog „Amerika, Anglija ir Rusija pasistato sau tikslą atimti iš Vokietijos galimybę vėl vesti karą, bent mūsų laikais… Rusai, — pažymėjo Eizenhaueris, — labai draugiškai nusiteikę. Aš įsitikinęs, kad jie nori taikos ir vystymosi galimybės kaip patiems sau, taip ir kitiems“. Neabejotina, kad veržimasis į taikingą darbą, į taikingą ūkio vystymąsi, yra dabar stipriausias judėjimas, apimantis daugelį milijonų žmonių, praliejusių kraują vardan hitlerinių agresorių sutriuškinimo. Rinkimų kampanija Anglijoje tebesivysto vidaus politikos klausimų ženklu. Iki šiol visi pareiškimai užsienio politikos srityje turi itin bendrą pobūdį ir apsiribojo konstatavimu, jog būtinai reikia išlaikyti Anglijos bendradarbiavimą su JAV ir TSRS. Čerčilis, gana aktyviai dalyvaujantis rinkimų kampanijoje, dviejose savo birželio mėn. 13 ir 14 d. d. pasakytose kalbose, grįždamas prie užsienio politikos problemų, iš dalies svarstė jas iš požiūrio pareigų, tenkančių politiniams veikėjams vidaus politikos srityje. Tarptautinės padėties sudėtingumas, Čerčilio žodžiais, reikalauja sudaryti „tautinę vyriausybę“. „Jeigu partinės aistros, doktrinos ir savimeilė, — pareiškė jis, — dominuos mūsų gyvenime ilgą laiką, didžiosios pasaulio valstybės, kaip pavyzdžiui, Rusija ir JAV, pačios spręs pasaulio reikalus be to, kad būtų girdimas Didžiosios Britanijos balsas“. Birželio mėn. 14 d. Čerčilis padarė pareiškimą apie žymų santykių su TSRS pagerėjimą ir apie greitu laiku įvyksiantį naują trijų didžiųjų valstybių vadų susitikimą. Konservatorių oratorių kalbose pastebimas siekimas išlaikyti vadovaujamą padėtį, pabrėžiant pavojų netekti kontinuacijos užsienio politikoje. Vidaus politikos srityje, konservatorių partija ypač griežtai stoja prieš savo svarbiausią priešą — leiboristų partiją. Leiboristų pareiškimus apie jų ketinimą išlaikyti pramonės kontrolę ir nacionalizuoti sunkiąją, energetikos ir statybos pramonę — konservatoriai vaizduoja kaip pavojų visoms tarptautinėms ekonominėms Anglijos pozicijoms ir kaip kėsinimąsi į privatinės nuosavybės pagrindus. Liberalai ir leiboristai savo kalbose kaltina konservatorius tuo, kad, nežiūrint ilgo buvimo prie valdžios, jie neatsiekė būtinų pasisekimų gyvenamųjų namų statybos, socialinio draudimo, skurdo ir nedarbo sumažinimo srityje. Didelę vietą rinkimų kampanijoje užima klausimas dėl monopolinių susivienijimų piktnaudžiavimo ir spekuliacijos. Leiboristai pažymi, jog konservatorių siūlomasis kontrolės panaikinimas ir grįžimas prie „laisvos iniciatyvos“ sukels ekonominę anarchiją. Rinkimų kampanijoje pagrindinėmis jėgomis yra dvi partijos — konservatorių ir leiboristų. Jos išstatė didžiausią skaičių kandidatų ir turi didžiausią įtaką.


„Dvarai turės būti grąžinti jų teisėtiems savininkams“;trokšta ir laukia Lietuvos dvarininkai

Lenkų valdžios oficiozas „Gazeta Polska” į vieną iš savo paskutinių numerių įdėjo straipsnį antrašte „Kuo Žmonės sielojasi”, kuriame pačioje pirmoje ir garbingoje vietoje aprašo Kauno pašto valdininkų sielvartą savo „negirdėtai žemu atlyginimu” ir jų lygiai negirdėtą būdą žmoniškesnėms algoms išsikovoti. Atlyginimas, girdi, esąs toks menkas, kad net „ir patys pataikiausi iš tenykščių pataikiųjų valdininkų nebegalėjo iškentėti ir nutarė kaip nors pareikšti savo protestą prieš tokį lietuvių valdžios išnaudojimą. ” Bet čia kilęs opus klausimas — kaip pareikšti? Streikai Lietuvoje esą kuo griežčiausiai draudžiami, o už jų rengimą gresiančios sunkios bausmės. Bet Kauno pašto valdininkai sumanūs vyrai, išgalvojo būdą. Nuo kovo 10 d. jie vis nutarę nesiskusti. Mat, mano, kad „jų gaurais apaugę veidai taip įgris valdžiai, kad galų gale pakels jiems algas”. Negana to, jie dar nutarę, kad, jei gaurai valdžios nepabaidys, tai jie už mėnesio ims visiškai nesiprausti. Paštininkai, priimdami savo nutarimus, esą, nuėję mažiausio pasipriešinimo keliu, nes, girdi, „Lietuvoje skustuvas ir muilas niekad nebuvo labai madoje”. (Štai kaip lenkai dar ir šiemet išnaudoja kažkieno nerimtą jau bene užpernykštį išmįslą… Red.). Viename iš savo paskutiniųjų numerių savotiško džiaugsmo reiškia ir Vilniaus lenkų monarchistu „Słowo”. Pasirodo, kad užsienių spauda, kuri atsidėjusi sekanti padėtį Sovietų Rusijoje, paskutiniu laiku primygtinai reiškianti mintį, kad visas bolševikų konfiskuotas turtas, o, visų pirma, dvarai, turėsią būti sugrąžinti jų teisėtiems savininkams, kaip tik dabartinė valdžia bus nuversta ir ją pakeis kita. Tuo pačiu laiku, kaip „pripažįsta visi Europos teisės žinovai”, turėsiančios būti panaikintos ir visos dvarų konfiskatos Lietuvoje (Lietuva ir čia pirmoje vietoje!), Latvijoje ir Estijoje. Tuo reikalu specialiai užsiimsianti Tautų Sąjunga, šios rūšies bylos jau esančios visiškos apdirbtos, o principai, kurie buvo nustatyti jas sprendžiant, yra maždaug šitokie: 1) Naikinama visokia privačių objektų nacionalizacija ar socializacija. 2) Buvusių savininkų nuosavybė, revoliucijos metu perimta naujų vienetų, grąžinama privatiems savininkams. 3) Jokios atsakomybės būsimoji rusų valstybė nesiima už bolševikų ir revoliucijos padarytus nuostolius. Iš to esą matyti, kad „kultūringa Vakarų Europa laiko bolševizmą Rusijoje ir nuosavybių ekspropriaciją kaimynėse su Rusija naujai susikūrusiose valstybėse gaivališka katastrofa, kuri su bolševizmo žlugimu Rusijoje turi būti visur anuliuota”. Savo paskutiniame numeryje jau aukščiau minėta „Gazeta Polska” Lietuvos šaulių sąjungos išleisto kalendoriaus proga dar kartą pareiškia džiaugsmo, nors prieš tai, švento papiktinimo pagauta, smarkiai išplūsta „šaulius” ir Lietuvos valdžia, kad tyčia klaidina visuomenę Lietuvoje, teikdami informacijas apie Lenkiją. Oficiozo pasipiktinimą sukelia kalendoriuje paskelbtos žinios, kad ukrainiečių Lenkijoje yra 6.000.000, kad Lvovas yra ukrainiečių miestas, kad „lenkų” girios gudiškos, „lenkų” žibalas ukrainietiškas ir „lenkų” cinkas — vokiškas. Ko gi čia pykti, rodos? Argi tai naujiena, ar šaulių kalendorius pirmas tas žinias paskelbė? Nemalonios jos „Gazetai Polskai”, bet ką darysi…


Vakar POLITINIO KOMITETO POSĖDYJE TARYBŲ SĄJUNGOS ATSTOVAS P. MOROZOVAS pranešė komiteto nariams, kad šiandien TSRS ir JAV atstovai prie SNO V. Zorinas ir E. Stivensonas nusiuntė SNO generaliniam sekretoriui U Tanui dokumentus, susijusius su Tarybų Sąjungos ir Amerikos mokslininkų susitarimu bendradarbiauti naudojant kosminę erdvę taikiems tikslams. Jis pasakė, kad tarp šių dokumentų yra TSRS Mokslų akademijos prezidento M. Keldyšo 1962 metų spalio 12 d. laiškas Nacionalinės aeronautikos ir kosminės erdvės tyrinėjimo valdybos direktoriui Dž. Vebui. Laiške, be kita ko, sakoma, kad minėtas susitarimas įsigaliojo ir kad Tarybų Sąjungos mokslininkai yra pasirengę jį vykdyti. Šiame laiške TSRS Mokslų akademija reiškia viltį, kad susitarimas bendradarbiauti, taikiai tiriant ir naudojant kosmosą, bus gera pradžia toliau vystant ir plečiant Tarybų Sąjungos ir Amerikos mokslininkų bendradarbiavimą. Komiteto posėdyje kalbėjęs JAV atstovas Stivensonas priminė, kad šių metų birželio mėnesį Amerikos ir Tarybų Sąjungos mokslininkai svarstė kosmines erdvės naudojimo taikiems tikslams problemas pagal laiškus, kuriais pasikeitė N. Chruščiovas ir Dž. Kenedis apie bendradarbiavimą šioje srityje. Suderintas rekomendacijas šiuo klausimu E. Stivensonas pavadino „daug žadančia programa“. Toliau jis pasakė, kad, nepaisydamos ideologinių skirtumų, JAV ir TSRS ėmėsi praktiškų žygių bendradarbiavimo linkme labai svarbioje kosmoso naudojimo taikiems tikslams srityj


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

NIUJORKAS, rugsėjo 6 d. (TASS-ELTA). Dauguma laikraščių pirmuosiuose puslapiuose išspausdino dvi nuotraukas, rodančias, kaip Amerikos rasistai, manantieji, kad mokyklos turi būti „tiktai baltiesiems”, tyčiojasi iš negrų vaikų. Nuotrauka, atsiųsta iš Litl-Roko (Arkanzaso valstija), rodo, kaip sulysusiai penkiolikos metų mergaitei negrei Elizabetai Ekford, einančiai su knygomis rankose, pastojo įėjimą į mokyklą iki dantų apsiginklavę kareiviai. Elizabeta buvo pirmoji iš 9 negrų vaikų, pamėginusių įeiti į mokyklą Litl-Roke po to, kai teismas nusprendė, jog jiems turi būti leista lankyti mokyklą. Tačiau Arkanzaso valstijos gubernatorius Fobusas apsupo mokyklą ginkluotais kareiviais, sakęs jiems nepraleisti negrų vaikų. Ramiai, be palydovų. Elizabeta kelis kartus mėgino praeiti pro ginkluotus, plieno šalmus užsidėjusius kareivius, kurie pastojo jai kelią šautuvais. Ir kiekvieną kartą, kaip praneša agentūra Asošieited Pres iš Litl-Roko, „žiūrėdama tiesiai į priekį ir eidama lygiu žingsniu“, ji buvo priversta grįžti atgal, nekreipdama dėmesio į kelis šimtus chuliganų, kurie, kareivių leidžiami, jai grasino ir plūdosi. Tas pats atsitiko ir 8 kitiems negrų vaikams, kai jie mėgino įeiti į mokyklą. Daugelyje laikraščių išspausdintoje nuotraukoje iš Šarlotos (Šiaurės Karolina) pavaizduota 15 metų negre Doroti Kaunts, einanti į mokyklą pro įnirtusių rasistų minią. Kaip rašo laikraščio „Niujork Taims” korespondentas iš Sarlotos, „šūkaudama minia priartėjo prie jos. Kažkas iššovė tuščiu šoviniu… Mergaitė Doroti į tai neatkreipė dėmesio. Žiūrėdama tiesiai priešais save, ji priėjo prie mokyklos durų”. Po pamokų Doroti dar kartą teko praeiti pro priešiškai nusitelkusią, iš jos besišaipančią minią, kuri, kaip praneša „Asošieited Pres”, svaidė į ją akmenis bei lazdas ir į ją spiaudė. Laikraštis „Niujork Taims” praneša iš Sterdžiso miesto (Kentukio valstija), kad, kai 18 negrų moksleivių privažiavo prie vidurinės mokyklos, 30 ginkluotų kareivių 15 patruliuojančių mašinų „užtvindė gatvę priešais mokyklą, kad sulaikytų 250 žmonių minią. Iš minios pasipylė prakeikimai ir pasityčiojimai, į vaikus buvo svaidomi akmenys. Taip praleido pirmąją mokslo metų dieną negrų vaikai, pamėginę pasinaudoti savo teise lankyti mokyklas, kuriose aukščiausiojo teismo sprendimu, priimtu visuomenei spaudžiant prieš trejus metus, turi būti panaikinta segregacija.


Ruošiama draugingumo sutartis tarp Italijos ir Prancūzijos.

Iš pasikalbėjimų tarp Romos ir Paryžiaus vystosi svarbūs dalykai. Atrodo, kad italų ministeris pirmininkas Mussolini norįs sudaryti draugingumo sutartį su Prancūzija. Toj sutarty būsią paliesti ir arbitražo reikalai.


