Džiugias dienas gyvena lietuvių tauta. Ji nusikratė grėsusio jai mirtinio pavojaus – hitlerinio jungo ir jo nešamo fizinio išnaikinimo. Pirmą kartą savo istorijoje lietuvių tauta sujungė į draugę visas savo žemes su sostine Vilniumi ir uostu Klaipėda. Ji vėl atgavo savo valstybingumą, kurį buvo panaikinę okupantai vokiečiai. Dešimtys tūkstančių Lietuvos darbo valstiečių atgavo savo žemes, kurias iš jų buvo pagrobę atėjūnai kolonistai, okupantų padedami, vietiniai buožės bei dvarininkai. Viso mūsų krašto darbo žmonės aktyviai įsijungė į atstatymo darbus visose gyvenimo srityse. Darbo valstiečiai sėkmingai baigia pavasario sėjos darbus. Miestuose jau paleista į darbą 450 dirbtuvių ir fabrikų. 3000 mūsų krašto mokyklų, atkurtose mūsų aukštosiose mokyklose šimtai tūkstančių moksleivių užbaigia pirmuosius tarybinius mokslo metus. Vokiškųjų grobikų nuniokotų mūsų miestų gyventojai energingai imasi apvalymo ir atstatymo darbų, organizuodami miestuose gausias talkas. Visas kraštas, visa mūsų tauta su entuziazmu imasi kūrybinio darbo, kad broliškų tarybinių respublikų padedama greičiau užgydytų okupantų mūsų brangiajai tėvynei padarytas skaudžias žaizdas ir žengtų toliau į šviesią ateitį. Tačiau kaip tik dėl to, kad krašto atstatymo darbai ima vis sėkmingiau vystytis, šito negali pakęsti pikčiausi lietuvių tautos priešai – lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Jie su didžiausia širdgėla pergyvena amžinųjų lietuvių tautos priešų – vokiškųjų grobikų sutrtuškinimą. Hitlerinių galvažudžią asmenyje jie neteko savo globėjų, organizatorių. Š. m. gegužės 25 d. „Tiesoje“ paskelbtame Lietuvos TSR Vidaus Reikalų Liaudies Komisaro drg. J. Bartašiūno straipsnyje „Su šaknimis išraukime pikčiausius lietuvių tautos priešus – lietuviškai vokiškuosius nacionalistus“ mūsų krašto visuomenė dar kartą pamatė tikrąjį, melaginga skraiste nepridengtą lietaviškai vokiškųjų nacionalistų veidą, jų parsidavimą ir vergišką tarnavimą hitleriniams grobikams. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, džiūgavo 1941 metais įsibrovus į mūsų šalį hitleriniams galvažudžiams. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, pasišovė vergiškai tarnauti okupantams, padėjo šiems pastariesiems masiškai žudyti mūsų krašto gyventojus, plėšti jų gerą, kankinti ir tyčiotis iš savo aukų. Tai jie, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, padėjo okupantams plėšti mūsų krašto turtus, mūsų krašto valstiečių gėrybes. Ir štai tie, kurie vokiškosios okupacijos metu visaip ragino susilaikyti nuo aktyvios kovos prieš krašto pavergėjus, traukiantis hitlerininkams iš Lietuvos, sukūrė su tų pačių hitlerininkų pagalba ir dažnai jų vadovaujamas nacionalistines gaujas kovai prieš Lietuvos liaudį, prieš jos tarybų valdžią. Matydami, kad lietuvių tauta vis labiau nuo jų nusigrįžta, vis griežčiau smerkia jų piktadarišką veikimą, lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai stumia gaujų dalyvius daryti šlykščius nusikaltimus, žudyti senelius, moteris ir vaikus, deginti ramių piliečių trobesius. Štai Ukmergės apskr. Kurklių valsč. netoli Medžiočių ramiai sau gyveno senukas valstietis Simas Žemaitis. Jis du savo sūnus išleido į frontą kovoti dėl savo tėvynės laisvės, o pats džiaugėsi gavęs iš tarybų valdžios sklypelį žemės ir rengėsi ją šiemet sąžiningai įdirbti, kad išaugintų gausų derlių sau ir savo šeimai. Tačiau piktadariams nacionalistinių gaujų dalyviams nepatiko patriotinis naujakurio Žemaičio pasiryžimas – jie sučiupo beginklį senuką pakelėje, nusitempė jį į mišką, ėmė žiauriai iš jo tyčiotis ir kankinti, nutarkavo jam nugarą ir pakorė medyje. Tokių Žemaičių, nacionalistinių gaujų dalyvių piktadariškų darbų aukų yra ne viena. Jų nekaltai pralietas kraujas šaukiasi atpildo ir piktadariai jo susilauks. Tačiau mūsų respublikos Vyriausybė, gerai žinodama, kad lietuviškai vokiškiesiems nacionalistams grasinimais, bauginimu, teroru ir pataikavimu pavyko įtraukti į savo pinkles ir kai kuriuos sąžiningus lietuvius, ypač iš jaunimo tarpo, savo 1945 m. vasario 9 d. kreipimusi davė galimumą paklydusiems ar prievarta nuvarytiems į gaują išsaugoti savo gyvybę ir grįžti prie savo tautos, sąžiningu darbu išpirkti savo kaltę prieš Tėvynę. Drg. Bartašiūnas aukščiau minėtame savo straipsnyje sako: „Aš dar kartą pareiškiu visiems lietuviškai vokiškųjų nacionalistų gaujų dalyviams, kad jiems taikoma amnestitija, kuri buvo paskelbta Lietuvos TSR Vyriausybės 1945 metų vasario mėn. 9 dienos kreipimesi. Jeigu nacionalistinių gaujų dalyviai ateis pasiduoti, jiems bus palikta gyvybė, jiems bus duotas galimumas išpirkti savo sunkius nusikaltimus, padarytus prieš tautą ir tarybinę valdžią… Drauge primenu gaujų dalyviams: jeigu jie neapsigalvos ir neateis tarybinei valdžiai pasiduoti – jų laukia rūsti bausmė“. Atsakingo tarybų valdžios pareigūno žodžiai yra kietas įspėjimas visiems tiems gaujų dalyviams, kurie dar nespėjo sutepti savo rankų nekaltų tarybinių žmonių krauju. Tarybų valdžia turi pakankamai priemonių pažaboti tiems, kas mėgina terorizuoti gyventojus, trukdyti jiems kurti taikų tarybinį gyvenimą. Laikas nelaukia. Didžiausio žmonijos priešo hitlerizmo sutriuškinimas iškalbingai liudija, kad tokio likimo netrukus susilauks ir hitlerininkų auklėtiniai bei samdiniai – lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Kas nenori susilaukti gėdingo hitlerininkų galo, tas nedelsdamas turi ryžtis, kaip jau daugelis tai padarė, tarybinės vyriausybės pasiūlytajam žygiui.


Respublikinis pasitarimas organizacinio – partinio darbo klausimais

VILNIUS, III. 8. (ELTA). Šiandien Lietuvos KP Centro Komitete pasibaigė dvi dienas trukęs respublikinis pasitarimas organizacinio-partinio darbo klausimais. Pasitarime dalyvavo partijos miestų ir rajonų komitetų sekretoriai, kurie rūpinasi šiais klausimais, partijos miestų ir rajonų komitetų organizacinių skyrių vedėjai, stambiausių įmonių, statybos organizacijų, kolūkių, tarybinių ūkių, partinių organizacijų sekretoriai, respublikos partinis aktyvas. Susirinkusieji apsvarstė TSKP Centro Komitete įvykusio partinių organų skyrių vedėjų pasitarimo išdavas, respublikos partijos miestų ir rajonų komitetų uždavinius gerinti organizacinį-partinį darbą vykdant TSKP XXII suvažiavimo nutarimus. Pranešimą šiuo klausimu padarė Lietuvos KP CK skyriaus vedėjas J. Novickas. Antruoju dienotvarkės klausimu – apie pasiruošimą rinkimams į TSRS Aukščiausiąją Tarybą – pasisakė Lietuvos KP CK skyrių vedėjų pavaduotojai K. Markevičius ir S. Šimkus.


Jei kas mane į dykumą nublokštų, Kur nėr nei gyvo balso, nei žmogaus, Kur smėlio viesulas audringu bokštu Tarp žemės ir paniurusio dangaris Juoduoja, kur nėra net žalio diego, Kur nepragysta paaušriu gaidžiai, Kur vien plokščios sfinksų galvos miega Su pašaipa, — aš tarčiau išdidžiai: — Nereikia man nei saulės, nei žvaigždynų, Nei vieškelių, nei miesto žiburių, — Net ir čionai, tarp liūlančių smiltynų, Tamsa man virsta rytmečiu skaidriu, O akmenys pilki — kvapniu gėlynu, Kai didį vardą Stalino tariu.


