Pavojingai pažeidžiami Ženevos susitarimai

Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybė paskelbė pareiškimą, kuriame sakoma, jog tarptautinės kontrolės ir stebėjimo komisijos narių — Indijos ir Kanados atstovų išvada, kad Vietnamo Demokratinė Respublika vykdo „agresijos ir diversijos aktus” Pietų Vietname, prieštarauja tiesai ir pažeidžia 1954 metų Ženevos susitarimus. Pietų Vietnamo liaudis sukilo prieš fašistinę politiką, kurią vykdo Ngo Din Djemo vyriausybė, naudojanti kariuomenę teroristinėms operacijoms ir žvėriškiems patriotų bei dorų žmonių persekiojimams. Tai jos šventa, neginčijama teisė. Atlikdamos savo pareigą tautiečiams pietuose ir Tėvynei, vietnamiečių tauta ir Vietnamo Demokratinės Respublikos Vyriausybė vėl ir vėl reikalauja, kad Pietų Vietnamo vyriausybė nutrauktų savo išdavikiškus veiksmus ir vykdytų Ženevos susitarimus ir kad Amerikos Vyriausybė nutrauktų savo pavojingą intervenciją Pietų Vietname ir gerbtų įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė 1954 metų Ženevos pasitarime. Pareiškime raginama, kad 1954 metų Ženevos pasitarimo pirmininkai atmestų dviejų komisijos narių pranešime esančius teigimus, nes jie prieštarauja tiesai ir padeda dangstyti agresyvius ir karingus Amerikos imperialistų veiksmus.


Į žygdarbį, jaunasis patriote! BRANGUS drauge! Mes su tavimi nesame susitikę, bet aš žinau: tavo krūtinėje plaka karšta patrioto širdis, ir tu gerai suprasi mane. Mano rūpesčiai taps tavo rūpesčiais, mano mintys — tavo mintimis. Tu daug girdėjai apie Donbasą, tą nuostabų, negęstančios šlovės kraštą. Čia gyvena stiprūs ir narsūs žmonės. Jie kasa iš žemės vertingą kurą — akmens anglį. Ne kiekvienam suteikta teisė nešioti garbingą šachtininko vardą. Tai įmanoma tik stipriems dvasia. Šachta nemėgsta bailių ir verkšlentojų. Bet tu, manau, nepriklausai prie jų: ne tokiu tave išaugino brangioji partija ir Lenino komjaunimas. Tu karštai troškai mylimosios Tėvynės suklestėjimo. Mūsų partijai išmintingai vadovaujant, šalis su pasitikėjimu žengia į komunizmą. Vystosi ekonomika ir kultūra, gyventi darosi geriau ir linksmiau. Bet mes nenorime pasitenkinti pasiektuoju. Komunistų partija kviečia naujoms pergalėms. Partija iškėlė uždavinį — per artimiausius penkerius metus gauti kasmet po 10 milijardų pūdų grūdų, dvigubai daugiau mėsos, lašinių ir pieno, sudaryti šalyje įvairiausių prekių gausumą. Visa tai reikalauja toliau vystyti pramonę ir, visų pirma, didinti anglies gavybą. Juk tikrai. Nesuarsi žemės be traktoriaus, neišausi gelumbės be staklių: reikalingas metalas. Bet be anglies neišlydysi nė tonos ketaus, negausi plieno. Anglis reikalinga elektrinėms. Ji varo garvežius. Anglis – tai šiluma ir šviesa, dažai ir vaistai, parašiutinis audinys ir kino juostos. Šaliai reikalinga daug anglies. Milžiniški klodai jos yra požemio lobynuose. Šį turtą reikia iškelti į paviršių. Ir aš įsitikinęs: ne kas kitas, o tu drauge su Doneco šachtininkų gvardija tai padarysi! Brangioji Tėvynė šiltai rūpinasi šachtininku. Jo vardas labai gerbiamas. O ir tu pats su pagarba tari žodį „šachtininkas“. Dideli uždarbiai ir puikūs kurortai, Kultūros rūmai ir gerai įrengti butai — visa tai dosnia Tėvynės ranka duodama šachtininkams. Talentingi konstruktoriai kuria kalnakasybos mašinas, pagarsėję mokslininkai galvoja, kaip palengvinti šachtininko darbą. Mes gavome anglies ir uolienos kasimo kombainus, tobulus elektrovežius ir transporterius. Kokia laimė savo akimis matyti technikos gimimą, savo rankomis išbandyti naujas mašinas! Man teko išbandyti anglies kombainą „Donbas“. Nepamiršiu tų karštų didžių ieškojimų, kupinos įkvėpimo kūrybos dienų! Aš be galo patenkintas, kad ir mano patarimai padėjo konstruktoriams padaryti puikią mašiną. Kartu su savo draugais aš iškasdavau kombaino pagalba 18.000 tonų anglies per mėnesį. Donbasu visada įdėmiai rūpinosi V. I. Leninas, Donbase dirbo V. M. Molotovas, N. S. Chruščiovas, K. G. Ordžonikidzė, L. M. Kaganovičius. Doneco platumas skersai ir išilgai išvažinėjo „geologijos tėvas“ L. I. Lutuginas. Čia gyveno ir kūrė mokslininkas Mendeliejevas ir rašytojas Vasilčenka, kompozitorius Leontovičius ir dailininkas Kasatkinas. Čia gimė garsus poliarininkas Sedovas ir įžymus teptuko meistras Kuindži. Donbaso šachtininkai parodė narsumo ir vyriškumo stebuklus rekonstruojant šachtas. Nikita Izotovas ir Aleksiejus Stachanovas, pajungę naują techniką, pirmieji paneigė senąsias normas, atvėrė, naujus kelius darbo našumui pakelti. Daug girdėjai tu apie Doneco komjaunuolių darbą. 40 tūkstančių karštų širdžių atsiliepė į partijos raginimą ir atvyko į Donbaso šachtas pirmųjų penkmečių metais. Kartu su komunistais jie savinosi naujus mechanizmus, nesidrovėjo paimti į rankas ir kapliuką — uoliai dirbo, sukandę dantis, kovėsi prieš sunkumus. Doneco komjaunuolių žygdarbis įvertintas aukščiausia Tėvynės dovana — Lenino ordinu. Plieninis Donbaso jaunimo būdas pasireiškė Didžiojo Tėvynės karo metais. Mūsų šalies jaunoji karta visada lygiuosis pagal „Jaunosios gvardijos“ didvyrius. Keletas tūkstančių tavo amžininkų jau atvyko į Doneco šachtas su komjaunimo kelialapiais. Šachtininku gvardija šiltai, tėviškai pasitiko naująjį papildymą. Prityrę inžinieriai ir šachtininkai moko atvykusius kalnakasio specialybių, perduoda savo patyrimą. Tu jaunas. Tavo gyslose verda kraujas, širdis trokšta žygdarbių, o rankos geidžia didelio darbo. Atvažiuok į Donbasą. Čia tu geriau, negu bet kur kitur, pritaikysi savo jėgas, atskleisi gabumus. Visiškai neseniai ir aš atvažiavau į Doneco šachtą iš Zaporožjės kaimo Ševčenko. Pradžioj dirbau šaltkalviu, po to vairavau kombainą „Donbas“. Dirbau gerai. Čistiakovo kalnakasiai parodė man didelį pasitikėjimą, išrinkę Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Esu VLKJS CK narys. Tarybinės delegacijos sudėtyje teko aplankyti Austriją, Vengriją, Lenkiją. Dabar dirbu Čistiakovo šachtos Nr. 2-bis baro viršininko padėjėju. Bet argi aš vienas taip išaugau! Tai mūsų, šachtininkų, gyvenimo tradicija. Donbase atsivers kelias į tikrą darbininko šlovę ir tau, jaunasis drauge. Duokš ranką, drauge! VASILIJUS KUČERIS Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas


JTO generalinio sekretoriaus atstovas Afganistane S.Musuris pareiškė, kad buvęs šalies prezidentas N.Nadžibula tebesislapsto Kabule, JTO atstovybėje. S.Musurio žodžiais, N.Nadžibulą sauganti ir Afganistano vyriausybė.


Kovo mėnesį NATO Informacijos ir spaudos tarnyba, Lietuvos užsienio reikalų ministerija (URM) ir “Baltijos tyrimai” surengė trijų Baltijos valstybių gyventojų apklausą saugumo klausimais. Su tyrimo rezultatais spaudos konferencijoje supažindino URM Saugumo politikos skyriaus vedėjas K.Jankauskas ir “Baltijos tyrimų” direktorė R.Ališauskienė. K.Jankausko teigimu, apklausa parodė, kad žmonės saugumą suvokia ne vien karine prasme. Lietuvos siekiui tapti NATO nare pritaria 55,5 proc. mūsų šalies gyventojų (Estijoje atitinkamai - 54 proc., Latvijoje - 47 proc.). Nepritariančių Lietuvoje yra 26 proc. (Estijoje -31 proc., Latvijoje - 32 proc.). Į klausimą, kaip balsuotų jei rytoj vyktų referendumas, 51,2 proc. Lietuvos gyventojų atsakė, kad balsuotų už narystę NATO, o 24,5 proc. balsuotų prieš. Apklausa parodė, kad narystę NATO labiausiai remia išsilavinę ir jaunesni asmenys. Lietuvoje didelių skirtumų tarp įvairių tautybių asmenų nepastebėta, tuo tarpu Estijoje ir Latvijoje piliečių ir nepiliečių nuomonės išsiskyrė. Tik 13 proc. Lietuvos gyventojų įsitikinę, kad šalies saugumui grėsmingesni išoriniai pavojai, o 45 proc. mano, kad dominuoja vidaus gresmės. Tarp pavojų saugumui mūsų gyventojai paminėjo nusikalstamumą ir korupciją (30 proc.), nestabilią padėtį Rusijoje (22 proc.), Ignalinos atominę elektrinę (10 proc.) ir tai, kad Lietuva nepriklauso jokiam gynybiniam blokui (6 proc.). Latvijos gyventojai grėsmes vertina panašiai kaip mūsų šalies piliečiai. Nusikalstamumą ir korupciją grėsme laiko 36 proc. gyventojų, nestabilią padėtį Rusijoje 27 proc., tuo tarpu Estijos gyventojai labiausiai baiminasi nestabilumo Rusijoje (30 proc.) ir nusikalstamumo (25 proc.). Beje, visų valstybių gyventojai netiki, kad kuri nors valstybė galėtų mus užpulti, bet taip pat netiki ir tuo, kad užpuolimo atveju įstengtume apsiginti. Dauguma gyventojų remia bendrus Baltijos valstybių gynybos projektus ir dalyvavimą “Partnerystės taikos labui” programoje. Tačiau skirtingai negu Lietuvos ir Estijos gyventojai savo karių dalyvavimui taikos palaikymo operacijose Bosnijoje ir Hercegovinoje daugiau Latvijos gyventojų nepritaria nei pritaria (atitinkamai 39 proc. ir 37 proc.). Lietuvos gyventojai labiausiai pasitiki NATO (53 proc.). Jungtinių Tautų Organizacija (JTO) pasitiki 49 proc., o Europos Sąjunga 48 proc. Tuo tarpu Latvijos ir Estijos gyventojai labiausiai pasitiki JTO, atitinkamai 66 proc. ir 73 proc. NATO pasitiki atitinkamai 44 proc. ir 61 proc. Latvijos ir Estijos gyventojų. Visos Baltijos šalys labiausiai nepasitiki NVS. Kaip žurnalistams sakė K.Jankauskas, iš apklausos rezultatų matyti, kad informacijos apie NATO dar trūksta. Apie 30 proc. apklaustųjų negalėjo atsakyti į klausimus. Kaip svarbiausius informacijos šaltinius gyventojai minėjo televizijos stotis ir laikraščius bei radiją. Beje, Estijoje laikraščiai pralenkė televiziją. Tik 5 proc. Lietuvos ir Estijos gyventojų tarp informacijos šaltinių paminėjo oficialią savo šalies Vyriausybės informaciją, latviai tokio šaltinio išvis nepaminėjo. Visų trijų valstybių gyventojus labiausiai domina šalies stojimo į NATO kaina, integracijos privalumai, šalies įsipareigojimai tapus NATO nare ir aljanso galimybės užtikrinti savo narių saugumą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

„Nutraukti Vakarų imperialistų kišimąsi į Vengrijos reikalus“, —reikalauja Budapešto darbo žmonės

Vengrijos darbo žmonės smerkia Imperialistų tamsiuosius kėslus. Pastarosiomis dienomis Vengrijoje, ypač sostinėje Budapešte, vyksta darbo žmonių mitingai, kuriuose smerkiami Imperialistų mėginimai svarstyti SNO vadinama Vengrijos klausimą. Įvykusiame miesto darbo žmonių mitinge kalbėjo universiteto rektorius Jula. Jis protestavo prieš kišimąsi į Vengrijos vidaus reikalus. Niekas neturi teisės kalbėti apie mūsų vidaus reikalus, — pasakė jis, — juo labiau vadinamoji komisija, kuri nenori padėti mums, o atvirkščiai. Vengrijos darbininkų klasės vardu profsąjungų Centro Tarybos pirmininko pavaduotojas Miklošas Vašas pareiškė, kad Vengrijos darbininkų klasė tvirtai palaiko vyriausybę. Ypač susijaudinusi kalbėjo viena našlė, kurios vyras žuvo spalio 30 diena Spalio revoliucijos aikštėje. Ji paklausė, kodėl komisijos ataskaitoje nekalbama apie žvėriškumus tų, kurie užmušė jos vyrą. Katalikų dvasininkijos vardu kalbėjo Polikarpas Rado. Jis pasakė, kad, remiantis tarptautinėmis teisėmis, imperialistai neturi teisės svarstyti šio klausimo. Karolina Bort, kurios sūnus išbėgo į užsienį ir dabar negali sugrįžti, pasakė, kad komisija neužsiiminėtų šiuo klausimu, o verčiau pagalvotų apie tai, kaip grąžinti jos ir kitų Vengrijos motinų sūnus. Kartu su visa tauta protestuoja ir jaunimas. Savo protesto deklaracijas pasirašė Čepelio gamyklos jaunieji darbininkai, Budapešto Politechnikos instituto studentai. Vengrijos Jaunimas, dalyvavęs festivalyje, ir kt. Šiandien nuo pat ryto Budapešte didelis pagyvėjimas. Visuose laikraščiuose išspausdinta Vengrijos vyriausybės deklaracija, kurią žmonės skaito su didžiausiu susidomėjimu. Pasikalbėjime su mumis darbininkas Laslo Barta pareiškė: „Vyriausybė išreiškia mūsų balsą ir valią, todėl mes karštai palaikome savąją vyriausybę“. Tą patį sako pensininkas Janos Busta ir tūkstančiai kitų vengrų. BUDAPESTAS, rugsėjo mėn. 11 d. (telefonu).