Vos tik Franko vyriausybė atsipeikėjo po galingo Asturijos kalnakasių streiko, kai prasidėjo naujas didelis streikas. Malagos – vieno iš didžiausių Ispanijos uostų Viduržemio jūroje – dokininkai paskelbė streiką ir štai jau savaitė ryžtingai kovoja, kad būtų patenkinti jų reikalavimai. Agentūros „Junjon fransez d'enformasjon“ pranešimu, Franko taip sunerimo dėl Malagos uosto darbininkų veiksmų, kad metė prieš streikuojančius iki dantų ginkluotus stambius policijos būrius. Kitais pranešimais, į kovą už savo teises stojo Kadžio provincijos valstietija ir žemės ūkio darbininkai. „Mūsų vienybė – pergalės laidas“, „Susivienykime prieš išnaudojimą ir Franko režimo savavaliavimą“, – sakoma lapeliuose, kurie platinami šios šalies dalies kaimuose ir nedideliuose miesteliuos


Klaipėdos krašto seimelis paleistas. Vos 10 dienų betrūko iki jo kadencijos galui. Šiaip ar taip, o rugsėjo 8 d., vadinas, ateinantį pirmadienį, jis būtų paskutinį kartą posėdžiavęs. Išgyvenęs beveik 3 metus, jis negalėjo 10 dienų pritęsti. Ne vienas klausia, kokios priežastys privertė šį seimelį pačiame savo amžiaus gale mirti nenatūraline mirtimi. Imant oficialiai, dalykas yra visai aiškus: daugiau kaip pustrečių metų išbuvusiai krašto direktorijai seimelis pareiškė savo nepasitikėjimą, ji atsistatydino; turėjo būti sudaryta nauja direktorija, dėl kurios gubernatorius ilgai su seimelio partijomis kalbėjosi ir kuriai pagaliau seimelis pareiškė savo nepasitikėjimą; to rezultate seimelis paleistas, paskirti nauji seimelio rinkimai, kurie įvyks spalių mėn. 10 d. Ne vienas šiandie užsiduoda klausimą, kodėl direktorijos krizė įvyko tik šiemet, kodėl p. Kadgynui nepasitikėjimas taip netikėtai šį pavasarį pareikštas, kada p. gubernatorius buvo išvažiavęs į užsienį pasigydyti? Kas žino parlamentų ir quasi parlamentų papročius, to nenustebino seimelio partijų daugurnos pareikštas nepasitikėjimas direktorijai. Juk, artėjant rinkimams, baigiantis parlamento kadancijoms, beveik visada didžiosios partijos pasistengia išeiti opozicijon, kad rinkimų metu geriau galėtų savo rinkikams įsiteikti. Tada tų partijų agitatoriai aiškinasi savo rinkikams, kad jie, matydami, jog ne visus jų duotus pažadus jų remiamoji valdžia pildo, pareiškę tai valdžiai nepasitikėjimą ir už jos darbus nenešą jokios atsakomybės. Kalbant šį kartą apie Klaipėdos krašto seimelį taip pat tenka priminti, kad daugumos partijos, sudarydamos direktorijos krizę, daugiausia vadovavosi savo priešrinkiminiais taktikos sumetimais. Tą pripažino ir kai kurie seimelio nariai pačiame seimelio posėdyje. Todėl, imant iš esmės, šis seimelio paleidimas anaiptol nereiškia kokio nors Klaipėdos krašto politinių santykių paaštrėjimo. Formaliai į dalykus kai kas, žinoma, gali pažiūrėti ir žiūri kitaip. Vokiečių spaudoje šios direktorijos krizės metu buvo daug kaltinimų gubernatoriui ir Lietuvos centro valdžiai prirašyta. Pasak tos vokiečių spaudos, lietuviai kėsinęsi į Klaipėdos krašto autonomiją. Tačiau ne tik Lietuvos valdžia, ne tik Klaipėdos krašto gubernatorius, bet ir plačioji visuomenė niekada nereiškė jokių užsimojimų prieš tą krašto autonomiją, kuri yra tarptautine sutartimi pagrįsta ir kuri, lojaliai vykdoma, anaiptol negali kenkti mūsų valstybei ir jos suverenumui. Aišku, kad visi šūkiai apie pasikėsinimus į tą autonomiją buvo ir yra tik paprastos demagogijos padiktuoti. Gerai informuotuose sluoksniuose ne tik Kaune ir Berlyne, bet ir kitur niekas nemano, kad Lietuvai būtų koks nors ypatingas interesas savavališkai Klaipėdos krašto autonomiją panaikinti. Įvairūs demagoginiai prasimanymai daugiausia gali turėti tik lokalinio pobūdžio, gali sverti tik rinkimų agitacijos metu. Kaip gi buvo šį kartą su direktorijos sudarymu? Prasidėjus direktorijos krizei, gubernatorius turėjo ilgų pasikalbėjimų su seimelio pirmininku.


Vakar Seime įvykusiame brifinge laikinai einantis prezidento pareigas A.Brazauskas informavo apie vizito į Baltarusiją rezultatus. Kaip teigė pranešėjas, informacija pateikiama kiek pavėluotai, bet laiku tai padaryti sutrukdė liga. O šio vizito rezultatai domina ne tik žurnalistus, bet ir kai kuriuos Seimo narius. A.Brazauskas paaiškino, kad iki šiol su Baltarusija neužmegzti diplomatiniai santykiai. Darbas buvo pradėtas, bet derybos netikėtai nutrūko dar vasario mėnesį. Baltarusijoje A. Brazauskas susitiko su aukščiausio lygio vadovais, tarėsi dėl valstybių sutarčių pasirašymo. Aptarti ir konkretūs tiekimo, mainų reikalai. A.Brazauskas pasakė kalbą Baltarusijos Aukščiausiosios Tarybos posėdyje. Atsakydamas į klausimą, ar ne per ilgai Seime delsiama priimti būtinus įstatymus, laikinai einantis prezidento pareigas A.Brazauskas atsakė, kad iš dabartinio Seimo reikalaujama labai daug. Kai kurie klausimai, kaip pavyzdžiui, Prezidento rinkimų įstatymas ar komisijos dėl prezidento rinkimų sudarymas sukelia didžiulius ginčus. Jis, kaip laikinai einantis prezidento pareigas, prieš pat prezidento rinkimus pateiks ir Seimui, ir visuomenei nuveiktų darbų ataskaitą. Tai bus išsami informacija, įvertinanti valstybės padėtį visose sferose. „Dabar be tokios statistinės informacijos mes vaikštom tarsi užrištom akim”. Kalbėdamas apie privatizacijos problemas, A.Brazauskas paaiškino svarbiausiąjį jos tikslą - aktyvinti gamybos procesą. Jei naujas privatizavimo įstatymas sudarys tam sąlygas, tuomet ir bus galima dirbti bei gyventi geriau. Paklaustas, o kas kaltas dėl to, kad nebuvo užmegzti diplomatiniai santykiai su Baltarusija, A.Brazauskas pasakė, kad dabar neverta ieškoti kaltųjų, bet, žinoma, būta mūsų nenoro. Dabar galima greitai atnaujinti derybas ir skubiai įveikti visus diplomatinius formalumus. Reikėtų sudaryti sutarčių ir su Ukraina. Netrukus, tuoj po Naujųjų metų, bus paskirtas ir naujas pasiuntinys Rusijoje. Paprašytas pakomentuoti opozicijos kreipimąsi nepasirašyti Prezidento įstatymo, A.Brazauskas pasakė, kad gavęs tą kreipimąsi pavėluotai. Ginčo priežastis - ne įstatymas, o komisija dėl prezidento rinkimų. Opozicija laikosi nuomonės, kad prezidento rinkimuose galėtų dirbti ta pati Vyriausioji rinkimų komisija. Tačiau kaip ji gali dirbti, jei nevykdo net Aukščiausiojo Teismo sprendimų? Tokia komisija turėtų būti teisėsaugos pavyzdys visiems, o dabar ji pati nesilaiko priimtų įstatymų.


Vakar dienos plenariniame SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesijos posėdyje buvo toliau svarstomas klausimas dėl padėties Pietų Rodezijoje. SNO Generaline Asamblėja, pasakė savo kalboje Ukrainos TSR atstovas L. Kizia, turi remti specialaus SNO komiteto, kuris stebi, kaip įgyvendinama Deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms, nutarimus Pietų Rodezijos atžvilgiu. Ukrainos delegatas pareiškė nuomonę, kad Generalinė Asamblėja turi pareikalauti suteikti Pietų Rodezijai nepriklausomybę iki 1962 metų pabaigos. Kalbėtojas paragino delegatus pareikalauti, kad Anglija panaikintų rasistinę 1961 metų „konstituciją” ir paleistų Rodezijos ir Niasalendo federaciją, kuri buvo sudaryta siekiant įtvirtinti kolonizatorių valdžią šiame Afrikos rajone. Vakarykščiame posėdyje taip pat kalbėjo Tanganikos ir Liberijos atstovai, kurie parėmė rezoliucijos projektą Pietų Rodezijos klausimu. Šį projektą iškėlė 16 Afrikos ir Azijos valstybių (dabar šios rezoliucijos iniciatorių skaičius siekia 38). Šios rezoliucijos projektas reikalauja be kita ko panaikinti 1961 metų „konstituciją” ir, dalyvaujant vietinių gyventojų atstovams, paruošti tikrą konstituciją, kuri garantuotų Pietų Rodezijos liaudies teises sutinkamai su SNO Įstatais ir deklaracija dėl nepriklausomybės suteikimo kolonijų šalims ir tautoms. Tipišką Vakarų bloko atstovams poziciją užėmė Kanados delegatas, kuris uoliai įrodinėjo, jog geriausias nutarimas būtų tas, jei Generalinė Asamblėja remtų „Anglijos pastangas išspręsti politines Rodezijos ir Niasalendo federacijos problemas”.


Vakar serbų šaltiniai pareiškė, kad Serbijos policija baigė penkias dienas trukusią operaciją Kosovo srities pietvakariuose ir Dečanės mieste bei gretimame Crnobrego kaime nebėra albanų “teroristų”. Serbų policijos pajėgos artėja prie vieno kaimo, kuriame, kaip pranešama, yra Kosovo išlaisvinimo armijos būstinė. Į operacijų zoną tarptautiniai stebėtojai ir diplomatai neįleidžiami. Albanų šaltiniai teigia, kad pastarosiomis dienomis per serbų policijos operaciją žuvo 27 žmonės, taip pat vienas serbų policininkas. Dėl šios operacijos kaimyninę Albaniją užplūdo nauja Kosovo pabėgėlių banga. Vakar rytą sieną kirto dar apie du tūkstančius žmonių. Albanijoje jau užregistruota 1 600 pabėgėlių, tarp jų yra 88 vyrai su šautinėmis žaizdomis. Tikslaus pabėgėlių skaičiaus neįmanoma nustatyti, nes šimtai jų apsigyvena privačiai niekur nesiregistruodami. Liudytojai pasakoja, kad greitai Kosovo ir Albanijos sieną ketina pereiti dar apie 3 tūkst. pabėgėlių. Pranešama, kad Kosovo vakaruose, kur verda įnirtingi mūšiai, į aplinkinius miškus bei kalnus pabėgo apie 50 tūkst. žmonių. Dėl serbų teroro Albanija ketina keisti savo santykius su Belgradu. Serbų valdžia paragino pabėgėlius grįžti namo ir žadėjo garantuoti asmenų, “nedalyvaujančių teroristų veikloje”, saugumą. Vakar Serbijos dienraštis “Dnevni Telegraf” pranešė, kad iš pareigų atleista 100 Serbijos policininkų, atsisakiusių dalyvauti serbų policijos operacijose Kosove. Tai daugiausia jauni ir nepatyrę policininkai. Kosovo albanų vadovas Ibrahimas Rugova antradienį Niujorke paprašė JT Saugumo Tarybos aptarti galimybę įkurti neskraidymo zoną Kosove. Jis taip pat pakartojo savo prašymą įsteigti Prištinoje JT žmogaus teisių gynimo įstaigą ir aptarti galimybę įkurti “tarptautinį protektoratą”, civilinę administraciją, kuriai Kosovas būtų pavaldus tol, kol taps nepriklausomas. Vakar Rugova iš Vašingtono atvyko derybų į Italiją. Jį turėtų priimti Italijos užsienio reikalų ministras Lamberto Dini, galbūt ir popiežius Jonas Paulius II.