(Mūsų Ženevos korespondento). „Vilniaus klausimas - it tas kamštis vandeny: kiek jį ir neskandink, o jis paviršium plaukioja“. Marcel Ray. Tautų Sąjungos rudens sesijoj, lietuvių lenkų byla sulaukė bent laikino išsprendimo arba, teisingiau pasakius, klausimo nustūmimo gruodžio mėnesio sesijai. Atnaujinta T. S. taryba pavede Ispanijos atstovui p. Quinones de Léon būti nauju klausimo pranešėju, ir paruošti tuo reikalu raportą iki gruodžio mėnesio sesijos. Šia proga negalima nepaminėti p. Belaerts van Blokland objektyvumo ir diplomatinio vikrumo, kuriuom jis pasižymėjo, ne vieną kartą būdamas nelengvoj situacijoj. Prof. Voldemaras rugsėjo 8 dieną tarybos posėdyj jam viešai padėkojo už jo dėtas pastangas. Reikia manyti, kad p. Quinones de Léon, ispanų ambasadorius Paryžiui, kurio dideli gabumai daug kartų buvo įvertinti jo vedamoji ispanų ir prancūzų suartinimo politikoj, irgi bus nešališkas ir nestums Lietuvos į lenkų imperializmo nagus. Tautų Sąjungos darbas nepasižymi stebuklais. Jos dangus yra gan balsganas. Nereikia pamiršti, kad jos taryba tėra politikos organas. Joje joks nutarimas negali būti priimtas be šalių sutikimo. Tautų Sąjunga užuot savo autoritetą panaudojus prieš lenkų neteisėtumą, buvo jį atsikreipusi prieš pačią Lietuvą. Buvo žinių, kad kai kurie T. S. tarybos nariai norėjo siūlyti net diplomatinių ryšių su Lietuva nutraukimą. Prieš tai „L'Echo de Paris“ (rugpiūčio 29 d.) tai karštai rekomendavo. „Le Temps“ gailisi, kad atsakomybė del derybų nutraukimo nebuvo suversta Lietuvai. Tačiau viena yra aišku, - kad Lietuvos Lenkijos santykių klausimas yra vienas iš opiausių, ir susirūpinimas juo negali mažėti. „Journal de Genève“ (rugsėjo 12 d.), rašo, kad, jeigu p. Briandas savo kalboj Tautų Sąjungos asamblėjoj buvo kiek kietesnis vokiečių atžvilgiu, tai ir dėl to, kad jis nerimastauja dėl Rusijos ir Vokietijos tamprių ryšių ir tų dviejų valstybių praktikuojamos politikos Lietuvos atžvilgiu. - Bet ką yra padariusi šį kartą Tautų Sąjungos taryba mūsų byloj? Paties Vilniaus klausimo nei teigiama, nei neigiama prasme ji nejudino. Jis yra paliktas, nors, anot p. Marcel Ray, kaip kamštis vandeny į viršų nuolat iškyla. Su griežtesnėmis rekomendacijomis taryba yra atsargi. Pats jų įvykdymas pasirodo gana sunkus. Reikia tenkintis bendro pobūdžio pasiūlymais, proceso keliu išdėstytais raporte. Raporte pareikštus pageidavimus mes žinome. Jame nėra daug naujo, jeigu neskaityti aliuzijos į trečiųjų valstybių tariamus interesus ir to, kad Taryba, deryboms nepavykus, galės šauktis ekspertų be šalių atsiklausimo. Tautų Sąjungos vadinama technikinė pagalba šį kartą liko labiau precizuota. Bet ir dėl ekspertų darbo bus reikalingas dar naujas Tautų Sąjungos tarybos nutarimas, jeigu lapkričio mėnesio derybos Karaliaučiuj nepavyktų. Atmosfera deryboms neišrodo, kad būtu perdaug palanki. Lenkų provokacijos prieš Lietuvą nesiliauja. Jau esame minėje, kad lenkai ir Ženevoj nuodija atmosferą, platindami provokacinio pobūdžio brošiūras. Tiek dėl derybų. Mokyklų klausimo ir lietuvių persekiojimo Vilniaus krašte byloj T. S. Taryba nusiplovė rankas. Prof. Voldemaro gili kalba, pasakyta T. S. asamblėjoj, aiškiai parodė Lietuvos susidomėjima Tautų Sąjungos darbais ir susirūpinimą taika. Jis kėlė aikštėn savitarpinio pasitikėjimo reikalingumą, siūlydamas eiti nuo žodžių prie darbų. Jeigu prof. Voldemaras per pašnekėsį su žurnalistais užsiminė, kad Vilniaus klausimas ateity galės būti sprendžiamas tam tikroj konferencijoj, kurioj dalyvautų tarp kitų suinteresuotų valstybių ir Rusija, tai ne tam, kad mažintų Tautų Sąjungos autoritetą, kaip kad kai kurie mano, o priešingai, kad jį pakeltų. Ir Rusijos, ir Vokietijos, o gal ir Latvijos interesas yra, kad Vilniaus okupacija kuogreičiausiai būtų pašalinta.


Mūsų policija vis tobulėja ir tobulėja; Policijos mokykloj svesta jiu-jitsu.— XI laidos išleidžiami egzaminai