Maskvoj jau nuo gegužės 18 d. eina Donbaso ekonominės kontrrevoliucijos byla. Kaltinami 53 inžinieriai ir technikai. Apie bylą mes jau esam trumpai rašę. Čia dar atminsim jos turinį. Rusijos anglies pramonės centre Donbase žvalgyba GPU šį pavasarį susekė slaptą organizaciją, kuri buvusi pastačiusi sau tikslą suardyti Donbaso pramonę. 30 inžinierių tardomi prisipažino. Jų pasakojimu organizacija susikūrusi nuo pat pradžios, kaip tik bolševikai užėmė Donbasą, t. y. nuo 1921 metų. Organizaciją sudarė buvusieji kasyklų savininkai inžinieriai ir technikai. Jos tikslas buvęs: 1. paslėpti geresnius anglies klodus, kad jie pasiliktų buvusiems savininkams; 2. gadinti visokiais būdais anglies pramonę, kad ją dezorganizavus, padaryti nuostolingą ir pagaliau priversti atiduoti koncesijoms. Organizacijos viršūnėj stovėjo daugiausia buvusieji kasyklų savininkai ir kasykių direktoriai. Jie būk turėję santykius su rusų emigrantais taip pat buvusiais kasyklų savininkais. Iš užsienių jie gaudavę ir pinigų. Mat, visi inžinieriai ir technikai už gadinimą gaudavę atlyginimą, o kai kurie net pastovias algas. Tokių pinikų, einant prisipažinusių daviniais, išdalinta iki 700.000 rublių auksu. Kaltinimas stengiasi įrodyti, kad šiton aferon esą įkišusios savo rankas lenkų ir prancūzų valdžios, kuriems svarbu buvę taip visą dalyką pavesti, kad karui atėjus sustabdžius anglies tiekimą ir tuo būdu suparaližavus visą judėjimą (geležinkelius, laivus, kurie maitinasi anglies energija), sustabdyti fabrikus ir t. t. Vyriausias centras buvęs Charkove. Jo priešaky stovėjo inžinieriai Matovas r Bratanovskis. Toliau ėjo rajoniniai inžinieriai Beregovskis ir Kalganovas. O dar toliau – visa eilė įvairių vietos inžinierių bei technikų. Šita organizacija, dirbdama 8 metus padariusi labai didelių nuostolių: geriausios šachtos užpiltos vandeniu. Suardyta visa eilė sujungtų su anglies pramone dirbtuvių. Keisčiausia, kad ton aferon būk įtrauktos ir vokiečių firmos, stačiusios Dobaso pramonei įvairias mašinas. Kaltinime figūruoja rimčiausios vokiečių firmos, kaip AEG (Allgemeine Elekricitäts Gescilschaft), Knapp ir kitos. Tos firmos kaltinamos, kad jos pristatydavo netikusias mašinas, jų inžinieriai bei technikai aiškindavę, kaip reikia vykdyti nežymiai gadinimo darbas, duodavo pinigų gadinimo organizacijai. Šita jau iš esmės sensacinga byla pasistengta išpūsti didžiausion sensacijon. Teismo salėj milžiniškas korespondentų štabas. Laikraščiuose ilgiausi beveik stenografiški visų kaltinamų ir liudininkų aprašymai. Be to, dar visos svarbiausios kalbos ir parodymai perduodami per radio. Ligšiol per tris savaites tebeeina kaltinamųjų ir liudininkų klausinėjimas. Kaltinamųjų parodymai daro be galo liūdną ir šlykštų įspūdį. Nors jie gerai žino, kad jiems visiems gresia sušaudymas, tačiau jie stengiasi kuo labiausiai ir save ir kitus apkaltinti. Štai išeina rajoninis vyr. inžinierius Berezovskis, vienas iš pirmųjų kaltinamų. Jo beklausant susidaro įspūdis, kad tas žmogus pastatė sau tikslu kuo labiausiai apkaltinti save ir kitus. Jis tarsi koks plepis viską išsipasakoja, net ir tokius dalykus, kurių niekas nežinojo ir žinoti negalėjo. ,,Pinigus ėmiau, kitiems daviau, kuriau organizaciją, viską ardžiau, gadinau, norėjau šachtas išlaikyti seniems šeimininkams, kurių buvau papirktas, ir kiek galint daugiau pakenkti sovietų valdžiai. Esu prigadinęs be galo daug, pridariau milžiniškų nuostolių. Nusipelniau didžiausią bausmę, jokių pasiteisinimų neturiu.“ Panašiai kalba kitas rajoninis inžinierius Kalganovas. Jie pasakoja tai visai ramiai, tarsi liudytų svetimoj byloj. Kai kurie net juokaudami su įvairiais juokingais visus juos biauriai charakterizuojančiais epizodėliais. Salė nuolat juokiasi iš Kalganavo, Našivačnikovo arba Kolodubo parodymų, nors tie parodymai lemia mirtį kelioms dešimtims žmonių. Jei kuris kaltinamųjų bando ginčyti savo kaltę, nenori pripažinti, tuojau išeina Berezovskis ar Kalganovas: „Kaip jis, pinigus ėmė, tada tiek, tada tiek, pagadino tą ir tą, organizacijai prikiauso nuo tada tai“ ir t. t. Vyriausias valstybės gynėjas triumfuoja. Jam čia beveik nėra ko daryt, jis čia nereikalingas, nes patys kaltinamieji atlieka jo darbą. Visi tie kaitinamieji be galo šlykštūs, doriškai nukritę taip žemai, kaip tik žmogus gali nukristi, jie be galo kvaili ir sakytum, nieko kito taip negeidžia kaip to, kad juos greičiau sušaudytų. Štai kaltinamieji Sušcevskis ir Kazarinovas pareiškia, kad jų gynėjai įkalbinėję juos ne viskuo prisipažinti, nes kitaip jie einą į tikrą mirtį. Todėl kaltinamieji atsisako nuo tokių gynėjų. Gynėjai paliuosuojami nuo gynimo ir prieš juos pradedamas tardymas. Buvo ir daug kitų panašių incidentų su gynėjais. Gynėjų skaičius visai sumažėjo. Štai vėl vieno kaltinamo Andriaus Kolodubo, buv. kasyklų savininko tikras sūnus konsomolcas rašo teismui: ,,Kadangi mano tėvas yra toks aršus sovietų tvarkos ir proletariato priešas, kadangi jis dalyvavo tokiam biauriam sąmoksle, tai aš išsižadu jo kaipo tėvo, reikalauju jam aukščiausios busmės (suprask: mirties bausmės) ir vadinsios ateity ne Kolodubu, bet Šachtinu“. Nesuprantama, kodėl tokios rimtos vokiečių firmos kaip AEG dalyvavo tokioj tamsioj aferoj ir kam jom buvo reikalinga leisti pinigus, kad suardžius Donbaso pramonę. Tiesa, kaltinimas prieš vokiečius remiasi daugiausia vokiečių monterio Badstieberio parodymais. Šitoj byloj aiškiai matyt tendencija parodyti teismą ne tik Donbaso inžinierių, bet buržuazijos ir kapitalizmo. Šitas teismas turi parodyti ir saviems piliečiams ir užsieniams visą buržuazinių sluoksnių supuvimą, kapitalizmo statomas sovietų tvarkai pinkles ir visas kliūtis, su kuriomis tenka kovoti sovietų tvarkai bei ūkiui. Kol kas teismas atliko vos pusę savo darbo. Įdomus bus jo finalas.


Šiomis dienomis Anglijos spaudoje pasirodė pranešimas, kad Sirijoje tariamai esanti slapta Tarybų Sąjungos oro bazė, kurią esą pastatę rusų inžinieriai ir technikai. Kompetentingos tarybinės organizacijos TASS'o korespondentui pareiškė, kad nurodytas pranešimas neturi jokio pagrindo ir yra piktas prasimanymas. Juo aiškiai siekiama atitraukti viešosios nuomonės dėmesį nuo agresyvios kolonialistinės politikos, kurią kai kurios valstybės vykdo Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų šalių atžvilgiu.


TASS-o korespondentas N. Turkatenko praneša: Amerikos monopolijos jau laiko kosmosą aukso gysla. „Privatusis biznis pirmą kartą žengia į kosmosą“, – rašo „didžiojo biznio“ garsiakalbis žurnalas „Junaited steits nius end vorld riport“. Kelią į kosmosą jam tiesia kongreso priimtas ir JAV prezidento pasirašytas „Ryšių palydovų įstatymas“. Įstatymas numato suvienyti korporacijoje didžiausias kompanijas, kurioms iš esmės kosmosas ir išnuomojamas. Iki šiol lėšos kosminės erdvės tyrimams Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo įmamos iš Amerikos mokesčių mokėtojų kišenės. Už milijardus dolerių, gautų iš mokesčių mokėtojų, buvo, konkrečiai, sukurta raketa, kuria kompanija „Ameriken telefon end telegraf“ išvedė į orbitą „Telestaro“ palydovą. Šis palydovas jau teikia kompanijai „Ameriken telefon end telegraf“ daug pelno iš juo transliuojamų reklamos laidų. Kai lėšos, surinktos iš mokesčių mokėtojų, pradėjo duoti apčiuopiamų rezultatų, į sceną įžengė monopolijos. Vyriausybė parėmė jų iniciatyvą. Ji ne tik pripažino jų teisę lobti iš kosmoso tyrimo bei naudojimo, bet ir pasiūlė įstatymo projektą, dabar tapusį įstatymu, apie kosmoso naudojimo perdavimą privačioms kompanijoms. Apie kosmoso naudojimo korporacijos ateitį papasakojo laikraštis „Volstrit džornel“. Jis pranešė, kad vyriausybė svarsto klausimą, kam pavesti organizacinius „kosminės korporacijos“ steigimo rūpesčius. Kaip labiausiai tikėtinas kandidatūras „Volstrit džornel“ mini buvusį JAV karo ministrą, didžiausios tabako monopolijos „Reinolds tobako“ direktorių tarybos narį Gordoną Grėjų, buvusį gynybos ministrą, vieną iš bankininkų firmos „Braun brazers Hariman end Ko“ savininkų Robertą Lovetą, bankininką Robertą Flemingą, kompanijos „Divelopment end riserč korporeišn“ valdybos pirmininką ir dar dviejų korporacijų – „Ameriken komers barž“ ir „Minerals end kemikls“ – direktorių Devidą Lilientalį, buvusį JAV valstybės sekretorių, dabar vieną iš žymiausių privačių advokatų Diną Ačesoną. Paskutinėmis žiniomis, į korporaciją įstos tokios žymiausios monopolijos, kaip „Ameriken telefon end telegraf kompani“ ir jos filialai „Pres vairles“, „Ar si ei komiunikeišns“ ir kitos. „Kosmoso naudojimo korporacija, – rašo „Volstrit džornel“ – padarys daug įtakos didžiulių ryšių koncernų ateičiai“. Visa tai atveria kelią, kad korporacijoje galėtų monopoliškai šeimininkauti kapitalo šulai ir žymiausi akcijų savininkai. Apie tai tiesiog pareiškė kongresmenas Rajanas, kai šių metų rugpjūčio 27 d. „Ryšių palydovų įstatymo“ projektas buvo svarstomas atstovų rūmuose. Įstatymo projektas, pasakė Rajanas, sudarytas taip, kad galiausiai „Ameriken telefon end telegraf kompani“ rankose, matyti, bus sutelkta kone 99 procentai visų akcijų. Visa tuo siekiama įsteigti privatų monopolį, kuris nuims didžiulių vyriausybės, t. y. mokesčių mokėtojų, išlaidų derlių. Be to, šis monopolis galutinai sutraiškys bet kokią konkurenciją ryšių srityje. Rajanas taip pat pažymėjo, kad privatus kosmoso naudojimo monopolis, iš esmės, figūruos kaip antvyriausybinis organas bet kuriose būsimosiose tarptautinėse derybose dėl kosmoso naudojimo tarpžemyniniams ryšiams. Vyriausybė atsisako atsakomybės gyvybiškai svarbių Amerikos užsienio politikos interesų srityje. Tai neturįs precedentų atsitikimas, pareiškė Rajanas. „Ryšlų palydovų įstatymo“ istorija ryškiai rodo, kaip JAV vyriausybė, dangstydamasi „liaudies kapitalizmo“ iškaba, tarnauja monopolijoms. Ji rodo, kaip monopolistinis kapitalas suaugęs su JAV valstybės valdymo organais. Ne be reikalo žurnalas „Junaited steits nius end vorld riport“ jau skaičiuoja pelną, kuris teks kosmoso naudojimo korporacijos dalyviams. Kai kas pranašauja, rašo žurnalas, kad ryšių priemonių biznis kosmose žada milijardus peln


Belgijoje pastatytas Tarybų Sąjungai krovininis laives

Temsės laivų statykloje buvo pakelta Tarybų Sajungos vėliava naujame krovininiame laive „Nemirovičius-Dančenko”. Laivo talpa - 9.200 tonų, ji Tarybų Sąjungai pastatė Belgijos laivų statybos firma „Boelj“. Netrukus šis laivas išplauks į TSRS.


BOSNIJOJE IR HERCEGOVINOJE DIDINAMOS TAIKOS PALAIKYMO PAJĖGOS

Jungtinių Tautų Saugumo Taryba priėmė rezoliuciją, žymiai padidinančią taikos palaikymo kontingentą Bosnijoje ir Hercegovinoje bei leidžiančią kariškiams panaudoti ginklą, jeigu juos užpuola arba trukdo atlikti pareigą. Bosnijoje ir Hercegovinoje esančios JT taikos palaikymo pajėgos padidinamos šešiais tūkstančiais žmonių. Dabar jų yra pusantro tūkstančio. Jų užduotis - lydėti automobilių kolonas, gabenančias humanitarinę paramą. Naujasis kontingentas bus sudarytas iš Kanados ir Vakarų Europos šalių kariškių. JAV užtikrins palaikymą iš oro ir jūros, bet sausumos kariuomenės nesiųs. JT generalinio sekretoriaus prašymu taikos palaikymo operaciją finansuos ne JTO, o dalyvių vyriausybės. Saugumo Tarybai nepavyko priimti rezoliuciją, kuri uždraustų Serbijos karo lėktuvams skraidyti Bosnijos ir Hercegovinos oro erdvėje. Šis svarstymas buvo atidėtas po to, kai JAV, Prancūzija ir Didžioji Britanija nesutarė dėl tokio apribojimo, pranešė radijas „Svoboda”.


Gruodžio 27 d. į Lietuvą iš Romos atvyko Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius JAV S.Lozoraitis. Jis ketina susitikti su įvairiomis politinėmis organizacijomis ir judėjimais, išsiaiškinti savo galimybes dalyvauti Lietuvos prezidento rinkimuose.


Vakar Pietų Afrikos respublikos parlamentas 86 užkietėjusių rasistų iš Fervurdo stovyklos balsais priėmė drakonišką, įstatymą apie vadinamuosius „ardomuosius veiksmus”. Prieš balsavo 42 baltosios opozicijos deputatai. Juodaodžiai ir spalvotieji gyventojai, sudarą didesnę šalies gyventojų daugumą, kaip žinoma, respublikos įstatymo leidimo organe neturi nė vieno deputato. Prieš trečiąjį, paskutinį balsavimo ratą PAR teisingumo ministras Forsteris, kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas, pareiškė, kad „vyriausybė pasiruošusi prisiimti plačius įgaliojimus ir visą atsakomybę”. Kaip tai visiškai aišku, „plačiais įgaliojimais” šis rasistinės santvarkos advokatas suprato tolesnį Pietų Afrikoje siaučiančio savavaliavimo stiprėjimą. Net iš pirmo žvilgsnio naujasis įstatymas rodo, kad juo siekiama galutinai nuslopinti aktyviausius aparteido priešininkus. Kaip neseniai rašė Johanesburgo laikraštis „Sandi taims”, pagal šį įstatymą, įdiegiantį žiaurų barbariškumą, žmonės gali būti nuteisti mirties bausme už nežymiausią nusikaltimą, jeigu policija bus tos nuomonės, kad jų poelgis yra politinio pobūdžio”. Sąvokai „ardomieji veiksmai” priskiriami streikai pramonės įmonėse ir transporte, masiniai antivyriausybiniai mitingai, spaudos ir atskirų veikėjų pasisakymai prieš rasinio diskriminavimo politiką. Kitas Pietų Afrikos laikraštis „Niu eidž” dabartinį rasistų įstatymą apie „ardomuosius veiksmus” pavadino „įteisintu fašizmu”.