Prieš kurį laiką laikraštis „Niujork taims“ išspausdino seriją straipsnių tema „Tautos tikslas“. Mintis panagrinėti tokį klausimą gimė ne redakcijos virtuvėje, iškėlė ją pats gyvenimas. JAV autoriteto smukimas tarptautinėje srityje, nesugebėjimas susidoroti su pasaulio žandaro role, kurią Vašingtonas pats sau paskyrė, ir atsilikimas nuo TSRS, įsisavinant kosmosą, vidiniai JAV ekorominiai sunkumai, fašistinių jėgų suaktyvėjimas ir ryšium su tuo įvykęs progresyvių jėgų augimas pagimdė ir ateityje pagimdys dar ne vieną plačią diskusiją. Vienas iš įžymiausių JAV žurnalistų Džeimsas Restonas, nagrinėdamas savo plačiame straipsnyje amerikiečių tautos tikslus ir šiandienines jos bėdas, perpasakoja skaitytojams Hario Asmores novelę apie vieną mulų dresiruotoją, kurį gyvulių apsaugos draugija už švelnų elgesį su mulais apdovanojo medaliu. Prieš įteikiant apdovanojimą, draugijos atstovė paprašė dresiruotojo pademonstruoti savo meną. Šis, paėmęs skaudų botagą, garsiai perkirto orą viršum mulų galvų, o paskui prabilo į gyvulius meiliais žodžiais. – O šventas dangau, – suvapėjo moteris, – juk jūs gąsdinate ir mušate gyvulius. – Nieko panašaus, – ramiai atsakė dresiruotojas, aš botagu tik atkreipiu gyvulių dėmesį, kad su jais elgsiuosi švelniai… Be reikalo D. Restonas kuklinasi. Šiandien niekam ne paslaptis, kad JAV tautos dresiruotojo rolę pasisavinę Volstrito šulai jau seniai naudoja aukščiau aprašytą mulų dresiruotojo metodą, tik vietoje botago naudoja žymiai galingesnius įrankius – dolerį ir kapitalistų teises ginančius įstatymus. Kartu jie demonstruoja savo švelnius jausmus ir meilumą žmonėms. O kad išryškintų šias savo savybes, jie neprašomi įspėja apie atslenkantį per okeanus į jų žemę baisų pavojų ir aiškina, kodėl „geriau žūti, negu komunistu būti“. Viduramžiais katalikų šulai, norėdami sutvirtinti išklibusius bažnyčios ratus, įsteigė jėzuitų ordiną, kuris atrinkdavo specialiai išlavintus, negailestingiau sius ir sukčiausius religijos tarnus. Apsišaukėliai amerikiečių tautos gelbėtojai naudojasi viduramžišku patyrimu – jie pradėjo formuoti kvalifikuotus antikomunistinių kovotojų būrius, kurie naudojasi visomis moderniomis šiandieninėmis technikos ir buities priemonėmis – radiju ir limuzinu, televizoriumi ir dailiai pasiūtu kostiumu, knyga ir net simpatišku šypsniu. Šiandien po JAV skersai ir išilgai siuva visokiausio plauko komunizmą įveikti pasiryžę riteriai ir kiekviename žingsnyje sėja antikomunizmo sėklas. Girdėjau, kaip vienas toks kovotojas, įėjęs į kavinę, garsiai užsakė puoduką stiprios… antikomunistinės kavos. Nustebusiam patarnautojui jis paaiškino, jog antikomunistinė kava jam reikalinga, kad jis galėtų kofeinu aplink save nuodyti komunizmo daigus. Kartą dvi merginos, matyt, per klaidą su vargu užsitraukusios savo jaunesnių seserų dryžuotas ilgas kelnes, atėjusios į kinoteatrą 42-tame strite paprašė tarnautojus pasodinti jas antikomunistinėse kėdėse. „Mes neturime tokių vietų“, – paaiškino dirbtinio aukso siūlais išsiuvinėtu švarku tarnautojas. „Tuomet mes pačios rasime“, – atkirto merginos ir nustraksėjusios atsisėdo pirmoje eilėje. Šios antikomunistės, prisiklausiusios žinių apie komunizmo pirmavimą visose srityse, nutarė jam neužleisti pirmos vietos… bent kinoteatre. Nors visi antikomunistai panašūs vienas į kitą baisia neapykanta progresui ir žmonėms, tačiau kai kurie turi ir individualinių bruožų. Štai naujai sušvitusi antikomunistinė žvaigždė Fredas Švarcas nė kiek nepanašus nei į tą smarkųjį vaikiną, nei į siaurakelnes merginas. Visų pirma, jis yra galantiško elgesio, 49 metų amžiaus vyriškis. Antra, jis skelbia „mokslinį“ antikomunizmą. Ir tam patvirtinti turi medicinos daktaro titulą. Trečia, jis nesvaigina savęs kofeinu, gelbėja kitus, užmušdamas juose slypintį blogį antikomunistinėmis idėjomis pakrautomis kulkomis. Švarcas skiriasi nuo JAV nacių partijos „fiurerio“ Džordžo Rokuelo, nes nereikalauja dujų kamerų. Skiriasi ir nuo Roberto Velco, Džono Berčo draugijos įkūrėjo, nes netvirtina, kad SNO yra pati pavojingiausia komunistinė agentūra JAV žemėje. Nepanašus jis į pamokslininką Oralą Robertsą, kuris, tik jam vienam žinomomis proporcijomis, sujungęs dievo šlovinimą su komunizmo keikimu, gydo žmones nuo paralyžiaus ir alkoholizmo. Skirtingas jis ir nuo pamokslininko Bilio Grehemo, mėgstančio prakalbas sakyti stadionuose ir siekiančio, kad, jo žodžių pasiklausę, žmonės užmirštų, jog brangsta gyvenimas, kad nepyktų ant bankų, kai šie atima iš jų skolon pirktus ir neišmokėtus namus, kad šios žemės nusidėjėliai atsinaujintų dvasiškai – gangsteriai švelniau žudytų, prostitutės, neturinčios laiko lankyti bažnyčią, melstųsi namuose ir t. t. Fredas Švarcas turi savo veidą. Jis tvirtina esąs „mokslinio antikomunizmo“ kūrėjas ir amerikoniškojo renesanso pradininkas. Visą praeitą savaitę Niujorke veikė Švarco organizuota antikomunistinė mokykla, dirbusi nuo 9 valandos ryto iki 10 valandos vakaro. Steigti visoje šalyje „antikomunizmo mokyklas“ jį paskatino vis didėjantis ir daugeliui baimę keliąs JAV piliečių ir ypač jaunimo susidomėjimas socializmo idėjomis. Jaunimas, kuris nėra galutinai apsvaigęs nuo perkūniško tvisto, rašo Niujork Herald Tribiun“, – šiandien jau nebepasitenkina diskutuodamas, kodėl vienos beisbolo žvaigždės atmuštas kamuoliukas lekia toliau, negu kitos, o nori sužinoti, kodėl socialistinės šalies – Tarybų Sąjungos – raketos pakyla į kosmosą aukščiau ir aukščiau už kapitalistinės šalies – JAV raketas“. Beveik visi JAV universitetai praeitais metais buvo pakvietę su paskaitomis komunistus. Neseniai Visuomenės nuomonės institutas pateikė studentams klausimą: „Ką jie mano apie komunizmą?“. Sužinoję apklausimo rezultatus, reakcionieriai net pažaliavo. 50 procentų studentų mano, kad komunizmas per artimiausius 25 metus galutinai sutvirtins savo pozicijas ant žemės rutulio. Garsūs visame pasaulyje savo kultūrinėmis tradicijomis Karnegi Holo rūmai, esantieji 57 strite, kuriuos atidarant simfoniniam orkestrui dirigavo P. Čaikovskis, pereitą savaitę stovėjo paniurę ir rūstūs – taip jie išreiškė nebylų protestą prieš jų šeimininkų padarytą biznio sandėrį. Prie šių rūmų įėjimo skelbimo lentose laikinai dingo reklamos. Vietoje jų kabojo juodomis ir raudonomis raidėmis išspausdinta antikomunistinės mokyklos programa, lektorių pavardės ir paskaitų pavadinimas. – Rugpjūčio mėnesį nepasikartos birželis, – rėksmingai ir pasitikinčiu balsu pareiškė F. Švarcas žurnalistams, atvykęs į Niujorką. Jiems šio lakaus posakio išties aiškinti nereikėjo: birželio mėnesį, kai F. Švarcas turėjo kalbėti Medison Skver Garden salėje, jo galingi šefai ir paklusnūs tarnai nepajėgė surinkti normalios auditorijos. Jeigu cirko atrakciono ir bokso metu šioje salėje būna po 18.000 žmonių, tai antikomunistinio apaštalo balsas atsimušė į tuščių sėdynių atramas. F. Švarco mestų šūkių „Krikščionys, už ginklų“, „Komunizmą sunaikinsime tik puldami“ nebuvo kam palaikyti. Vienas kitas šūktelėjo ir, susigėdęs savo bejėgiškumo, nutilo. Kad rugpjūtyje nepasikartotų birželis, F. Švarco agentūra dar tą vakarą išdalijo planuojamos antikomunizmo mokyklos programą ir registracijos formas. Antikomunizmo mokyklos darbuotojai ir lektoriai rugpjūčio 28 dienos rytą prie Karnegi Holo pamatė gausų būrį žmonių. Iš pradžių jie nudžiugo. Bet čia atvykę žmonės nepirko bilietų, o nešiojo šūkius: „Švarcai, nešdinkis iš Niujorko“, „Neleisime taškytis fašizmo nuodais“ ir t. t. Bet Švarco tas nepaveikė, nes jis yra patyręs ir išplaukiojęs visas antikomunizmo jūras piratas. – Protestai prieš šią mokyklą, – kalbėjo jis, – dar kartą įrodo, kad komunizmas beldžiasi į mūsų duris. Kas gi yra tas, kuriam buvo skirti plakatai „Nešdinkis iš Niujorko“? Švarcas gimė, augo, gavo medicinos daktaro laipsnį ir pasidarė baptistų vadu ne Amerikoje, bet Australijoje. Į šią šalį jis atvyko po to, kai, 1950 metais nuvykę į penktąjį kontinentą, JAV bažnyčių atstovai pastebėjo jo ryškų demagogo ir muilintojo talentą ir pakvietė jį pasirodyti prieš amerikonišką publiką. Debiutas dėdės Samo žemėje pavyko. Švarcas, prisiminęs biblijos mokymą, kad pranašu savame krašte nebūsi, metė šeimą ir išvyko į JAV. Šiandien Švarcas giriasi, kad jo vadovaujamo „Kryžiaus žygio prieš komunizmą“ gretose jau žygiuoja 100.000 aktyvių kovotojų. Tačiau, žinoma, jis nesigiria, kiek šis „kryžiaus žygis“ papildo jo kišenę. Kadangi JAV finansinės kontrolės organai kuklumo bruožais nepasižymi, tai visuomenė sužinojo, kad Švarcas, 1953 metų pradžioje kišenėje turėjęs vos 50 dolerių, 1961 metų pabaigoje bankuose jau turėjo 1.273.492 dolerius. Šiais metais ši suma padidėjo dar keliais šimtais tūkstančių. Švarcas visaip reklamuoja savo kuklų gyvenimo būdą, giriasi, kad asmeniškai sau iš uždirbtos sumos išsimoka per metus vos 5.000 dolerių algą. Komandiruočių metu taupumo sumetimais pats plauna savo kojines. Tačiau net reakcionierius Kalifornijos valstijos prokuroras Stenly Mokar Švarco veiklą pavadino „Patriotiniu judėjimu vardan pelno“. Tačiau kas Švarcui prokuroro žodžiai, jeigu jis galingų užtarėjų pagalba iškovojo teisę nemokėti nei valstijų, nei federalinių mokesčių. Savo veiklą Švarcas ėmė vystyti ir užsienyje. Kaip rašo „Niujork taims“, vien pereitais metais antikomunistiniai Švarco kryžiuočiai į Indiją filmų ir literatūros pasiuntė už 152.615 dolerių, į Japoniją už 11.974 dolerius ir t. t. Kaip vyksta Švarco biznis užsienyje, buržuaziniai JAV laikraščiai nutyli, kaip nutylėjo ir Niujorke jo organizuotos „Antikomunistinės mokyklos“ krachą. Karnegi Holo salėje telpa 2.760 žmonių, tačiau pirmą dieną susirinko tik 400 žmonių, o sekančiomis dienomis jų buvo dar mažiau. Nežiūrint, kad paskaitas skaitė ne tik pats Švarcas ir jo „profesoriai“, bet ir pagarsėjęs JAV slaptosios policijos agentas Gerbertas Filbraitas, kuris specialiai provokatoriškais tikslais buvo pralindęs į JAV komunistų partijos eiles, o dabar didžiuojasi šlykščia Judos misija. Švarcas ir jo „profesoriai“ meluoja nerausdami. Apie tuos apaštalus, kurie arba isteriškai klykia apie pasaulinį komunizmo potvynį, arba „moksliškai“ aiškina komunizmo pavojų, arba, sėdėdami valdžioje, deda ant komunistų rankų grandines, Morisas Torezas laikraštyje „Jumanitė“ rašė: „Antikomunistai panašūs į tuos šaulius, kurie naktimis atkakliai medžioja paukštį, matantį ir tamsoje. „Kuo gi tu nusikaltai“ – paklausė paukštį filosofas. „Mano vienintelė kaltė, – atsakė paukštis, kad aš matau naktį, o jie – ne!“ Apakę nuo neapykantos komunizmo idėjoms, negali sunaikinti tų, kurie mato arba pradeda praregėti. Net ir „moksliniu pagrindu“ pagamintos F. Švarco antikomunistinės kulkos, šaudomos antikomunistinėse mokyklose, yra bejėgės, jos lekia pro šalį. Kaip toje patarlėje, Švarcas šaudo – vėjas jo kulkas nešioj


Amerikiečiai prodiuseriai L. Klinelas ir Dž. Kreinsas rengiasi kurti filmą, kur pagrindinis vaidmuo skiriamas M. Gorbačiovui. Pasak amerikiečių, buvęs TSRS prezidentas sutinka filmuotis, jau pasirašė kontraktą su „Directors international“ kompanija. Sakoma, daugiausia pretenzijų iš abiejų pusių buvę dėl finansinės kontrakto dalies. Matyt, filme bus interviu su žinomais valstybės veikėjais, su kuriais M. Gorbačiovas palaikė ne tik oficialius santykius, bet ir draugiškus ryšius, rašo „Moskovskije novosti“.


Apie TSRS ir Dahomėjos respublikos diplomatinių santykių užmezgimą ir pasikeitimą diplomatinėmis atstovybėmis

Tarybų Sąjungoje viešint Dahomėjos respublikos viceprezidentui Suru-Miganui Apičiui — geros valios misijos vadovui — Tarybų Sąjungos ir Dahomėjos atstovai susitarė užmegzti diplomatinius santykius ir pasikeisti ambasadų lygio diplomatinėmis atstovybėmis tarp Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Dahomėjos respublikos. Šalys sutiko, kad TSRS ir Dahomėjos respublika ambasadomis pasikeis artimiausiu laiku. Tarybų Sąjungoje viešint Dahomėjos respublikos viceprezidentui Suru-Miganui Apičiui — geros valios misijos vadovui — Tarybų Sąjungos ir Dahomėjos atstovai susitarė užmegzti diplomatinius santykius ir pasikeisti ambasadų lygio diplomatinėmis atstovybėmis tarp Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos ir Dahomėjos respublikos. Šalys sutiko, kad TSRS ir Dahomėjos respublika ambasadomis pasikeis artimiausiu laiku.


Argentinoje tebėra įtempta padėtis. Karinių jūrų pajėgų atstovai reikalauja, kad Frondisis atsistatydinių iš prezidento posto. Valstybės sekretorius karinių jūrų pajėgų reikalams admirolas Gastonas Klementas per vieną, susitikimą su prezidentu pareikalavo, kad jis atsistatydintų. Frondisiui atsisakius, Klementas pats atsistatydino. Kitų rūšių ginklų kariuomenės vadovybės atstovai atvirai neremia karinių jūrų pajėgų. Valstybės sekretorius armijos reikalams Rosendas Fraga paragino kariuomenę nesiimti jokių žygių tol, kol buvęs Argentinos prezidentas atsargos generolas Pedras Aramburu, kuriam prezidentas pavedė tarpininkauti tarp besivaržančių grupuočių, paskelbs savo planą politinei krizei įveikti. Iš pradžios Aramburu pareikalavo savo kaip tarpininko misijai atlikti 10 parų laiko. Tačiau vėliau, kai padėtis smarkiai paaštrėjo, jis sutrumpino šį laiką. Tikimasi, kad jis savo planą paskelbs per artimiausias 24 valandas. Vakar Aramburu pasakė per radiją ir televiziją kalbą, paraginęs sudaryti „nacionalinę sąjungą“, kurios rėmuose besivaržančios jėgos turi, pasak jo, padaryti tarpusavio nuolaidų. Jis pasisakė prieš valstybinį perversmą. Nurodęs, kad susidariusiomis aplinkybėmis neįmanoma grąžinti šalyje 1955 metais nuverstą buvusį prezidenta Chuaną Peroną, Aramburu vis dėlto ragino atsižvelgti į kovo 18 d. rinkimų rezultatus ir pripažinti, jog reikia susitarti su peronistais. Bet kuris neatsargumas, pasakė baigdamas savo kalbą Aramburu, gali sukelti šalyje pilietinį karą.