Mūsų policijos tobulėjimas ir išsilavinimas įvairiose srityse kiekvienam metasi į akis. Kiekvienoj naujoj mūsų gabaus ir uolaus viršininko vedamos aukštesnės policijos mokyklos laidoj tenka susidurti su nauja pažanga, tenka matyti padarytus didelius žingsnius pirmyn, vis artėjant prie tobuliausios Europos bei Amerikos policijos. Dabar eina XI tos pat policijos mokyklos laidos egzaminai ir vakar penktadienį, kovo 21 d., teko pamatyti mūsų policijos išsilavinimo papildymą nauju ypatingos svarbos policijai dalyku jiu-jitsu. Jiu jitsu (sk. džiu-džicu) yra sportas, be kurio neapsieina jokia pažangioji policija Europoj. Kaip kiekvienas sportas, taip ir jiu-jitsu, siekia kuo tiksliau ir kuo lengviau nugalėti priešą. Jiu-jitsu yra ne paprastas sportas, arba, ciniškai pasakius, sistema muštis, bet tikras mokslas, kurį reikia labai ilgai studijuoti. Reikia puikiausiai žinoti žmogaus kūno anatomiją, jo silpnas, visas jautresnes vietas ir reikia, be to, būti labai vikriam, fiziškai gerai išlavintam, kad šias žinias mokėtų išnaudoti. Policijai jiu-jitsu nėra paprastas pramogos sportas, bet įrankis priešams nugalėti. O, kadangi policijos priešai, tai tie patys visuomenės priešai, — visuomenė gali šį policijos patobulėjimą tik pasveikinti. Prie jiu-jitsu egzaminų aukšt. policijos mokykloj viršininko p. A. Ramanausko buvo pakviesta: piliečių apsaugos departamento direktorius p. Novakas ir eilė kitų aukštesnių svečių. Teko pamatyti, kaip policininkas be jokio ginklo sulaiko ir vedžioja daug stipresnį žmogų, stipruolis vikriai pagriebtas pagal jiu-jitsu metodus virsta žaislu silpnesnio rankose; policininkas taip pat tuščiom rankom, bet vikrumu ir jiu-jitsu metodus pritaikinęs, nuginklavo ir stipresnį žmogų, turinti rankose lazdą, peilį arba revolverį. Šiam sportui - mokslui išstudijuoti policijos referento p. Goštauto ir aukštesnės policijos mokyklos viršininko p. A. Ramanausko iniciatyva buvo komandiruotas Vokietijon policijos valdininkas.p. Reivytis, baigęs Berlyne šį kursą pirmuoju. Sugrįžęs p. Reivytis buvo paskirtas aukšt. pol. mok. inspektorium ir jiu-jitsu lektorium. Be to, tenka pastebėti, kad krim. pol. II skyriaus viršininko p. Budrevičiaus inicijatyva visi esantieji Kaune kriminalinės policijos II skyriaus (kriminalinio sekimo) valdininkai taip pat perėjo jiu-jitsu kursą. Svečiams buvo suruoštos vaišės, laike kurių buvo pasakyta karštu kalbų, pabrėžusių mūsų policijos tobulėjimą, jos „europėjimą“ ir taip pat jos vadų didelius nuopelnus šiai mūsų policijos pažangai. Buvo labai teisingai pabrėžta, kad iš policijos pažangos visur sprendžiama ir apie krašto kultūros laipsnį. Todėl policijos tobulėjimu tenka tik džiaugtis ir palinkėti, kad šisai tobulėjimas sparčiais žingsniais eitų ir toliau. G. Valkauskas. „Ar Vilnius priklauso lenkams, ar lietuviams?“ Šiais laikais beveik kiekviename Vakarų Europos mieste rasime lietuvių. Ir Belgijoje jų yra nemažas būrelis. Jį sudaro mūsų vyriausybės pasiųstieji aukštąjį karo mokslą eiti mūsų keli karininkai, įvairiose vietinėse aukštose ar specialėse mokyklose studijuojanti nemaža mūsų jaunuomenė ir uždarbio ieškoti atvykusių įvairaus luomo ir profesijos mūsų tautiečių grupė. Be jau kelinti metai gyvuojančios Lietuvių Studentų Sąjungos Belgijoje nėra jokios kitos kultūrinės lietuvių organizacijos. Nežiūrint į tai, kad Belgijos visuomenei mūsų tautos ir valstybės vardas nėra svetimas (prisiminkime kad ir p. Hymans'o garsųjį projektą!) ir kad jos atskirų atstovų tarpe Lietuva turi gerų prietelių — jos plačiosios masės vis dar labai mažai mūsų kraštą težino. Dar ir dabar neretai čia pasitaiko girdėti mus su rusais identifikuojant ir rusais vadinant. Čia gyvenantiems lietuviams neretai privačiuose pasikalbėjimuose ir viešose ar neviešose diskusijose tenka įrodinėti šios nuomonės klaidingumą. Nors kartais čia ir pasitaiko sutikti kiek daugiau su Lietuvos istorija ir dabartiniu jos gyvenimu susipažinusių vietinių inteligentų ir net didelių Lietuvos draugų — bendrai tariant belgai teturi apie Lietuvą visais žvilgsniais labai miglotą, dažnai ir visai klaidingą supratimą. Kaip ir kitur, Lietuvos vardą kiek daugiau čia žinomu ir susidomėjimo vertu yra padaręs Vilniaus klausimas, kad vietinė visuomenė juo ir gal bendrai Rytų Europos dabartiniu politiniu sutvarkymu tikrai domisi, rodo šio mėn. 12 d. Bruxelles, Saint Josse Casino salėje mūsų garbės konsulo p. Furst-Magerman'o pastangomis suorganizuotieji vieši debatai tema „Ar Vilnius priklauso lenkams, ar lietuviams?“ Dar keliolika minučių prieš debatams prasidėsiant salė — joje gali tilpti apie 600 asmenų — pilna publikos. Debatų išgirsti čia susirinkusiųjų sąstatas tautybės žvilgsniu yra labai įvairus, nes be aiškiai dominuojančios prancūzų kalbos publikoje girdisi šnekant ir rusiškai ir lenkiškai ir lietuviškai. Venoje pirmųjų ložių matosi mūsų gerb. p. konsulas su žmona ir su būriu vieną žymią Bruxelles žemės ūkio mokyklą lankančių mūsų sesučių — lietuvaičių; kiek toliau salėje visi mūsų pp. karininkai su žmonomis ir nemažas būrelis Bruxelles gyvenančiųjų ir net iš provincijos šia proga specialiai atvykusių lietuvių studentų. Atsilankė ir eilė vietinių Lietuvos draugų bei visuomenės atstovų: p. P. Struye, jau nekartą Bruxelles daręs paskaitų apie Lietuvą, ir savo kukliai reiškiamu mūsų kraštui dideliu prielankumu vietiniems lietuviams gerai žinomas žymus belgų advokatas; p. Goffin, Belgijos —— Lietuvos — Luksemburgʼo Prekybos Rūmų Pirmininkas; p. Van Langenhove, Gentʼo Universiteto profesorius, š. V. D. m. 16 vasario turėjęs Bruxelles „Palais Mondial“ muziejaus salėse paskaitą apie Lietuvą ir Indo-Europiečių tautų papročius ir būdą; p. Aronšteinas, advokatas; p. de Marneffe, inžinierius, vienas žymesnių Belgijos — Lietuvos ekonominio susiartinimo darbuotojas, jau nekartą buvęs Lietuvoje ir Kaune turėjęs keletą paskaitų apie tokio susiartinimo galimumus — ir ištisa eilė kitų vietinės visuomenės veikėjų. Salėje matosi didelis šios dienos darbų tvarkon įtrauktų klausimu susidomėjimas — visi nekantriai laukia pirmųjų kalbėtojų. Prieš debatus pradėsiant p. P. Fontaine, vietinis draugijos „Le Rouge et le Noir“ pirmininkas (mat ši draugija, su p. mūsų Konsulu susitarusi, yra šiuos debatus organizavusi ir jiems savo salėje maloniai vietą suteikusi), praneša, kad į seansą kviestas p. generalinis Lenkijos konsulas Bruxelles, asmeniškai dėl rimtų (?) priežasčių debatuose dalyvauti negalėdamas, yra prisiuntęs trumpą laišką, jame pabrėždamas, kad „nieko neturįs prieš, kad debatai Vilniaus klausimu įvyktų“. Pareiškęs vilties, kad šiuose debatuose kalbėtojai prisilaikys tinkamo bešališkumo, kaip debatus suruošusios draugijos senos tradicijos to reikalauja, p. Fontaine duoda žodį gerb. Lietuvos garbės konsului Bruxelles. P. Furst-Magerman savo kalbos pradžioje pažymi, kad jo, kaipo konsulo, pareigos neleidžia kiek plačiau paliesti šį Belgijos visuomenei jau žinomą opų istorinį klausimą. Vėliau jis trumpai ir aiškiai papasakoja Lietuvos Valstybės kūrimosi ir vystymosi etapus nuo gilios senovės iki mūsų laikų, kiek ilgiau sustodamas ir klausytojų dėmesį atkreipdamas į Vytauto Didžiojo valdytas Lietuvos žemes. Savo daugiau šiems debatams informacinio pobūdžio turinčią kalbą p. Konsulas gražiai papildo trumpai paaiškindamas ekrane rodomus Lietuvos istorijos žemėlapius ir mūsų krašto atskirus paveikslus, kurių tarpe klausytojai pamato Vilniaus miesto bendrą vaizdą, ir Vytauto Didžiojo, kurio 500 metų mirties sukaktuves lietuvių tauta šiais metais iškilmingai mini, atvaizdą, ir p. Rimšos garsiosios stovyklos „Lietuvos Mokykla“ paveikslą. Savo kalbą p. Konsulas baigia perskaitydamas š. m. vasario mėn. 15 d. Belgų laikraščio „Midi“ 46 — 47 Nr. skiltyse tilpusį trumpą, bet gražų p. Jakulio straipsnį apie Lietuvą, jos 12-sius Nepriklausomybės sukaktuvių metus pažymint. P. Furst-Magerman į savo vietą lydimas triukšmingomis publikos ovacijomis. Po p. konsulo žodį ima p. Edmond Perrey, advokatas. Šis kalbėtojas gina lenkų tezę. „Netikslus“ — taria jis „pats šios dienos debatų temos pavadinimas. Juk Vilnius ir jo teritorija, Tautų Sąjungos aprobuotu ambasadorių konferencijos nutarimu yra visai teisėtai (sic!) Lenkijos valdomi. P. Fontaine šios dienos debatų klausytojams patiektoji tezė yra tolygi klausimui, ar jūs esate už ar prieš svarbiąsias Tarptautines politines institucijas ir Versalio sutartį. Neramioji, su tarptautinėmis sutartimis nesiskaitanti, slaptai vokiečių ir rusų kurstoma ir nuolat Rytų Europos takai gresianti Lietuva negali į Vilnių jokių rimtų pretenzijų turėti. Vėliau seka graži ir turininga p. advokato Struye kalba. Tarptautinės teisės pamatiniais dėsniais einat — pareiškia šis didelis Lietuvos draugas ——ambasadorių konferencijos sprendimą jokiu būdu negalima pateisinti. Svetimų, jai visai nepriklausomų žemių, priklausomybės klausimą spręsdama ir betarpiai užinteresuotųjų valstybių nuomonės neatsiklausdama, ambasadorių konferencija yra pasiėmusi tarptautinio arbitro teises, kurių jai niekas ir niekuomet nėra suteikęs. Vieton jai visai svetimų turtų priklausomybės klausimą sprendus ambasadorių konferencija privalėjo Vilniaus problemą pavesti Tarptautiniam Haagos Teismui. Lietuva nemažiau už kitas valstybes siekia taikos. Bet Rytų Europai tol grės karo pavojus, kol nebus atitaisyta didelė ir visai neteisėtai ambasadorių konferencijos Lietuvai padarytoji skriauda, kurios dėka Vilnius, nors priklausomybės visi istoriniai argumentai ir yra lietuvių pusėje, šiandien visgi Lenkijos yra valdomas. Kadangi ambasadorių konferencijos sprendimas — užbaigia savo kalbą šis gabus teisininkas — neturi jokio juridinio pagrindo, Vilniaus klausimą reikia laikyti neišspręstu, atviru. Baigus p. Struye kalbėti visa publika kelia dar dideliausių ir labai triukšmingų ovacijų. Sekantis kalbėtojas, p. advokatas Aronšteinas, pradžioje trumpais bet gražiais bruožais nupiešia Lietuvos — Lenkijos santykių raidą po didžiojo karo, kiek ilgiau apsistodamas ties 1920 m. rudens įvykiais, lenkams Suvalkų sutartį sulaužius ir gen. Želigovskio „smurtą“ inscenizavus. Jis skaito net Tautų Sąjungos Tarybos posėdžių stenogramas, kur šis Lenkijos „sukilėlis“ ir jo žygis buvo visos eilės žymių pasaulio politikų viešai pasmerktas. Lietuva į Vilnių — trumpai kalbą suglaudus pasako p. Tronšteinas — turi neabejotinų visokeriopų teisių. Ir reikia gėrėtis tuo kukliu lietuvių tautos atkaklumu, su kuriuo ji, nežiūrint iki šiol Vakarų Europoje klaidingai pasireiškusio nemažo prielankumo lenkams, stengiasi praeitimi garsią ir istorinėmis bei kultūrinėmis liekanomis jai brangią seną savo sostinę, Vilnių, atgauti. Reikia tikėti, kad lietuvių tauta netolimoje ateityje sulauks pataisant tą neabejotinai didelę ambasadorių konferencijos neteisėtu sprendimu jai padarytą skriaudą. Teisės ir teisėtumo dėsniu sekant yra būtino reikalo lietuviams jų seną sostinę grąžinti. Kanuolių balsus girdint bus jau per vėlu šią Rytų Europoje užsilikusią ir nuolat didėjančią žaizdą gydyti. Ir šis kalbėtojas gausingomis ir ilgomis klausytojų ovacijomis yra nuo tribūnos palydimas. Toliau kalba Kaulio visuomenei jau žinomas p. de Marieffe. Sunki ir beveik negalima — sako jis — susidaryti čia tikrą Vilniaus krašto priklausomybės vaizdą, ypač nežinant — nemačius tų Rytų Europos sričių vietoje. Man, turėjusiam progos ten jau nekartą buvoti, Vilniaus kraštas neatrodo toks „lenkiškas“, kaip kad p. lenkų tezę čia gynusio kalbėtojo buvo papasakota. Jei ir iš tikro ten lenkai sudarytų absoliučią gyventojų daugumą — nesiprantama, kodėl Lenkija niekad nėra sutikusi leisti Vilnijos gyventojams patiems nevaržomai savo priklausomybės norus pareikšti. P. de Marneffe baigia savo trumpą, bet turiningą ir įdomią kalbą, cituodamas nekurias lietuvių tezei prielankias vietas iš vieno R. Martel veikalų. Prieš debatams pasibaigiant p. Fontaine paskaito į juos kviesto Bruxelles „Palais Mondial“ didelio muziejaus (kuriame vietinės Lietuvių Studentų Sąjungos pastangomis ir Lietuvos, nors tuo tarpu dar ir nelabai turtingas skyrius įrengtas) direktoriaus p. P. Otlet, susidėjusių apystovų delei negalėjusio būti kalbėtojų tarpe, prisiųstą laišką, kuriame reiškiamas sumanymas pavesti nors neilgam laikui Vilniaus miesto ir jo teritorijos valdymą Tautų Sąjungai, kuri ten laikui bėgant galėtų vietinių gyventojų nevaržomą nuomonę kas dėl priklausomybės išgirsti. Panašią — kaip ir jis pats pasisako — utopišką mintį patiekia iš publikos ir žilagalvis seniukas, buvęs vienas žymių Rusijos advokatų, kuriam esą yra tekę šiandien ginčijamas vietas kadaise lankyti ir kurių priklausomybės klausimu dabar sunku aiškiai pasisakyti. Lietuviai į Vilnių turi neabejotinai rimtų, neginčytinų teisių. Tuo apie porą valandų užsitęsę debatai yra baigiami. Į klausytojus jie yra neabejotinai gilaus įspūdžio padarę, ir gal ne vieną jų lietuvių pusėn pakreipę, ar bent jau Vilniaus klausimu dvejoti priverstu ten, kur Lenkijos teises ir argumentai pirmiau atrodė net neginčytini. Bruxelles gyvenantiems lenkams, ypač debatuose buvusiems, šis lietuvių — kaip jie ir patys pripažįsta — laimėjimas aišku — nėra patikęs. Skaudu, žinoma, matyti jiems pirmuosius brėkštančius teises ir teisingumo viešpatavimo spindulius.