Kai pasitraukiau iš Vyriausybės, mane dažnai klausdavo ir tebeklausia, ar aš patenkinta savo politine padėtimi, ar ketinu dalyvauti politinėje kovoje, ir panašiai. Atsakau, kad Lietuvos politine padėtimi aš dar nepatenkinta - tai tiesa. Ne to siekta, ne to tikėtasi, ne tam atiduotos jėgos. Bet savo padėtimi, kad ir kokia sunki ji būtų, aš iš esmės patenkinta, nes esu nepriklausoma, nekapituliuoju prieš smurtą ir nepataikauju niekšybėms. Matydama bejėgiškumą vyriškos aplinkos, net nebandančios pakovoti už tiesą, už kitą žmogų, tarkime, - už persekiojamą kolegę, susigėsdavau esanti moteris, pasijusdavau nejaukiai. Per tuos penkerius metus patikimai pasitikrinau: nėra garbingesnės padėties kaip laisvo žmogaus padėtis; nėra didesnės privilegijos kaip pačios pasiimta teisė reikšti savo nuomonę, kai tiki, kad ji teisinga, o ne politiškai pelninga; nėra didesnio džiaugsmo kaip galimybė laisvai judėti šiame pasaulyje, kai dar neišnyko spygliuotų, vielų ir senų varžtų randai, o jau nuolat kėsinamasi uždėti naujus. Visa tai - sunkiai įgyjamos ir į nieką neiškeičiamos vertybės, kai kieno akimis - privilegijos. Tik niekas veltui jų nedalija, o besikėsinančių atimti pilna, netgi tarp gatvės rėksnių. Tas privilegijas pasiėmiau ir neslepiu turinti ne savo vienos naudai, o kartu ir dėl jų neturėjusios moters, dėl visų moterų ir dėl žmogaus, besiveržiančio į laisvę, kad ir kiek nedaug aplinkui tokių būtų likę. Labai liūdna, bet dažnas žmogus elgiasi kaip ilgai grandine buvęs pririštas gyvulys - paleistas ir toliau sukasi tuo pačiu ratu. Diktatoriai egzistuoja tik todėl, kad egzistuoja socialinė terpė, savotiškas poreikis būti vergais, pataikūnais, marionetėmis. Kas svarbiau kovojant su totalitarizmu už žmogaus teises ir jo interesus: įveikti diktatorių (atsiras kitas) ar rengti dirvą demokratijai, brandinti piliečių visuomenę? Manau, kad piliečių visuomenė - kur kas svarbesnis tikslas. Todėl labai apmaudu, kad Lietuvoje ribojama galimybė bendrauti su žmonėmis, padėti jiems suprasti esamą padėtį ir susiorientuoti bręstant naujai. Europos tribūnos man tapo lengvai prieinamos, o apie Lietuvą belieka pasakyti, kad savo kieme pranašas nebūsi. Ypač kai čia šeimininkauja pranašai, vis labiau užgrobiantys, vis labiau pasisavinantys ne tik teisę į valdžią, bet ir teisę į Tėvynės meilę, į Tiesą, netgi į Dievą ir Tikėjimą. To nedarė nė komunistai: jie tiktai draudė arba ribojo, bet mūsų simbolių ir mūsų tikėjimo jie nesisavino. Dauguma žmonių, taip pat ir politikos lyderių, apie viską sprendžia pagal save, kitų žmonių veiksmus vertina tik lygindami su savimi. Teisė į neįprastą, nemasinį elgesį ir tikslą pripažįstama labai sunkiai. Tiksliau - jos apskritai nenorima pripažinti. Kaip tik tokiu ribotu matu, remiantis šablonu ir stereotipais norima paaiškinti ir mano atsiradimą politikoje, mano atkaklią kovą su sovietinės sistemos reliktais, o paskui - su mėginimais suplakti juos su Atgimimu ir pateikti tai kaip tautinę demokratiją. Šią mano kovą stengiamasi užmiršti, suniekinti, atmesti kaip norą veržtis į valdžią. Vyrams tai būtų gal ir atleista, bet toks moters atkaklumas jų požiūriu yra nedovanotinas įžūlumas. Tokį aiškinimą aš atmetu ne tik todėl, kad jis man nepatinka, kad nesimpatingai mane charakterizuoja. Paprasčiausiai negaliu prisiimti visko, kas man prikišama, o juk dabar man prikišama, kas tik kam šauna į galvą. Valdžios troškimo nejaučiu ir turiu jo tikrai ne daugiau kaip normalus mąstantis aktyvios prigimties žmogus, kaip politikos lyderis, matantis, kas jo valstybėje ir visuomenėje negerai ir ką būtų galima pakeisti, jei jis turėtų, jei galėtų turėti įtaką. Jei būčiau troškusi valdžios taip, kaip dabar yra tvirtinama, būčiau pasistengusi prisitaikyti prie V.Landsbergio kraštutinumų, nes primityvios mąstysenos ir savanaudiškam žmogui tai nebuvo sunku. Ne vienam tai padėjo išbūti jo pavaduotojais, ministrais, o paskui, padėčiai keičiantis, pasukti į kitą pusę. Aš galėjau lengvai patenkinti reikalavimus „pataisyti” pirmąją Vyriausybę Landsbergio-Čepaičio interesais, apsimesdama, kad nesuprantu, kas jie tokie ir kur veda. Pagaliau, atsistatydinusi, galėjau patylėti, vaidinti vienybę, toleranciją, liberalumą. O visa tai pavadinus tikraisiais vardais - bailumą, neprincipingumą, politinę niekšybę. Ir jei nesitaikstymas su niekšybėmis mane kompromituoja, jei Lietuva iš manęs tikėjosi ko kito, tai aš visai nesigraužiu ją nuvylusi. Net ir 99 procentai Lietuvos žmonių nepriverstų manęs apsimesti ir tarnauti avantiūristams, nes gerbiu save ir savo tautą ir iš šios pagarbos galiu daryti tik tai, dėl ko nei dabar, nei po dešimtmečių man nereikėtų gėdytis. Nesiimu spręsti, ar tai vyriška, ar moteriška pozicija. Jeigu vaidybinė politika yra vyrų atradimas (nes moterų joje nebuvo, kai tokios „mados” kilo), tai atviros, gėriui tarnaujančios politikos „madas” teks kurti ateityje moterims dalyvaujant. Sugriauti šį pasaulį gali ir vieni vyrai, o jį išsaugoti, pagerinti, pripildyti meilės ir gėrio galėtume tik kartu. Kol vyrai tam priešinsis, vargas tau, Žeme ir Žmonija! Iš viso mano patyrimo sunku išmesti moteriškąjį aspektą. Neskirsčiau, nedalijau savęs į žmogų, moterį, politikę, ekonomistę ir panašiai. Viskas susipina, susilieja į visumą. Be abejo, analizuodama daug ką galiu paaiškinti moters nuojauta, prigimtimi. Kai kas dar pridurs - ir polinkiu daug kalbėti. Bet vargu ar tai svarbiausia. Nesunku rasti vyrų, kalbančių kur kas daugiau. Niekuomet nėjau į tribūną vien todėl, kad pasirodyčiau: tokių priekaištų nei Universitete, nei Parlamente lyg ir negirdėjau. Į tribūną beveik visada einu virpančia širdimi, klausančių požiūris į mano pareikštas mintis man visada labai svarbus. Kai po televizijos laidos pagiria mano drabužį ar papuošalą, pasako komplimentą dėl išvaizdos, man, be abejo, tai malonu. Bet vis dėlto labiausiai man rūpi, ar klausantieji suprato, ką sakiau, ar tam pritaria, ar mane palaiko. Aš pati nemėgstu žiūrėti vaizdo įrašų, nes labai jaudinuosi, priekabiai seku mintį, jos spragas ir patenkinta būnu labai retai. Būdama reta, o dažnai ir vienintelė moteris vyriškoje aplinkoje - mokslo viršūnėse, valdžios struktūrose, pagaliau Vyriausybės vadovė - tiesiog įpratau tai pamiršti. Tačiau atsidūrusi tarp malonių moterų pajuntu, kad tokia aplinka man reikalinga, svarbi. Dar į pirmąją Vyriausybę bandžiau paskirti bent vieną moterį - simpatingą, gerą organizatorę Janiną Gagilienę, daug prisidėjusią prie Sąjūdžio iniciatyvų Lietuvos komunistų partijai atsiskiriant nuo TSKP. Bet galingieji valdžios vyrai nesutiko, nepalaikė jos. - Ar būtų buvę lengviau man būti premjere, jei būčiau buvusi vyras? Tai klausimas, iškylantis ne tik man. Atsakau, kad, ko gero, būtų buvę dar sunkiau. Metas buvo sunkus, prieštaravimų - galybė. Vyriausybė buvo sudaryta iš 20 asmenų, iš kurių tik nedaugelis turėjo politinį patyrimą, nedaugelis vienas kitą asmeniškai pažinojo. Man pavyko suvienyti juos į gana neblogą komandą ir negailestingai išspausti iš jų viską, ką jie - daugeliu atvejų geriausi savo srities profesionalai - sugebėjo. Jie nesiskundė neturėdami savaitgalių ir laisvalaikio. Aš nebuvau smulkmeniška ir priekabi, nesivaržiau su jais ten, kur jie, ministrai, savo sritį neabejotinai išmanė geriau. Aš galėjau tai ne tik pripažinti, bet ir pasakyti viešai. Savaime suprantama, kad buvau vienodai palanki visiems ministrams (tiesa, tik du iš jų - A.Saudargą ir V.Knašį - dėl dalykinių savybių stokos mėgau ir vertinau mažiau negu vidutiniškai, ir to nuslėpti nepavyko). Kad tai nebuvo vaidyba, rodo geri santykiai, išlikę ir po atsistatydinimo. Nežinau, ar aš tikrai to nusipelniau, bet vienas iš tvirčiausių savo poste ministrų kartą uždavė kolegoms mįslę - kas pirmasis vyras Vyriausybėje? Pasirodo, tai buvo pasakyta apie mane, apie mano ryžtingumą ir ištvermę politinėse grumtynėse, kurios vis stiprėjo. Kitu atveju, žinoma, dėl tokio komplimento galėjau ir įsižeisti. Visiems Vyriausybės nariams patiko mano sumanymas kartu pietauti. Čia mes būdavome tiesiog kolegos, vyrai mėgdavo pajuokauti, bet išlikdavo džentelmenai. Esu visiškai tikra, kad moters buvimas ir gan natūrali jos lyderystė vertė pasitempti. Būčiau labai laiminga, jei tai padėjo kuo nors ir jų šeimose bendraujant su žmonomis. Žinoma, neturiu jokių įrodymų: tai tik samprotavimas, tik asociacija, atklydusi visai iš kitos aplinkos. Nelengvas išmėginimas, reikalavęs ne tik motiniškos kantrybės, bet ir pedagoginių sugebėjimų - nuolatiniai pasitarimai su savivaldybėmis, verslininkais, žemdirbiais. Per gerą pusmetį priartėjome prie bendrų sprendimų, prie reikiamo bendradarbiavimo. Kai tokie santykiai vėliau buvo G.Vagnoriaus sugriauti, man to įdirbio buvo labai gaila. Visai nesvarbu, kad tai tarsi jau neturėjo man rūpėti: matyti sužlugdytą darbą visada labai apmaudu.


Vyt. Dambrauskas Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 direktorius

Tai buvo prieš keturius mėnesius. Viena įmonė po kitos Tarybų Lietuvoje, kaip ir visoje mūsų plačioje Tėvynėje, įsijungė į socialistines lenktynes Spalio garbei. Įsijungė į socialistines lenktynes ir mūsų kolektyvas. Po kelių dienų pradėjo dirbti prie dviejų greitųjų kimšimo mašinų jauna reguliuotoja drg. Leokadija Grackaitė. Ėmė nerimauti jos sesuo Genė. — Kuo gi aš blogesnė? Leiskite ir man aptarnauti dvi mašinas, — prašo jinai. Leidome. Ir drg. Genė Grackaitė įrodė, kad ji verta pasitikėjimo. Jinai tvarkingai prižiūri abi mašinas, žymiai viršija išdirbio normą ir dirba beveik be niekalo. Mes nepalikome šio darbo entuziazmo savieigai. Socialistinio lenktyniavimo eigą mes sekėme, pasiektus laimėjmus garsinome, organizavome. Plačiai buvo įvestas vienetinis darbo atlyginimas visuose pagrindiniuose fabriko cechuose. Tai įgalino kasdien kelti darbo pirmūnus, kuriems dabar jau išduosime pereinamąsias Raudonąsias vėliavėles. Iš kitos pusės smarkiai padidėjo darbininkų uždarbis. Palyginti lapkričio mėnesį su liepos mėnesiu, vidutiniškas darbo užmokestis išaugo bemaž trigubai. Toliau mes ėmėmės tvarkyti fabriko įrengimus. Prie aptvarkytų mašinų pradėta dirbti dviem pamainom. Leista savarankiškai dirbti apie 30 nauų darbininkų ir darbininkių. O šiandien drg. drg. Elena Goršanikovaitė, Binskis ir Jofe pavyzdingai aptarnauja kemšamąsias mašinas ir nuolat viršija išdirbio normą. Dešimteriopai apsimokėjo ilgi jų mokymo mėnesiai. Dabar fabrikas sėkmingai komplektuoja antrąją pamainą iš čia pat apmokytųjų tarpo ir tuo būdu palaipsniui vis geriau išnaudoja įrengimų pajėgumą. Išplėstų, tinkamai organizuotų socialistinių lenktynių dėka mūsų fabriko gamybinis rodiklis nuo liepos iki spalio ir lapkričio mėnesių padidėjo pustrečio karto, o niekalo nuošimtis sumažėjo 15 kartų. Su šiais gamybiniais laimėjimais sutikome XXVIII-ąsias Spalio metines. Tačiau fabriko kolektyvas nesustojo pusiaukelyje. Partinei organizacijai pradėjus plačią rinkiminę kampaniją, mūsų darbininkų, inžinierių, technikų ir tarnautojų širdyse gimė tvirtas ryžtas naujomis dar puikesnėmis gamybinėmis dovanomis sutikti vasario dešimtąją — rinkimų į nugalėjusio socializmo šalies demokratiškiausiąjį pasaulyje parlamentą dieną. Vilniaus tabako fabriko Nr. 1 kolektyvas yra rinkiminių socialistinių lenktynių pradininkas. Pasirašyta 200 individualinio lenktyniavimo sutarčių, 2 sutartys tarp brigadų ir 6 — tarp cechų. Dar labiau užsiliepsnojo socialistinis lenktyniavimas. Fabriko pereinamąją Raudonąją vėliavą iškovojo juostų audimo cechas. Čia kelius mėnesius iš eilės pirmavo dušimtininkė drg. Pivoraitė. Dabar rinkiminių socialistinių lenktynių metu ją aplenkė drg. Ilevičienė, kuri kasdien jau duoda 400% normos. Pakilusio darbo našumo ir tikslios darbo organizacijos dėka jau lapkričio 28 dieną įvykdėme metinį gamybinį planą. Kasdien duodame daugiau kaip milijoną papirosų viršplaninės produkcijos. Priešakyje — didžiuliai uždaviniai. 30% skiria mus nuo prieškarinio gamybos lygio, kurį turime pasiekti jau 1945 metais. Ir šiuos dešimtis nuošimčių stengsimės perkopti su viską nugalinčios socialistinių lenktynių jėgos pagalba.