Ukrainos premjeras V.Fokinas vakar turėjo kreiptis į respublikos Aukščiausiąją Tarybą. Manoma, kad V.Fokinas pasiūlys planą ekonomikos reformoms paspartinti. Premjeras paskelbė ketinąs įvykdyti permainų ministrų kabinete, pasiūlydamas ministrų postus ne politikams, o specialistams.


Šiomis dienomis Karo Tribunolas Mažeikiuose svarstė keturių terorisrų, lietuviškai vokiškųjų nacionalistų ginkluotos gaujos dalyvių, bylą. Teisme susirinko apie 1000 žmonių. Patalpa, kur vyko teismo posėdis, valandą anksčiau buvo perpildyta. Susirinkusieji valstiečiai su pasipiktinimu svarstė kruvinuosius stojusių prieš liaudies teismą žmogžudžių darbus. Karo Tribunolo pirmininkas justicijos papulkininkis drg. Chaliavinas atidaro teismo posėdį. Prieš teismą stoja tėvynės išdavikai Uksas Juozas, Jurgio sūnus, Tomaliauskas Antanas, Antano sūnus, Matutis Stasys, Antano sūnus, ir Kateiva Juozas, Petro sūnus. Visi jie pagal socialinę savo padėtį buožės. Kaltinamuosius gynė advokatas Povilaitis. Pirmininkaujantis skelbia kaltinamąjį aktą, kuriame surašyti kruvinieji teisiamųjų nusikaltimai. Kaltinamieji patvirtina paruošiamojo tardymo metu duotus parodymus apie tai, kad jie savo noru įstojo į teroristinę gaują, kuri glaudžiai bendradarbiavo su vokiečių parašiutininkais, numestais iš lėktuvų. Hitlerinių parašiutininkų patvarkymus gaujos vadovybė gaudavo per radiją. Priėmę priesaiką ištikimai tarnauti gaujoje, kaltinamieji su ginklu rankose aktyviai vykdė visus vokiečių parašiutininku nurodymus, ypač teroristinius aktus prieš tarybinius žmones, pirmiausia prieš darbo valstiečius, naujakurius. Banditas Uksas teisme pareiškė, kad nuo to momento, kai vokiečiai okupavo Lietuvą, jis tarnavo hitlerinėj armijoj. Po to, kai Raudonoji Armija išvadavo Lietuvą, jis įstojo į gaują ir vokiečių parašiutininkų įsakymu buvo paskirtas teroristu grupės, susidėjusios iš 13 žmonių, vadu. Pirmininkaujantis siūlo kaltinamajam papasakoti teismui, kaip jis, drauge su trimis kitais teisiamais banditais, išžudė valstiečio Safronovo šeimą. Uksas, profesionalaus žudiko, praėjusio žmogėdriškąją hitlerinių banditų mokyklą, šaltakraujiškumu papasakoja: — 1945 m. birželio mėn. 7 d. aš gavau įsakymą nužudyti valstietį Safronovą ir visus jo šeimos narius, o jo turtą paimti. Įsakymas nužudyti Safronovą buvo išleistas dėl to, kad jis iš tarybinės valdžios gavo žemės. Mes noriai ėmėmės vykdyti įsakymą, norėdami įbauginti ir kitus naujakurius. Apsiginklavę šaudomaisiais ir šaltais ginklais, išgėrę degtinės, mes naktį į 1945 m. birželio mėn 8 d. išėjome į Safronovo gyvenamąją vietą. Uksas sustoja, lyg norėdamas prisiminti visas smulkmenas to kruvinojo darbo, kuris jo akyse yra toks paprastas ir natūralus. — Mes atvykome į vietą, —tęsė banditas, — 12 val. naktį. Pasivadinę milicininkais, mes įsiveržėm į Safronovo namą. Visus šeimos narius surišome po du už rankų: Safronovą su žmona, vyresniji sūnų su vyresniąja dukterimi, jaunesnįjį sūnų su jaunesniąja dukterimi. Be to, mes juos stipriai primušėm. Po to, mes pakinkėm arklį į ratus ir, sudėję visą turtą, nuvedėm visą Safronovo šeimą sušaudyti. Bevedant du vyresnieji Safronovų vaikai pabėgo. Į juos buvo atidengta kulkosvaidžio, automatų ir šautuvų ugnis. Tuo metu per klaidą buvo nušautas mano jaunesnysis brolis, kuris buvo su mumis ir vijosi bėgančius Safronovus. Kadangi naktis buvo tamsi, mes nutarėm liautis persekioję. Čia pat vietoje mes sušaudėm Safronovą ir jo žmoną, jų sūnų ir dukterį. Pirmininkaujantis: Kiek sūnus turėjo metų? Uksas: 13 metų… Pirmininkaujantis: O duktė? Uksas valandėlei nuleidžia akis, bet tuojau pat sausu balsu atsako: — 11 metų… Teismas prieina prie kaltinamųjų Tomaliausko, Matučio ir Kateivos apklausinėjimo. Visi jie duoda analoginius parodymus ir pilnai prisipažįsta kaltais Safronovų šeimos išžudymu. Salėje pasirodo nuo banditų išsigelbėjes Safronovo sūnus. Susirinkusieji lydi ji užuojautos pilnais žvilgsniais. Berniukas papasakoja baisią Safronovų šeimos tragediją. —Mūsų šeima visą laiką gyveno vargingai. Įsikūrus tarybinei valdžiai, mano tėvas gavo žemės. 1941 m. vokiečiai iš mūsų atėmė žemę ir mus išvijo iš namų. 1944 m. po Lietuvos išvadavimo iš vokiečių mano tėvui žemę grąžino ir mes džiaugėmės nauju gyvenimu. 1945 m. birželio mėn. 8 d. 12 val. visiems miegant pas mus įsiveržė štai šie prieš teismą sėdintieji banditai. Aš juos gerai atsimenu, nes juos ir iki tol pažinojau. Jie visus mus mušė, ypač mušė tėvą, mano 13 metų brolį, kuris nenorėjo kinkyti arklio, ir 11 metų seserį, kuri gynė nuo banditų motiną. Sudėję visus mūsų drabužius į vežimą, pasikinkė mūsų arklį, mus surišo virve po 2 žmones ir vedė sušaudyti. Naktis buvo tamsi. Aš nepastebimai sugebėjau ištraukti ranką, išsitraukiau iš kišenės peilį ir perpioviau virvę. Po to, mes su seserim ėmėm bėgti į įvairias puses. Banditai atidengė ugnį, bet mes pabėgom. Kitą dieną aš su seserim atradau griovyje užmuštus brolį ir seserį. Tarp kitko 11 metų sesuo buvo ne tik sušaudyta, bet ją mušė akmenimis, nes josios veidas buvo sudaužytas ir 3 kruvini akmenys gulėjo greta jos. Mano motina, sunkiai kulkos sužeista, po keletos dienų mirė ligoninėje. Salėje visų dalyvaujančiųjų pasipiktinimas neturi ribų. Iš visų pusių pasigirsta šauksmai: „Mirtis žmogžudžiams!“, „Sušaudyti banditus“. — Valstybinės gynybos atstovas prokuroras drg. Aleksiūnas savo kalboje prašo teismą visiems keturiems banditams teroristams taikyti aukščiausią bausmę — sušaudymą Grįžęs po pasitarimo, Karo Tribunolas skelbia savo sprendimą: Ulesą Tomaliauską, Matuti ir Kateiva — sušaudyti, konfiskuojant visa jiems priklausantį turtą. Sprendimas galutinis ir negali būti apskundžiamas. Susirinkusieji sprendimą sutinka garsiais plojimais, išreiškiančiais karštą pritarimą teisingam sprendimui žmogžudžiams ir tėvynės išdavikams.


Eizenhaueris ir Dalesas išvyko iš Bermudų salų

Amerikos agentūrų pranešimais, šiandien iš Bermudų salų į Vašingtoną, pasibaigus deryboms su Anglijos ministru pirmininku Makmilanu, išskrido JAV prezidentas Eizenhaueris ir valstybės sekretorius Dalesas.