Kaip praneša agentūra „Pres trast of India“, vakar spaudos konferencijoje Tezpure ministras pirmininkas Neru pareiškė, kad, turint galvoje Kinijos nutarimą atitraukti savo kariuomenę, labiau ginčijama yra pasienio linija Ladakche, negu pasienio Šiaurės Rytų agentūroje. Neru vėl tvirtino, kad būtina atitrauki kariuomenę už 1962 metų rugsėjo 8 d. linijos. Į klausimą, ar jis manąs, kad į Indiją gali atvykti amerikiečių sausumos kariuomenė, Neru atsakė neigiamai. Patarėjai įvairiais klausimais gali atvykti, pasakė Neru, tai visai kas kit


Draugas N. Chruščiovas nusiuntė Aktiubinsko srities Temiro žemės ūkio mechanizavimo mokyklos Nr. 6 kolektyvui laišką, kuriame pažymėjo vertingą iniciatyvą įkurti prie šios mokyklos stambų mokomąjį ūkį daugiau kaip penkių tūkstančių hektarų plote. Mechanizatoriai jame ruošiami, remiantis pažangiais darbo metodais ir kolektyvo kova už aukštus žemės ūkio produktų gamybos rodiklius. Jūs pasirinkote teisingą kelią ruošti mechanizatorių kadrams mūsų socialistiniam žemės ūkiui, sakoma laiške. Jūsų patyrimas, sukauptas ruošiant labai kvalifikuotus mechanizatorių kadrus stambaus mokomojo ūkio pagrindu, visokeriopai remtinas ir plačiai skleistinas. N. Chruščiovas karštai pasveikino visą gamybinio mokymo meistrų, dėstytojų bei moksleivių kolektyvą ir palinkėjo jam naujų laimėjimų. Savo laiške draugui N. Chruščiovui Temiro mokyklos darbuotojai praneša, kad 1962 metais čia paruošti 632 labai kvalifikuoti mechanizatoriai. Sunkiomis rajono dirvožemio bei oro sąlygomis mokomajame ūkyje vidutiniškai išauginta po 11,3 centnerio grūdų iš hektaro 5069 hektarų plote. Mokyklos darbuotojai pasižadėjo TSKP Centro Komitetui ir N. Chruščiovui nepagailėti jėgų ir energijos ruošti mechanizatoriams, sugebantiems dirbti taip, kaip dirba pirmūna


B. Raselas: „Chruščiovo drąsa ir kilnumas“

Laikraščio „As safa“ vyriausiasis redaktorius pateikė eilę klausimų įžymiam Anglijos filosofui Bertranui Raselui. Be kita ko, jis paklausė B. Raselą: „Ar jūs tikite, kad Chruščiovo elgesys Kubos klausimu buvo humanišikas?“ Į tai B. Raselas atsakė: „Aš tikiu, kad Chruščiovo elgesys Kubos klausimu rodo drąsą ir kilnumą. Aš negaliu įsivaizduoti, kad Kenedis panašiai veiktų, jeigu susidarytų tokia pat padėtis dėl Formozos. Aš tikiu, kad tik Chruščiovo elgesys Kubos problemos atžvilgiu po to, kai buvo paskelbta blokada, neleido kilti pasauliniam karui


Susitikimas su LDDP vadovais Žurnalistų sąjungoje

Vakar įvykusioje LDDP spaudos konferencijoje partijai atstovavo jos Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas G.Kirkilas ir Tarybos nariai: J.Bernatonis, V.Beriozovas, A. Lozuraitis. LDDP POLITINIAI PRINCIPAI Pasak filosofo A.Lozuraičio, šiuo metu mūsų valstybėje išvis nėra civilizuotos ir kultūringos politikos, tokios kaip Vakarų liberaliose demokratinėse valstybėse, į kurias pretenduojame būti panašūs. Lietuvos politikos padangėje tam tikru momentu ėmė dominuoti netolerantiški, nepakantūs kitai pozicijai žmonės, kuriems svarbiausia yra ne išsakyti savo požiūrį, bet užčiaupti burną kitaip manančiam. Taip slopinamas tautos protas. Pati valdžia susidėjo su ekstremistais, užuot pabandžiusi sutelkti tautą, išreikšti bendrus visų žmonių interesus. Priešingai, vienų sluoksnių atstovai yra nuolat ujami, kitų - aukštinami. Neįvykus valdžios ir proto jungtuvėms, sustiprėjo autoritarizmo pavojus, kurį tam tikra dalimi neutralizavo gegužės referendumo rezultatai. LDDP sieks išvengti ideologizuotos politikos ir prisidėti įtvirtinant Lietuvoje naujas politines vertybes, atsisakant įkyraus kai kurių idėjų, pavyzdžiui, tautinės nepriklausomybės, eskalavimo ir įnirtingų grumtynių kiekvienu klausimu, kadangi jau priartėjome prie absurdo ribos. Atėjo laikas kurti naujas politikos tradicijas, siekti, kad lietuviai įprastų pirmiausia orientuotis ne į asmenybes, lyderius, kurie yra laikini, nepastovūs ir prieštaringi, o į įstatymus ir principus, kurie, kai visiems bendros „žaidimo taisyklės” iš tikrųjų gali suvienyti tautą. LDDP ateina į rinkimus su santarvės ir pragmatizmo lozungais. Gerai, kad ši partija buvo opozicijoje ir nutolo nuo realios valdžios. Kai ją kritikavo, ji negalėjo kaltinti kitų ir buvo priversta atsinaujinti. Nėra LDDP viduje ir grumtynių dėl valdžios. Pasak G.Kirkilo, svarbiausias naujojo Seimo uždavinys - propaguoti Lietuvoje pragmatinę, ekonomiškai ir socialiai tikslingą politiką. Tik tai padės išsaugoti gležną demokratijos daigelį. LDDP dės visas pastangas, kad būtent tokia politika dominuotų Lietuvoje. LDDP IR RINKIMAI Partija iš esmės baigia rengtis rinkimams: yra programa, numatyti kandidatai į deputatus. LDDP turi apie 15 tūkstančių narių, neskaitant rėmėjų, tad pasirinkti yra iš ko. Svarbiausi kriterijai: padorumas ir profesine kompetencija. Siekiama, kad tarp kandidatų būtų teisininkų, ekonomistų, politikų, kurie vėliau galėtų naudingai dirbti Seime. Kandidatai parenkami įvairiai, daug lemia vietos iniciatyva. Mažoritariniuose rinkimuose daugiausia balotiruosis vietos žmonės, gerai pažįstami ten gyvenantiems rinkėjams. Kandidatai bus iškelti visose apygardose, nors galimos ir nedidelės išimtys. Į jokias rinkimines koalicijas LDDP nesiruošia stoti. Partija optimistiškai žvelgia į artėjančius rinkimus. G.Kirkilas prognozavo, kad juose dalyvaus 70-75 proc. rinkėjų, kurie išrinks pakankamai reprezentatyvų parlamentą. V.Beriozovas išreiškė mažiau optimistinę prognozę. Jo nuomone, žmonės yra labai nusivylę dabarties realijomis, todėl gali likti pasyvūs rinkimų stebėtojai. Reikėtų agituoti eiti įrinkimus visus žmones, nepaisant to, už ką jie rengiasi balsuoti. J.Bernatonis atkreipė dėmesį į tai, kad valstybinės masinės informacijos priemonės yra gana pasyvios artėjančių rinkimų atžvilgiu. Matyt, kai kas norėtų, kad rinkėjų ateitų balsuoti nedaug. Jeigu taip atsitiks, pažymėjo J.Bernatonis, tai nukentės pirmiausia įvairios centristinės partijos ir judėjimai, o ne LDDP ar Sąjūdis-3. LDDP neketina prisaikdinti savo kandidatų, kad šie, tapę deputatais, įeis į partijos frakciją Seime. Tikima žmonių padorumu. Rinkimų taktika nebus grindžiama vien tik kritika. LDDP atstovai pažymėjo, kad visiškai nedžiūgauja dėl ekonomikos krizės, o, kritikuodami valdžios vyrų nemokšiškumą, tiesiog vadina daiktus jų tikraisiais vardais. Nėra rinkimų triukas ir A. Klimaičio klausimas. Buvo ir bus ginamas žmogus, kurio kaltė teisiškai neįrodyta. Pasak J.Bernatonio, šią problemą rinkimine pavertė tie, kurie pradėjo demagogiškai domėtis, kodėl, suėmus A.Klimaitį, niekas nenusišovė, kodėl jis nepašalintas iš LDDP ir pan.? Nekaltumo prezumpcija šiuo atveju buvo pažeista labai šiurkščiai. A.Klimaitis iš principo gali būti LDDP remiamas kandidatas Seimo rinkimuose, bet tokiu atveju iškiltų daug sunkumų dėl pilietybės. Spaudos konferencijos dalyviai atsakė ir į kitus žurnalistų klausimus.