Nauji tarybiniai pasiūlymai SNO Generalinės Asamblėjos sesijoje

TSRS vyriausybės pavestas, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko paprašė SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos pirmininką įtraukti į SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijos dienotvarkę kaip savarankišką ir skubų klausimą, turintį svarbios reikšmės visoms valstybėms ir tautoms, punktą, pavadintą „Ekonominė nusiginklavimo programa“. Aiškinamajame rašte nurodoma, kad taikingųjų tautų kova už visuotinį ir visišką nusiginklavimą, jų reikalavimas nutraukti beprotiškas ginklavimosi varžybas ir sumažinti tarptautinį įtempimą jau iškėlė į labai svarbią tarptautinio gyvenimo vietą ekonominę nusiginklavimo programą. Kalbėdamas 1962 metų liepos 10 d. pasauliniame Maskvos kongrese už visuotinį nusiginklavimą ir taiką, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas, sakoma toliau aiškinamajame rašte, parodė, kokių didžiulių galimybių turėtų visos pasaulio šalys vystyti ekonomiką, jeigu daugelio milijardų lėšos ir ištekliai, kurie dabar švaistomi į ginklavimosi varžybų bedugnę, būtų skirti taikiems, gamybiniams tikslams. Prie rašto pridėtas „Deklaracijos, kaip perjungti taikiems reikalams lėšas ir išteklius, kuriuos duos nusiginklavimas“, projektas. Visuotinis ir visiškas nusiginklavimas, sakoma rašte, išvaduotų valstybes ir tautas iš sunkios karinių išlaidų naštos, duotų papildomai kasmet maždaug 120 milijardų dolerių, kurie dabar leidžiami karo tikslams. Iš šių lėšų būtų galima patenkinti neatidėliotinas žmonijos reikmes. Per 25 metus valstybės nusiginklavusios iš viso laimėtų 3 tūkstančius milijardų dolerių. Ši suma maždaug tolygi visiems lobiams, kuriuos iki šiol sukūrė visame pasaulyje žmogus savo darbu. Taikiam ūkiui ir geresniam tautų gyvenimui bus galima skirti ir didžiules vertybes, kurios dabar yra paverstos visokiausiais ginklais, amunicija ir strateginėmis atsargomis, taip pat į taikų gyvenimą savo žiniomis ir jėgomis galės įsijungti dešimtys milijonų žmonių, kurie dabar tarnauja armijose ir dirba karo pramonėje. Perjungti taikiems tikslams valstybių šiuo metu karo reikalams naudojamas lėšas ir išteklius, pabrėžiama deklaracijos projekte, galima visų šalių labui be jokio nuostolio jų liaudies ūkiui. Visos pereinamojo laikotarpio problemos, susijusios su visuotiniu ir visišku nusiginklavimu, gali būti išspręstos atitinkamomis nacionalinėmis ir tarptautinėmis priemonėmis. Deklaracijoje konkrečiais pavyzdžiais parodoma didžiulė nauda, kurią gautų nusiginklavusios visos šalys. Čia minimi projektai, pabrėžiama joje, ne tuščios fantazijos vaisius. Jie realūs, juos ruošė žymūs mokslininkai, atsižvelgdami į paskutinius mokslo ir technikos laimėjimus. Šie įgyvendinti projektai iš esmės per trumpą laiką pakeis ekonominį ir kultūrinį dabar atsilikusių pasaulio rajonų veidą. Nusiginklavus ir perjungus didžiulius išteklius taikiems reikalams, sakoma deklaracijos projekto pabaigoje, atsivers plati erdvė taikiam valstybių bendradarbiavimui lygiateisiškumo ir savitarpio naudos pagrindais. Plėsti tarptautinius ekonominius mainus ir savitarpio pagalbą būtų naudinga visoms šalims, didelėms ir mažoms, silpnai išvystytos ir smarkiai išvystytos ekonomikos šalims, tai skatintų gamybos augimą ir duotų darbą naujiems milijonams žmonių. Generalinė Asamblėja, atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, ir vadovaudamasi kilniomis taikos ir taikaus sambūvio idėjomis, iškilmingai kreipiasi į visų valstybių vyriausybes, primygtinai ragindama dar labiau stengtis, kad būtų kaip galima greičiau visuotinai ir visiškai nusiginkluota, ragina visas valstybes įgyvendinti šios deklaracijos tikslus, paveda einančiam generalinio sekretoriaus pareigas, nelaukiant, kol bus sudaryta visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartis, pradėti su ekonomiškai silpnai išsivysčiusių Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos šalių vyriausybėmis jau dabar reikiamai konsultuotis dėl tarptautinės programos, kurioje turi būti numatyta pagalba šioms šalims, kad būtų įveiktas jų ekonomikos atsilikimas, panaudojant lėšas, gautas visuotinai ir visiškai nusiginklavus, ir pateikti šią programą svarstyti eilinei SNO Generalinės Asamblėjos XVIII sesijai, tvirtai tiki, kad nugalės proto ir teisingumo principai, kad visame pasaulyje įsigalės tokios sąlygos, kuriomis karai visiems laikams bus pašalinti iš visuomenės gyvenimo, o milžiniškas daugelio žmonių kartų sukurtas lėšas ir išteklius ryjančias ginklavimosi varžybas pakeis platus ir vaisingas tautų bendradarbiavimas, gerinant gyvenimą pasaulyje


SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesijoje Angola turi tapti nepriklausoma

Vakar dieniniame PLENARINIAME POSĖDYJE GENERALINĖ ASAMBLĖJA pradėjo svarstyti padėtį Angoloje. Asamblėjai pateiktas Generalinės Asamblėjos 1961 metais sudaryto pakomitečio pranešimas apie padėtį Angoloje. Iš pranešimo medžiagos matyti, kad Portugalijos vyriausybė tebemėgina ginklo jėga laikyti Angolos liaudį kolonijinėje vergovėje. Salazaro vyriausybė atmetė visas Suvienytųjų Nacijų Organizacijos rezoliucijas ir rekomendacijas, kuriomis siekiama taikiai sureguliuoti Angolos klausimą – suteikti Angolai nepriklausomybę. Pakomitetis nustatė daugybę atvejų, kai žiauriai elgiamasi su Angolos gyventojais. Daug angoliečių uždaryta kalėjimuose ir koncentracijos stovyklose. Pirmas vakar posėdyje kalbėjo Portugalijos atstovas. Bemaž dvi valandas Portugalijos delegatas pliurpė nesąmones, kaip „gera“ gyventi Angolos tautoms po Salazaro jungu. Daug delegatų, nepakęsdami ciniškos Portugalijos atstovo kalbos, tam laikui išėjo iš salės. Po to žodis buvo suteiktas pakomitečio nariui Bolivijos delegatui Salamankai. Angolos liaudies teises į nepriklausomybę ir apsisprendimą posėdyje taip pat gynė Birmos, Kambodžos, Liberijos delegatai. Jie pabrėžė, kad būtina kuo greičiau suteikti nepriklausomybę Angolos liaudžiai, kaip numatoma Generalinės Asamblėjos deklaracijoje, reikalaujančioje nepriklausomybės kolonijų šalims ir tautom


Mieli draugai! Prieš 13 metų šioje vietoje, kur mes šiandien esame susirinkę, buvo įvykdytas žvėriškas nusikaltimas. Ypatingosios valstybinės komisijos pranešime apie hitlerinių grobikų nusikaltimus Lietuvoje skaitome: „1944 metų birželio 3 d. į Pirčiupio kaimą, Trakų aps., įsibrovė hitlerininkai; apsupę kaimą, jie smarkiai jį apiplėšė, o po to, suvarę visus vyrus į vienus namus, o moteris ir vaikus į kitus tris namus, tuos namus padegė. Mėginusius ištrūkti ir pabėgti fašistiniai išgamos gaudė ir vėl metė į degančius namus. Taip buvo sudeginti visi kaimo gyventojai — 119 žmonių, jų tarpe 21 vyras, 29 moterys ir 69 vaikai”. Fašistinių žvėrių nesujaudino nei moterų ašaros ir maldavimai, nei mažų vaikų riksmas. Tik keliems kaimo gyventojams pavyko išsigelbėti nuo baisios pražūties. Žvėriškai naikinant Pirčiupio kaimo gyventojus kuo aktyviausiai dalyvavo vokiškiesiems fašistiniams budeliams parsidavę lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai, kuriems vadovavo išdavikas ir niekšas Ulbinas. Už jų pečių stovėjo lietuviško saugumo gestapininkai Rudinskas, Sinkevičius, Eišiškių policijos viršininkas Lasys, Eišiškių apskrities viršininkas Kazakevičius, Valkininkų policijos viršininkas Barauskas ir kiti tautos išgamos. Šis kruvinas darbas buvo vienas iš daugelio vokiškųjų fašistų ir jiems talkininkavusių buržuazinių nacionalistų įvykdytų mūsų krašte nusikaltimų. Visi atmename, kaip hitlerinės okupacijos metais pasruvo krauju mūsų žemė. Pačią pirmąją karo dieną vokiškieji fašistai nužudė šimtus vaikų Palangos pionierių stovykloje. Fašistai sunaikino Miliūnų, Šlapeikių, Lauciūnų, Lazdėnų, Kernavės, Gumbų ir eilę kitų kaimų. Nuo hitlerinių žmogėdrų rankų žuvo tokie žymūs lietuvių tautos sūnūs, kaip poetas Montvila, skulptorius Grybas, žinomas kultūros veikėjas Bulota, senas revoliucionierius-pogrindininkas Zibertas, Tarybų Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas Adomauskas ir daugelis kitų. Kauno IX fortas, Paneriai buvo paversti baisiomis žmonių masinių skerdynių vietomis. Kauno IX forte fašistai sunaikino daugiau kaip 70 tūkstančių taikių gyventojų. Paneriuose okupacijos metais buvo išžudyta daugiau kaip 100 tūkstančių žmonių, Marijampolės (Kapsuko) rajone buvo sunaikinta 7.700 žmonių. Seirijuose fašistai sušaudė 1900 žmonių, Pilviškiuose — daugiau kaip 1000 gyventojų. Šiaulių apskrityje buvo sunaikinta 3830 žmonių. Trakuose, Panevėžyje, Ukmergėje, Kėdainiuose ir Biržuose fašistai sunaikino 37.640 taikių gyventojų. Iš viso Tarybų Lietuvos teritorijoje buvo sušaudyta, sudeginta ir sunaikinta daugiau kaip 300 tūkstančių vietos gyventojų ir 165 tūkstančiai karo belaisvių. Šimtai tūkstančių mūsų žmonių buvo išvaryti sunkiems katorgos darbams į Vokietijos gilumą, kur jų laukė skurdas, badas, mirtis. Fašistiniai okupantai nuniokojo Lietuvos liaudies ūkį, griuvėsių ir pelenų krūvomis pavertė daugelį Lietuvos miestų ir kaimų, apiplėšė mūsų liaudį, mindžiojo ir persekiojo lietuvių tautos kultūrą, jos liaudies meną, viską, kas amžiais buvo lietuvių tautos sukurta. Fašistai išbraukė net patį Lietuvos vardą, paversdami ja beteise Ostlando provincijos dalimi. Jų tikslas buvo visiškai išnaikinti lietuvių tautą. Hitlerinis laikraštis „Das Švarce Kor” su įžūliu cinizmu rašė, kad Lietuva turi išnykti, kaip vandens lašas ant įkaitinto akmens. Lietuva išsigelbėjo iš pražūties tik todėl, kad, 1940 metais įstojusi į Tarybų Sąjungos sudėtį, ji savo sunkią gyvenimo valandą turėjo visų tarybinių tautų paramą. Tarybinė Armija, sutriuškinusi hitlerinę kariuomenę, išgelbėjo ir lietuvių tautą nuo visiško išnaikinimo. Didžiulės aukos, milžiniški nuostoliai, kuriuos patyrė lietuvių tauta fašistinės okupacijos metais, tikriausia nebūtų tokie skaudūs, jei hitlerininkams nebūtų stoję į talką lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai. Tikėdamiesi atgauti savo dvarus ir fabrikus, vėl uždėti darbo žmonėms išnaudojimo jungą, jie tarnavo hitlerininkams. Jie padėjo okupantams vežti mūsų jaunimą į Vokietiją, siekė įvilioti lietuvius į vokiečių karo tarnybą. Jie padėjo vokiškiesiems grobikams plėšti mūsų liaudies turtus. 1943 metais buržuaziniai nacionalistai savo spaudoje rašė: „Mes norime su vokiečiais gyventi taikoje ir bendradarbiauti. Mes jiems duodame maistą, drabužius, ir mes neklausiame, ką mes už tai gausime”. Bet to jiems buvo maža. Plechavičiai ir kubiliūnai kartu su vokiškais budeliais liejo Lietuvos darbo žmonių kraują. Už šiuos žvėriškumus yra atsakingi ne tik betarpiškai vadovavę žmonių naikinimui arba dalyvavę šaudymuose. Už juos atsakingi ir tie buržuaziniai nacionalistai, kurie atvirai nepritardavo okupantams, bet, dangstydamiesi veidmainiškais žodžiais, padėjo hitlerininkams, ragindami mūsų krašto gyventojus nesipriešinti vokiečiams, vykdyti visus okupantų įsakymus, kurstydami prieš tarybinius partizanus, prieš Tarybų Sąjungą. Tuo jie sunkino antihitlerinę kovą Lietuvoje ir didino hitlerinės okupacijos aukų skaičių mūsų krašte. Matydami neišvengiamą hitlerinės Vokietijos pralaimėjimą, kai kurie buržuazinių nacionalistų sluoksniai iš anksto ėmė ieškoti kito šeimininko, kurio padedami jie galėtų išsaugoti savo klasines pozicijas. Jie dėjo savo viltis į JAV ir Anglijos imperialistus, tuo pat metu ir toliau stengdamiesi atitraukti Lietuvos darbo žmones nuo kovos prieš vokiškąjį fašizmą. Savo pragaištingą darbą buržuaziniai nacionalistai toliau dirbo ir pokariniu laikotarpiu, stengdamiesi sutrukdyti Lietuvos darbo žmonėms kurti gyvenimą be ponų, be išnaudotojų, kurti socialistinį gyvenimą. Jie žiauriai kankino ir žudė ramius gyventojus. Banditinės gaujos savo žvėriškumais nė kiek neatsilikdavo nuo savo mokytojų — hitlerininkų. Štai, kaip dabar atsimenu, 1945 metais Vaikininkų apylinkėse buvo žvėriškai nužudyta daugiau kaip 20 žmonių. Vaikų krauju buvo nutaškytos valstiečių trobų sienos. Arba, pavyzdžiui, 1946 metų rugpiūčio mėnesį naktį iš 1 į 2 dieną nedidelė banditų gauja nužudė Alytaus ir Prienų apskrityje 67 žmones, jų tarpe daugiau kaip 20 vaikų. Daugelyje vietų banditai iš pasalų šaudė valstiečius, jie kankino, išdegindavo žmonėms žymes. Antiliaudinė buržuazinių nacionalistų veikla sukėlė visos lietuvių tautos neapykantą. Lietuvos darbo žmonės dar glaudžiau susitelkė apie Komunistų partiją ir Tarybinę vyriausybę, rėmė visas jų priemones kovoje prieš banditinį pogrindį. Lietuvos valstiečiai, visi darbo žmonės vis ryžtingiau stojo į kovą prieš nacionalistinius banditus, kol tie banditai buvo galutinai sutriuškinti. Dargi tie, kurie savo laiku buržuazinių nacionalistų buvo suklaidinti ir įvelti į antitarybinės veiklos pinkles, supratę tos veiklos daromą lietuvių tautai žalą, nutraukė ryšius su praeitimi ir grįžo į doro gyvenimo kelią. Komunistų partijos vadovaujami, visų tarybinių tautų broliškai padedami, Lietuvos darbo žmonės per trumpą laiką pertvarkė visą savo gyvenimą. Mūsų krašte dabar joks žmogus nebegali išnaudoti kito žmogaus, misti ir turtėti svetimu darbu ir prakaitu. Nebėra ir niekuomet daugiau nebebus dvarininkų ir buožių. Yra tik kolūkiečiai, kurie kartu, bendromis jėgomis dirba savo žemę. Nebėra fabrikantų ir pirklių — yra darbininkai ir tarnautojai, kurie kartu draugiškai dirba pramonės įmonėse. Tiesa, kovoje už socializmą nebuvo išvengta ir kai kurių klaidų. Buvo kai kurių žmonių, kurie kovos įkarštyje buvo per smarkiai nubausti ar iš viso be reikalo nukentėjo. Buvo tokių, kurie buvo nesąžiningų žmonių apšmeižti. Partija ėmėsi priemonių, kad panašios klaidos būtų ištaisytos. Jos taisomos, kaip jūs visi žinote, ir bus ištaisytos iki galo. Tačiau tik priešai gali vaizduoti visą partijos kovą prieš išnaudotojus kaip ištisinę klaidą. Kova prieš buržuazinį nacionalizmą tai dalis mūsų kovos už socializmą, už proletarinį internacionalizmą. Ir mūsų krašto istoriniai laimėjimai nebūtų įmanomi be šios kovos. Tarybinės santvarkos metais, nežiūrint karo padarytų mūsų liaudies ūkiui sunkių žaizdų, Lietuvoje sukurta galinga socialistinė pramonė, kurios produkcija jau beveik 6 kartus viršija prieškarinį gamybos lygį. Lietuvoje sukurta visa eilė naujų pramonės šakų, kurių anksčiau nebuvo. Žengia į priekį mūsų kolūkinis kaimas. Smarkiai plečiami melioracijos darbai. Kolūkiečiai vis labiau ir ryžtingiau stiprina savo kolūkius, ir dėl to kyla jų gerovė. Tai rodo ir jūsų gyvenimo pagerėjimas lyginant su anais laikais. Tiesa, daugelyje vietų žemės ūkio kultūrų derlingumas vis dar palyginti tebėra nedidelis. Dar toli gražu nepakankama yra pieno ir mėsos gamyba šimtui hektarų žemės. Iki šiol dar turime ekonomiškai silpnų kolūkių. Partija ir vyriausybė imasi ryžtingų priemonių, kad silpnų kolūkių nebūtų. Ir mes akivaizdžiai matome to darbo vaisius. Visa eilė anksčiau buvusių silpnesnių kolūkių jau tvirtai atsistojo ant kojų ir sparčiai vejasi priešakinius kolūkius. Pirmieji šių metų mėnesiai rodo, kad mūsų kolūkiečiai vis geriau dirba. Sėkmingai atlikti pavasario sėjos darbai. Iki birželio 1 dienos respublikos kolūkiai beveik dvigubai padidino pieno gamybą palyginti su praeitais metais. Per tą patį laiką respublikoje mėsos pagaminta beveik 2,5 karto daugiau, kiaulienos pagaminta 3 kartus daugiau, negu pernai. Visa tai duoda tvirtą pagrindą sakyti, kad šiais metais mūsų kolūkiai pasieks naujus laimėjimus, kad jų visuomeninis ūkis dar labiau sustiprės. Tai rodo, kad mes turime visas galimybes sėkmingai įvykdyti Komunistų partijos visai mūsų šaliai iškeltą reikšmingą uždavinį — pavyti ir pralenkti Jungtines Amerikos Valstybes pagal mėsos, pieno ir sviesto gamybą vidutiniškai vienam gyventojui. Tarybinės santvarkos metais Lietuvoje gražiausiais žiedais suklestėjo lietuvių tautos kultūra. Štai ir jūsų kolūkyje žymiai pakilo kultūrinis valstiečių lygis, jūs pasistatėte gražią mokyklą, kurioje mokote savo vaikus. Tik lietuvių tautos priešai ir visiški neišmanėliai gali nematyti tų milžiniškų pakitimų, kurie įvyko mūsų gyvenime pastaraisiais metais. Pabėgę iš mūsų krašto ir radę prieglobstį Vakaruose buržuaziniai nacionalistai, tie lietuvių tautos išdavikai, kurių bendrininkai kartu su vokiškaisiais fašistais čia degino vyrus, moteris ir vaikus, iš kailio neriasi, šmeiždami mūsų socialistinę santvarką, darbo žmonių laimėjimus. Šiandien visi tie krupavičiai, škirpos, plechavičiai, karveliai, lozoraičiai ir kiti panašūs darbo žmonių priešai tiesiog siunta iš pykčio, kad lietuvių tauta sėkmingai kuria naują gyvenimą, kad ji puikiausiai tvarkosi be kapitalistų, be dvarininkų ir buožių. Didžiausią pyktį sukelia mūsų priešams neišardoma mūsų šalies tautų draugystė. Tie patys buržuaziniai gaivalai, kurie karo metais laimino hitlerinius žmogžudžius, dabar, sėdėdami Amerikoje ir įsiteikdami naujiems šeimininkams, mėgina kiršinti lietuvių tautą prieš kitas tarybines tautas. Tačiau tuščios jų pastangos. Draugai! Mes susirinkome čia, kad paminėtume Pirčiupio aukas. Mes žinome — praeis šimtmečiai, o Pirčiupio vardas visuomet skambės kaip rūstus kaltinimas hitleriniams budeliams ir jų pakalikams — lietuvių tautos išgamoms, kurie padėjo hitlerininkams naikinti mūsų tautą. Bet mes žinome, kad Pirčiupio likimas grėsė visai Lietuvai. Mes žinome, jog grėsė pavojus, kad nuo hitlerininkų automatų kulkų, jų sukurtų laužų liepsnose galėjo žūti visa lietuvių tauta. Mirtinoj kovoj su amžinais lietuvių tautos priešais — vokiškaisiais grobikais Lietuvos darbo žmonės vieningai telkėsi ginti savo šalies laisvę. Lietuvos tarybinių partizanų gretos diena iš dienos augo. Ramūs Pirčiupio kaimo gyventojai, kaip ir visa lietuvių tauta, su dideliu atsidavimu rėmė partizanus. Lietuvių tautos vieningas nusistatymas prieš vokiškuosius grobikus, jos noras būti laisva padėjo išvysti mūsų krašto laisvę. Pažymėdami lietuvių tautos sūnų ir dukterų didvyriškąją kovą prieš vokiškuosius grobikus, mes su didžiausiu dėkingumu už Lietuvos išgelbėjimą minime mūsų didvyriškąją Tarybinę Armiją, kuri nugalėjo hitlerinę kariuomenę. Mes dėkingi už Lietuvos išgelbėjimą visoms broliškoms mūsų šalies tautoms visų pirma didžiajai rusų tautai, kuri sudėjo daugiausia aukų kovoje prieš hitlerines gaujas, kuri įvykdė didžiausius žygdarbius Tėvynės kare. Mes dėkingi broliškai rusų tautai už tai, jog ji ir pokario metu nesigailėjo jėgų, kad padėtų mums užgydyti karo meto žaizdas, pasiekti socializmo pergalę. Lietuvių tauta amžinai saugos širdyje dėkingumą didžiajai broliškai rusų tautai. Mes ir toliau ryžtingai stiprinsime mūsų šalies tautų draugystę, kuri yra mūsų šalies galybės, jos nenugalimumo pagrindas. Štai dėl ko buržuaziniai nacionalistai taip aršiai puola mūsų šalies tautų draugystę. Lietuvių tauta niekuomet nepatikės jų skleidžiamais šmeižtais prieš Tarybų Lietuvą, prieš tarybinę santvarką. Lietuvos darbo žmonės patys savo akimis mato, kad, nežiūrint atskirų trūkumų, apie kuriuos mes ir patys atvirai kalbame ir kuriuos mes ryžtingai šaliname, kasmet, kas mėnesį gerėja mūsų gyvenimas. Tarybų Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos sesijos, o po jos ir Tarybų Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos sesijos neseniai priimtieji reikšmingi nutarimai dėl tolesnio pramonės ir statybos valdymo organizavimo patobulinimo sudarys mūsų respublikos ir visos Tarybų šalies ekonomikai dar didesnes galimybes toliau vystytis. Auganti Tarybų Sąjungos galybė yra tvirčiausias taikos laidas. Tai gerai supranta viso pasaulio darbo žmonės, kurie su pasitikėjimu žiūri į mūsų šalį. Jie karštai remia tarybinės vyriausybės taikingą užsienio politiką. Brangūs draugai! Minėdami šiandien vokiškųjų fašistų ir lietuviškųjų buržuazinių nacionalistų įvykdytos Pirčiupio kaime žvėriškos piktadarystės metines, mes pasižadame dar energingiau kovoti už tolesnį Tarybų Lietuvos liaudies ūkio ir kultūros vystymą, už Tarybų šalies — šitos galingiausios taikos ir saugumo tvirtovės — tolesnį stiprinimą. Mes ir toliau nenuilstamai ir ryžtingai ugdysime mūsų liaudyje gaivius tautų draugystės, socialistinio internacionalizmo, tarybinio patriotizmo jausmus. Mes dėsime visas pastangas, kad niekuomet daugiau nepasikartotų Pirčiupio tragedija, kad būtų išsaugota taika. Tegyvuoja Tarybų Lietuva! Tegyvuoja Tarybų Sąjunga! Šlovė Komunistų partijai!


Radio pranešimu, Varšuvos universiteto ir technikos mokyklų studentai buvo paskelbę vienos dienos streiką, protestuodami prieš policijos elgesį seimo rinkimų kampanijoj. Streikavo visi studentai, pradedant nacionalistais ir baigiant socialistais. Apie Varšuvos aukštųjų mokyklų studentų streiką papildomai pranešama: vakar studentai užėmė visus įėjimus į aukštąsias mokyklas, neleisdami nepritariantiems streikui studentams įeiti. Iššauktieji karo mokyklos auklėtiniai plikais kardais puolė studentus ir prasiveržė pro jų kordonus. Studentai, nacionalinių demokratų pritarėjai, suplėšė politechnikume visus Pilsudskio atvaizdus. Švietimo ministeris įsakė politechnikumą uždaryti. Universiteto rūmuose streikuojantieji studentai išvarė iš auditorijų visus kitus studentus. Įvyko keli susirėmimai.


Pirmą kartą per nepriklausomos Lietuvos gyvavimo periodą teismas paskelbė nuosprendį sovietinio genocido vykdytojams. Deja, netrukus nuosprendis buvo panaikintas. Specialistų nuomone, ši byla yra lyg barometras, parodysiantis, ar valstybė pajėgi deramai įvertinti okupacijos metus. Praėjusią savaitę Aukščiausiasis Teismas panaikino Vilniaus apygardos ir Apeliacinio teismų nuosprendžius byloje, kurioje už genocidą buvo nuteisti trys buvę stribai, ir grąžino bylą (kurios tyrimas užtruko daugiau nei šešerius metus) Vilniaus apygardos teismui iš naujo nagrinėti. Aukščiausiojo Teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus kolegijos narys, dalyvavęs priimant tokį sprendimą, teigė, jog nuosprendis panaikintas, nes buvo šiurkščiai pažeisti Baudžiamojo proceso kodekso reikalavimai. Teismo sprendimas grąžinti minėtą bylą nagrinėti iš naujo, nukentėjusiems atstovaujančio advokato nuomone, nutolins teisingumo vykdymą dar mažiausiai kelerius metus. Būgštaujama, ar senyvo amžiaus teisiamieji ir nukentėjusieji iš viso sulauks proceso pabaigos. Panaši ir kitų genocido bylų perspektyva - Lietuvos teisės sistema dėl įvairių priežasčių nepasirengusi (arba nesugeba) pasmerkti budelius greičiau nei per dešimtmetį. Minėta byla, nors ir trumpam, Lietuvoje tapo pirmu procesu, kai komunistinio genocido vykdytojai buvo pripažinti kaltais.


Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas apdovanojo dar tris užsienio žurnalistus, nušvietusius tragiškus praėjusių metų sausio įvykius Lietuvoje. Sausio 13-osios atminimo medaliai paskirti amerikiečiams B.Keleriui („Niujork Taims”), A.Kuper (vietos radijas) ir M.Dobsui („Vašington Post”


Dėl komjaunimo organizacijų idėjinio-auklėjamojo darbo pagerinimo komjaunuolių ir jaunimo tarpe

Tarybų Sąjungos jaunoji karta gyvena nuostabiu laiku. Tik 40 metų gyvuoja pirmoji pasaulyje Tarybinė valstybė. Tačiau per šį trumpą istorinį laikotarpi šalis padarė milžinišką šuolį i priekį. Tarybų Sąjungoje pastatytas socializmas, sukurta galinga pramonė, labai išvystytas mechanizuotas žemės ūkis, likviduotos išnaudotojų klasės ir išnaudojimas, nedarbas, nacionalinis engimas ir nelygybė, įvykdyta labai didelė kultūrinė revoliucija. Pagal pramonės gamybos lygį Tarybų Sąjunga iškopė į antrą vietą pasaulyje. Mūsų liaudis. partijos vadovaujama, sėkmingai įgyvendina TSKP XX suvažiavimo nutarimus, užtikrintai žengia į komunizmą. Komunistinėje statyboje drauge su visa liaudimi aktyviai dalyvauja komjaunuoliai, jaunuoliai ir merginos. Kova dėl komunizmo tapo didžia jaunimo revoliucinio auklėjimo mokykla, kurioje išaugo ir išsiauklėjo nauja tarybinių žmonių karta, pasižyminti puikiomis moralinėmis savybėmis. Ne kaip akli fanatikai, o kaip įsitikinę ir sąmoningi kovotojai, jaunuoliai ir merginos dalyvauja komunizmo statyboje, nes akivaizdžiai mato jo gyvybingumą ir teisumą. To įrodymas yra kasdieninis pasiaukojantis jaunimo darbas liaudies ūkyje, o taip pat patriotiniai komjaunimo ir jaunimo darbai plėšinių rajonuose, Sibire, Tolimuosiuose Rytuose, Tolimojoje Šiaurėje, Donbase. Visa tai yra didingas Komunistų partijos iškovojimas, komunistinio auklėjimo sistemos triumfas. Komjaunimas, partijos vadovaujamas, tapo daugiamilijonine tarybinio jaunimo organizacija, didžia visuomenine-politine jėga. Jis idėjiniu ir organizaciniu atžvilgiais susieja plačiąsias jaunimo mases su Komunistų partija, suvienija jų pastangas kovoje dėl partijos politikos įgyvendinimo. VLKJS CK Plenumas yra tos nuomonės, kad tarybinio jaunimo indėlis į visaliaudinį reikalą bus dar reikšmingesnis, komjaumo, kaip partijos pagalbininko ir rezervo, vaidmuo dar labiau padidės, jei jis labiau paskatins revoliucinę jaunimo energiją ir paragins ji dar uoliau dalyvauti komunistinėje statyboje. Šiuo atveju lemiamą reikšmę turi spartesnis TSKP XX suvažiavimo atskleistų rimtų komjaunimo organizacijų veiklos ir, visų pirma – jų idėjinio auklėjamojo darbo trūkumų pašalinimas. Plenumas yra tos nuomonės, kad pagrindinis auklėjamojo darbo trūkumas daugelyje komjaunimo organizacijų yra tas, kad jis dažnai atliekamas atitrauktai nuo komunistinės statybos praktikos, neatsižvelgiant į laiko reikalavimus, konkrečias sąlygas ir aplinkybes. Kartais komjaunimo organizacijos, komjaunimo komitetai pamiršta, kad dabartinė jaunimo karta gimė, išaugo ir pradėjo savo darbo veiklą tada, kai jau buvo nugalėjęs socializmas, sudarytos nepaprastai palankios sąlygos auklėti jaunimui. Tarybinė valstybė užtikrino būtinas sąlygas kūrybinėms ir dvasinėms jaunimo jėgoms vystyti, suteikė jam teisę į darbą, poilsį, mokslą. Mūsų šalyje jaunimo darbas apmokamas vienodai su suaugusiais; įvestas nemokamas mokslas mokyklose ir aukštosiose mokyklose; skiriamos valstybinės stipendijos ir suteikiami bendrabučiai žymiai studentų daugumai; teikiama nemokama medicinos pagalba; skiriamos darbo atostogos; sutrumpinta paauglių darbo diena ir t. t. Tokių sąlygų neturi ir negali turėti kapitalistinių šalių jaunimas. Visame pasaulyje žinoma, kad tarybinis jaunimas - puikus, darbštus jaunimas. Mūsų jaunimas labai brangina valstybės rūpinimąsi ir supranta savo pareigas Tėvynei. Drauge su tuo komjaunimo organizacijų auklėjamajame darbe negalima pamiršti, kad dabartinė jaunoji karta neišėjo revoliucinės kovos mokyklos ir užsigrūdinimo, nematė tų sunkumų ir vargo, su kuriais susidūrė vyresnioji karta - mūsų tėvai, motinos ir vyresnieji broliai. Todėl neatsitiktinis dalykas, kad dalis jaunimo blogai įsivaizduoja, kokia kaina iškovotos tos sąlygos, kuriose jis šiandien gyvena; galvoja, kad taip buvo visada, kad tai savaime suprantamas dalykas ir kartais nevertina didžių tarybinės liaudies pasiekimų. Kai kurie jaunuoliai ir merginos gyvena išlaikytinių nuotaikomis, gerai žinodami savo teises, pamiršta pareigas visuomenei, reikalauja iš valstybės daug, o jai duoda mažai. Kai kur sumažintas reiklumas jaunimo at žvilgiu, atskiri jaunuoliai yra išlepę, nepratę nugalėti bent kiek rimtesnius gyvenimo išmėginimus ir sunkumus; kai kurie iš jų, susidūrę su pirmaisiais sunkumais, suklumpa. Dar pasitaiko ir tėvų, kurie blogai auklėja, lepina jaunimą, sakydami, kad jie savo laiku liejo kraują dėl geresnio gyvenimo, ir tegul dabar jų vaikai nežino jokių sunkumų. Tokie tėvai suteikia blogą paslauga tiek savo vaikams, tiek ir visuomenei. Daugelis komjaunimo organizacijų nepastebi šių reiškinių, blogai auklėja jaunimą, nemoko jo įveikti bet kuriuos sunkumus kelyje į galutinį tikslą – komunizmą. Žymi komjaunimo organizacijų, komjaunimo komitetų dalis susilpnino domėjimąsi jaunimo idėjiniu užgrūdinimu, dažnai šį darbą atlieka, neatsižvelgdami į įvairių jaunimo grupių ypatybes ir interesus. Kartais neatsižvelgiama į pašėlusią imperialistinę propagandą, kurią varo prieš Tarybų Sąjungą kapitalistinės valstybės. Pasinaudodami Komunistų partijos vykdoma asmenybės kulto ir jo pasekmių kritika, priešai iš imperializmo stovyklos stengiasi panaudoti ją tarybinės santvarkos, marksizmo-leninizmo pagrindams pakirsti. Tačiau neretai komjaunimo organizacijos neveda griežtos kovos prieš buržuazinės ideologijos intrigas, blogai demaskuoja antitarybinius provokacinius gandus ir prasimanymus, silpnai auklėja jaunimą bolševikinio budrumo dvasia. Kartais neduodama tinkamo atkirčio nihilistinėms ir kitokioms nesveikoms kalboms, kurias skleidžia atskiri jaunuoliai, visų pirma studentai, kurie nepajėgė gerai ir teisingai įsisąmoninti partijos vykdomo darbo šalinant asmenybės kulto sukeltus trūkumus esmės ir reikšmės. Negalima nepastebėti ir to, kad komjaunimo organizacijos nepakankamai auklėja jaunimą moraliniu, estetiniu atžvilgiu, silpnai kovoja prieš jaunuolius, gyvenančius palaidą gyvenimą, prieš girtuoklius, chuliganus, dykaduonius, kurių, deja, dar pasitaiko. Mažai stengiamasi, kad būtų padėta išeiti į teisingą kelią tiems, kurie kažkada buvo nusikaltę, nubausti ir nori pasitaisyti. Mūsų auklėjamoji veikla ėjo ir eina teisingu keliu ir duoda puikius rezultatus. Bet mes su visa jėga pliekiame trūkumus todėl, kad jie ypač nepakenčiami dabar, kai šalis vis labiau priartėja prie komunizmo. Pats gyvenimas, pagrindiniai valstybės interesai, pakilęs tarybinio jaunimo politinis ir kultūrinis lygis reikalauja iš komjaunimo organizacijų toliau visokeriopai tobulinti idėjinį-auklėjamąjį darbą. Remdamasis tuo, VLKJS CK Plenumss visų vadovaujančių komjaunimo organų, kiekvienos komjaunimo organizacijos pareiga laiko imtis priemonių komjaunuolių ir jaunimo idėjiniam-auklėjamajam darbui pagerinti, sumaniai ir greitai pašalinti trūkumus. Komjaunimas visur ir visada auklėja tvirtus kovotojus dėl komunizmo, didžios sielos ir kilnių idealų žmones, tikrus leniniečius. Mūsų uždavinys – skiepyti jaunimui gilų idėjiškumą, begalinę meilę socialistinei Tėvynei, proletarinį internacionalizmą, meile darbui, kolektyviškumą, draugiškumą; ugdyti ji šiuolaikinės mokslinės pasaulėžiūros, ateizmo, kovos prieš religinius prietarus dvasia; visokeriopai remti ir propaguoti visa tai, kas nauja, komunistiška. Komjaunimo organizacijos jaunąją kartą turi auklėti budrią ir žvalią, sveiką ir darbščią, suprantančią savo didį atsakingumą už Tėvynės likimą ir pasirengusią pirmuoju partijos šaukimu stoti ginti Tėvynės. Visas ideologinis darbas komjaunimo organizacijose turi būti glaudžiai susijęs su komunistinės statybos praktika, padėti vykdyti istorinius TSKP XX suvažiavimo nutarimus. Negalima taikstytis su tuo, kad dažnai propagandiniame darbe komunizmo idėjos jaunimui aiškinamos ir dėstomos dogmatiškai, atsajai nuo gyvenimo, nuo partijos keliamų uždavinių. Jaunimas turi suprasti, kad kova dėl komunizmo, dėl jo idėjų įgyvendinimo mūsų dienomis reiškia nepaliaujamą pramonės ir žemės ūkio vystymą, anglies, plieno, naftos, elektros energijos, mašinų, grūdų, mėsos, daržovių, liaudies vartojimo prekių gamybos didinimą, darbo našumo kėlimą, mokslo ir kultūros vystymą. Mūsų kompasas ir ateityje bus didžiojo Lenino nurodymas, kad kiekvieną dieną bet kuriame kaime, bet kuriame mieste jaunimas praktiškai spręstų vieną ar kitą bendro darbo uždavinį, nors ir mažiausią, paprasčiausią. Tai, visų pirma, reiškia auklėti jaunimą darbe išvien su visais darbininkais ir valstiečiais, ruošti jį aktyviam gamybiniam darbui tarybinės Tėvynės labui, skiepyti jaunuoliams ir merginoms meilę ir pagarbą darbui, žmonėms, gaminantiems materialines gėrybes, skatinti darbo žygdarbių troškimą, siekimą pasižymėti darbe. Tai visų pirma liečia komjaunimo darbą kaime. Jaunimas turi žinoti, kad komunizmo statyba susijusi su sunkumais ir reikalauja iš kiekvieno visuomenės nario narsumo ir iš tvermės, pasirengimo aukoti savo asmeninius interesus liaudies, valstybės interesams. Auklėdamos jaunimą tarybinio patriotizmo dvasia, komjaunimo organizacijos turi geriau aiškinti jam didžius mūsų Tėvynės pasiekimus ir iškovojimus ekonomikos, politikos ir kultūros srityje, pranašumus socialistinės santvarkos, kuri išlaisvino liaudies jėgas, suteikė darbo žmonėms tikrą laisvę ir demokratiją, padarė juos šalies šeimininkais, padėjo greitai ir neatpažįstamai pakeisti mūsų Tėvynės veidą. Labai svarbus vaidmuo šiame darbe priklauso jaunimo auklėjimui šauniomis tarybinės liaudies ir Komunistų partijos revoliucinėmis ir darbo tradicijomis. Reikia padaryti galą nepakankamam šio darbo reikšmės įvertinimui, plačiai įtraukti į jį revoliucijos veteranus, senus komunistus, darbininkus, pilietinio ir Didžiojo Tėvynės karo dalyvius, mokyti jaunimą ir vaikus gerbti revoliucijos kovotojų, įžymių mūsų šalies žmonių paminklus, karių kapines. VLKJS CK biuras turi sutvarkyti knygų, brošiūrų, plakatų, fotoparodų leidimą istorinėmis-revoliucinėmis temomis, 0 taip pat apie komjaunimo istoriją ir didvyrius, apie jaunimo darbo didvyriškumą mūsų dienomis; atidaryti Maskvoje parodą „Lenino komjaunimas”. Komjaunimo organizacijos turi propaguoti ne tik praėjusių metų tradicijas, bet ir auklėti jaunimą šiandienine tarybinių žmonių, jaunimo herojika. Komjaunimo organizacijos turi uoliau auklėti jaunimą TSRS tautų draugystės dvasia. Tam tikslui reikia susirašinėti, keistis jaunimo delegacijomis tarp sąjunginių, autonominių respublikų ir sričių; drauge organizuoti įvairias priemones, skaitymus, kino festivalius apie broliškas respublikas; VLKJS CK ir LKJS CK turi pasirūpinti, kad sąjunginėse respublikose būtų daugiau verčiama iš broliškų tautų kalbų į gimtąją kalbą grožinės literatūros kūrinių, knygų apie darbo patyrimą, jaunuosius darbo didvyrius, dainų, meninės saviveiklos repertuarų. Plenumas įpareigoja VLKJS CK biurą, komjaunimo organizacijas dar aktyviau auklėti jaunimą proletarinio internacionalizmo dvasia. Stiprinti ir plėsti broli3ką draugystę su Kinijos Liaudies Respublikos ir visų socialistinės stovyklos šalių jaunimu. VLKJS CK biuras turi imtis priemonių, kad būtų geriau pasinaudojama socialistinių šalių jaunimo organizacijų darbo patyrimu komjaunimo veikloje. Plenumas svarbiu komjaunimo organizacijų reikalu laiko visokeriopą ryšių stiprinimą su pažangiomis užsienio šalių jaunimo organizacijomis ir įpareigoja VLKJS CK biurą drauge su Jaunimo organizacijų komitetu imtis konkrečių priemonių šioje srityje. Būtina pagerinti komjaunimo politinio švietimo sistemos darbą, imtis pagerinti švietimo tinklo veiklą. Komjaunimo organizacijos turi labiau padėti jaunimui studijuoti marksizmą-leninizmą, nepaliaujamai aiškinti jam mokymą apie klases ir klasių kovą, apie socialistinę revoliuciją, proletariato diktatūrą, perėjimo iš kapitalizmo į socializmą kelius, apie nacionalinį klausimą, proletarinį internacionalizmą, partijos vaidmenį kovoje dėl socializmo pergalės, apie socialistinę demokratiją ir pan. Visokeriopai remti jaunimo domėjimąsį ekonominiais mokslais, steigti ratelius ir seminarus, daugiau ruošti paskaitų, pranešimų, leisti daugiau literatūros šiomis temomis. Sustiprinti propagandistų kadrų sudėtį, aktyviau įtraukti į šį darbą pramonės ir žemės ūkio specialistus, partinius ir tarybinius darbuotojus. Reikia įvesti nuolat veikiančius seminarus ir konsultacijas, suteikti teorinę ir metodinę pagalbą propagandistams mokslo metų eigoje. Paskaitiniame darbe reikia atsisakyti šablono. Jaunimui būtina ruošti turiningus pranešimus ir paskaitas, klausimų ir atsakymų vakarus, plačiai panaudoti vaizdines priemones. Rekomenduoti komjaunimo organizacijoms organizuoti skaitymus, skirtus 40-osioms tarybinės valdžios metinėms. Plenumas pritaria komjaunimo agitkolektyvų sudarymui stambiose komjaunimo organizacijose. Greta to reikia plačiau išnaudoti tokias save pateisinusias agitacinio darbo formas, kaip mitingai, eitynės, agitacinės-kultūrinės brigados, šviesos laikraščiai, radijo laidos ir kt. Komunistų partija suteikė komjaunimui neįkainojamą pagalbą vystant jaunimo ir vaikų spaudą. Dabar VLKJS turi 164 spaudos leidinius, kurių bendras vienkartinis tiražas siekia daugiau kaip 13 milijonų egzempliorių. Šiuo metu pagrindinis mūsų uždavinys yra sumaniai išnaudoti šią spaudą ir iš pagrindų pagerinti jos kokybę. VLKJS CK biuras, sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetai turi daugiau dėmesio skirti spausdinamos medžiagos idėjiškumui, pagerinti jaunimo spaudos darbuotojų parinkimo ir mokymo darbą. Surengti 1957 metais Maskvoje jaunimo spaudos vadovaujančių darbuotojų kursus. Teikdami svarbią reikšmę jaunųjų korespondentų judėjimui iš vystyti, komjaunimo komitetai turi sistemingai svarstyti redakcijų ataskaitas apie darbą su jaunaisiais korespondentais, įtraukti juos į įvairius reidus, organizuoti jaunųjų korespondentų sąskrydžius, geriausius iš jų perkelti į laikraščių ir žurnalų redakcijas. VLKJS CK biuras, sąjunginių ir autonominių respublikų, kraštų ir sričių komjaunimo organizacijos, jaunimo laikraščių ir žurnalų redakcijos turi stiprinti ir plėsti ryšius su rašytojais ir meno darbuotojais, skatinti juos kurti naujas knygas, filmus, dainas, teikti jiems nuolatinę pagalbą draugiškais patarimais, kūrybiškai apsvarstyti jų kūrinius. Plenumas reikalauja iš komjaunimo organizacijų sustiprinti idėjini-auklėjamąjį darbą kūrybinio jaunimo tarpe, padėti jam kūrybiškai augti, stiprinti ryšius su darbininkų - valstiečių jaunimu. Plačiai praktikuoti jauniesiems kūrybiniams darbuotojams tematinius skaitymus, konferencijas marksizmo-leninizmo teorijos ir estetikos klausimais. Drauge su TSRS Rašytojų sąjunga 1958 metais organizuoti Visasąjunginį jaunųjų rašytojų ir poetų pasitarimą. Komjaunimo organizacijos turi rodyti daugiau principingumo, ryžtingai kovoti prieš kai kurių jaunų kūrybinių darbuotojų nesveikas nuotaikas ir pažiūras, prieš stengimąsi pasitraukti iš s9cialistinio realizmo pozicijų, ryžtingai kovoti prieš literatūros ir meno kūrinius, neteisingai vaizduojančius tarybinę tikrovę ir tuo pačiu darančius žalą jaunimo auklėjimui. Sąjunginių respublikų LKJS CK, komjaunimo kraštų ir sričių komitetai turi iš pagrindų pagerinti idėjini-politinį darbą studentijos tarpe, aktyviau padėti partijai ugdyti jaunus tarybinius specialistus, marksistiškai išsilavinusius, gerai mokančius savo darbą, sugebančius įsigytas žinias pritaikyti praktikoje. Siekti, kad būtų teisingai derinamas mokymo ir auklėjimo darbas aukštosiose mokyklose, užtikrinant aktyvų studentų dalyvavimą kasdieniniame šalies gyvenime, visuomenei naudingame darbe. Į studentų auklėjimo darbą būtina plačiai įtraukti aukštųjų mokyklų profesorius ir dėstytojus. Vadovaujantieji komjaunimo organai turi imtis priemonių visam komjaunimo darbui pagerinti aukštosiose mokyklose, padidinti aukštųjų mokyklų komjaunimo organizacijų vaidmenį ir autoritetą, siekti, kad jos tiesiogiai dalyvautų priimant jaunimą į aukštąsias mokyklas, skiriant stipendijas, priimant į bendrabučius, gerinant valgyklų darbą ir pan. Rimtą dėmesį komjaunimo organizacijos turi skirti masinio-kultūrinio darbo vystymui jaunimo ir ypatingai kaimo jaunimo tarpe. Reikia siekti, kad visi klubai ir salės būtų pilnutinai išnaudojami masiniam darbui su jaunimu; aktyviau naudoti įvairiapusiškas masinio-kultūrinio darbo formas, steigti miestuose jaunimo saviveiklos klubus; organizuoti prie profsąjungų, kolūkių ir jaunimo klubų turistų, fotografų, žvejų, medžiotojų, šachmatininkų, automobilininkų sekcijas; pagerinti knygos, muzikos, tapybos propagavimą jaunimo tarpe; reikia būti klubų, sporto aikštelių, stadionų statybos kaime ir visu pirma ekonomiškai stipriuose kolūkiuose iniciatoriais. Plenumas pasisako už reguliarius visasąjunginius jaunimo festivalius, už vietinio pobūdžio festivalius. Siekdamas pagerinti idėjiškų repertuarų meninei saviveiklai kūrimą, VLKJS CK biuras turi paskelbti Visasąjunginį konkursą sukurti vienaveiksmes pjeses jaunimo tematika kaimo saviveiklai ir gamyklų bei profsąjungų klubams. Drauge su Rašytojų ir kompozitorių sąjungomis organizuoti konkursą komjaunimo dainoms sukurti. Plenumas įpareigoja komjaunimo organizacijas nepaliaujamai kovoti prieš buržuazinės propagandos mėginimus primesti tarybiniam jaunimui niekingą skonį ir pažiūras. Reikia žymiai daugiau dėmesio skirti bendros jaunimo kultūros pakėlimui, teisingų estetinių pažiūrų ir skonio formavimui. Mes turime padėti jaunimui susivokti, kas yra meniška ir gražu, mokėti teisingai įvertinti literatūros, tapybos, skulptūros, architektūros, muzikinio, šokių ir vokalinio meno kūrinius. Būtina drauge su atitinkamomis organizacijomis rengti vaikų žaislų, vaikų avalynės ir drabužių, vaikų piešinių parodas; būtina padėti gerinti dainavimo ir piešimo dėstymą mokyklose; steigti namų ruošos, kirpimo ir siuvimo ratelius, įtraukti jų vadovavimui dailininkus, sumanias namų šeimininkes ir pan. Mūsų pareiga rūpintis, kad visi jaunuoliai ir merginos būtų geros kūno laikysenos, nepažeistų elgesio taisyklių šeimoje, darbe, visuomeninėse vietose. Visokeriopai skatinti jaunimo siekimą paprastai ir skoningai rengtis; ruošti gerų madų demonstravimus, populiarinti geriausius drabužių ir avalynės modelių pavyzdžius. Vienas nuolatinių komjaunimo rūpesčių turi būti rūpinimasis kultūra, kiekvieno buto, namo, kaimo, miesto, kiekvienos gatvės švara. Įpareigoti VLKJS CK biurą imtis priemonių, kad būtų plačiai leidžiama populiari literatūra jaunimo estetinio auklėjimo klausimais. Komjaunimo organizacijos turi visokeriopai remti ir skatinti jaunimo elgesį ir darbus, kurie padeda ugdyti jį kolektyviškumo ir draugiškumo dvasia. Visokeriopai skatinti pagalbą draugams nelaimės ar ligos atvejais, atžymėti reikšmingus įvykius jaunuolių ir merginų gyvenime (mokyklos baigimą, specialybės įsigijimą, įstojimą į darbą, vestuves, kūdikio gimimą), atsižvelgiant į sveikas liaudies tradicijas. Reikia, kad VLKJS nariai, visi komjaunimo kolektyvai vieningai kovotų prieš egoizmo, išlaikytinio nuotaikų, chuliganiškumo, neteisingos pažiūros į merginas pasireiškimus; skiepytų jaunimui rimtą pažiūrą į santuoką, padėtu jam kurti stiprias, vieningas šeimas. Siekdamos geriau organizuoti jaunimo laisvalaikį ir sustiprinti jo sveikatą, komjaunimo organizacijos turi dar labiau vystyti masinę fizinę kultūrą ir sportą, skleisti gamybinę gimnastiką, sanitariją ir higieną kasdieninėje jaunimo buityje. VLKJS CK biuras drauge su LDAALR CK miestuose turi įsteigti šaudymo, auto-moto, jūreivystės ir aviacijos klubus. 1958 metais organizuoti Visasąjunginę komjaunuolių ir jaunimo karinio šaudymo sporto šakų spartakiadą. Drauge su VPSCT ir kitomis organizacijomis rūpintis masinio turizmo išvystymu jaunimo tarpe. Komjaunimo rajonų, miestų, sričių, kraštų komitetai ir sąjunginių respublikų LKIS CK turi imtis priemonių išplėsti esamas ir įsteigti naujas turistines ir ekskursijų bazes, užmiestines palapinines turistines stovyklas sveikatai kelti, vandens stotis ir pan. Plenumas yra tos nuomonės, jog komjaunimo kadrai ir aktyvas turi įsisąmoninti, kad šiandien turi būti kalbama ne tik apie atskirų trūkumų šalinimą, bet ir apie ryžtingą jaunimo ideologinio darbo lygio pakėlimą, nes be to neįmanomas tolesnis viso komjaunimo darbo tobulinimas. Pagerinti auklėjamąjį darbą komjaunime – reiškia ir toliau vystyti VLKJS narių iniciatyvą ir saviveiksmiškumą, dirbti ne tik apmokamo aparato jėgomis, o visų pirma komjaunimo aktyvo, komjaunuolių jėgomis, plačiai ir pilnutinai išnaudojant įvairiausias galimybes jaunimui auklėti. Mes ir toliau turime vystyti kolegialumą ir demokratiją komjaunime, stiprinti mūsų eilių drausmę, toliau plėsti komjaunimo organizacijų teises, šalinti biurokratizmą ir nereikalingą centralizavimą, didinti kiekvieno komjaunuolio vaidmenį, kelti jo atsakomybę už padėtį organizacijoje, už VLKJS Įstatų reikalavimų vykdymą. VLKJS CK Plenumas palaiko tai, kad prie komjaunimo komitetu, pradedant nuo pirminių organizacijų ir baigiant VLKJS CK, būtų sudarytos komisijos įvairiems komjaunimo darbo klausimams spręsti. Sėkmingai pagerinti idėjinį-auklėjamąjį darbą galima tada, jei šiuo reikalu labiau domėsis vadovaujantieji kadrai ir komjaunimo aktyvas. Sekretoriai, biurų ir komitetų nariai, komjaunimo aparatų darbuotojai, aktyvistai turi nuolat būti jaunimo tarpe, gerai orientuotis partijos užsienio ir vidaus politikos klausimuose, mokėti ginti socialistine ideologiją, drąsiai kovoti prieš bet kuriuos buržuazinės ideologijos ir moralės pasireiškimus. Reikia padidinti reiklumą komjaunimo kadrams ir aktyvui už savo marksistinio-lenininio išsilavinimo kėlimą, organizuoti aktyvui seminarus, kursus, teorines konferencijas. Plenumas rekomenduoja steigti nuolat veikiančias komjaunimo aktyvo mokyklas ir stovyklas. VLKJS Centro Komitetas ragina visus komjaunuolius ir jaunimą išplėsti spalinį lenktyniavimą, pažymėti Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 40-asias metines šauniais darbais, kuriuose pasireikštų mūsų begalinė meilė Tarybinei Tėvynei. VLKJS Centro Komitetas daugiamilijoninės komjaunuolių armijos vardu reiškia savo gilią padėka didvyriškai Tarybų Sąjungos Komunistų partijai ir Tarybinei Vyriausybei už jų nepaliaujamą rūpinimąsi mūsų šalies jaunimu. Mūsų karta už viską turi būti dėkinga Komunistų partijai, ir jai nieko nėra aukštesnio ir šventesnio už partijos – kovos už komunizmą reikalą. Šiam kilniam reikalui jaunimas atiduos visas savo jėgas, žinias, paskirs visą savo gyvenimą. Komjaunimas padarys viska, kad visada būtų vertas didžio partijos pasitikėjimo. Komjaunimas ir ateityje bus patikimas Komunistų partijos rezervas ir ištikimas pagalbininkas jos didžiame revoliuciniame kuriamajame darbe ir ateityje stiprins tarybinio jaunimo vienybę, jo susibūrimą apie Tarybų Sąjungos Komunistų partiją.


Prof. Voldemaro pareiškimas spaudos atstovams.

Anglų ir Vokiečių tarpininkavimas? Žiniomis iš Ženevos, Lietuvos ministeris pirmininkas Voldemaras spaudos korespondentui Ženevoj lenkų notą dėl Vilniaus problemos apibūdino kaipo nevykusią, nes ji trukdo tarptautinį susitarimą. Jis pareiškė, kad Lietuvos teisė į Vilnių esanti paremta 1918 metų nepriklausomybės deklaracija ir Suvalkų sutartim. Ženevoj manoma, kad tai problemai būsiąs bandomas anglų ir vokiečių tarpininkavimas.


Tarybų Sąjungos kosmonautas G. Titovas, atvykęs į Jugoslaviją JFLR prezidento J. Broz Tito ir vyriausybės kvietimu, vakar vakare padėjo vainiką kritusių mūšiuose už Belgrado išvadavimą Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos karių kapinėse. Vakar G. Titovas važinėjo po miestą, Belgrado gyventojai entuziastingai sutiko Tarybų Sąjungos kosmonaut


Agentūros Frans Pres pranešimu iš Tuniso, ministrų tarybos pirmininkas Chabibas Burgiba vakar pasakė kalbą miesto stadione Tuniso nepriklausomybės paskelbimo pirmųjų metinių proga. Palietęs Tuniso liaudies kovos už nepriklausomybę istoriją, jis pareiškė: „Už šią nepriklausomybę mes turime būti dėkingi atkakliai Tuniso liaudies kovai, o taip pat tai tarptautinei padėčiai, kuri privertė Prancūziją vykdyti taikos politiką. Tačiau dar yra ankstesniojo režimo liekanų ir šių liekanų tarpe pirmąją vietą užima tai, kad Tunise yra užsienio kariuomenė”. Toliau, nušvietęs padėtį Alžyre, Burgiba pasakė: „Šioje kaimyninėje šalyje broliškoji tauta dabar pergyvena etapus, kuriuos mes pergyvenome netolimoje praeityje, o padėtis gali imti blogėti kasdien, jeigu suinteresuotosios pusės nesuras teisingo ir lygiateisiško sprendimo sutinkamai su SNO principais ir su tautų apsisprendimo siekimu. Alžyro problema negali ilgai likti neišspręsta”.


Prancūzijos vyriausybė paskelbė amnestiją Alžyre

Vyriausybės žinyne „Žurnal ofisiel“ išspausdintas dekretas dėl amnestijos „bylose, susijusiose su nusikaltimais, įvykdytais ryšium su sukilimu Alžyre“ (taip oficialieji sluoksniai netgi dabar tebevadina didvyrišką alžyriečių tautos nacionalinio išsivadavimo kovą). Kaip žinoma, Prancūzijos vyriausybės ir Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės Eviano susitarimuose buvo specialiai pažymėta, kad šis amnestijos dekretas bus tuojau pat išleistas. Amnestuotini visi alžyriečių tautybės piliečiai, kurie buvo nuteisti už tai, kad dalyvavo 1954–1961 metų nacionalinio išsivadavimo kovoje arba ją rėmė. Amnestija liečia taip pat tuos alžyriečius, kurie „mėgino iki 1954 m. lapkričio 1 d. pakeisti Alžyro politinį režimą“. Politiniai kaliniai alžyriečiai, pasakyta dekrete, turi būti paleisti per 20 dienų nuo to momento, kai Alžyre nutraukta ugnis. Kartu bus paleisti taip pat prancūzų tautybės piliečiai, nuteisti Alžyre už tai, kad padėjo alžyriečių tautos nacionalinio išsivadavimo judėjimui. Alžyro liaudis, platieji Prancūzijos visuomenės sluoksniai su dideliu pasitenkinimu sutiko žinią, kad paleidžiami narsūs kovotojai už Alžyro laisvę ir nepriklausomybę. Kartu čia pabrėžiama, kad amnestija nėra visiška ir visaapimanti, kaip to reikalauja tie patys Eviano susitarimai. Iš tikrųjų, vakarykštis dekretas liečia tiktai alžyriečius, uždarytus Alžyro kalėjimuose. Tuo tarpu apie 10 tūkstančių Alžyro patriotų dabar vargsta Prancūzijos kalėjimuose.


Prancūzų „Le Temps“ dėl lietuvių lenkų santykių rašo, kad paskutinioji Lietuvos vyriausybės nota p. Zaleskiui „atidaro duris naudingoms deryboms“, kadangi derybos įvyksiančios jau kovo mėn. pabaigoj. „Le Temps“ tai laiko svarbiu žingsniu, kurs atskleidžiąs palankių perspektyvų sumažinti pavojui rytų Europoj. Su šiais „Le Temps“ Lietuvos vyriausybės žingsnio įvertinimais galima visiškai sutikti. Letuva yra pati pirmoji valstybė, kuri daugiausia yra susirūpinusi kuo veikesniu ir galutinu konflikto likvidavimu su Lenkija. O tai dėlto, kad Lietuvai santykių išlyginimas su Lenkija yra reikalingas ramiam savo kultūros plėtimui ir ugdymui ir valstybės stiprinimui. Konfliktas su Lenkija ir jo pašalinimas yra svarbiausias mūsų užsienių politikos tikslas; mes prie jo visada norėjom eiti ir einam. Bet visa lietuvių lenkų susitarimo problemos eiga nuo pat pirmųjų jos atsiradimo dienų rodo, kad jei Lietuvai toji problema yra jos politikos tikslas, tai daug kam, kas sakosi esąs irgi ta problema suinteresuotas, ji yra ne tikslas, bet tik viena iš paprastų diplomatinių priemonių savų tikslų besiekiant. Tiktai tokioms sąlygoms esant galėjo atsitikti, kad smurto aktas, dėl kurio pat pradžioj buvo pareikšta tiek daug visuotino pasipiktinimo, šiandien mėginamas įteisinti, remiantis ne teise ir teisybe, bet visai kitais motyvais. Todėl visai be reikalo, mūsų nuomone, „Le Temps“ daro aliuzijų dėl Maskvos ir Berlyno sąryšy su Lietuvos paskutinia nota dėl derybų pradžios. Mums nežinoma, ar turi Kaunui kiek įtakos lietuvių lenkų klausimu Berlynas ir Maskva, bet kad Varšuva šiuo dalyku yra ne vienų viena palikta, ne be svetimos paramos, tai rodos aiškus ir neginčijamas daiktas. Ir tos pašalinės įtakos, matyt, turi sprendžiamo pobūdžio Lenkijos politikai, nes be jų vargu ar Vilniaus klausimo nagrinėjimo atidėliojimas būtų taip ilgai tęsiamas, kaip kad dabar yra. Savo taikingumui parodyti Lietuva nėra reikalinga svetimos įtakos, nes karas yra didžiųjų valstybių privilegija, o mažai valstybei visai neprieinama prabanga. Ginčui su Lenkija išspręsti mums yra tik taikios priemonės, bet ne ginklas. Mes norim geruoju susitarti su Lenkija, mes turim tam geros valios, reikia tik, kad to noro ir geros valios netrūktų ir Lenkijai. Galima visaip vaizduotis dviejų kaimynių valstybių santykius, bet jei tie santykiai turi būti „geri ir normalūs“, tai jie turi kilti iš tam atatinkamu sąlygų. Ligšiol iš lenkų pusės mes tokių sąlygų nejutom, nes p. Zaleskio notos tam pagrindo nedavė. Bet jei per būsimas betarpiškas derybas pasirodytų kitaip, tai mes tuo nuoširdžiai pasidžiaugtume. Žinios iš užsienių praneša, kad lenkų vyriausybė priimsianti mūsų pasiūlymą pradėti derybas Karaliaučiuj kovo 30 d. Ar derybos eis su T. S-gos atstovu, ar be jo – tuo tarpu neaišku. Nesiimant spėlioti dėl būsimų derybų vaisių, tenka tik pabrėžti vienas dalykas. Jei lietuvių lenkų susitarimas yra, iš tikrųjų, toks svarbus daiktas rytų Europoj, kaip kad kalbama rašoma, tai jo neturėtų kliudyti ir trukdyti jokios pašalinės įtakos. Derybų atmosfera turėtų būti laisva nuo užkulisinių machinacijų, turinčių tikslo ne taikos reikalus, bet versti Lietuvą priimti sąlygas ir reikalavimus, su kuriais ji jokiu būdu negalėtu sutikti. Kadangi konkrečios derybų programos laukiama iš Varšuvos, tai tik žinant tą programą, bus galima apytikriai pasakyti, kiek yra galimybės sulaukti iš derybų teigiamų vaisių.


A.Kubilius mano, kad Seimo sesija buvo sėkminga

Seimo Pirmininko pirmojo pavaduotojo Andriaus Kubiliaus nuomone, ketvirtadienį pasibaigusi Seimo pavasario sesija buvo sėkminga ir darbinga. Jos metu buvo priimti, jo duomenimis, 205 teisės aktai, iš jų 163 įstatymai, 42 nutarimai, 9 kiti teisės aktai. A.Kubilius tikisi, kad vasarą nebereikės šaukti neeilinės parlamento sesijos. Pavasario sesijos metu 91 dokumento priėmimą inicijavo, pasak jo, Vyriausybė, 89 teisės aktus inicijavo Seimo nariai, 34 - šalies Prezidentas (iš jų 22 įstatymai dėl įvairių sutarčių ratifikavimo ir 5 grąžinti Seimui pakartotinai svarstyti įstatymai). Rudens sesijoje, kuri tęsėsi iki šių metų kovo 3 dienos, buvo priimti 243 teisės aktai. Apibendrindamas sesijos darbą, A.Kubilius sakė, kad jos metu įvyko Vyriausybės reorganizacija, Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) frakcijos narys Mečys Laurinkus buvo paskirtas Valstybės saugumo departamento vadovu. A.Kubilius pažymėjo, kad Seimas priėmė svarbius teisės aktus, susijusius su privatizavimu. Tai Telekomunikacijų, Akcinių bendrovių įstatymai, dokumentai dėl naftos ūkio pertvarkymo, derybų su “Williams” kompanija. Buvo pakeisti mokesčių įstatymai. Sesijos metu priimti dokumentai, reglamentuojantys teisinės sistemos reformos eigą. Tai - Teisinės sistemos reformos metmenys, Advokatūros, Notariato, Ūkinio teismo likvidavimo įstatymai, taip pat Baudžiamojo ir Administracinių teisės pažeidimų kodeksų pakeitimai. Prie svarbių priimtų valstybinių politinių įstatymų A.Kubilius priskyrė Vyriausybės, Krašto apsaugos sistemos, Švietimo, Gyvenamosios vietos deklaravimo įstatymus, taip pat įstatymus dėl buvusių KGB pareigūnų, trėmimų pripažinimo karo nusikaltimais.


Žurnalas „Junaited Streits Nius end Uorld Afers” išspausdino karinio apžvalgininko karinio jūrų laivyno atsargos kapitono U. D. Plulstono straipsnį. Piulstonas vadovavo Amerikos karinei jūrų žvalgybai 1934—1937 metų laikotarpiu. Dangstydamasis tuo, kad Jungtinėms Valstijoms nereikia laukti, kol joms bus smogtas „pirmasis smūgis”, Piulstonas faktiškai propaguoja preventyvaus (t. y. „įspėjamojo”) JAV karo idėją. Teigdamas, kad Jungtinės Valstijos „niekuomet neturi mėginti pasiekti pranašumą netikėtu, neišprovokuotu užpuolimu”. Piulstonas vis dėl to rašo: „Mūsų šalis turi imtis politikos…, kuri leidžia Jungtinėms Valstijoms pačioms pasirinkti užpuolimo laiką, vietą ir ginklą”. „Nedelsiant paskelbti mums grasinančiai šaliai, kad, jeigu ji per tam tikrą laiką nenutrauks savo pasirengimų pulti, Jungtinės Valstijos ją užpuls savigynos teise, nelaukdamos, kol joms pirmosioms bus smogtas smūgis”… Piulstono kurstytojiškas straipsnis vėl demonstruoja branduolinio ginklavimosi varžybų pavojų. Jis rodo būtinumą nutraukti šias varžybas, besąlygiškai uždrausti branduolinį ginklą, o su tuo, kaip žinoma, niekaip nenori sutikti JAV valdantieji sluoksniai.


P. Zaleskio pareiškimai. Pasikalbėjimas su žmonėmis iš Quai d’Orsay. (Mūsų Paryžiaus korespondento). P. Zaleski paskutiniu metu visoj eilėj kalbų ir interview davė gana absurdiškų pareiškimų. Jeigu jis dar kalba apie sutarčių neliečiamybę, kurios, anot jo, neatidalomai yra surištos taikai palaikyti“, tai dar galima būtų ji suprasti. Visi, kurie po didžiojo karo yra prisiplėšę svetimų teritorijų, dabar yra taikos „apaštalai“. Bet, kada p. Zaleski urbi et orbi paskelbia, kad „Lenkijos vyriausybė neleis jokių bandymų dėl teritorijų padėties, kurią galutinai nustatė Ambasadorių Konferencija pačiai Lietuvai prašant“ (žiūr. ,,le Temps“ gegužės 20 d.), tai tokis pareiškimas tiktai stebina, kaip jis galėjo išeiti iš lūpų atsakomo lenkų politiko ir net paties užsienių reikalų ministerio. Toks pareiškimas pirmiausia neatsako tai dvasiai, kuri turėtų viešpatauti, einant tarp dviejų valstybių tiesioginėms deryboms. Antra, jis neatsako nei turiniui nei dvasiai Tautų Sajungos 1927 m. gruodžio 10 d. rekomendacijos, kuria einant Vilniaus klausimas buvo rezervuotas, o Lenkija yra sutikusi su tuo rezervu. Trečia, užsienių reikalų ministeriui netinka platinti aiškią neteisybę, kad Lietuva galėjusi prašyti konsekruoti Zeligovskio žygį. Dauguma Prancūzijos laikraščių tą vietą, kurioj p. Zaleskis minėjo Lietuvos ir Lenkijos santykius visai apleido. Be abejonės, išmintingesniems laikraštininkams toks pareiškimas pasirodė shocking ir nedarančiu garbės p. Zaleskiui, tačiau atsirado ir tokių, kurie (Homme Libre gegužės 21 d., Le Temps gegužės 20 d.), nesigailėjo p. Zaleskiui komplimentų. P. Eugene Lautier lygina prof. Voldemarą ir p. Zaleski. Šį pastarąjį išvadina „tikruoju europiečiu“, o antrąjį „apsvaigusiu ilotu“, kuris kraujo trokšta. Prancūzai, lenkai, rumunai... ypatingai bijosi to sutarčių revizionistinio judėjimo, kuris šių dienų Europoj ypatingai paskutiniu momentu akcentuojas. Visi gerai žinom lordo Rothermere akciją dėl Trianono sutarties revizijos. Dr. Šymanski lenkų senato pirmininkas, (Paris Midi gegužės 20 d.) pareiškia, kad „Lietuvos revendikacijos dėl Vilniaus yra lygiai juokingos, kokiomis būtų revendikacijos italų dėl Paryžiaus, turint galvoj, kad Paryžiuj yra buvęs Julius Cesaris, ar revendikacijos graikų dėl Viduržemio jūros krantų“... Net kardinolas Kakovskis,Varšuvos arkivyskupas, paskutiniu metu atsilankęs Paryžiuj, irgi neapsiėjo be politikos: jis „L'Echo de Paris“ (klierikalų organas, labai nepalankus Lietuvai) plačioj interview pareiškė, kad lenkai dedą visas pastangas „palaikyti teisingumą ir sutarčių gerbima“. Dancigo gi koridorį lenkų primatas palygino Alzasui, kas prancūzams neperlabai patiko. Vienu žodžiu, ,,teisingumo ir sutarčių gerbimo“ šalininkai, ponai lenkai, ir ministeriai ir kardinolai tebegieda apie „sutarčių neliečiamybę“ visai pamiršdami, kad, pavyzdžiui, Lietuva tokios sutarties dėl sienų su jais ir neturi. Dėl lenkų paskleistų bleių ir dėl Lietuvos lenkų pasiūlyto nepuolimo ir arbitražo pakto atinetimo, mūsų korespondentui teko turėti pasikalbėjimų su puikiai informuotais oficialiais asmenimis iš Quai d'Orsay. Iš pasikalbėjimo gauta įspūdžio, kad prancūzų užsienių politika labai maž reikšmės duoda nepuolimo pakto atmetimui, į tai žiūri daugiau, kaipo į lenkų gestą, kuris negalėjęs turėti praktikos reikšmės, kol normalūs santykiai nėra sutvarkyti. – Mūsų, prancūzų, politika bendrai, o pirmoj eilėj lenkų lietuvių ginče yra ta, kad klausimą suskaldžius ir pradėjus nuo smulkesnių problemų. Lietuva ir Lenkija jų turi daugybę susisiekimo medžių Nemunu plukdymo, prekybos santykių... Kada atsiras daugiau ryšių, tai galima bus ir prie stambesnių klausimų prieiti: saugumo, diplomatinių santykių, teritorialio ginčo... – Jūs norit pasakyti, – prie Vilniaus klausimo išrišimo, – pertraukiau aš... – Taip, kad ir prie Vilniaus, nes Tautų Sąjungoj Vilniaus klausimas yra rezervuotas ir jūs turit laisvas rankas tartis dėl Vilniaus su lenkais... – Bet juk ginču yra susidomėjus visa Europa, kuri nenori šį rytų Europos kampelį palikti dans l'état d'effer. vescence? – Taip, bet mes nerandam tokių priemonių, kurios padėtų jums ir lenkams, bet vieno mes norim, tai taikos, ir jūs negalite priešintis tai visuotinai taikos dvasiai, kuri šiandien viešpatauja“, – sako mano sąkalbininkas. – Mes, mažieji dar labiau taikos esame pasiilgę, bet kad jos atsiekus, ar nebūtų pravartu kuriuos-ne-kuriuos politikos aktus revidavus, o juk tiek daug pastaruoju metu kalbama net apie sutarčių reviziją, tat kai kuriems arbitraliams aktams peržiūrėti tikrai jau atėjo laikas. – Tai yra bendras viso pasaulio politikos klausimas ir aš nemanau, kad būtų pravartu esant taikos rūmą griauti, nežinant, ką jo vietoj galima bus pastatyti... – man buvo atsakyta. Teko taip pat teirautis, dėl Lietuvos Lenkijos ginčo klausimo įterpimo į teinančios Tautų Sąjungos Tarybos sesijos darbų programą. Buvo gautas atsakymas, kad tas lausimas įdėtas tik informacijos tikslais, kad Tautų Sąjungos Tarybos nariai tuo klausimu, kuriam duoda daug reikšmės, būtų painformuoti. Kitokios šiuo metu Tautų Sąjungos pozicijos, šiai pastarajai panaikinus tarp dviejų šalių karo stovį, esą negalima yra ir įsivaizduoti. Iš viso to matyt, kad Lietuvos užienių politika yra įstatyta į tinkamą vagą. Naujos Lietuvos konstitucijos paskelbimas (Le Temps 27 d.) yra padaręs teigiamo įspūdžio, o Lietuvos respublikos respektas smarkiai padidėjo.


Gudai krikščionys demokratai kovoja su arkivyskupu Jalbrzykovskiu.

Jau buvo minėta pas mus, kad Vilniaus lenkų arkivyskupas Jalbrzykovskis išleido raštą tikintiems, kuriuo pasmerkė gudų krikščionių demokratų partiją, kaltindamas ją indiferentizmu ir palinkimu į bolševizmą ir įsakė paskaityti jį visose Vilniaus krašto bažnyčiose iš sakyklos pereitą sekmadienį. Į tą arkv. Jalbrzykovskio raštą, kaip praneša Vilniaus laikraščiai, smarkiai reagavo gudų kr. dem. centro komitetas. Jis į „Krynicą“ įdėjo atsišaukimą į gudus katalikus, kuriame atremia visus arkivyskupo priekaištus ir jo raštą vadina „apjakusiu lenkų šovinizmo padaru ir aklu tarnavimu lenkų politikai per bažnyčią“ ir kviečia jo neklausyti. Vienu metu gudų atstovai lenkų seime d-ras J. Hahalinski, A. Stepovič ir P. Karuso išsiuntė Šv. Tėvui telegramą, kurioj prašo ištirti dalyką ir įsakyti jį pakeist, nes arkivyskupo raštas yra parašytas ne bažnytiniais, bet grynai politiniais, motyvais. Tuo būdu tarp lenkų arkivyskupo Jalbrzykovskio ir gudų katalikų susidaro labai įtempti santykiai, kurie dar nežinia kuo gali pasibaigti.