Brangus draugas Georgiu Dežai! Brangus draugas Maureri! Brangūs draugai ir bičiuliai! Mūsų delegacija su ypatingu pasitenkinimu laukė susitikimo su Rumunijos Liaudies Respublikos šlovingos sostinės – Bukarešto - darbo žmonėmis. Juk sostinė - tai tarsi bet kurios šalies širdis. Nuo jos daug priklauso visos valstybės gyvenimo ritmas. Mums buvo malonu matyti, kad liaudies Rumunijos širdis veikia gerai, kad tai jauna ir stipri širdis. Ji užtikrina sveiką kraujo apytaką ūkiniame ir valstybiniame jūsų šalies organizme. Bukarešto darbo žmonės garbingai pateisina jiems tekusią garbę, jie yra pirmosiose socializmo statytojų gretose. Tarybų Sąjungos partinės-vyriausybinės delegacijos vardu nuoširdžiai sveikinu Rumunijos Liaudies Respublikos sostinės darbo žmones. Leiskite man Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto vardu, Tarybų Sąjungos vyriausybės ir visos tarybinės liaudies vardu perduoti jums ir per jus visai rumunų tautai karštą, brolišką sveikinimą ir iš visos širdies palinkėti naujų laimėjimų statant socializmą, didelių laimėjimų darbe ir gyvenime. Būdama jūsų šalyje, mūsų delegacija dar kartą įsitikino, kokios didelės rumunų tautos simpatijos ir meilė Tarybų Sąjungai. Nėra žodžių išreikšti dėkingumui už tą nuoširdumą ir šilumą, parodytą sutinkant tarybinės liaudies pasiuntinius Rumunijos žemėje. Mūsų susitikimai puikiai įrodė mūsų tautų brolybę, tvirtą ir nepalaužiamą Tarybų Sąjungos Rumunijos draugystę. Mūsų draugystę nušviečia neblėstanti marksizmo-leninizmo šviesa, ji remiasi granitiniu socialistinio internacionalizmo principu, mūsų bendrų tikslų ir interesų pagrindu. Tai patikimas laidas, kad broliška Tarybų Sąjungos ir Rumunijos tautų vienybė ir toliau stiprės. Mūsų delegacija turėjo galimybę susipažinti su rumunų tautos gyvenimu ir jos įžymiais laimėjimais statant socialistinę visuomenę. Trumpai nusakius įspūdį, kurį palieka kelionė po jūsų šalį, galima pasakyti, kad Rumunijos Liaudies Respublika — tai didelė socialistinė statyba. Šios statybos siela yra Rumunijos komunistai, kurių vadovaujama liaudis iškovoja puikias pergales Socialistinėje statyboje. Buržuazinė-dvarininkinė Rumunija buvo neturtinga šalis. Patys rumunai su kartėliu sakydavo, kad jų šalis panaši į arklį, kuris veža avižas, bet nežino, koks jų skonis. Kapitalistinė santvarka buvo pasmerkusi Rumuniją sustingimui ir atsilikimui. Vakarų monopolistai laikė šalį savo agrariniu-žaliaviniu priedėliu. Socializmas išvadavo rumunų tautos jėgas. Naujosios Rumunijos darbininkai ir valstiečiai parodė, ką jie sugeba, kaip jie gali pertvarkyti ir išpuošti savo žeme, išlaisvintą nuo kapitalistų ir dvarininkų. Per trumpą laiką rumunų tauta išsprendė tokius didingus uždavinius, kaip sunkiosios pramonės sukūrimas, socialistinis žemės ūkio pertvarkymas. Dabar Rumunija socialistinė valstybė, turinti pažangią, gerai išvystytą ekonomiką ir kultūrą. Net buržuazinė spauda pripažįsta, kad Rumunijos ekonomika labai dinamiška ir klestinti. Skaičiau, ką pasakoja toks toli gražu komunizmui nesimpatizuojantis laikraštis, kaip „Niujork taims”. Apie Rumuniją jis rašė: „Ši šalis labai ryškiai įrodė nacionalini dinamizmą ir ekonominę pažangą… Niekas ryškiau nepademonstravo iššūkio Vakarams, kaip Rumunija, kurios komunistai, išjudinę šalį iš mirties taško, pakėlė ją į industrinės epochos lygį”. Šį priverstinį mūsų priešų pripažinimą talentinga rumunų tauta išplėšė iš jų savo triūsu, savo kūrybiniais darbais socializmo sąlygomis. Spartūs liaudies ūkio vystymo tempai būdingi visoms socialistinės sistemos šalims. Gyvenimas įrodė, kad visos į socializmo ir komunizmo kelią stojusios šalys taip veržliai gali vystytis visų pirma dėl paties socialistinės santvarkos pobūdžio, dėl socialistinių gamybinių santykių pranašumo, nes jie atveria neregėtas platybes gamybai vystyti ir užtikrina veržlius jos augimo tempus. Tik socializmo pergalė įgalina sukurti pažangią ekonomiką, kurios tikslas kuo geriausiai patenkinti materialinius ir dvasinius žmonių poreikius. Komunistai yra įsitikinę socialistinio industrializavimo šalininkai. Mes esame tos nuomonės, kad, nesukūrus išvystytos šiuolaikinės pramonės, negalima įveikti ekonominio atsilikimo, negalima sėkmingai vystyti liaudies ūkio, taigi, ir patenkinti liaudies poreikius. Industrializavimą mes laikome ne savitiksliu, ne mašinų gaminimu dėl mašinų, o tikru keliu, įgalinančiu gerinti žmonių gyvenimą, patikima priemone socialistinių šalių nepriklausomybei ir gynybiniam pajėgumui užtikrinti. Socialistinio industrializavimo politikos pagrindą sudaro rūpinimasis žmogumi. Tai iš pagrindų skiria ją nuo pramonės vystymosi proceso, kuris vyko ir vyksta kapitalistinėse šalyse, kur automatizavimas ir kitos techninės naujovės, palengvinančios žmogaus darbą, galiausiai atsigręžia prieš darbo žmonės. Jos vis labiau čiulpia iš jų paskutines jėgas, išstumia iš fabrikų ir gamyklų, didindamos bedarbių armija. Socialistinis industrializavimas mūsų šalyse sudaro gerą pagrindą žmonių gerovei kelti, visoms ūkio šakoms vystyti. Paimkime, pavyzdžiui, žemės ūkį. Poreikiai žemės ūkio produktams ir žaliavai dabar tokie dideli, kad juos gali patenkinti tik stambus mechanizuotas žemės ūkis, organizuotas moksliniu pagrindu. Ar galima sukurti tokį žemės ūkį be išvystytos pramonės? Žinoma, ne. „Vienintelis materialinis socializmo pagrindas, — rašė V. Leniras, — gali būti stambi mašinine pramonė, galinti reorganizuoti ir žemdirbystę”. Rumunijos, Tarybų Sąjungos ir kitų socializmo šalių vystymasis rodo, koks nepaprastai teisus buvo didysis Leninas. Šių metų pradžioje jūsų šalyje visiškai baigtas žemės ūkio kolektyvizavimas. Leiskite, brangūs bičiuliai, iš visos širdies pasveikinti jus su šia didžia pergale. Tačiau, kad kolektyviniai ūkiai dirbtų sėkmingai, duotų valstiečiams daugiau pajamų, negu anksčiau, kai jie ūkininkavo pavieniui, reikia aprūpinti juos šiuolaikine technika. O ją gali duoti tik gerai išvystyta pramonė. Kai man anksčiau teko lankytis Rumunijoje, mačiau jūsų šalyje didelius valstybinių ir kolektyvinių ūkių laukus ir marguojančius, ežiomis išraižytus pavienininkų laukus. Mažuose žemės lopeliuose sunku panaudoti šiuolaikines žemės ūkio mašinas, be kurių negalima kelti darbo našumo. Ežios laukuose skiria ne tik žemę, bet ir pačius žmones. Būdavo, kad dėl tų ežių sūnus eidavo prieš tėvą, brolis prieš brolį. Socializmas, sujungdamas valstiečius į kolektyvinius ūkius, performuoja pačių valstiečių psichologiją, priartina juos prie darbininkų klasės – socialistinės visuomenės avangardo. Darbininkų klasės ir valstiečių sąjunga stiprėja, vadinasi, darosi stipresne liaudies valdžia. Tai irgi labai svarbus darbo žmonių iškovojimas, kurio nebūtų galima iškovoti, jeigu komunistai nevykdytų šalies industrializavimo politikos. Rumunijos Darbininkų partija sumaniai išsprendė žemės ūkio socialistinio pertvarkymo problemą. Ji sugebėjo pasiekti, kad, vykstant šiam procesui, žemdirbystės ir gyvulininkystės produkcijos gamyba ne mažėjo, o didėjo. Tai didelis Rumunijos komunistų laimėjimas, geras jų indėlis į mūsų bendrą socialistinės statybos teorijos ir praktikos lobyną. Visiškas Rumunijos kaimo sukolektyvinimas — didelė istorinės reikšmės pergalė. Ji atveria dideles galimybes gamybinėms jėgoms toliau vystyti ir pramonėje, ir žemės ūkyje. Tai reiškia, kad Rumunijos darbo žmonės gyvens dar geriau. Iš savo patyrimo mes žinome, kad pertvarkyti žemės ūkį socialistiniais pagrindais — labai sudėtingas dalykas. Naujomis sąlygomis dar labiau padidėja organizacinis partijos vaidmuo ir atsakomybė už žemės ūkio vystymą. Kasmet liaudies poreikiai didės. Socialistinis žemės ūkis turi vis geriau patenkinti liaudies poreikius duonai, mėsai, pienui, sviestui ir kitiems produktams, o taip pat pramonės poreikius žemės ūkio žaliavai. Šis uždavinys gali būti sėkmingai išspręstas tik tada, jeigu stambioje žemės ūkio gamyboje bus kuo geriausiai naudojama žemė, technika, jeigu bus kuo geriausiai organizuojamas darbas ir jeigu jis bus labai našus, kad, įdedant kuo mažiausia darbo it lėšų, būtų galima gauti daugiau produkcijos. Mes manome, kad, norint tai pasiekti, visų pirma reikia racionaliai naudoti darbo išteklius kolūkiuose, kuo plačiau naudoti žemės ūkio techniką. Ne rankų, o mechanizuotas darbas yra stambiosios kolūkinės gamybos pagrindas, nes, tik visapusiškai mechanizavus gamybą, galima pasiekti aukštą darbo našumą. Bet net jeigu pirmajame etape kolūkiai dar nepakankamai turi mašinų, tai ir tuomet turimą inventorių ir arklius galima išnaudoti geriau ir pasiekti didesnį našumą. Ir tai bus žymiai efektyviau už tokį darbą, kai valstiečiai, liedami devintą prakaitą, darbuojasi kauptuku. Tarybų Sąjungos kolūkių patyrimas parodė, kad, sumaniai naudojant paprastus padargus ir gyvą traukiamąją jėgą, galima pasiekti gerų rezultatų, pavyzdžiui, įdiegiant kvadratine-lizdinę kaupiamųjų kultūrų sėją. Netrukus po karo, kai Ukrainos kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose nebuvo traktorių ir kitų mašinų, kolūkiečiai pasodino daugiau kaip du milijonus hektarų kukurūzų kvadratiniu-lizdiniu būdu, naudodami rankinę sodinamąją. Tai buvo nelengvas darbas, bet jis įgalino sutaupyti nepaprastai daug darbo pasėlių priežiūrai, laiku juos įdirbti arkliais ir gauti gerą derlių. Dabar mūsų mechanizatoriai įdirba kaupiamąsias kultūras šiuolaikine technika, ir daugelis jų pasiekė tokių rezultatų, kad vienas žmogus augina 100 hektarų kukurūzų. Kaip pavyzdį galima nurodyti ir Moldavijos respubliką. Ten pernai kolūkiai ir tarybiniai ūkiai pasėjo 689 tūkstančius hektarų kukurūzų ir iš 406 tūkstančių hektarų, nuimtų grūdams, gavo po 37 centnerius iš hektaro. Daugelis ūkių gavo net po 50 ir daugiau centnerių grūdų iš hektaro. Jūsų kaimyninis Lipkanų rajonas iš viso pasėlių ploto gavo po 49 centnerius kukurūzų grūdų. Karpinenų rajonas — po 48 centnerius. Tokie derliai gaunami ne dėl kažkokių ypatingų dirvos ir klimato sąlygų, o dėl to, kad šių rajonų kolūkiai ir tarybiniai ūkiai sėjo kvadratiniu-lizdiniu būdu, kas įgalino gerai ir laiku įdirbti pasėlius dviem kryptimis. Šiemet Moldavijos respublikos darbo žmonės stengiasi gauti po 40-50 centnerių kukurūzų iš hektaro visame 615 tūkstančių hektarų plote. Štai kai kurie samprotavimai, kuriuos aš drįsau pareikšti, remdamasis žemės ūkio vystymu Tarybų Sąjungoje. Prieš dvejus metus, maždaug tuo pat laiku, mums teko laimė būti didelio įvykio liudininkais ir dalyviais. Mes buvome Rumunijos Darbininkų partijos III suvažiavime, kuris patvirtino puikų socializmo statybos užbaigimo jūsų šalyje planą. Prisimenu, kalbėdamas suvažiavime, jūsų šešiametį planą aš pavadinau simfonija. Ir iš tikrųjų, drąsios šiame plane nubrėžtos perspektyvos skamba kaip himnas įkvėpimo kupinam laisvam darbui. Sukurti gerą muziką labai svarbu, bet tai dar toli gražu ne viskas. Reikia gerų atlikėjų ir prityrusio dirigento. Jūsų atlikėjai puikūs - darbšti ir talentinga rumunų tauta. Ir dirigentą jūs turite prityrusį - Rumunijos Darbininkų partiją, kuri sumaniai vairuoja ir organizuoja socialistinę statybą. Todėl jūsų simfonija skamba darniai. Malonu matyti, kad rumunų tauta marksistinę-lenininę partijos politiką laiko sava politika ir negaili jėgų jai įgyvendinti. Nėra abejonės, kad Rumunijos darbo žmonės, sugebėję per trumpą laiką sukurti materialinę-techninę socializmo bazę, sėkmingai baigs statyti socialistinę visuomenę, į naujas aukštumas pakels savo šalies ekonomiką, kultūrą, jos gyvenimo lygį. Iš visos širdies mes linkime šauniajai darbininkų klasei, darbo valstietijai ir liaudies inteligentijai naujų, dar didesnių laimėjimų statant socializmą! Brangūs draugai! Mes gyvename tokiu metu, kai pasaulinis-istorinis žmonijos posūkis į socializmą vyksta su neregėta jėga. Tarptautinėje arenoje sėkmingai vystosi ištisa socialistinių šalių sistema, kurią visi pažangieji žmonės laiko savo viltimi, savo ateitimi. Socialistinės šalys jau sukaupė gausų patyrimą, pertvarkydamos šimtų milijonų žmonių gyvenimą, statydamos socializmą nacionaliniu mastu. Bet dabar mūsų šalys visiškai priartėjo prie tokios ribos, kai greta nacionalinės ekonomikos reikia kreipti rimtą dėmesį į visos pasaulinės socialistinės sistemos ūkio statybą. Neseniai pasibaigė Ekonominės savitarpio pagalbos tarybos šalių komunistų ir darbininkų partijų atstovų pasitarimas. Jis svarstė šiuos klausimus. Kaip jau kalbėjo draugas Georgiu-Dežas, šiame pasitarime buvo nustatyta, kad reikia plačiai koordinuoti mūsų šalių ekonomikos vystymą, buvo kalbama apie darbo pasidalijimą ir specializavimą. Birželio pasitarimo nutarimai turės didžiulę reikšmę visos pasaulinės socialistinės sistemos vystymuisi. Juose labai rimtai keliamas uždavinys panaudoti socializmo pranašumus ne tik atskirose šalyse, bet ir visoje pasaulinėje socializmo sistemoje. Dabartinėmis sąlygomis galima efektyviausiai organizuoti gamybą tik įdiegiant automatiką, stovines linijas ir kitus pažangius metodus, kurie įgalina gaminti daug geros kokybės produkcijos, geriau naudoti darbo jėgą ir žaliavą. Tik tokiu būdu galima be paliovos kelti darbo našumą, mažinti produkcijos savikainą, greičiau kaupti lėšas, be ko negali