Eizenhaueris ir Dalesas išvyko iš Bermudų salų

Amerikos agentūrų pranešimais, šiandien iš Bermudų salų į Vašingtoną, pasibaigus deryboms su Anglijos ministru pirmininku Makmilanu, išskrido JAV prezidentas Eizenhaueris ir valstybės sekretorius Dalesas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Ekonominės ir prekybos derybos tarp Vokietijos ir Lenkijos vėl atnaujinamos. Šios vokiečių lenkų derybos eina jau seniai, tačiau ligšiol dėl įvairiu pažiūrų skirtumų buvo nuolat atidėliojamos. Reikia manyti, kad šį kartą iš vokiečių pusės bus parodyta daugiau nuolaidumo, nes to reikalauja politinis momentas. Vokiečiai mat pirmoj eilėj yra susirūpinę pagreitinti Pareinio evakuaciją, kuriai, žinoma, Lenkija yra visada priešinga, nors tiesioginiai toj okupacijoj ir nedalyvauja. Atnaujindami derybas su lenkais, vokiečiai tikisi tuo sumažinti lenkų pasipriešinimą tarpusavio kompensacijos keliu. Vokietija taip pat atnaujina ir prekybos derybas su Estija. Derybos su Estija eis dviem linkiem: 1) dėl prekybos sutarties ir 2) dėl atlyginimo vokiečiams dvarininkams už nusavintus dvarus. Derybose dėl atlyginimo už dvarus Vokietija tiesioginiai nedalyvaus, nes tai yra Estijos vidaus reikalas, bet praktiškai Berlynas ir jomis yra suinteresuotas.


Amerikos bendradarbiavimas. „Matin“ korespondentas iš Ženevos praneša, kad Tautų Sajunga, tur būt, vis dėlto būsianti priversta iš Ženevos pasitraukti ir pasirinkti sau kitą miestą, nes nupirktas žemės sklypas Tautų Sąjungos rūmams statyti esąs per mažas, miesto valdyba priešinasi nusavinti greta esantį sklypą. Spaudos žiniomis, Amerikos Jungtinės Valstybės sutinkančios bendradarbiauti su Tautų Sajunga, bet tiktai tais klausimais, kurie jas įdomauja. Į Europos valstybių ginčus ji kaip ir ligšiol nesikišianti. (Elta).


KAIRAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Jemeno misijos Kaire atstovas pareiškė, kad misija gavo karaliaus Achmedo telegramą, kurioje pranešama, kad anglų lėktuvai vėl pradėjo vykdyti antskrydžius prieš pietinius Jemeno rajonus ir bombardavo Šukeiro, Aš-Šarafo ir Beichano gyvenamąsias vietoves.


Šiandien Ženevos Spaudos namuose TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas V. Zorinas surengė spaudos konferenciją, kuri nepaprastai sudomino žurnalistus. Spaudos konferencijos pradžioje V. Zorinas padarė pareiškimą. Priminęs Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje vykstančių derybų dėl visuotinio ir visiško nusiginklavimo istoriją, jis skyrė ypatingą dėmesį 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto darbui. Pradėjęs kovo 14 d. savo darbą 18-kos valstybių komitetas, pažymi Zorinas, pradėjo vykdyti jam iškeltą uždavinį. Kovo 15 d., kaip žinoma, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko pateikė komitetui svarstyti tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą, kuriame konkrečiai įkūnyti TSRS ir JAV suderinti ir Generalinės Asamblėjos aprobuoti visuotinio ir visiško nusiginklavimo principai ir kuriame yra detali tokio nusiginklavimo programa, paskirstyta į tris etapus ir apskaičiuota įgyvendinti per ketverius metus, esant griežtai tarptautinei kontrolei kiekviename šios programos etape. Visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas yra vienintelis konkretus dokumentas, kuris apima visus nusiginklavimo etapus ir kuriame kiekvienam etapui numatytos visai konkrečios nusiginklavimo priemonės, susijusios tiek su įprastinio tipo ginklais, tiek ir su raketiniu-branduoliniu ginklu; be to, kontrolės priemonėmis siekiama, kad valstybės tiksliai vykdytų savo įsipareigojimus kiekvienos nusiginklavimo priemonės atžvilgiu. Tarybų Sąjungos delegacija, pareiškė V. Zorinas, suprantama, yra pasiruošusi, kad, svarstant šį projektą, būtų išnagrinėti ir kiti pasiūlymai, kaip išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, taip pat JAV pasiūlymai. Tarybų Sąjungos delegacija, toliau kalbėjo V. Zorinas, taip pat mano, kad ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį, tik jai nepakenkiant, komitete gali būti apsvarstytos priemonės, kaip sumažinti tarptautinį įtempimą ir sėkmingai išspręsti visuotinio ir visiško nusiginklavimo problemą, priemonės, kurios gali būti įgyvendintos dar prieš sudarant tokio nusiginklavimo sutartį. Tuo būdu visos šios priemonės, kaip ir tos, kurias siūlo JAV už visuotinio ir visiško nusiginklavimo ribų, gali būti apsvarstytos lygiagrečiai, sprendžiant pagrindinį komiteto uždavinį – parengti visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. O branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimu, pabrėžė jis toliau, Tarybų Sąjungos delegacija yra pasiruošusi sutikti, kad būtų sudarytas iš TSRS, JAV, Anglijos ir Prancūzijos atstovų pakomitetis. Suprantama, jeigu Prancūzija nesutiks dalyvauti šiose derybose bandymų klausimais, tai mes sutiksime, kad dalyvautų trys valstybės – Jungtinės Valstijos, Anglija ir Tarybų Sąjunga.


Antra prof. Voldemaro kalba T. S-gos tarybos 53 sesijoj.

(Mūsų Lugano korespondento). Po didelių presijų į Lietuvos ministerį pirmininką, vidurnakty (ketvirtad.) įvykęs pas p. Briand, p. p. Quinones de Leon, Drummond, Zaleski dalyvaujant, pasikalbėjimas galutinai aptarė lenkų lietuvių derybų eigos raportą ir jojo tokias dispozicijas, kurios galėjo būti priimtinos Lietuvos vyriausybei. Priimant raportą ir rezoliuciją p. ministeris pirmininkas pasakė neilgą, įtikinančią kalbą, kuri visuose paliko visai gero įspūdžio. Lietuva pildo tarptautinius pasižadėjimus. P. Voldemaras savo kalboj sako, kad raportas ir rezoliucija mini susisiekimo ir tranzito kliūtis. P. Zaleskis Karaliaučiuje yra net padaręs deklaraciją, kad Lietuva nevykdanti tarptautinių pasižadėjimų, kurie išeina iš Klaipėdos konvencijos. Dar šios sesijos bėgy jis prašė Tautų Sąjungos intervencijos. P. ministeris pirmininkas užtikrina, kad tekniški ekspertai, išstudijavę klausimą, tegalės pasakyti, kad Lietuva yra išpildžius jos tarptautinius pasižadėjimus. Koksai yra svarbiausias tarybos pasisekimas, vykdant gruodžio 10 d. rezoliuciją? Tiktai ateitis tegali duoti sprendimą dėl Tarybos veikimo. Bet reikia pabrėžti, kad ginkluoto konflikto išvengta. Lietuva kreipėsi į tarybą, norėdama rasti teisingumą, kuris lietė du klausimu liečiančiu moralę. Pirmoj eilėj praeities likvidacija. Lietuvos atžvilgiu buvo padarytas smurtas. Tai konstatavo ir pati Taryba p. Leon Bourgeois, buvusio tuo metu prezidento, puikioj kalboj. Moralės skriaudos niekuomet negali būti pamirštos. Nuo to momento klausimas nėra pažengęs į priekį. Kai kada net pradedama manyti, kad jis yra pamirštas, bet juk moralės skriaudos negali būti pamirštos. Reikia, kad tos skriaudos būtų atitaisytos, nes kol to neįvyks, tol nebus galima ir išsprendimo rasti. Moralinio pobūdžio problema nėra išspręsta. Raportas konstatuoja, kad derybose būta nepasisekimų. Lietuva iškilmingai pareiškia, kad didžiausias nepasisekimas yra tas, kad moralinio pobūdžio problema nebuvo išspręsta. Tarptautinės sutarties sulaužymas yra įvykęs. Tai konstatavo pati Tautų Sąjunga, kuri kartu ir pareiškė, kad sprendimai ne jos pasiūlyti, ne šalių sutikimo, jos niekuomet nebus priimti. Čia ministeris pirmininkas padarė aiškią aliūziją į ambasadorių konferenciją 1923 m. kovo 15 d. sprendimą. Teisės atžvilgiu šis tas atsiekta, bet ne realybėj. Štai kur didžiausis nepasisekimas! Kur yra Tautų Sąjungos galia? Prof. Voldemaras klausia, kur yra Tautų Sąjungos jėga. Ji neturi ginkluotų pajėgų, bet jeigu ji turėtų ir gausingą kariuomenę, jos svarbiausia jėga visgi būtu moralė, kas iškilmingai yra pareikšta pakto įvade. My country – right or wrong. Paskutinio šimtmečio bėgy dažnai buvo skųstasi, kad tarptautinė moralė visiškai išnykusi. Nusiskundimai liko bergždi. Politiką galima buvo reziumuoti didelio anglo politiko žodžiuos: „My conntry – right or wrong“. Šita gryno intereso politika įsteigus Tautų Sąjungą buvo pasmerkta. Jos pakte priimtas teisingumo principas ir skrupulingas respektavimas tarptautinių sutarčių organizuotų tautų santykiuose. Tautų Sąjunga ne tiek paremta kontraktu, kiek pasitikėjimu. Jeigu Tautų Sąjunga pasmerkė intereso politiką, jeigu ji paskelbė kaipo aukščiausią tautų pareigą – teisingumo įgyvendymą, tai čia ir semia ji savo galę. Aš manau, kad Tautų Sąjunga ir taps tik tuomet pasauline, jeigu ji taps didele morale jėga. Štai kodėl moralinio pobūdžio klausimai mums labiau rūpi nei menki klausimai, kaip antai: susisiekimo, telegrafo. Reikia gailėtis, kad šioj krypty nepadaryta jokio progreso, o vien tėra nepasisekimas. Kitas nepasisekimas. Moralinio pobūdžio nepasiekimas dar yra ir tame, kad nėra surasta jokio išrišimo, kad būtų apsaugoti Lietuvių interesai Vilniaus Gardino krašte. Teisybė, Taryba yra pasmerkusi represalijų būdo, bet konkretaus nieko nepadaryta; padėtis lieka kaip buvusi. Ką sakyti dėl gruodžio 10 dienos rezoliucijos? Gruodžio 10 d. rezoliucija davė pasisekimų ir nepasisekimų. Galutiną sprendimą dėl jos sunku būtų duoti. Ji lieka


Liaudies deputatų suvažiavime, teigia Kanados dienraštis „The Globe and Mail”, B.Jelcino oponentai kalbės maždaug taip: kodėl nebūtų galima įvesti kapitalizmo mažais, griežtai kontroliuojamais žingsniais? Jeigu tai pavyko Kinijoje, kodel nepavyks Rusijoje? Tačiau tai galėjo pavykti prieš dešimtį metų. Pavyzdžiui, jeigu M.Gorbačiovas būtų leidęs privačius ūkius, dabar šalyje žemės ūkis galbūt klestėtų ir būtų pavyzdys naujausioms Kinijos reformoms. Jeigu jis būtų įkūręs laisvos verslininkystės zonas, tarkime, Baltijos respublikose, tai šiandien galbūt būtų sukurtas pakankamai didelis privatus sektorius, palaikantis visą ekonomiką. Bet M.Gorbačiovas to nepadarė. Rezultatas - tokio masto ekonomikos smukimas, kokio Kinijoje niekada nebuvo. B.Jelcinas neturėjo kitos išeities, kaip sparčiai diegti laisvas kainas, privačią verslininkystę ir konvertuojamą rublį. Rusija nebegali grįžti 15 metų atgal, kuomet Kinija pradėjo reformas. Vėl įvedus stabilų rublio keitimo kursą, daugelį senų tarifų ir kitus importo barjerus, kainų ir atlyginimų kontrolę, rinkos ekonomikos kūdikis būtų pasmaugtas lopšyje. Be to, Kinijos modelis nėra toks tobulas, kaip apie jį kalba Rusijos opozicija. Valstybės ūkis yra sunki, išteklius sekinanti Kinijos ekonomikos našta.


Vokiečių ministerių kabinetas jau sudarytas. Birželio 28 d. Miuleris Frankenas vėl tarėsi su centro partija. Per tą pasikalbėjimą vyriausybės sudarymo sunkumai pavyko pašalinti. Prezidentas Hindenburgas, išklausęs antro Miulerio pranešimo apie ministerių kabineto sudarymo padėtį, pavedė jam sudaryti provizorinę vyriausybę, kuri pasiliksianti iki rudens. Šioj provizorinėj vyriausybėj centro partijai atstovauja tik frakcijos vadas. Miulerio patiektam laikinosios vyriausybės sąraše figuruoja šie ministeriai: kancleris Hermanas Miuleris – socialistų atstovas; okupuotų sričių ir susisiekimo – centro atstovas Gaerardas užsieniu reikalu – ligšiol buvęs ministeriu vokiečių liaudies partijos narys Štrezemanas; vidaus reikalų – socialistų atstovas Severingas; darbo – socialistas Wiselis; ūkio –vokiečių liaudies partijos narys Curtius; finansų – socialistas Hilferdingas; teisingumo – demokratas Koch Weseris; krašto apsaugos – generolas Groeneris; tiekimo – Badeno demokratų partijos narys Dietrichas: pašto – Bavarijos liaudies partijos atstovas Schaetzelis. Prezidentas Hindenburgas naują Miulerio sudarytą laikiną vyriausybę patvirtino.


Vakarų Berlyno keturių deklaracija ŠIOMIS dienomis Vakarų Berlyne Vokietijos Federatyvinės Respublikos ir trijų Vakarų valstybių — JAV, Anglijos ir Prancūzijos atstovai pasirašė dokumentą, įmantriai pavadintą: „Apie Vokietijos suvienijimo bendrosios politikos principus“. Šį dokumentą Vakarų propaganda iš anksto išreklamavo, kaip JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR „naują žodį” Vokietijos klausimu. Tačiau iš tikrųjų pasirodė, kad kalnas pagimdė pelę. Kaip tik tokiais žodžiais Vakarų Berlyne pasirašytą pasireiškimą apibūdino Anglijos laikraštis „Nius Kronikl”. „Darbo kalnas pagimdė pelę, — rašė laikraštis. — Ir to negalima nuslėpti jokiais scenos efektais”. Vakarų Berlyno dokumentą taip pat vertina daugelis Vakarų Vokietijos laikraščių. Vakarų spauda šiuo atveju yra realesnė, negu Vakarų Berlyno pareiškimo autoriai. Jie įtraukė į savo dokumentą 12 punktų, ir jie visi tik pakartoja tai, ką jau iškėlė sprendžiant Vokietijos klausimą: šiuose punktuose vėl deklaruojama Vakarų Vokietijos dalyvavimo Vakarų kariniuose blokuose politika ir reiškiama nepagrįsta pretenzija išplėsti šią politiką visai Vokietijai. Klausiama, kam Vakarų politikams prireikė skelbti toki dokumentą ir kodėl tam buvo parinktas dabartinis momentas? Užsienio spauda yra tos nuomonės, kad VFR ir trijų Vakarų valstybių valdantieji sluoksniai visų pirma vadovavosi noru paremti Adenauerio partijos politines pozicijas rugsėjo mėnesį įvyksiančiuose parlamento rinkimuose. Vakarų Vokietijos vyriausybės partijų veikėjai savo rinkiminėje kampanijoje dabar spekuliuos tuo, kad jų politiką Vokietijos klausimu sankcionavo Vakarų sąjungininkai. Bet Londono laikraštis „Taims” abejoja, kad tokia parama bus naudinga Adenaueriui. Kitas Vakarų Berlyno dokumento tikslas, kaip nurodo spauda, yra dar labiau apsunkinti ir be to nesėkmingas nusiginklavimo derybas, kurios vyksta Londone SNO komisijos pakomitetyje. Štai jau puspenkto mėnesio tęsiasi pakomitečio sesija. Per tą laiką Tarybų Sąjungos atstovas pateikė daug konkrečių pasiūlymų, numatančių praktinius žingsnius apsiginklavimo sumažinimo, atominio ginklo uždraudimo, jo bandymų nutraukimo srityje. Tarybų Sąjungos pasiūlymai daug kuo atsižvelgia į Vakarų valstybių pageidavimus. Tačiau Vakarų valstybės, kaip buvo ne kartą praeityje, nesivaržo net atsisakyti savo pačių pasiūlymų, kad tik neleistų susitarti nusiginklavimo klausimais ir atvestų Londono derybas į aklavietę. Vakarų Berlyno deklaracija „Apie Vokietijos suvienijimo bendrosios programos principus“ yra naujas Vakarų valstybių mėginimas sužlugdyti nusiginklavimo derybas. Tai aiškių aiškiausiai matyti iš to, kad Vokietijos suvienijimą Vakarų pasiūlymų pagrindu dokumento autoriai iškelia kaip preliminarinę sąlygą nusiginklavimo problemai išspręsti. JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR Vakarų Berlyne pasirašytas dokumentas tai diversija, kuria siekiama sukomplikuoti tiek Vokietijos klausimo, tiek ir kitų tarptautinių problemų, jų tarpe nusiginklavimo problemos, sprendimą. Griežtai priešingų tikslų siekia kitas dokumentas Vokietijos klausimu, paskelbtas šiomis dienomis, — Vokietijos Demokratinės Respublikos vyriausybės, pareiškimas dėl vokiečių nacijos kelio į taiką ir Vokietijos suvienijimą. Šis dokumentas remiasi realiu faktu, kad yra dvi Vokietijos valstybės su skirtingomis visuomeninėmis santvarkomis ir numato praktinius jų bendradarbiavimo būdus. VDR vyriausybė teisingai mano, kad esamomis sąlygomis neįmanoma mechaniškai sujungti dvi Vokietijos valstybes į vieną valstybę bendrų Vokietijos rinkimų būdu. Galimas kitas dalykas — sudaryti suverenių Vokietijos valstybių konfederaciją, remiantis tarptautine teisine sutartimi. Pirmasis žingsnis į tokią konfederaciją būtų VDR ir VFR susitarimo sudarymas svarbiausiais vokiečių nacijai klausimais. Visiškai aišku, kad VDR vyriausybės pasiūlymų įgyvendinimas būtų stambus žingsnis atkuriant Vokietijos vienybę ir stiprinant taiką Europoje. Bet Vakarų valdantieji sluoksniai primygtinai laikosi savo Vakarų Berlyno dokumento ir jame esančių reikalavimų. Tuo jie, kaip teisingai rašo laikraštis „Nojes Doičland”, „siekia ne tik dar labiau apsunkinti Vokietijos klausimo išsprendimą, bet ir sudaryti prielaidas naujoms tarptautinėms komplikacijoms“. JAV, Anglijos, Prancūzijos ir VFR pareiškimas išbaigtai išanalizuotas TSRS Užsienio reikalų ministerijos pareiškime, paskelbtame š. m. rugpiūčio 3 d. Omano liaudies kova už nepriklausomybę APIE dvi savaites Omano arabų gentys narsiai kovoja prieš Anglijos kolonizatorius ir jų marionetę — Maskato sultoną Saidą Ibn Timūrą. Ilgą laiką Omano gyventojai, vadovaujami imamo Galebo Ben-Alio, turėjo nepriklausomybę ir neleido kištis į savo reikalus nei anglų valdžiai, nei Maskato sultonui. Tačiau 1955 metų pabaigoje Maskato sultono kariuomenė, apginkluota Anglijos ginklais ir vadovaujama Anglijos karininkų, įsibrovė į Omano teritoriją, užgrobė senovinę šalies sostinę Nazvos miestą ir privertė imamą Galebą Ben-Alį ją palikti. Nepaisydami to, Omano gyventojai nepakluso okupantams. Šių metų liepos mėnesį šalyje kilo sukilimas prieš Maskato sultoną ir jo šeimininkus Anglijos imperialistus. Kaip pareiškė Omano atstovas Kaire, sukilėliai kovoja išsivadavimo kovą prieš Britanijos imperializmą ir jo agentus ir yra įsitikinę, kad tik tokiu būdu jie gali apginti savo tradicines teises ir laisvę. Omano atstovas pabrėžė, kad sukilėliai reikalauja išvesti anglų kariuomenę iš šalies ir nuversti Anglijos statytinį sultoną Saidą Ibn Timūrą. Suklimas, kurio centras buvo Nazvos miestas, greitai apėmė visą Omano teritoriją. Sultono kariuomenė patyrė vieną pralaimėjimą po kito ir buvo priversta skubiai pasitraukti į pakrančių rajonus. Anglijos vyriausybė, sunerimusi dėl susidariusios padėties, priėmė nutarimą įsikišti į Omano vidaus reikalus. Sukilimui Omane numalšinti Anglijos valdžia naudoja šiuolaikinę karo techniką ir, kaip praneša Egipto spauda, „ketina negailestingai kariauti”. Anglijos aviacija bombarduoja Nazvą, Ibrį, Birkatą, Firką ir kitas gyvenamąsias vietoves, apšaudo kelius. Anglai plačiai naudoja padegamąsias bombas, raketinius sviedinius. Dėl Anglijos aviacijos barbariškų antskrydžių Birkato gyvenamoji vietovė visiškai sugriauta, o likę be pastogės jos gyventojai priversti ieškoti prieglobsčio gretimuose kaimuose. Tačiau barbariški Anglijos kariaunos veiksmai nepalaužė Omano gyventojų pasiryžimo kovoti už savo laisvę. Iš Omano atstovybės Kaire paskelbtų pranešimų matyti, kad Omano kariuomenė su pasipiktinimu atmetė Anglijos karinės vadovybės reikalavimą kapituliuoti ir toliau sėkmingai vykdo savo operacijas. Įvykiai Omane patraukė pasaulio visuomenės dėmesį. Omano liaudies kovą už savo nepriklausomybės užtikrinimą karštai remia visų šalių visuomenė. Kinijos laikraštis „Ženminžibao”, smerkdamas Anglijos agresiją, pabrėžia: „Tokie Anglijos kariuomenės barbariški veiksmai negali nesukelti viso pasaulio tautų pasipiktinimo”. Irano laikraštis „Arzu” rašo: „Engiama liaudis sukilo prieš plėšikus, kurie amžius siurbė jos kraują. Visų tautų simpatijos yra sukilėlių pusėje”. Milžinišką pasipiktinimą sukėlė Anglijos agresija Arabų Rytuose. Liepos 26 d. kalbėdamas Aleksandrijoje masiniame mitinge, Egipto prezidentas Gamalis Abdel Naseras pareiškė, kad egiptiečių tauta remia Omano nacionalines pajėgas, kovojančias už išsivadavimą iš užsienio viešpatavimo. Įvykiai Omane — dar vienas akivaizdus pavyzdys, kad kolonijinės valstybės neketina atsisakyti savo pretenzijų į Rytų tautų likimo tvarkytojų vaidmenį, o taip pat savo ketinimų toliau grobstyti šių šalių gamtos turtus. Tuo pačiu metu šie įvykiai vėl priminė visam pasauliui, kad visos kolonizatorių pastangos priversti už savo laisvę ir teises kovojančias Azijos ir Afrikos tautas atsisakyti jų pasirinkto kelio žlunga; tautų kova prieš kolonializmą įgauna vis platesnį užmojį ir apima vis naujus ir naujus rajonus.


Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje propaguojamas militarizmas

BERLYNAS, gruodžio 20 d. (TASS-ELTA). Vakarų Vokietijoje kasmet leidžiamas almanachas „Doičer Zoldatenkalender“ („Vokiečių kareivių kalendorius“), kurio pagrindinis tikslas - propaguoti militarizmą ir ideologiškai paruošti Vakarų Vokietijos jaunimą stojimui į Vokietijos Feleratyvinėje Respublikoje formuojamas ginkluotąsias pajėgas. Kaip praneša agentūra ADN iš Miuncheno, neseniai išleistas eilinis kalendorius 1957 metams prasideda karinio nusikaltėlio, buvusio generalfeldmaršalo Manšteino linkėjimu, kad tas karinis almanachas „susirastų kelią į jaunųjų bundesvero karių protus ir širdis“. Kitas karinis nusikaltėlis — buvęs feldmaršalas Keselringas straipsnyje „Kareivis ir jaunimas“ mėgina pavaizduoti Vakarų Vokietijoje formuojamas ginkluotąsias pajėgas jaunimo auklėjimo institutu. Eile straipsnių, tokių, kaip „Bundesvero keliai“, „Prie naujosios karo aviacijos lopšio“, „Atvykimo punktai savanoriams“ ir pan., propaguoja Vakarų Vokietijos remilitarizavimą ir agituoja jaunimą stoti į armiją. Vokiečių jaunimui agituoti militarizmo dvasia skirta ir serija buvusių hitlerinių generolų ir karininkų straipsnių-prisiminimų, kuriuose šlovinama hitlerinės Vokietijos agresija, visų pirma prieš Tarybų Sąjungą. Tų straipsnių pavadinimai kalba patys už save: „Rostovo šturmas“, „Sevastopolio pavergimas“, „Kalnų šaulių kariuomenė pakyla į Elbrusą“, „Didelis Laimėjimas pietvakariuose“, „Puolamieji mūšiai Šiaurės Italijoje“ ir kiti. Šių straipsnių autoriai, agentūros ADN pranešimu, yra „nuteisti ir amnestuoti nusikaltėliai, neatitaisomi revanšistai - kariškiai ir žurnalistai, anksčiau skleidę ir dabar skleidžią fašistinę ideologiją“. Tarytum papildydamas šią straipsnių seriją, almanachas reklamuoja Vakarų Vokietijoje gausiai leidžiamą karinę literatūrą, kurios leidinių tarpe yra Geringo biografija, buvusio generolo pulkininko Frisnerio bei karinio nusikaltėlio Franco Papeno knygos ir pan. Almanachas taip pat propaguoja fašistinę sistemą darbo stovyklų, kuriose Vokiečių jaunimas išeidavo karinį rengimą. Šį militarizavimo metodą almanachas mini, kaip vieną iš „žygdarbių, apie kuriuos šiandien tylima“.


Anglijos vyriausybės pozicija prekybos su Kinijos Liaudies Respublika atžvilgiu, užimta nepaisant JAV valdančiųjų sluoksnių priešinimosi, sukėlė teigiamą Vakarų Vokietijos komercinių sluoksnių ir VFR spaudos atgarsį. Įtakingas Vakarų Vokietijos laikraštis „Di Velt” Anglijos stojimą prieš amerikinę prekybos su KLR boikoto politiką vertina kaip „drąsų nutarimą” ir pabrėžia, kad „dauguma Europos šalių ploja Anglijos žingsniui ir nori pasekti šiuo pavyzdžiu”. Laikraštis pabrėžia, kad iki šiol tik Bonos vyriausybė toliau skaitosi su užjūrio norais. Tačiau, atsižvelgdamas į VFR komercinių sluoksnių siekimus išplėsti prekybą su Kinija ir juos remdamas, laikraštis „Di Velt” reiškia viltį, kad ir Vakarų Vokietijos valdantieji sluoksniai „bus priversti skaitytis su dalykų realiąja padėtimi”. Komercinių sluoksnių atstovai, toliau nurodo „Di Velt”, „tikisi, kad federalinė vyriausybė paseks Anglijos pavyzdžiu… ”.


Gautomis Rygoj žiniomis iš Maskvos, susektas sąmokslas prieš karo komisarą Vorošilovą. Į uždaras iškilmes; kuriose dalyvavęs ir Vorošilovas, patekę 3 sąmokslo dalyviai, kurie norėję jį nužudyti. Sąmokslininkai suimti.


Jungtinės Sirijos — Egipto karinės vadovybės pasitarimas

KAIRAS, rugsėjo 12 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša spauda, vakar čia įvyko jungtinės Egipto ir Sirijos karinės vadovybės pasitarimas. Pasitarime dalyvavo žymūs Egipto ir Sirijos ginkluotųjų pajėgų vadovaujantieji veikėjai. Egipto spauda pabrėžia didelę dviejų šalių karinių vadovų pasitarimo reikšmę. Laikraščiai pažymi, kad pasitarimas sušauktas tuo momentu, kai imperialistai rezgia sąmokslus prieš Siriją, grasindami jos nepriklausomybei. Laikraštis „Al-Achram“ rašo, kad Egipto ir Sirijos karinės vadovybės atstovai „apsvarstė klausimą, kaip koordinuoti Sirijos ir Egipto gynybos planus“.


Kaip skaitytojai mano iš mūsų korespondento specialinės telegramos, vakar Tautų Sąjungos taryba Ženevoje padarė, taip sakant, lietuvių lenkų ginčo svarstymo preliudija. Išklausytas jau seniai de facto visų žinotas referento Bloklando raportus, išklausyti abiejų besiginčijančių pusių išsitarimai dėl šio raporto. Išklausė Tautų Sąjungos taryba ir nežino ką toliau daryti. Tarybos nariams paliekama laiko pagalvoti, pamąstyti, išeities paieškoti. Netrukus vėl bus šiam reikalui Tautų Sąjungos tarybos posėdis. Be abejojimo jame bus karštų ginčų ir kalbų, bus, gal būt, ir kokių nors ypatingų pasiūlymų. Bet ar tai galės ką nors padėt realiam, ne teoretiškam klausimo išsprendimui? Ar galės aukštoji taryba rasti tokią formulę, kuri visiems būtų priimtina? Vakarykštis tarybos posėdis dar kartą bus jos narius įtikinęs, kad lietuvių lenkų santykių klausimas yra vienintelis tarptautinės politikos klausimas visame pasaulyj. Sunku būtų rasti jam analogišką. Viena instancija gali jį vienaip išspręsti, kita kitaip. Vienur gali pripažinti esamąjį faktą, kitur gali reikalauti jo atitaisymo. Bet kol kas nematyt jėgos, kad vienoks, ar kitoks sprendimas galėtų būti įvykdytas. Čia dar reikia daug laiko, gal būt dar keliolikos metų, kad Lietuvai padaryta skriauda gali būti atitaisyta. Jei klausimas būtų vien tik teisės klausimas, tai nesunku būtų jį tuojau išspręsti. Ne tik praeitis, ne tik senosios Lietuvos istorija yra nepaperkamas liudininkas, kad Vilnių ir jo žemes valdė Lietuvos kunigaikščiai, kad Vilnius buvo iš senovės lietuvių miestas, yra ir daugiau liudininkų, kurie visuomet atvirai pasakys, kad Vilnius ir po „ Rzeczpospolitos“ išnykimo buvo palikęs Lietuvos miestas. O paskutiniai laikai turi autentiškų juridinių dokumentų, kurie fiksuoja Lietuvos teises į Vilnių. Tai yra dar niekieno nepanaikintos, neanuliuotos tarptautinės sutartys. Vilnių, kaip ir visą Lietuvą, prieš karą valdė Rusų imperija. Rusija turėjo suverenines teises ne tik į visą Lietuvos kraštą, ji buvo ir Lenkijos žemių suverenas. Atgavusi nepriklausomybę Lietuva padarė su rusų imperijos teisių paveldėtoja sovietų valstybe sutartį Maskvoje. Ta sutartimi Rusija pripažino Lietuvą, kaip nepriklausomą valstybę ir perdavė jai visas suvereninės valstybės teises į Lietuvos valstybės teritoriją, kurios sienos sutartimi yra fiksuotos. Vilnius ir jo žemės ta sutartimi yra pripažintos Lietuvai. Iš Vilniaus išėjo ir nepriklausomos Lietuvos paskelbimo aktas, kuriuo nepriklausoma valstybė buvo paskelbta su Vilnium, kaip sostine. Prieš šį nepriklausomybės aktą nėra protestavusi nė viena valstybė. Nepriklausoma Lietuva yra visu pripažinta, tuo pačiu yra pripažintas jos nepriklausomybės paskelbimo aktas. Šis aktas dar nėra sulaužytas. Su Lenkija Lietuva yra pasirašiusi tik vieną Suvalkų sutartį, kuri, nors lenkų ir buvo sulaužyta, tuo dar nėra panaikinta, kaip juridinis aktas. Tuo tarpu Lietuva, turėdama dokumentų, pagal kuriuos Vilnius yra jos miestas, nėra pasirašiusi nei su Lenkija, nei su kita kuria nors valstybe Vilniaus išsižadėjimo akto. Vadinasi, jei ginčą spręstų teisme juristai, tai Lietuvos laimėjimas būtų visiškai laiduotas. Deja, ji sprendžia ne teisės ir teisingumo sumetimais, į jį žiūrima, kaip į politinį dalyką. Ir todėl juridinės teisės čia yra nustumiamos antron vieton. Politinių kombinacijų sumetimai visą klausimą stato kitokioje plotmėje. Yra valstybių, kurios labai norėtų, kad Vilniaus klausimo pasaulyj visai nebūtų, kad tarp Lietuvos ir lenkų valdomos teritorijos esamoji demarklinija būtų pripažinta galutina valstybių siena, net daugiau, kad Lenkija Lietuvą kokiu nors ramiu būdu visai savo globon pasiimtų. Kitos valstybės, žiūrėdamos savo gyvenimo interesų, žiūri į klausimą visai kitaip. Sakysime SSSR arba Vokietija jokiu būdu negalėtų sutikti, kad Lietuva būtų pavesta lenkų globai. Tai gyvai paliestų šių valstybių interesus. Bet ne tik šios dvi čia suminėtos didžiosios valstybės yra suinteresuotos Lietuvos atsispyrimu prieš lenkų užgaidas. Daugiau ar mažiau tuo yra suinteresuotos ir jų politikai artimesnės kitos valstybės. Dabar mes pastebime, kad tarp Anglijos ir Prancūzijos vėl vyksta suartėjimo procesas. Po karo atsigavusi Vokietija pasaulinėse rinkose vėl ima atgauti savo pozicijas ir savo konkurencija gresia anglų prekėms. Kurį laiką po karo buvo beprasidedas reikštis anglų palankumas vokiečiams, kurį galima aiškinti germaniškos rasės instinktais ir tuo, kad tuojau po karo Prancūzija buvo didesnis Anglijos konkurentas Europoje ir pasaulyj, negu Vokietija. Bet štai vokiečių konkurencija ėmė sparčiai augti, įvarydama tam tikro susirūpinimo anglams. Iš kitos pusės dideli anglų konkurentai pasirodė Amerikos yankiai. Ir štai reiškiasi šioks toks anglų atšalimas nuo vokiečių ir Amerikos. Atrodo, kad vokiečiams su anglais suartėti yra didokų kliūčių. Suprantama, kad Vokietija nenori likt izoliuota. Ji savo akis kreipia į tolimą Ameriką ir dairosi arčiau Europoje. Čia nuo anglų prancūzų nuošaliau stovi Italija, čia nuo jų gerokai atitolusi SSSR. Vokiečių politikai tai mato ir savo kombinacijas daro. Bet kokia sutuacija susidaro Lietuvai? Mums rodos, kad Ženevoje šį kartą negali būti kalbos apie vieningą Tautų Sąjungos tarybos narių palankumą lenkams. Nei vokiečių, nei italų, nei kurių kitų kraštų atstovams nematyt reikalo prisidėti prie lenkų neteisėtų, smurtu paremtų, aktų pripažinimo. Taip galvoti verčia šaltas protavimas.


Pentagonas siekia naudoti kosmosą kariniams tikslams

SNO Generalinės Asamblėjos XVI sesijos kuluaruose sukėlė nerimą ir įtempimą „Niujork taims” Vašingtono korespondento pranešimas, kad Baltųjų rūmų nurodymu Pentagonas pradėjo ruošti programą, kaip suintensyvinti kosmoso naudojimą kariniams tikslams ir „užtikrinti Jungtinių Valstijų kontrolę” kosminei erdvei. Vienas iš šios programos aspektų yra ruošiamas projektas paleisti „palydovą su žmogumi, kuris galėtų susekti ir sunaikinti priešo kosminį laivą”. Nors Pentagonas pasiskubino paneigti šį pranešimą, niekas nepažiūrėjo į paneigimą rimtai. Juk dar gegužės mėnesį JAV gynybos ministro pavaduotojas Gilpatrikas pareiškė, jog gynybos ministerija nutarė paruošti žmogaus valdomų Žemės palydovų sistema, kad būtų galima „neutralizuoti priešo kosminius laivus”. Ryšium su tuo agentūra JPI pažymi, kad kariniams kosmoso naudojimo aspektams Jungtinėse Amerikos Valstijose skiriama vis daugiau dėmesio. Pavyzdžiu agentūra pateikė ne tik Gilpatriko pareiškimus, bet ir birželio 11 d. Pentagono paskelbtą nutarimą sukoncentruoti slaptų karinių ryšių palydovų konstravimo darbus JAV karinių jūrų pajėgų rankose, kad būtų galima juos paspartinti. Šlykštus kosminės erdvės naudojimo kariniams tikslams pavyzdys yra JAV vyriausybės nutarimas atlikti branduolinių sprogdinimų seriją dideliame aukštyje. Pentagono programa ir šis Amerikos vyriausybės nutarimas griežtai prieštarauja JAV pareiškimams, kad jos siekiančios taikiai naudoti kosmosą ir šioje srityje bendradarbiauti su Tarybų Sąjunga bei kitomis šalimis SNO ribose.