BOLŠEVIKŲ partijos VI suvažiavimas į istoriją įėjo kaip didelės svarbos įvykis. Jo nutarimai davė gaires partijai pasirengti ginkluotam sukilimui ir įvesti proletariato diktatūrą. Šių nutarimų įgyvendinimas 1917 metų spalyje turėjo pasaulinę-istorinę reikšmę. Suvažiavimas vyko 1917 m. liepos 26 d. — rugpiūčio 3 d. (rugpiūčio 8—16 d. d. naujuoju stiliumi) Petrograde. Bendra politinė padėtis Rusijoje tuo laiku buvo smarkiai pasikeitusi. Liepos įvykiai padarė galą dvivaldystei. Menševikinės-eserinės Tarybos nepanoro paimti valdžios ir tikrumoje pasirodė esančios buržuazijos pagalbininkės Faktiškai visa valdžia perėjo į rankas kontrrevoliucinės buržuazijos ir kariaunos, kurias rėmė monarchistai, menševikai ir eserai. Bolševikų partija buvo vėl nuvaryta į pogrindį ir siundoma. Laikinoji vyriausybė išleido įsakymą suimti V. I. Leniną. Sunkios represijos užgriuvo darbininkų klasę. Armijoje ėmė siausti karo lauko teismai. Revoliuciniai pulkai buvo išformuoti. Į provinciją išėjo baudžiamieji būriai, kad sutriuškintų valstiečių judėjimą. Atrodė, Rusija vėl grįžta prie niūrių reakcijos laikų. Tačiau kontrrevoliucijos jėgų triumfas buvo laikinas. Niekas negalėjo sustabdyti Rusijos revoliucijos. Vis labiau gilėjo ir aštrėjo prieštaravimai tarp darbo žmonių ir išnaudotojų. Šalyje viešpatavo badas ir suirutė. Neišpasakytas kančias nešė liaudžiai karas. Liaudis vis labiau įsitikindavo, kad buržuazija negali duoti nei taikos, nei duonos, nei laisvės. Kasdien vis didėjo revoliucinis masių sąmoningumas, stiprėjo bolševikų partijos autoritetas darbo žmonių tarpe. Sutriuškinus liepos demonstraciją, pasidarė nebeįmanomas taikus revoliucijos vystymasis — paimant visą valdžią Taryboms, remiamoms ginkluotos liaudies. Bolševikams iškilo neatidėliotinas uždavinys — skubiai pakeisti taktiką kovoje dėl socialistinės revoliucijos, duoti proletariatui naują politinį ginklą, iškelti naujus lozungus. Šiam tikslui ir buvo skirtas mūsų partijos VI suvažiavimas. V. I. Leninas, slėpdamasis nuo Laikinosios vyriausybės seklių Razlivo stotyje, negalėjo dalyvauti suvažiavime. Tačiau suvažiavimas vadovavosi revoliucijos vado nurodymais. Straipsnyje „Dėl lozungų”, o taip pat kituose suvažiavimo išvakarėse paskelbtuose darbuose Vladimiras Iljičius paruošė ir pagrindė naują partijos taktiką. Susitikdamas su bendražygiais, jis smulkiai svarstė tuos klausimus, kuriuos reikėjo iškelti suvažiavime. Leninas parašė tezes, kurios sudarė CK pranešimo apie politinę padėti pagrindą, ir suvažiavimo rezoliucijas visais svarbiausiais klausimais: VI suvažiavimas vyko pusiau legaliai, kontrrevoliucionieriams siundant ir persekiojant bolševikus. Suvažiavimo darbo dienomis Laikinoji vyriausybė karo ministrui ir vidaus reikalų ministrui suteikė teisę uždaryti susirinkimus ir suvažiavimus. Ji visaip norėjo surasti, kur renkasi bolševikai, bet nesėkmingai — suvažiavimas keitė posėdžių vietą. Į suvažiavimą atvažiavo 157 delegatai su sprendžiamuoju ir 110 delegatų su patariamuoju balsu. Daugiausia tai buvo seni pogrindininkai, šaunios lenininės revoliucionierių - profesionalų gvardijos atstovai. J. M. Sverdlovo pranešime „CK organizacinė ataskaita partijos VI suvažiavimui” buvo pateikti duomenys apie didelį bolševikų partijos eilių augimą. Partinių organizacijų skaičius nuo Balandžio konferencijos laikų, tai yra per tris mėnesius, padidėjo nuo 78 iki 162. Partijos narių skaičius padidėjo trigubai — nuo 80 tūkstančių iki 240 tūkstančių. Prasidėjus VI suvažiavimui, partija turėjo 41 spaudos organą, kurių bendras tiražas siekė 320 tūkstančių egzempliorių. Apie mūsų partijos jėgą ir subrendimą, apie jos vadovaujantį revoliucinį vaidmenį šalyje, apie partijos pasirengimą paimti valdžią į savo rankas bylojo ir pranešimai iš vietų Petrogrado, Maskvos, Uralo, Užkaukazės ir kitų organizacijų atstovų pranešimai. Suvažiavimui išryškėjo bolševikų kovos dėl masių, jų revoliucinio išauklėjimo ir sutelkimo apie partiją vaizdas. Viename pirmųjų suvažiavimo posėdžių buvo svarstomas klausimas dėl V. I. Lenino neatvykimo į Laikinosios vyriausybės teismą. Vado likimas rūpėjo visiems delegatams. Šlykščiausias apkaltinimas šnipinėjimu vokiečių naudai, kokį iškėlė buržuazija prieš Vladimirą Iljičių, buvo provokacija. Buržuazija norėjo susidoroti su V. I. Leninu, pražudyti revoliucijos vadą. Pranešimą dėl Vladimiro Iljičiaus neatvykimo į teismą padarė Sergo Ordžonikidzė. „Mes jokiu būdu neturime išduoti draugo Lenino”, — šie Sergo žodžiai reiškė visos partijos nuomonę. Tik atskiri delegatai priešinosi, naiviai galvodami, kad kontrrevoliucijos siautėjimo sąlygomis šį teismą galima paversti kaltinimo tribūna prieš Laikinąją vyriausybę. Suvažiavimas pasiūlė savo vadui likti pogrindyje. Pagrindinį dėmesį suvažiavimas paskyrė partijos Centro Komiteto politinei ataskaitai ir pranešimui apie politinę padėtį. Pranešėju šiais klausimais buvo J. V. Stalinas. Ataskaitoje buvo pateikti partijos veiklos rezultatai, apibendrintas bolševikų organizacijų kovos dėl masių patyrimas, išdėstyta Lenino nurodytoji partijos taktika. Balsuojant suvažiavimo delegatai vieningai pritarė CK veiklai ir patvirtino jo ataskaitą. Pranešime apie politinę padėti Stalinas leniniškai apibūdino labai sudėtingą tuo laiku padėtį šalyje. Jis visapusiškai pagrindė Lenino teiginį apie socialistinės revoliucijos pergalės galimumą Rusijoje. Tačiau diskusijos dėl šio pranešimo ir pateiktos rezoliucijos parodė, kad dalis delegatų neteisingai suprato Rusijos revoliucijos pobūdį ir perspektyvas. Kai kurie oratoriai mėgino įrodyti, kad Rusija dar nepasirengusi socialistinei revoliucijai. Bucharinas tvirtino, kad proletariato kovos dėl socialistinės revoliucijos neparems valstietija. Tokiu būdu Bucharinas neturtingosios valstietijos asmenyje nematė patikimo ir ištikimo darbininkų klasės sąjungininko. Trockininkas Preobraženskis stengėsi paneigti pagrindinius pranešimo teiginius, operuodamas nuvalkiota Trockio teoriją dėl socializmo pergalės negalimumo vienoje šalyje. Suvažiavimas davė griežtą atkirtį visoms kapituliantinėms pažiūroms. Suvažiavimo nutarimuose buvo pagrindžiamas socialistinių pertvarkymų būtinumas ir reiškiamas įsitikinimas socialistinės revoliucijos pergale Rusijoje. Dėl to, kad menševikų ir eserų vadovaujamos Tarybos atsidūrė buržuazijos stovykloje, suvažiavimas laikinai nuėmė lozungą „Visa valdžia Taryboms!“ Žinoma, kalba ėjo ne aplamai apie Tarybas, o apie konkrečias oportunistines tarybas. Lozungo nuėmimas nereiškė, jog bolševikai atsisako nuo kovos už Tarybų valdžią kaip politinės proletariato diktatūros formos. Suvažiavimas nurodė, kad dabar teisingas lozungas gali būti tik visiškas kontrrevoliucinės buržuazijos diktatūros likvidavimas proletariato ir neturtingosios valstietijos jėgomis. Tačiau bolševikai, iškeldami naują lozungą, neragino nedelsiant nuversti Laikinąją vyriausybę. Priešingai, suvažiavimas perspėjo darbininkų klasę, kad ji neturi pasiduoti provokacijoms buržuazijos, kuri norėtų išprovokuoti darbininkų klasę per ankstyvam mūšiui. Pagrindinį dėmesį, buvo nurodoma, suvažiavimo rezoliucijoje, kol kas būtina skirti visų revoliucinių jėgų organizavimui ir parengimui ginkluotam sukilimui, kad naujo revoliucinio pakilimo momentu galima būtų likviduoti buržuazijos diktatūrą. Suvažiavimas ypač pabrėžė būtinumą kovos už sustiprinimą proletariato ir neturtingosios valstietijos sąjungos. Suvažiavimo nutarimai visais likusiais klausimais atitiko jo generaliniam nustatymui dėl darbininkų klasės ir neturtingosios valstietijos parengimo ginkluotam sukilimui. Suvažiavimas priėmė bolševikų partijos ekonominę platformą. Joje buvo keliami svarbūs reikalavimai: perduoti valstybės nuosavybėn visas žemes ir kai kurias stambiąsias įmones, nacionalizuoti ir centralizuoti bankus, įvesti tikrąją darbininkų kontrolę gamybai ir paskirstymui ir t. t. Partijos VI suvažiavimas smulkiai apsvarstė klausimą dėl vadovavimo jaunimo judėjimui. Tuo laiku socialistinės jaunimo sąjungos buvo susidariusios Petrograde, Maskvoje, Urale ir kituose šalies rajonuose. Jaunimas aktyviai dalyvavo visame revoliuciniame darbininkų klasės judėjime. Suvažiavimas nustatė pobūdį jaunimo sąjungų, kaip socialistinių organizacijų, dirbančių partijai idėjiškai vadovaujant. Specialioje rezoliucijoje „Dėl jaunimo sąjungų” buvo pabrėžiama, kad partinės organizacijos darbui jaunimo tarpe turi skirti „maksimumą galimo dėmesio“. VI suvažiavimas priėmė naujus Įstatus, skirtus partijos drausmės ir vienybės sustiprinimui, nes to pažeidimas būtų ypač žalingas laikotarpiu, kai buvo rengiamasi ryžtingam mūšiui už proletarinės revoliucijos pergalę. Įstatai įtvirtino lenininį demokratinio centralizmo principą kaip pagrindinį partijos statybos principą. Suvažiavimas apsvarstė keletą kitų klausimų, išrinko Centro Komitetą priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimo delegatai įpareigojo naujai išrinktą CK paruošti ir paskelbti VI suvažiavimo vardu Manifestą į visus Rusijos darbininkus, kareivius ir valstiečius. Liepsningi žodžiai Manifesto, paskelbto partinėje spaudoje netrukus po suvažiavimo, ragino darbo žmones naujai kovai, reiškė nepalaužiamą bolševikų ryžtą kovoti prieš buržuaziją iki pergalingo galo „Ruoškitės naujiems mūšiams, mūsų kovos draugai! — sakoma Manifeste. — Ištvermingai, narsiai ir ramiai, nepasiduodami provokacijoms, kaupkite jėgas, rikiuokitės į kovos kolonas! Su partijos vėliava, proletarai ir kareiviai! Su mūsų vėliava, engiamieji kaimai!“ Suvažiavimo raginimai, jo istoriniai nutarimai, kupini lenininės išminties, susilaukė gyvo atgarsio milijonų darbininkų ir valstiečių širdyse bei revoliuciniuose darbuose. Praėjo trys mėnesiai po suvažiavimo, ir Rusijos darbo žmonės, vadovaujami bolševikų partijos, priešakyje su jos genialiu vadu V. I. Leninu nuvertė buržuazijos viešpatavimą. Žmonijos istorijoje prasidėjo naujas laikotarpis socialistinės revoliucijos laikotarpis.


HAVANA, III. 3. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Prensa latina iš Santjago (Čilė), vakar ten pasibaigė paruošiamasis pasitarimas Lotynų Amerikos profsąjunginės konferencijos sušaukimo klausimais. Konferencijos tikslas – suvienyti Lotynų Amerikos šalių darbo žmonių organizacijas. Penkių šalių – Brazilijos, Kubos, Ekvadoro, Urugvajaus ir Čilės – profsąjungų atstovai nutarė nuo šių metų rugpiūčio 31 d. iki rugsėjo 2 d. Santjage sušaukti visos Lotynų Amerikos profsąjungų konferenciją. Joje bus apsvarstyti tokie klausimai, kaip Lotynų Amerikos darbo žmonių padėties, jų kovos už gyvenimo ir darbo sąlygų pagerinimą, už socialinį aprūpinimą ir profsąjungų laisvės perspektyvos. Į konferencijos dienotvarkę įtraukti klausimai, susiję su vieningojo fronto sudarymu. Šio fronto uždavinys bus kovoti už socialinį ir ekonominį išsivadavimą, už demokratines teises, už nepriklausomybę ir suverenumą, už Kubos revoliuciją. Vienas pagrindinių konferencijos dienotvarkės punktų bus: siekti, kad Lotynų Amerikos darbo žmonės susivienytų kovai už bendrus interesus.


Kai 1856 m. Europos diplomatai, iškilmingai susirinkę Paryžiuje, pasirašė turinčią to miesto vardą sutartį, jie manė, kad galutinai sutvarkė neramiąsias rytų Europos problemas. Jų nuomone, Paryžiaus kongresas buvo didelis XIX mažiaus europiškas aktas, paskutinis taškas visų kivirčų išsprendime. Paskutinio posėdžio pabaigoj Rusijos delegatas baronas Brunof prisiartino prie Turkijos atstovo Aali - Paša ir jam pasakė: „Mes padėjom savo parašus ant amžinos sutarties“. Praslinkus met. po Paryžiaus kongreso teliko erelio plunksna, su kuria įgalioti atstovai pasirašė sutartį. Imperatorienė Eugenija, kuriai ta plunksna, aptaisyta aukso apdarais, buvo dovanota, galėjo tiktai su melancholija į ją žiūrėti. Ir daugelis kitų įgaliotų atstovų manė galutinai išspręsti pasaulio likimą, tartum būtų lemta žmonėms, gyvenantiems tam tikrą apribotą laikotarpi, numatyti ir nustatyti ateities ribas. Sutartys yra skiriamos padaryti galą tokiai situacijai, kurios nebegalima daugiau pakęsti. Bet reikia turėti keistų pretenzijų arba nematytą proto iškrypimą, kad būtų galima manyti, jog sutartys paliks amžinos. Tai yra negalimas daiktas dėl daugelio priežasčių ir visų pirma, mano nuomone, dėl to, kad visos sutartys yra nugalėtojų primestos nugalėtiems jėga ir dėl to, kad joms trūksta tai, kas dedama į kiekvienos moralės pagrindą: laisvo sutikimo. Kas pasirašė sutartį per prievartą, tas neišvengiamai stengsis pasinaudoti palankiomis aplinkybėmis, kad primestieji nuostatai būtų revizuoti. Jei tatai nepavyksta padaryti geruoju, kas dažniausiai atsitinka, tuomet panaudojama jėga, tai yra karas. Kita vertus, sutartys pasirašomos turint galvoje esamas tą momentą aplinkybes, kurios, tačiau nuolat keičiasi erdvės ir laiko atžvilgiais. Politinės, ekonominės, socialinės, religinės, etnografinės įvairių tautų sąlygos keičiasi amžiams bėgant, ir tie pasikeitimai noromis nenoromis daro įtakos įvykių eigai. Štai koks žmogus su gera valia padėjo savo parašą apačioj kokio dokumento, kuris tą momentą turėjo neginčijamos vertės, bet kuris paskum, pagal pačią daiktų santvarka, pavirto paprastu popiergaliu. Kai pailsę kovose tautos susėdo aplink Versalio stalą, jos padarė apeiginį gestą, kuris turėjo padaryti galą tarptautiniams ginčams. Jos padėjo savo parašus apačioj sutarties, dėl kurios svarbos jos nedarė sau didelių iliuzijų. Paskum Prancūzija pavedžiojo savo svečius aplink savo sostinę, ir kitos sutartys, papildančios Versalio traktatą, buvo pavadintos kai kuriais švelnesniais Paryžiaus priemiesčių vardais. Bet nuo plunksnų, kuriomis buvo pasirašytos sutartys, dar nebuvo nudžiūvęs rašalas, o pasirašytojai jau ėmė protestuoti prieš kalbamųjų sutarčių nuostatus. Ir dar geriau, parašas vieno delegato ir ne paties mažiausio, nes jis buvo didžiausios pasauly Amerikos Jungtinių Valstybių prezidentas, buvo atmestas jo tautiečių. Visi karo nugalėtojai elgėsi saviškai, teatsižvelgdami į savo ypatingus interesus, kurie dažnai skyrėsi vieni nuo kitų. Amerikos Jungtinės Valstybės ir Anglija pasitraukė iš tos sprustės: pirmoji visiškai, antroji kiek tai leido jos europėjinė situacija. Prancūzija mėgino konsoliduoti pasiektus vaisius, kuriuos jai ir jos sąjungininkams davė Versalio ir šalutiniai traktatai. Tam tikslui ji iš vienos pusės plėtė ir stiprino savo aliansus kontinente, o iš kitos stengėsi visokiomis priemonėmis, — Briando memorandumas, išsiuntinėtas Tautų Sąjungos nariams yra to pobūdžio, pati paskutinė priemonė — pašalinti ateities konfliktų bet kokį galimumą. Italija, vienintelė iš buvusių sąjungininkų, teisingai ar neteisingai, mano, kad ji negavo sau prideramos dalies ir varo ypatingą politiką, kurios tikslus aš išaiškinsiu atskirame straipsnyje. Manyti, kaip tat daro Briandas, kad tarptautinės sutartys, kad ir kažin kaip siauros jos būtų, galėtų neleisti kilti konfliktams tautų tarpe, reiškia visiškai nesuprasti psichologijos ir nė kiek neturėti praktiškos nuovokos. Tai reiškia norėti laiką ir erdvę, kurie yra beribiai, uždaryti apibrėžtose ribose. Tai reiškia nekreipti jokio dėmesio į didįjį evoliucijos dėsnį, kuris tvarko pasaulį. Tai reiškia, kad galima ištremti teisę ir teisybę. Senatorius Justinas Godardʼas, buvęs ministeris, neseniai rašė: „Yra tautų, kurios serga nuolatine virškinimo liga, nes jos persekiojimais, ištrėmimais ir brutališku nutautinimu stengiasi asimiliuoti paglemžtas teritorijas“. Aš manau, kad labai lengva suprasti kokias tautas turėjo galvoj Godardʼas, ir, aiškus dalykas, Lenkija viena pirmųjų turės tuos žodžius suprasti. Norėdamas būti bešališkas, aš turiu pasakyti, kad Godardʼas turėjo galvoj visas Rytų Europos tautas. Įdomu pažymėti, kaip pačioj Prancūzijoj kasmet didėja skaičius rašytojų, žurnalistų, politikų, kurie kelia aikštėn esamų sutarčių netobulumus, kalba apie jų reviziją ir apie Europos žemėlapio pertvarkymą. Būtų didelė iliuzija manyti, kad Briando projektai labai jaudina prancūzų viešąją opiniją. Priešingai, ji yra visiškai indeferentiška. Aiškus daiktas, kasdienė spauda apie tai kalba, nes nekalbėti ji negali, bet gatvės žmogus labai gerai supranta, jog tat tėra proto žaislas ir kreipia savo dėmesį į kitus svarbesnius klausimus. Pirmoj vietoj stovi ekonominės problemos. Tarp Prancūzijos ir Vokietijos yra sudaryta svarbių plieno, geležies, chemiškų produktų ir kitų kartelių. Ekonominiai interesai darosi glaudesni, prekybiniai santykiai plečiasi, ekonominis solidariškumas stiprėja kasdieną. Ateis laikas, ne vėliau, kaip po dviejų ar trijų metų, kada Prancūzija ir Vokietija susiriš tokiais stipriais ekonominiais ryšiais, kad niekas jų nebegalės perskirti. Tuomet bus galima galvoti ir apie politinę uniją, nes ji, savaime suprantama, bus ekonominės unijos vaisius. Tame judėjime Briandas nebus suvaidinęs jokio vaidmens. Visai priešingai, jo išsiuntinėtas memorandumas varžo ir paraližuoja vokiečių vyriausybę, kuri yra priversta prašyti savo didžiuosius pramoninkus, kad jie palėtintų savo veikimą ir lėtesniu tempu varytų ekonominį vokiečių susiartinimą su prancūzais. Vis ta pati istorija gaidžio, kuris mano, kad ne ko kito, o jo giedojimas pažadino aušrą, tuo tarpu kai jis gieda dėl to, kad saulė jau užtekėjo. Briandas mano, kad jis duos taiką Europai! Jis galės sau manyti, kad jis, o ne kas kitas, prisidėjo prie taikos palaikymo Europoje, tuo tarpu kai jam užtektų tik konstatuoti, kad ta taika egzistuoja. Taika yra ir bus darbas pačių tautų, atstovaujamų jų pramoninkų elito ir jų darbininkų masių. Kai vyriausybės pastebės, kad taika egzistuoja, jos greičiau galės būti dėkingos tautų išminčiai, nekaip savo numatymu ateities. Revizija sienų, kokios buvo nustatytos Versalio ir šalutinių traktatų, yra viena pagrindinė taikos sąlyga, ir visos pastangos, padarytos ekonominėj dirvoje, nepavyks ir bus bergždžios, jei vyriausybės nenorės pripažinti padarytų neteisybių ir jas atitaisyti. Bet tegul vyriausybės žino, kad tautos nori taikos, paremtos teise ir lygybe ir kad padarytų klaidų akivaizdoje, plačiosios liaudies masės gali baisiu viesulu sugriauti visus pasipriešinimus. Reikės pasirinkti teisėtą tvarką arba revoliuciją. Prancūzija turi pasirinkti vokiečių aliansą arba karą. Vokiečių aliansas išplauks iš įvykių, jei tik jiems bus leista plėtotis pagal jų pačių reguliarišką ritmą. Karas ateis, jei bus varoma ir toliau savo amžių atgyvenusi politika, palaikoma ginklavimosi lenktynėmis ir aliansų sistema, kuri yra pirštu prikišama priešingybė pretenduojamai varyti politikai ir varomai politikai. Vokietija nori savo Rytų sienų revizijos. Ta revizija bus padaryta, nes, jei atsakysi, gali kilti karas. Į sienų peržiūrėjimą įeina Danzigo koridoriaus panaikinimas ir Aukštosios Silezijos sienų atitaisymas. Lenkija, taip pat, kaip ir Austrija, Vengrija ir Čekoslovakija arba Šveicarija, negali būti neprileista prie jūros. Geriausia priemonė jai duoti išėjimą į jūrą yra padaryti iš Danzigo autonominį uostą ir leisti Lenkijos produktams laisvai eiti per koridoriaus teritoriją. Lygiai tuo pat būdu buvo išspręstas Bulgarijos išėjimas į jūrą per Salonikus. Nereikia sumaišyti jus utendi su jus abutendi. Iš Vokietijos Rytų sienų atitaisymo išplaukia ir visų Lenkijos sienų peržiūrėjimas. Bet jei mes paliečiame Versalio traktatą, viskas griūva! Aš kaip tik to ir laukiu. Aš noriu, kad aiškios, Versaly padarytos klaidos, būtų atitaisytos visų neteisingai nuskriaustų kaimynų naudai. Lietuva, aiškus daiktas, turės susigrąžinti teritorijas, kurias Lenkija pagrobė iš jos su ginklu rankoje. Nors šis straipsnis yra ir ilgokas, bet siužetas toks platus, kad aš vis dėlto negalėjau jo viso išsemti. Reikia daryti išvados. Taika tik tuomet įsivyraus, kai Europos tautos susigrupuos ne dirbtiniai diplomatų valia, bet laisvai pareikšta gyventojų valia, pasiremiant etnografiniais, istoriniais ir geografiniais duomenimis. Į Europos uniją, laisvų tautų federaciją, galės tiek valstybių įeiti, kiek bus reikalinga, kad visos tautinės aspiracijos būtų patenkintos. Europos unijoj visos tautos, būdamos lygios teisės atžvilgiu, nė vienai jų nebus jokio reikalo nei plėstis savo kaimyno nenaudai nei grobti jėga tautas, norinčias gyventi savaimingą gyvenimą. Briando koncepcija yra klaidinga ir dėl to, kad ji nori konsoliduoti būklę, sudarytą ginkluota jėga. Saugumas gali išplaukti tiktai iš nesiginklavimo arba nusiginklavimo. Jūs norit, sakot, jūs, paskelbti taiką pasauliui. Nusiginkluokit ir jūs tikrai būsit paskelbę taiką pasauliui.


Užsienio spaudos atgarsiai į draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimą

Jau pirmoje paskutiniųjų žinių laidoje Londono radijas pranešė apie N. Chruščiovo kalbą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje, ypač pabrėžęs Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo žodžius, kad Tarybų Sąjungos politika siekiama išsaugoti taiką visame pasaulyje. Milijonai anglų sužinojo apie pagrindinius N. Chruščiovo pranešimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje teiginius iš televizijos paskutiniųjų žinių laidos, kurioje pagrindinė tarptautinė naujiena buvo Tarybinės vyriausybės vadovo kalb


Rašo René Martel. Paryžius, 1925 gruodžio 14. Štai dar kartą Tautų Sąjungoj buvo iškeltas lenkų lietuvių konfliktas. Dar kartą p. Voldemaras, atskleidęs savo dokumentus, išdėstė lietuvių tezę, pakartojo griežčiausius ir labiausiai įtikinamus argumentus. Tiesa, be abejo, yra jo, – vien tiktai jo pusėje, bet, nelaimei, jam tenka susidurti su iš anksto atkakliai nusistačiusia opinija, kuri nenori pripažint aiškios, kaip diena, tikrumos. Dar net nepaskelbus jo kalbos teksto, parsidavusi spauda imi garsinti, kad toji kalba padariusi blogiausio įspūdžio tarybai ir visam susirinkimui. Toliau eina visa eilė negudrių ir klastingų straipsnių, kurie begėdiškai iškraipo teisybę: šį kartą visai pamirštas padorumas. „Le Temps“, kuris, kaip žinome, yra beveik oficialiai inspiruojamas, šiandien aiškiai parodė savo nesupratingumą ir nelojalumą. Jo vedamajam kalbama vien apie užsispyrimą p. Voldemaro, atmetusio ,,visus vien sveiko proto ir aiškių abiejų šalių interesų inspiruotus pasiūlymus, kurius suformulavusi lenkų delegacija“. Taigi, štai, lenkų delegacija – lietuvių bylos teisėjas ir arbitras! Bet to dar maža. „Le Temps“ keliais griežtais žodžiais bematant išsprendžia Vilniaus klausimą, klausimą, kuris, nepamirškime to, buvo Tautų Sąjungos rezervuotas. Žinoma, žurnalistas nėra istorininkas: jis kreipias į plačiąja publiką. Jo darbas – aiškint įvairūs klausimai, kad jie būtų prieinami kuo didžiausiam žmonių skaičiui, išskirti pagrindiniai esmės dalykai iš antraeilių tarpo. Bendrosios idėjos jam būtinai reikalingos, be to, jis gali turėt ir savo asmens nusistatymų, nors, tiesą pasakius, dažnai tenkinasi svetimais. Bet, jei jis įžengia į istoriko sritį, tai mes turime teisės reikalauti, kad jis gerbtų nesugriaunamą istorijos tiesą. Ogi, štai, „Le Temps“ ne daugiau, kaip penkiolikoj eilučių reziumuoja visą komplikuotą Vilniaus klausimo eigą. ,,1919 m., rašo jis, lenkų kariuomenė atėmė Vilnių iš raudonarmiečių ir 1920 m. lenkai apleido miestą vien stipresnėms jėgoms spaudžiant. Kaip tik tuo laiku Lietuva, kuri, iš tikrųjų, turėjo laikytis griežčiausio neitralumo tarp Rusijos ir Lenkijos, leido raudonosios armijos daliai pereiti per savo teritoriją. Rugsėjo mėnesy 1920 m. lietuviai, panaudoję momentą, kai lenkų nugalėta raudonoji armija staigiai pasitraukė, netikėtai užėmė Vilnių ir išbuvo ten iki dienos, kol, tų pačių metų spalių mėnesy, lenkų generolas Želigovskis galutinai užėmė Vilnių. Tokie yra faktai. Taigi, Lietuvos teisės į Vilnių, kurias mėgino įrodinėti p. Voldemaras vakar Tautų Sąjungos taryboje, iš tikrųjų remiasi tik tuo, kad Vilnius buvo atsitiktinai pakliuvęs į lietuvių rankas keletai savaičių tuo tarpu, kai pasitraukė nugalėtoji rusų kariuomenė – iki dienos, kol jį vėl užėmė (réoccupation en force) generolas Želigovskis. Šio klastingo rašinio forma yra taip pat biauri, kaip ir jo esmė, nes prancūzų kalba netinka nesąmonėms reikšti. Ar „Le Temps“ korektorius, per daug skubėdamas neturėjo laiko išreikšti kiek padoresniu stilium šlykščius lenkų spaudos biuro plepalus? Mes norėtume tuo tikėti dėl gero laikraščio vardo. Kai dėl esmės, tai ten nėra nė vieno tvirtinimo, kuris neprieštarautų faktams ir dokumentams. Šio straipsnio autorius niekad nėra atskleidęs naujos lietuviškos knygos, p. Graužinio veikalo apie Vilniaus klausimą, Hymanso projeletą ir net pačių lenkų dokumentus. Pavyzdžiui, jis atrodo nenusimanęs aiškiai, kas yra buvusi toji Želigovskio „réoccupation en force“. Turiu prisipažinti, kad šis terminas neatatinka jokį prancūzų posakį: tai grynas polonizmas. Nejaugi, tai lenkai rašo „Le Temps“ vedamuosius straipsnius? Sunku tuo abejoti, nes seniau „Le Temps“ mokėta rašyti: jo turėta teisingų istorijos žinių ir dėstyta jos objektingai. Ne, mes esame dabar tikri: tai ne prancūzas parašė gruodžio 14 d. įžanginį.


„Mūsų pasaulį drasko sudėtingiausios problemos. Jis pilnas pavojų, pavojingų galimybių baisiai sprogti. Už krizių slepiasi milžiniškos revoliucinės permainos…“ – susirūpinęs pareiškė stambus kapitalizmo bosas Česteris Boulsas. Ne mažesnės susirūpinimo ir nevilties gaidos skamba ir kitų kapitalizmo šulų kalbose. Kas gi atsitiko? Kokie niūrūs debesys uždengė kapitalizmo padangę? Pasirodo, jiems baisiausią nerimą kelia didžios socializmo pergalės, jo iššūkis kapitalizmui taikiai lenktyniauti. Imperialistai stengiasi suvienyti savo jėgas, kad sulaikytų pergalingą socializmo žengimą. Jei jie galėtų, jie mielu noru sutryptų, sunaikintų socialistinę santvarką. Tačiau socializmo šalys savo ekonominiame ir moksliniame techniniame išsivystyme pasiekė tokį lygį, kad net karštos galvos Vakaruose pradeda suprasti, jog to negalima pasiekti karu. Vis daugiau Vakarų šalyse atsiranda blaiviai galvojančių veikėjų, kurie supranta, kad vienintelė išeitis – taikus sambūvis. Bet ar tai reiškia, kad imperialistai susitaikstė su socializmu? Tai jų priverstinis pripažinimas to jėgų santykio, kuris dabar yra tarptautinėje arenoje. Ir, nedrįsdami dabar pradėti karo prieš socialistines šalis, bet toliau vystydami ginklavimosi varžybas, imperialistai stengiasi mobilizuoti visas savo galimybes kovai su socialistine sistema ekonomikos, politikos ir ideologijos srityse. Kapitalistiniame pasaulyje pastaruoju metu vis daugiau girdėti balsų, kad kapitalistinės šalys, norėdamos nugalėti taikiame lenktyniavime, turi susijungti. Dabar kapitalistiniame pasaulyje visų madingiausiu tapo žodis „integravimas“ – susivienijimas. JAV prezidentas Kenedis neseniai išdėstė planą sujungti JAV ir Vakarų Europą į vieną Atlanto bendriją. Tą planą Vakarų propagandistai vienu balsu pavadino „didžiuoju Džono Kenedžio planu“. Ši idėja nėra nauja. Dar prieš keturiasdešimt septynerius metus V. Leninas savo straipsnyje „Apie jungtinių Europos Valstijų lozungą“ rašė, kad šią idėją pasiūlė tie, kurie nori sudaryti savotišką bendraeuropinį kapitalistų koncerną, su kurio pagalba bendromis pastangomis galėtų pulti socializmą Europoje, saugoti pasiglemžtas kolonijas. Ir tai, kad dabar imperialistai vėl į dienos šviesą išvilko tik nauju pavadinimu seną idėją apie kapitalistinių šalių sujungimą, rodo, kad imperialistai bijo augančios ekonominės socialistinių šalių galios. Tai ne pirmos tokios imperialistų pastangos po antrojo pasaulinio karo. Vardan šio tikslo, vardan kovos su komunizmu 1948 metų balandžio 4 d. buvo pasirašytas Atlanto paktas. Vardan šio tikslo buvo sudaryti SENTO, SEATO, ANZIUSO ir kiti blokai, blokeliai, kurie kaip voratinklis nusidriekė per visą kapitalistinį pasaulį. Vardan šio tikslo 1955 metais į Atlanto paktą buvo įjungta Vakarų Vokietija, į kurią tuometiniai JAV „nacionaliniai vadovai“ žiūrėjo kaip į svarbiausią jėgą jų kovos su komunizmu planuose. Tačiau Kenedžio pasiūlytasis „didysis planas“ rodo ne tik JAV pastangas suvienyti visų imperialistinių šalių pastangas kovai prieš socializmą, bet kartu jis savyje slepia ir milžiniškus kapitalistinio pasaulio prieštaravimus. Ginklavimosi varžybos atnešė milžiniškus pelnus Amerikos monopolijoms, bet jos iš vėžių išmušė ir šalies ekonomiką. Išlaidos ginklavimuisi JAV dabar pasiekė tokią ribą, kad trukdo toliau vystyti šalies ekonomiką. Vietoj Kenedžio žadėtų keturių-keturių su puse procento kasmetinio pramonės augimo, pernai padidėjimas nesiekė vieno pilno procento. Kasmetinis balanso deficitas, nuolatinis aukso atsargų mažėjimas kelia pavojų, kad gali kristi dolerio kursas. JAV jau daugiau negali sau leisti tokios prabangos, kad užsienio prekyba kasmet duotų pusantro milijardo dolerių deficito. Volstrito monopolijoms žūt būt reikia padidinti eksportą, o tam visų pirma reikia naujų rinkų. Kur jas galima rasti? Ir Kenedis nurodo: Atlanto bendrijoje. Amerikos vadovaujantieji sluoksniai, kurie aktyviai padėjo sukurti „bendrąją rinką“, nenumatė visų jos pasekmių. Sudarius „bendrąją rinką“, sustiprėjo Vakarų Europos šalių konkurencija, sustiprėjo imperialistinių šalių „valiutos karas“, ir tai dar labiau susiaurino JAV užsienio prekybą. „Bendrosios rinkos“ šalyse įvedus vieningą muitų tarifą ir sumažinus muitus, sumažėjo JAV eksportas į šias šalis. JAV monopolijos šio „bendrosios rinkos“ neigiamo poveikio stengiasi išvengti eksportuodamos kapitalą. Jos Vakarų Europos šalyse sukūrė ištisus savo filialus. Tačiau vis dėlto tai nekompensavo to nuostolio, kurį daro Vakarų šalių konkurencija. Trečiajame bendrosios kapitalizmo krizės etape dar aštresnė tapo rinkos problema. Tarp valstybinių-monopolinių grupuočių vyksta milžiniška kova už pasaulinės kapitalistinės rinkos perdalijimą. „Bendroji rinka“, – šitoji „trestų Europa“, monopolijų gigantų imperija, kuri iš 200 stambiausių pasaulio monopolijų jungia 43, yra kaip tik nauja forma konkurentinės kovos už pasaulinį kapitalistinės rinkos perdalijimą. Tiesa, monopolijų propaganda piešia nuostabią idiliją, kad, sudarius plačią „bendrąją rinką“, laisvą nuo muitų ir kitų apribojimų, bus galima baigti prekybos karą ir žiaurią konkurenciją. Bet kapitalizmas nebūtų kapitalizmu, jei visa tai atitiktų tikrovę. Ekonominių blokų sudarymas yra ne kas kita, kaip monopolijų ir jų valią vykdančių vyriausybių susitarimas. Tokie blokai gimdo dar įnirtingesnę kovą tarp įvairių šalių monopolijų. Dar visiškai neseniai Vakaruose buvo įprasta sakyti, kad jeigu Amerikos ekonomika gaus slogą, tai Vakarų Europą iš karto ištiks plaučių uždegimas. Dabar, kaip pabrėžia vienas JAV prezidento patarėjas profesorius Volteras Heleras, padėtis visiškai pasikeitė. Jei Amerikos ekonomika nusičiaudės, Vakarų Europoje jai atsakys: „Būkite sveiki“. Tai ir suprantama. JAV pramonės gamyba kapitalistiniame pasaulyje nuo 1948 iki 1961 metų sumažėjo nuo 53,4 iki 43 procentų. Tuo tarpu Vakarų Vokietijos pramonės dalis per tą laiką nuo 3,6 procento išaugo iki 8,81 procento, Prancūzijos – nuo 3,9 iki 4,98 procento, Italijos – nuo 2,6 iki 4,03 procento. „Bendrosios rinkos“ šalys 1961 metais davė daugiau kaip 20 procentų kapitalistinio pasaulio pramonės produkcijos. Ypatingai „bendrosios rinkos“ šalis įkvepia toji aplinkybė, kad jos daugiau kaip dešimt metų žymiai aplenkia Ameriką ir Angliją pagal pramonės ir užsienio prekybos augimo tempus. Tačiau „bendrosios rinkos“ sudarymas nesudarė harmonijos, nepašalino konfliktų Vakarų Europoje, kaip tai žadėjo monopolijų propaganda. Priešingai, ji tapo labai aštrių ekonominių ir politinių prieštaravimų ir konfliktų arena. Vadovaujantis vaidmuo „bendrojoje rinkoje“ priklauso Vakarų Vokietijos ir Prancūzijos monopolijoms. VFR daliai priklauso beveik pusė pramonės produkcijos, kuri gaminama „rinkos“ šalyse. Iš 10 visų stambiausių „apvienytos“ Europos trestų 8 priklauso VFR. Vakarų Vokietijos monopolijos siekia viešpatauti Vakarų Europoje, „taikiomis“ priemonėmis pasiekti įtakos sferų perdalijimo, ko vokiškajam imperializmui nepasisekė pasiekti ginklu. Bonos vadovai po „bendrosios rinkos“ priedanga siekia įvykdyti savo revanšistinius agresyvius planus, sustiprinti ekonominę ekspansiją. Į vadovaujantį vaidmenį „apvienytoje“ Europoje pretenduoja ir Prancūzijos vadovai. Amerikos imperializmas išsigando VFR ir Prancūzijos pretenzijų į kur kas žymesnį jų vaidmenį Atlanto sąjungoje. Todėl suprantama, kodėl pastaruoju metu JAV taip smarkiai stumia Angliją į „bendrąją rinką“. Tokiu būdu jos siekia sumažinti Prancūzijos ir Vakarų Vokietijos monopolijų stiprėjimą, vadovaujantį vaidmenį pasiglemžti sau. O, be to, Anglijos įjungimas į bendrąją rinką atvertų žaliąją gatvę JAV monopolijų kapitalui Britų sąjungos šalyse. Anglija gi nori įstoti į bendrąją rinką dėl visos eilės priežasčių. Anglijos monopolijos nepasiekė to „dinamizmo“, kuris buvo „bendrosios rinkos“ šalyse. 1960 metais Angliją buvo ištikus finansinės krizės grėsmė, iš kurios ją išgelbėjo 2 milijardų dolerių paskola. Nors Britų šalių sąjunga dar vaidina nemažą vaidmenį Anglijos ekonomikoje, bet Siti monopolijos negali daugiau pasikliauti tik kolonijiniu plėšimu. Imperialistams tenka peržiūrėti savo prekybos politiką. O, be to, nuolat didėja Anglijos izoliacija Europoje stiprėjant „Paryžiaus–Bonos“ ašiai. Yrant kolonijinei sistemai, silpnėja tradiciniai Anglijos ryšiai su Britų sąjungos šalimis. Ko gero vieną gražią dieną Londonas gali likti ir be Europos, ir be Britų sąjungos. Tuo tarpu nei Paryžius, nei Bona nerodo entuziazmo, kad Londonas taptų „bendrosios rinkos“ partneriu. Jie žino, kad Siti monopolijos visų pirma rūpinsis savo interesais. Ne veltui Anglija, ruošdamasi šokti į „bendrosios rinkos“ areną, pergrupuoja savo jėgas, sujungia, sudaro naujus, dar galingesnius monopolinius susivienijimus. Tuo būdu, įvairių šalių monopolijų prieštaravimai eina vis aštryn. Tai atvirai pripažįsta net toks ištikimas imperializmo šauklys kaip Džozefas Olsofas, sakydamas: „Prezidentas Kenedis turėjo nelaimę įžengti į prezidento postą tuo metu, kai Amerikos monopolija artėjo prie pabaigos – atomo monopolija, faktinė monopolija ekonomikos ir finansų srityse, o taip pat monopolija vadovauti Vakarų sąjungai


Saugumo ir arbitražo konferencija eina prie galo.

T. Sąjungos saugumo ir arbitražo komisija pabaigs savo darbus kovo 5 d. T. Sąjungos taryba svarstys pranešimą apie konferencijos nutarimus birželio mėn. posėdy, o paskum jis bus perduotas aptarti rugsėjo mėn. plenumui. Svarbiausias komisijos darbų rezultatas yra jos priimtas nutarimas reguliuoti tarptautinius konfliktus trečiųjų teismo ir susitarimo būdu.


Demonstracijos prieš italus Pietuslavijoj.

Radio pranešimu iš Belgrado, praeitą naktį įvyko smarkus susirėmimas tarp demonstrantų prieš italus ir policijos. Demonstrantai padarė gatvėj iš paimtų kavinėse stalų, kėdžių barikadas ir gynėsi už jų. Policija keletą kartų puolė barikadas. Tiek iš vienos, tiek ir iš kitos pusės paleisti keli šūviai. 9 žandarai ir daug manifestantų sužeista. 60 - suimta. Kuo baigsis bendrai vis aštrėjąs italų pietųslavų konfliktas, sunku numatyi, bet taika Balkanuose yra aiškiam pavojuj.


N. A. Bulganino, N. S. Chruščiovo, V. M. Molotovo ir A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Danijos Ministru Pirmininku ir Užsienio Reikalų Ministru H. K. Hansenu

Kremliuje toliau vyko TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino, TSKP CK Pirmojo Sekretoriaus ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Nario N. S. Chruščiovo, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmojo pavaduotojo ir TSRS Užsienio reikalų ministro V. M. Molotovo, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko Pirmojo pavaduotojo A. I. Mikojano pasikalbėjimas su Danijos Ministru Pirmininku ir Užsienio reikalų ministru H. K. Hansenu. Pasikalbėjimo metu dalyvavo: nuo Danijos - Švietimo ministras J. Bomholtas, Danijos Nepaprastasis ir įgaliotasis Ambasadorius TSR Sąjungoje A. Mėrkas, Danijos Pasiuntinys Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje R. Kjeras, Danijos URM generalinis sekretorius N. Sveningsenas, Danijos URM spaudos skyriaus vedėjas S. A. Kristensenas, Užsienio reikalų ministerijos sekretorius B. Olsenas, Danijos URM ekonominio skyriaus atsakingasis bendradarbis H. E. Tranė, Ministro Pirmininko asmens sekretorius H. S. Meleris ir Danijos Ambasados TSR Sąjungoje patarėjas G. Larsenas; nuo Tarybų Sąjungos – Užsienio prekybos ministras I. G. Kabanovas, Kultūros ministras N. A. Michailovas, Užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. S. Semionovas, TSRS Nepaprastasis ir Įgaliotasis Ambasadorius Danijoje N. V. Slavinas, TSRS URM Skandinavijos šalių skyriaus vedejas M. G. Gribanovas ir TSRS Ambasados Danijoje patarėjas A. S. Kaplinas.


Atkurti nepriklausomą, ekonomiškai tvirtą demokratine Respubliką, sėkmingai reformuoti ūkį gali tik tokia visuomenė, kuri nesitaiksto su nekonstituciniais veiksmais, jėgos ir smurto panaudojimu politinėje kovoje. Mes ne kartą siūlėme ir dabar esame pasirengę paremti nacionalinio susitaikymo aktą. Mes prižadame rinkėjams ir toliau siekti savo TIKSLŲ, kuriuos apibrėžiame šitaip: