Dar iš darbų vardan Nepriklausomos Lietuvos.

Šiemet mūsų tauta švenčia 10 metų nepriklausomybės šventę, daro savo žygių, visų sunkių už nepriklausomybę darbų apžvalgą. Tačiau yra dar ligi šiol nutylėtas vienas ypatingos savo uždaviniu įstaigos darbas, kuris buvo pradėtas 1918 metais gruodžio mėnesio pabaigoj Vilniuj, paskum, 1919 metais sausio mėnesio 3 dieną atsikėlus iš Vilniaus į Kauną, dirbtas čia lig 1920 metų. Ši įstaiga – tai Lietuvos Spaudos Biuras. Kai Lietuvoje dar sėdėjo visokiam darbui surakinusi rankas okupacinė vokiečių kariuomenė, o raudonoji banga buvo dasiliejisi lig Lietuvos ir įsiveržusi net lig Kėdainių, kai Kaune sėjo Maskvos ir Kauno „Pravdą“ ir viešai darė komunistai mitingus prieš „buržujų tarybą“, – Lietuvos Vyriausybė be kariuomenės, be policijos ir susisiekimo buvo bepaliekanti bejėgė organizuoti kraštą ir sukurti pajėgą prieš svetimųjų ir anarchijos vilnis, jai į pagalbą atėjo Spaudos Biuras. Tai buvo pusiau konspiratyviška įstaiga – dirbo artimiausiame kontakte su Ministeriu Pirmininku ir Krašto Apsaugos Ministeriu. Ton įstaigon įstojo savo noru drąsūs jaunuoliai, pasiryžę kovoti ir guldyti galvą už tėvynę ir už idėją. Tasai neperdidžiausias būrelis iškarto apie 10, vėliau apie 50 žmonių, vykdė tai, ką Vyriausybė nutardavo: gamino ir spausdino proklamacijas prieš bolševikus, prieš lenkus ir prieš bermontininkus; leido atsišaukimus organizuoti šalį, eiti savanoriais į Lietuvos kariuomenę, ginti tėvynę; patys Spaudos Biuro instruktoriai ir vadovybė buvo iš inteligentų ir studentų savanorių komandiruojamų iš Krašto Apsaugos Ministerijos tam darbui. Ginkluoti jie buvo įvairių rūšių ginklais, važinėjo po kraštą, platino proklamacijas ir atsišaukimus, darė mitingus, kovodami visais būdais su valstybės priešininkais, su bolševikų agentais, visuose Lietuvos kampuose organizavo būrius savanorių ir veždavo juos į Kauną. Anais sunkiais laikais vyriausybė dažnai neturėjo galimybės susisiekti telefonu nei telegrafu su atskiromis Lietuvos vietomis. Juos vyriausybei atstovavo Spaudos Biuro instruktoriai: vyko į giliausius provincijos užkampius su pirmomis apie Lietuvą ir jos vyriausybę žiniomis, organizuodami ištikimus Lietuvai būrius, informuodavo apie Lietuvą ir jos vyriausybę, kurdami parapijų ir valsčių komitetus, griaudami dažnai jau susikūrusius bolševikų ,,deputatų komitetus“. Iš vietų vežė į centrą krašto padėties vaizdą. Spaudos Biuras pradėjo leisti ir laikraštį „Lietuvą“. Einant kovoms su bolševikais, lenkais, bermontininkais, Spaudos Biuro buvo gaminama priešo kariuomenei atbaidyti nuo Lietuvos literatūra. Su didžiausiu slaptumu per frontą ji buvo vežama į priešų kariuomenę. Ne vienas instruktorius pažiūrėjo ir mirčiai į akis. Ši kovos priemonė savu metu daug padėjo priešams nuveikti. Instruktoriai persirengę vykdavo į priešo pusę, ten platino atsišaukimus, informavo piliečius, organizavo būrius prieš okupantus. Yra už tai nukentėjusių: sušaudytų, nuteistų sušaudyti ir ilgus mėnesius kalėjime buvusių... Tuo pačiu metu Kaune irgi nestigo priešvalstybinio elemento, todėl tas atsakingas darbas reikėjo dirbti juo atsargiau. Vėliau iš Spaudos Biuro išeidavo visa propaganda laikraštija, telegramų agentūra, demonstracijų ir tautos šventės 16 vasario rengimas, šaulių organizavimas, valst. spaustuvės vedimas, valstybės paskolos lakštų platinimas, spausdinių gaminimas ir kitos pareigos, kurios, pasibaigus kovoms už nepriklausomybę ir likvidavus Spaudos Biurą, išsivystė į atskiras įstaigas. Kadangi Spaudos Biuras yra viena pirmutinių grandžių atvirų Lietuvos kovų už nepriklausomybę, manome, kad neprošalį būtų surinkti visus tą reikalą liečiančius dokumentus, pranešimus, spausdinių pavyzdžius, jeigu jų dar kas turi, visą tai suglausti į vieną rinkinį. Tad mes žemiau pasirašę kviečiame visus Spaudos Biuro buv. bendrabarbius paruošti savo atsiminimus; jeigu kas turėtų kad ir mažiausią iš tų laikų spausdinį ar bent kokį dokumentėlį, ypatingai į priešo frontą vykstant, visą tai pridėti prie pranešimo – atsiminimų ir atsiųsti kartu su savo fotografija iki š. m. balandžio mėn. 25 dienos adresu: Kaunas, Miškų gatvė 11, J. Strazdui. Gautą medžiagą sutvarkę iki 15 gegužės, susivažiuokim visi į Kauną Tautos Šventės švęsti. P. S. Prašome ir kitų laikraščių šį raštą pakartoti. Kl. Arminas. Dipl. inž. J. Augustaitis. A. Endžiulaitis. Dr. P. Karvelis. Dr. D. Micuta, A. Rimka. Stud. J. Rutkauskas. P. Spėtyla. J. Strazdas M. Šalčius. E. Turauskas.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Anglių kasyklos ties Ziebenwerdenu Vokietijoj įgriuvo tiltas. Buvusieji ant tilto 20 darbininkų nugriuvo į kasyklų gilumą. Iš jų 13 užmušta ir 7 sunkiai sužeisti.


(Mūsų Ženevos korespondento). „Vilniaus klausimas - it tas kamštis vandeny: kiek jį ir neskandink, o jis paviršium plaukioja“. Marcel Ray. Tautų Sąjungos rudens sesijoj, lietuvių lenkų byla sulaukė bent laikino išsprendimo arba, teisingiau pasakius, klausimo nustūmimo gruodžio mėnesio sesijai. Atnaujinta T. S. taryba pavede Ispanijos atstovui p. Quinones de Léon būti nauju klausimo pranešėju, ir paruošti tuo reikalu raportą iki gruodžio mėnesio sesijos. Šia proga negalima nepaminėti p. Belaerts van Blokland objektyvumo ir diplomatinio vikrumo, kuriuom jis pasižymėjo, ne vieną kartą būdamas nelengvoj situacijoj. Prof. Voldemaras rugsėjo 8 dieną tarybos posėdyj jam viešai padėkojo už jo dėtas pastangas. Reikia manyti, kad p. Quinones de Léon, ispanų ambasadorius Paryžiui, kurio dideli gabumai daug kartų buvo įvertinti jo vedamoji ispanų ir prancūzų suartinimo politikoj, irgi bus nešališkas ir nestums Lietuvos į lenkų imperializmo nagus. Tautų Sąjungos darbas nepasižymi stebuklais. Jos dangus yra gan balsganas. Nereikia pamiršti, kad jos taryba tėra politikos organas. Joje joks nutarimas negali būti priimtas be šalių sutikimo. Tautų Sąjunga užuot savo autoritetą panaudojus prieš lenkų neteisėtumą, buvo jį atsikreipusi prieš pačią Lietuvą. Buvo žinių, kad kai kurie T. S. tarybos nariai norėjo siūlyti net diplomatinių ryšių su Lietuva nutraukimą. Prieš tai ,,L'Echo de Paris“ (rugpiūčio 29 d.) tai karštai rekomendavo. „Le Temps“ gailisi, kad atsakomybė del derybų nutraukimo nebuvo suversta Lietuvai. Tačiau viena yra aišku, - kad Lietuvos Lenkijos santykių klausimas yra vienas iš opiausių, ir susirūpinimas juo negali mažėti. „Journal de Genève“ (rugsėjo 12 d.), rašo, kad, jeigu p. Briandas savo kalboj Tautų Sąjungos asamblėjoj buvo kiek kietesnis vokiečių atžvilgiu, tai ir dėl to, kad jis nerimastauja dėl Rusijos ir Vokietijos tamprių ryšių ir tų dviejų valstybių praktikuojamos politikos Lietuvos atžvilgiu. - Bet ką yra padariusi šį kartą Tautų Sąjungos taryba mūsų byloj? Paties Vilniaus klausimo nei teigiama, nei neigiama prasme ji nejudino. Jis yra paliktas, nors, anot p. Marcel Ray, kaip kamštis vandeny į viršų nuolat iškyla. Su griežtesnėmis rekomendacijomis taryba yra atsargi. Pats jų įvykdymas pasirodo gana sunkus. Reikia tenkintis bendro pobūdžio pasiūlymais, proceso keliu išdėstytais raporte. Raporte pareikštus pageidavimus mes žinome. Jame nėra daug naujo, jeigu neskaityti aliuzijos į trečiųjų valstybių tariamus interesus ir to, kad Taryba, deryboms nepavykus, galės šauktis ekspertų be šalių atsiklausimo. Tautų Sąjungos vadinama technikinė pagalba šį kartą liko labiau precizuota. Bet ir dėl ekspertų darbo bus reikalingas dar naujas Tautų Sąjungos tarybos nutarimas, jeigu lapkričio mėnesio derybos Karaliaučiuj nepavyktų. Atmosfera deryboms neišrodo, kad būtu perdaug palanki. Lenkų provokacijos prieš Lietuvą nesiliauja. Jau esame minėje, kad lenkai ir Ženevoj nuodija atmosferą, platindami provokacinio pobūdžio brošiūras. Tiek dėl derybų. Mokyklų klausimo ir lietuvių persekiojimo Vilniaus krašte byloj T. S. Taryba nusiplovė rankas. Prof. Voldemaro gili kalba, pasakyta T. S. asamblėjoj, aiškiai parodė Lietuvos susidomėjima Tautų Sąjungos darbais ir susirūpinimą taika. Jis kėlė aikštėn savitarpinio pasitikėjimo reikalingumą, siūlydamas eiti nuo žodžių prie darbų. Jeigu prof. Voldemaras per pašnekėsį su žurnalistais užsiminė, kad Vilniaus klausimas ateity galės būti sprendžiamas tam tikroj konferencijoj, kurioj dalyvautų tarp kitų suinteresuotų valstybių ir Rusija, tai ne tam, kad mažintų Tautų Sąjungos autoritetą, kaip kad kai kurie mano, o priešingai, kad jį pakeltų. Ir Rusijos, ir Vokietijos, o gal ir Latvijos interesas yra, kad Vilniaus okupacija kuogreičiausiai būtų pašalinta.


Vokiečių nacionalistai nemėgsta Versalio.

Nacionalistų partijos vardu Vestarpas pareiškė, kad jo atstovaujama partija nedalyvaus tarptautinėj Paryžius parlamentarinėj prekybos konferencijoj, nes ši konferencija priešingai anksčiau padarytam nutarimui įvyks ne Paryžiuj, bet Versalio pily – veidrodžių salėj, t. y. toj pat salėj, kurioj Vokietija buvo priversta priimti Santarvės jai padiktuotas taikos sąlygas. Be to, vokiečių delegatams apsigyvendinti priskirtas tas pat butas, kuriam 1919 m. gyveno vokiečių delegacija taikos konferencijai. Ligšiol nacionalistai visose panašiose tarptautinėse parlamentarinėse prekybos konferencijose dalyvavo.


Alžyras – demokratinė liaudies respublika

Rugsėjo 25 d. – reikšminga Alžyro istorijos data, pirmojo nacionalinio steigiamojo susirinkimo atidarymo diena. Deputatų pavestas, susirinkimo sesiją atidaro Ferhatas Abasas. Jis, be kita ko, sako: mūsų respublika orientuosis į socialistinę ekonomiką, nes tiktai nauji metodai gali mums padėti rasti teisingus daugelio mūsų problemų sprendimus. Nuodugniai ir revoliucingai nepakeitę savo žemės ūkio struktūros, nereformavę savo gamybos priemonių, neindustrializavę šalies ir neapgynę jos nuo monopolijų, nepaskelbę kovos neraštingumui, nesuorganizavę sveikatos apsaugos sistemos, nestatydami gyvenamųjų namų, mes negalėsime padaryti galą atsilikimui ir viduramžių liekanoms. Po to nacionalinis steigiamasis susirinkimas išrinko prezidiumą – pirmininką, tris jo pavaduotojus ir sekretorius. Nacionalinio susirinkimo pirmininku vieningai išrinktas Ferhatas Abasas. Nacionalinio susirinkimo posėdyje Ferhatas Abasas pranešė, kad laikinosios Alžyro respublikos vyriausybės pirmininkas Jusefas Ben Heda ir laikinojo vykdomojo organo pirmininkas Abderachmanas Faresas grąžino savo įgaliojimus ir perdavė valdžią Alžyro respublikos Nacionaliniam steigiamajam susirinkimu


Liepos dienomis iš įvairių šalies kampų, daugelio sąjunginių respublikų keliais Tėvynės sostinės - Maskvos kryptimi pajudės į kelią šimtai, tūkstančiai sportininkų. Jų tarpe bus lengvaatlečiai, o taip pat irkluotojai, motociklininkai, dviratininkai. Jie neš raportus apie fizkultūrinių organizacijų veiklą ir pasiekimus pasirengimo TSRS tautų spartakiadai laikotarpiu. Žvaigždinė estafetė, skirta žymiam įvykiui - TSRS tautų spartakiadai, Kūno kultūros ir sporto komiteto prie TSRS Ministrų Tarybos nutarimu vyks nuo liepos pradžios iki pirmųjų rugpiūčio mėnesio dienų. Estafetė prisidės prie kilnaus tikslo - TSRS tautų spartakiados populiarinimo. Numatyti aštuoni estafetės maršrutai. Maršrutas Nr. 1 eis iš Kišiniovo per Kijevą į Maskvą. Maršrutas Nr. 2 tęsis iš Vilniaus per Minską i Maskvą. Maršrutas Nr. 3 prasidės Taline ir eis per Rygą. Maršrutas Nr. 4 - Petrozavodskas-Leningradas-Maskva. Maršrutas Nr. 5 - pats ilgiausias Jis eis nuo Vladivostoko per visus Tolimuosius Rytus ir Sibirą ir, kaip visi likusieji, pasibaigs sostinėje. Savotiškas yra maršrutas Nr. 6, tiksliau maršrutai, einantieji per Taškentą. Į Uzbekistano sostinę estafetę pristatys visų kaimyninių broliškųjų respublikų sportininkai - iš Alma-Atos, Frunzés, Stalinabado ir Ašchabado. Iš čia kelias eis taip pat į Maskvą. Paskutinieji du maršrutai: Baku -Maskva ir Jerevanas-Tbilisi-Maskva. Kiekvienos estafetės maršrutas padalintas į etapus, apimančius dalį kelio, kuris eina duotosios sąjunginės ar autonominės respublikos, krašto, srities teritorija. Savo ruožtu etapai gali būti suskirstyti į ruožus, kurių ilgumas, kaip taisyklė, atitiks rajono ar miesto ribas. Estafetėje galės dalyvauti sporto draugijų, fizkultūrinių organizacijų komandos, o taip pat miestų ir rajonų rinktinės komandos. Į komandos sudėtį įeis ne jaunesni kaip 18 metų amžiaus fizkultūrininkai, atitinkamai parengti ir turintieji gydytojo leidimą. Vietiniai kūno kultūros ir sporto komitetai turi numatyti estafetės organizavimo duotosios srities, krašto, respublikos teritorijoje tvarką, nustatyti dalyvių skaičių, komandų sąstatą ir estafetės vykdymo būdą. Visų maršrutų estafetės turi turėti motociklininkų, dviratininkų varžybų, lengvaatletirių perbėgimų, vandens-motorinio ir irklavimo sporto pobūdi. Visų maršrutų estafečių finišas įvyks Maskvoje, Centriniame stadione TSRS tautų spartakiados atidarymo dieną. Geriausioms komandoms ir labiausiai pasižymėjusiems estafetės dalyviams apdovanoti įsteigiamas TSRS tautų spartakiados dalyvio atminimo ženklelis su įrašu „Estafetė“.


Septintajame Rusijos liaudies deputatų suvažiavime vyravusi įtampa ir grėsmės nuojauta vakar kiek atlėgo. Aukščiausiosios Tarybos pirmininko pavaduotojas J.Jarovas pranešė, kad ryte suvažiavimo deputatų grupės susitiko su prezidentu B.Jelcinu. Tai buvęs, pasak derybas vedusio vicepirmininko, atviras, geranoriškas ir konstruktyvus pokalbis. Susitikime buvo priimtas bendras prezidento ir suvažiavimo pareiškimas. Jį pasirašė B.Jelcinas bei parlamento pirmininkas R.Chasbulatovas ir patvirtino suvažiavimo balsų dauguma. Rusijos prezidentas ir deputatai patikino spręsią įstatymus leidžiančiosios ir vykdomosios valdžios ginčus tik laikydamiesi Konstitucijos bei Federacijos sutarties. Vadovautis šių dokumentų nuostatomis raginami visi Rusijos piliečiai, politinės partijos, visuomeniniai judėjimai, masinės informacijos priemonės. Prezidentas ir suvažiavimas prašo vengti masinių akcijų ir politinių veiksmų, kurie skatintų visuomenėje priešiškumą, tvarkos pažeidimus arba streikus. Teisėtvarkos organams pavedama užtikrinti saugumą ir gyventojų konstitucines teises. Po deputatų susitikimo su prezidentu vienas opozicinės „Piliečių sąjungos” lyderių N. Travkinas pranešė, kad B.Jelcinas ketinąs atsisakyti kai kurių daugeliui negeistinų šalininkų. Pavyzdžiui, patarėjų grupės vadovo G.Burbulio. Tai, beje, patvirtino ir deputatas J.Ambarcumovas. Septintasis suvažiavimas jau turėjo baigti darbą, tačiau, Federacijos respublikų tarybos pirmininko N.Riabovo žodžiais, neįmanoma išsiskirstyti, neišsprendus vyriausybės problemos. Beje, keturiasdešimties didžiausiųjų Rusijos įmonių vadovai atsiuntė prezidentui prašymą vėl pasiūlyti J.Gaidarą į premjero postą. Pasak N.Riabovo, deputatų ir B.Jelcino derybose buvo aptarta galimybė atkurti valstybės sekretoriaus pareigas. Jos būtų pasiūlytos J.Gaidarui, kuris formuotų ekonomikos politiką. O vietoje B.Jelcino siūlyto referendumo, kuris turėtų lemti prezidento ir suvažiavimo dvikovos baigtį, galbūt būtų surengtas plebiscitas dėl naujosios Konstitucijos. Visa tai, pabrėžė N.Riabovas, tėra pirminiai variantai. Juos prezidentas dar svarstysiąs su R.Chasbulatovu ir liaudies deputatais. Agentūra France Presse pranešė, kad B.Jelcinas sutikęs atsisakyti referendumo, jei suvažiavimas patvirtinsiąs J.Gaidarą premjeru ir pripažinsiąs negaliojančia trečiadienį priimtą Konstitucijos nuostatą, kad keturis svarbiausiuosius ministrus skiria parlamentas. Tačiau kiti šaltiniai šių žinių nepatvirtino. Suvažiavimo reglamento komisijos nario G.Zadonskio nuomone, pastarosiomis dienomis Rusijoje dar labiau įsigalėjusi dvivaldystė. R. Chasbulatovas sukūręs netgi aukštesnę valdžios struktūrų piramidę nei B.Jelcino. Galų gale vienai jėgų teksią pasitraukti, nes Konstitucijoje numatytų valdžios įgaliojimų nebepaisoma. Užsienio valstybės kol kas žvelgia į įvykius Rusijoje santūriai. „Mes palaikome prezidento B.Jelcino reformas ir linkime jų šalininkams sėkmės kuriant institutus, kurie remtų demokratiją, rinkos ekonomiką, stabilumą ir vyriausybę”, - pranešė JAV Baltųjų rūmų spaudos sekretoriaus pavaduotojas užsienio politikos reikalams D.Devidsonas. Tačiau JAV, pabrėžė jis, Rusijos vidaus problemų nekomentuoja.


Endekai iškėlė gen. Zaleskio nužudymo ir sumuštųjų redaktorių ir visuomenės veikėjų klausimą ir kaltina Pilsudskį, kad jis dengiąs nusikaltėlius. Lenkų seimo biudžeto komisijoj šiomis dienomis, svarstant ministerių kabineto sąmatą, staiga kilo labai karštos diskusijos. Seimo pirmininkas Trampczynski prikišo premjerui Barteliui, kad lenkų valdžia sąmoningai dengianti nusikaltėlius ir paremti tam savo tvirtinimui visai netikėtai pateikė sensacingų davinių. Esą redaktorius Mostovičius, apie kurio sunkų sumušimą savo laiku buvo plačiai laikraščiuose aprašyta, buvęs išvežtas valstybės policijos viršininko Maleševskio automobiliu už miesto ir ten biauriai sužalotas. Įvykio tardymas esąs nutrauktas. Lygiai jokių vaisių nedavęs žinomojo A. Novačinskio sumušimo tardymas, nors vienas policijos agentas pats pasigyręs dalyvavęs tame mušime. Dėl paslaptingo gen. Zagorskio dingimo Trampczynski priminė, kad po kurio laiko Visloje buvęs sugautas lavonas be galvos ir be rankų. Tardymas apsuptas paslaptim. Koki yra tos paslapties rezultatai? Ar vyriausybė nežinanti, kas apie tą įvykį buvę rašyta vokiečių spaudoj? Ten kaltinama, kad aukšti asmens dalyvavę toj žmogžudybėj. O šio dalyko išaiškinimo lig šiol nepadaryta. Apie endekų lyderio Zdziechowskio sumušimą Tramczynski papasakojo, kad 1927 m. balandžio 1 d. įvykęs posėdis, kuriame dalyvavęs ir maršalas Pilsudskis. Kada gen. Daniec susirinkime pranešęs, kad Zdz-kio mušeikos yra surasti, tai maršalas įsakęs nutraukti tardymą, nes to dalyko atidengimas esąs griaunąs jam armiją. Šituos p. Trampczynskio pareiškimus nuneigęs premjeras Bartelis, bet juos plačiai komentuoja visa lenkų opozicijos spauda.


BEIRUTAS, rugsėjo 19 d. (TASS-ELTA). Spaudos pranešimais, Izraelio ginkluotosios pajėgos vykdo netoli Sirijos sienos plačius karinius manevrus, kuriuose dalyvauja parašiutininkų, tankų ir artilerijos dalys. Spauda pažymi, kad manevruose yra Vakarų valstybių karo atašės. Taip pat pranešama, kad kartu visu Sirijos pasieniu „manevrų” dingstimi toliau koncentruojama turkų kariuomenė. Turkijos ir Izraelio kariuomenės manevrai, rašo Sirijos laikraščiai, kelia nerimą Sirijoje. Spauda praneša, kad Jordanijos radijas pradėjo kampaniją prieš Siriją. Jis ragina Sirijos karius ir civilius gyventojus kilti prieš dabartinę Sirijos armijos vadovybę ir prieš teisėtą Sirijos vyriausybę.


Niu Džersio valstijos Deboro širdies ir plaučių centro specialistai suteiks kardiochirurginę pagalbą mažiesiems mūsų ligoniams. Amerikiečių brigada Vilniaus universiteto Santariškių ligoninės kardiochirurgijos klinikoje operuos vaikus, turinčius įgimtų širdies ydų. Amerikos specialistai dirbs savo įranga: atsiųstas 15 tonų krovinys. Programą „Pasaulio vaikai” finansuoja turtingi amerikiečiai. Vilniuje numatytos operacijos bus kartu ir mokomosios, JAV kardiochirurgai skaitys paskaitų ciklą.


Italų parlamente ministeris pirmininkas Mussolini atsakė į Austrijos kanclerio dr. Seipelo kalbą. Jis pažymėjo, kad dabar prie Romos vartų nestovįs Hannibalas ir nestovįs monsinjoras Seipelis. Italija dabar esanti didelė, morališkai ir sociališkai vieninga valstybė. „Šiuo reikalu aš kalbu paskutinį kartą, pasakė Mussolini, – kitą kartą aš leisiu kalbėti už mane veiksmams“. Toliau ministeris pirmininkas pranešė, rašąs Italijos istorijos skyrių, kurio pasaulis nepažįsta. Austrijos demonstracijos esančios neteisingos ir dėlto provokacinės. Tolimesnes austrų demonstracijas Tirolio atžvilgiu jis mokėsiąs atremti atatinkamais būdais. Radio pranešimu iš Vienos, italų ministerio pirmininko Mussolini atsakymas į kanclerio Seipelio kalbą padaręs Austrijoj gerą įspūdį. Laikraščiai ir politika nurodą, kad atsakymo tonas buvęs palyginti švelnus, iš ko matyt, kad Mussolini vengiąs konflikto su Austrija. Visi Pietų Tirolijos dvasininkai vokiečiai atsisakė dėstyti mokyklose tikybą italų kalba.


Vakar čia tarptautiniame pagalbos Kongui ir Alžyrui komitete paskelbta, kad įsteigta Afrikos ir Azijos šalių teisininkų kolegija ginti Antuanui Gizengai teismo procese, kuris inscenizuojamas šio mėnesio viduryje Leopoldvilyje. Į kolegija įeis JAR, Malio, Indijos, Japonijos, Kubos ir Gvinėjos teisininkų atstovai. Tarptautinio pagalbos Kongui ir Alžyrui komiteto pareiškime šiuo klausimu, konkrečiai, sakoma: „Neseniai Kongo parlamentas, smarkiai spaudžiamas imperialistų ir Adulos vyriausybės, atėmė Gizengal parlamentinę neliečiamybę, kad galėtų perduoti teismui ir apkaltinti mėginimu įvykdyti valstybės perversmą. Paprašyta Belgijos vyriausybė atsiųsti teismo procesui vesti tris Belgijos teisėjus. Tuo pačiu metu jis atsisakė išduoti vizas advokatams, kurie nori ginti Gizenga ir remia Kongo nepriklausomybę ir vienybę. Tarptautinis pagalbos Kongui ir Alžyrui komitetas ragina Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos tautas, viso pasaulio vyriausybes ir laisvę mylinčias tautas remti Afrikos ir Azijos teisininkų kolegiją, ginančią Gizengą”.


Vakar Seime vėl regėjome Aukščiausiojo Teismo pirmininką M.Lošį, dėvintį iškilmių mantiją. Jis priėmė paskutinio – 141-ojo - Seimo nario M.Treinio iškilmingą priesaiką. Laikinai einantis Seimo pirmininko pareigas Č.Juršėnas informavo, kad gruodžio 5 dieną sukako 1000 dienų, kai atkurta nepriklausoma Lietuvos valstybė. Po to buvo perskaityti bent trys pareiškimai. LDDP frakcijos poziciją ekonomikos klausimais išdėstė Seimo narys J.Veselka. (Pareiškimą spausdiname 2 psl.) Kitą pareiškimą Tėvynės santaros vardu perskaitė Seimo narys G.Vagnorius. Jis akcentavo, kad šilto vandens tiekimas bei butų šildymas ribojamas ne dėl kuro stokos, o dėl politinių motyvų, todėl derėtų greitai įpareigoti Energetikos ministeriją atnaujinti karšto vandens tiekimą. Tėvynės santara paskelbė politinę akciją šiuo klausimu ir pažadėjo nuolat kontroliuoti, kaip bus sprendžiama ši problema. T.Lideikis tos pačios Tėvynės santaros vardu kritikavo Aukščiausiąjį Teismą, kuris pradėjo nagrinėti Baltijos rinkimų apygardos bylą ir pasiūlė Teismui laikytis objektyvumo bei įstatymų tikslumo. Visą pirmąjį posėdį iki pertraukos buvo svarstomos darbotvarkės peripetijos. Svarstant ją frakcijų pasitarime, nesutarta tik dėl keleto klausimų: „Dėl valstybės gynybos tarnybos”, „Dėl laikinojo vadovavimo Seimui”, dėl Seimo politinės santarvės akto ir „Dėl valstybinio turto privatizavimo aukcionų laikino sustabdymo”. Bet įjungus balsavimo mechanizmą, tik pora iš šių klausimų kol kas nebuvo įrašyti į savaitės darbų planą. Po pertraukos dar išklausyti du pareiškimai. Dėl Seimo bendradarbiavimo su Lenkijos senatu, įsteigiant parlamentinių ryšių grupę, pasisakė V.Plečkaitis, o dėl neteisėto Vyriausybės potvarkio, pažeidžiančio konstitucinę nuosavybės teisę, - A.Sakalas. Pradėtas svarstyti įstatymo „Dėl Lietuvos Respublikos Seimo komitetų ir komisijų” projektas. Pagal įstatymą bus 11 komitetų: Agrarinis; Biudžeto ir finansų; Ekonomikos; Gamtos apsaugos; Nacionalinio saugumo; Žmogaus ir piliečių teisių bei tautybių reikalų; Savivaldybių; Sveikatos, socialinių reikalų ir darbo; Švietimo, mokslo ir kultūros; Užsienio reikalų; Valstybės ir teisės. Numatyta, kad kiekviename komitete turi būti ne mažiau kaip 7 ir ne daugiau kaip 15 Seimo narių. Jie sudaromi Seime esančių frakcijų proporcingo atstovavimo pagrindu. Ilgą diskusiją sukėlė įstatymo straipsnis, kuriame aiškinama, kad komitetų sudėtį, jų pirmininkus ir pavaduotojus tvirtina Seimas. Opozicijos atstovai siūlė pirmininkus ir pavaduotojus tvirtinti tik tuomet, kai bus nustatytas opozicijos statusas Seime. Tam, deja, aktyviai prieštaravo pozicija, bene iškart pareikalavusi „statyti klausimą balsavimui”. Salėje nuošus juoko bangelei, Č.Juršėnas patikino, kad nėra ko juoktis, mat toks terminas „statyti klausimą” buvo įteisintas prieš 70 metų nepriklausomos Lietuvos Seime. Ilgai, iki pat pietų truko pasisakymai dėl opozicijos. Pagaliau nutarta dar pasitarti frakcijose, o paskui ir bendrame frakcijų atstovų pasitarime. Po ilgesnės pertraukos dėl komitetų nesusitarta. Esminis dalykas - kaip bus tvirtinami komitetų pirmininkai ir jų pavaduotojai. O iki tol Seimo narys B.Gajauskas paskelbė, kad įkuriama politinių kalinių Laisvės frakcija. Joje - 11 narių. Du pranešėjai - M.Pronckus ir E.Kunevičienė - pateikė nutarimo „Dėl atsiskaitymų tvarkos sureguliavimo tarp žemės ūkio produkcijos gamintojų ir šios produkcijos perdirbėjų” projektus. Seimo nariai P.Katilius ir A.Rudys pirmajam svarstymui pateikė įstatymo dėl AT deputatų ir Vyriausybės narių socialinių garantijų pakeitimų. Dėl to ir buvo diskutuojama.


Kaire įvyko rimtos riaušės. Studentai norėję nulinčiuoti kai kuriuos ministerius dėl jų negriežto pasipriešinimo britų reikalavimams. Daug studentų suimta.


Tuo metu, kai Alžyro mieste atkuriamas normalus gyvenimas, Orano rajone oasininkai toliau daro savo nusikaltimus. Pačiame Orane jie apšaudė iš  haubicų alžyriečių kvartalą miesto pietvakarių dalyje. Keli sviediniai nukrito į prancūzų karinės dalies išsidėstymo vietą; buvo sužeista 18 kareivių. OAS vadeivos, vadovauja fašistinėms organizacijoms Alžyro vakarų dalyje, pogrindinio radijo laidoje pareiškė siekią sudaryti „teritorinę platformą” Orano rajone, kitaip sakant atskirti šią Alžyro dalį. Gerėja padėtis Alžyro mieste. Valdžia panaikino komendanto valandą. Visuotinė darbo žmonių alžyriečių sąjunga paragino visus atnaujinti darbą mieste.


Kai kurie dideli teoretiški demokratai ir mažino parlamentarizmo garbintojai nuolat stengiasi priminti, kad šiuo metu Lietuvoje viešpatauja kiek kitokia tvarka, negu pagal jų teoretiškus išvadžiojimus turėtų būti. Jie dažnai mėgsta nurodinėti Italiją ir Ispaniją, kur dabartiniu metu absoliutiniam parlamentarizmui yra pareikštas nepasitikėjimas dėl didelių jo nesugebėjimų. Pažvelgę į senovės istoriją, mes randame, kad apie 500 metų prieš Kristaus gimimą Romai grėsė didelis pavojus iš ekvų ir volskų pusės. Tada išmintingi Romos gyventojai visą valdžią pavedė vienam vyrui Cincinatui, kuris nuo priešų apgynė. Cincinatas du kartu turėjo diktatoriaus teises, du kartu savo šalį nuo priešų apgynė ir už tai Romos istorijoj jo vardas turi vieną iš garbingiausių vietų. Klasikinio parlamentarizmo šalyj Anglijoj 17-tam šimtmetyj Cromwellis, buvęs parlamento kariuomenės vadas ir keliuose mušiuose sumušęs karaliaus kariuomenę, išvaikė patį parlamentą, pasiskelbė 3-jų respublikų lordu-protektorium, išlaikė tvarką Anglijoj ir iškėlė jos galybę. Kada didžioji prancūzų revoliucija nuvertė Burbonus, ir visame dideliame krašte pasidarė netvarka, buvo įvesta Robespiero diktatūra, kuri iškėlė Napoleoną. Po didžiojo karo, kada demoralizuotos masės Italijoj, Ispanijoj ir kitur visai rimtai ėmė grėsti naminiu karu ir visokia netvarka, atsirado žmonių, kurie tam su visu griežtumu pasipriešino ir savo kraštuose rado didelio pritarimo. Fašizmas rado simpatijų visose tose valstybėse, kur jaunos demokratijos dėka jų partijų susiskaldymo ir žlibumo pasirodė nesugebančios sudaryti atsakingą ir tvirtą valdžią, kaip tautiški jausmai to reikalauja. Jei čia reikalaujama diktatoriaus tvirtos valios vyro, tai į tai reikia žiūrėti ne kaip į įrodymą, kad demokratija yra galutinai paniekinta. Tai yra tik reikalavimas tvirtos demokratijos, tvirtos tautos. Daug valstybės mokslų teoretikų visai teisingai sako, kad demokratiją gali pastatyti revoliucinė diktatūra, kurią vėliau pakeičia tvarkos diktatūra. Jei po to, kai šalyje yra įvesta demokratiška tvarka, vis dar atsiranda kliūčių, kurios tautos valiai neleidžia įsikūnyti, tai reikalaujamas tvirtų vyrų pasiryžimas toms kliūtims pašalinti. Jei pirmiau pajėga būdavo kreipiama prieš autokratus, kurie užstodavo kelią laisvei, tai dabar ji kreipiama prieš partijas, kurios vadinasi demokratiškomis, bet tikrumoje tokiomis nėra. Demokratija yra tai tautos valdžia, bet partijos tautos valdžią pakeičia partijų valdžia. F. Wieser apie diktatūrą ir demokratiją sako: „Moderninis diktatorius turi pabaigti tautinio susipratimo auklėjimo darbą, nes jis besipriešinančias partijas mokina pareigų, kurių jos turi savo tautai. Tvirta tauta diktatorių tol pripažįsta savo ponu, kol ji jaučia, kad jis jos interesams tarnauja. Ir moderninė diktatūra įrodo, kad ji savo jėgą, kuria ji veikia, galiausiai ima iš tautos ir tik tautai tarnauja“. Čia pareikštas mintis mes labai lengvai galime pritaikinti dabartinei Lietuvos politikos padėčiai. Pas mus buvusiais neva demokratijos laikais faktinai valdė ne tauta, kuriai aukščiausia valdžia priklauso, bet valdė partijos, labai dažnai tautos interesų visai nepaisydamos. Demokratija Lietuvoje dar nespėjo sutvirtėti, nespėjo išsiauklėti, o jau buvo partijų liga užkrėsta. Pats p. Sleževicius savo laiku pripažino, kad Lietuvos demokratija dar per silpna šaliai valdyti. Ir dabar daug žmonių su pasibaisėjimu prisimena netolimus ,,demokratijos“ valdymo laikus, kada visiems tikriems mūsų tautos patriotams ir valstybės gynėjams Lietuvoje buvo pradėję darytis angšta, kada socialistinė vyriausybė, norėdama parlamente turėti bent šiokią tokią daugumą, priversta buvo pildyti daug visai nepamatuotų tautinių mažumų užgaidų. Prisiminkime tik tai, kad antisanitarinės Kauno miesto primityviškos skerdyklos atidarymas arba uždarymas turėjo didžiausios valstybinės reikšmės! Valstybės valdininkai ir kariuomenė buvo ujama, policija turėjo bijoti chuliganų... Visos šnekos ir priminimai, kad tautininkai neigia patį demokratijos principą, neturi pagrindo. Tautininkų ideologijos žmonės, imant iš esmės, yra didžiausi demokratai. Už kitų Lietuvoje pasireiškusių politinių srovių žmones jie yra didesni demokratai, nes jie nepripažįsta visokios pseudodemokratijos, kuri ne tik demokratijai kelią pastoja, bet ir pačiai tautai prapulties duobę kasa. Tautininkai mano, kad dabartinis mūsų politinio gyvenimo periodas yra tai partijų politinio auklėjimo periodas. Partijos dabar gauna pamoka už savo praeities darbus. Nereikia stebėtis, kad ši pamoka kai kurioms iš jų yra gana nemaloni. Bet, norėdamas valtsybės valdyme dalyvauti, norėdamas daugiau valstybinės išiminties turėti, partijos turi suprasti visą pamokos naudą. Ateis laikas, kada pamokymo metai bus baigti. Tada tos partijos, kurios bus šiek tiek pasimokinusios ir kurios vėl norės valtsybės valdyme aktyviai dalyvauti, galės savo sugebėjimus iš naujo pabandyti. Ypatingai skubintis, mums rodos, partijoms šiuo metu nėra reikalo


Paskutinėmis dienomis iš Rytų Prūsijos į Tarybų Lietuvą pradėjo grįžti šimtai lietuvių, prievarta išvarytų fašistinėn katorgon. Vaikai, seniai, moterys, jaunuoliai ir merginos — visi apsivilkę pasigailėtinais skarmalais. Ilgai ėjo jie buvusių kovų keliais Rytų Prūsijoje, kol pasiekė gimtąjį kraštą. Išvargę atėjo jie prie Nemuno. Apžėlę veidai šviečia džiaugsmo šypsenom. Jų pirmieji žodžiai — „Sveika, tėvyne!“ Čia, lietuviškoje žemėje, pirmajame priėmimo punkte vyksta jaudinantis išvargusių, nusikankinusių žmonių susitikimas su pasienio kariuomenės kareiviais ir karininkais. Štai prie kapitono Kretiuko prieina didelė vaikų ir 60—70 metų amžiaus senių grupė. Visi jie Šiaulių apskrities gyventojai. Raudonoji Armija išgelbėjo juos iš tikros mirties. Pražilęs sernukas papasakoja. Netoli Karaliaučiaus dirbo jie nuo tamsos iki tamsos cemento fabrike. Nuo ėdančių dulkių paraudusiais akių vokais, žaizdotomis rankomis, saugomi trijų eilių spygliuotos vielos užtvarų dirbo jie cementines plytas vokiškiesiems gynybos įrengimams. Nė viena diena nepraėjo be žvėriško mušimo. Nuo nežmoniškų darbo sąlygų kasdien mirė dešimtys lietuvių. Prieš keletą savaičių visus juos surikiavo į koloną ir išvarė iš lagerio į šiaurę, prie Baltijos jūros kranto. Čia jaunesniuosius atrinko, susodino į baidoką. Senius privertė krauti nuo kranto į baidoką sunkius akmenis. Po komandos baidokas atsitolino keletą šimtų metrų nuo kranto. Tėvų ir motinų akivaizdoje atskirtiesiems jaunuoliams ir merginoms pririšo prie kaklo akmenis ir išstūmė į jūrą. Senis stengiasi būti ramus, bet ašaros nesulaikomai užlieja jam akis, bėga per raukšlių išvagotus skruostus. Pykčiu užsidega jo veidas, kada šalia praeina vokiečių karo belaisvių kolona. Nėra jėgų suvaldyti savo jausmus, iš jo lūpų išsiveržia prakeikimai. Brombergo rajone, Študhofo lageryje Raudonoji Armija išvadavo didesnę grupę išvežtų iš Lietuvos moterų. Jas išvežė iš Lietuvos prieš pat Raudonosios Armijos atėjimą. Išvežamuosius gabeno kaip gyvulius, užantspauduotuose vagonuose. Študhofo lageryje visus išrūšiavo, vyrus atskyrė ir išvežė nežinoma linkme, o moteris išskirstė po įvairius lagerius apkasų kasimo darbams. Visus drabužius vokiečiai atėmė ir vieton jų davė pakulinius kombinezonus ir medines klumpes. Lagerio režimas buvo baisus: į dieną 100 gramų duonos surogato ir pusė litro sriubos, kuri buvo panaši į pamazgas. Nuo ankstaus ryto iki vėlyvos nakties reikėjo kasti apkasus. Už mažiausią nuovargio parodymą buvo atskaitoma dvidešimt smūgių per galvą. Lagerius saugojo stipri sargyba. Nelaimingosios moterys buvo visiškai izoliuotas nuo išorinio pasaulio ir iki pat išvadavimo nežinojo apie Raudonosios Armijos pergales. Tarybų valdžia tėviškai rūpinasi savo sūnumis ir dukromis. Lietuviai, grįžusieji į tėvynę, iš karto patenka į priėmimo punktą. Kirpykla, dušas, nauja baltinių pakaita, po to sotūs karšti pietūs grąžina jiems žmogišką išvaizdą. Tris kart į dieną gauna jie karštą maistą, grįžtant į gimtąsias vietas — sausą davinį 5—10 dienų: duonos, cukraus, taukų, kruopų, koncentratų. Tarybinių gyventojų repatriacijos punktuose juos aprūpina drabužiais, avalyne, baltiniais. Tarybų Lietuvos vyriausybė išskyrė grįžtantiems į tėvynę tarybiniams piliečiams pramoninių prekių fondą 2 milijonų rublių sumai, atidarė priėmimo — išskirstymo punktus prie Kauno, Šiaulių, Panevėžio, Telšių ir Alytaus apskr. vykdomųjų komitetų. Be to, dabar atidaromi tarybinių piliečių priėmimo punktai prie visų apskričių vykdomųjų komitetų. Lietuvos TSR Prekybos Liaudies Komisariatas ir kooperatinės organizacijos išskyrė maisto prekių fondą tūkstančiams žmonių. Tarybiniams piliečiams, grįžtantiems iš fašistinės katorgos, pirmoje eilėje teikiama medicinos pagalba, jie aprūpinami geležinkelių transportu. Ypatinga globa teikiama vaikams, netekusiems savo tėvų. Jie neatidėliojant siunčiami į vaikų namus.


Kovo 20 d. ties Kalėnų kaimu, Trakų apskr., 4 lenkų kareiviai perėjo demarkacijos liniją mūsų pusėn ir Stenglos upėje pradėjo šaudyti žuvis. Iš viso paleido 10 šūvių. Užėjus mūsų sargybiniam policininkui ir užprotestavus lenkų kareiviai pasitraukė.


Trečiai Pabaltijo ekonominei konferencijai pasibaigus

Pasibaigusioji vakar mūsų laikinojoj sostinėj trečioji iš eilės Pabaltijo valstybių ekonominė konferencija yra svarbus įvykis. Estijos, Latvijos ir Lietuvos ūkių geriausi vadai ir kūrėjai buvo susirinkę, kad pasitartų, kaip šios trys šalys galėtų bendradarbiauti ūkio srity. Ūkiško bendradarbiavimo idėja tarp trijų konferencijoj dalyvavusių kraštų nėra naujas dalykas. Beveik nuo pat šių trijų valstybių įsikūrimo pas visas tris instinktyviai atsirado noras bendradarbiauti politikos ir ūkio srity. Šitas noras, kiek jis liečia ūkį, pasireiškė pirmiausia vadinamoj Pabaltijo klauzulėj. Visos trys šalys, susitardamos su kitomis dėl ūkio santykių, rezervavo sau teisę duoti kita kitai ypatingų privilegijų bei lengvatų. Taip pat buvo nemaža tartasi, ne maža daryta tyrimų ir bandymų, kaip geriau realizuoti šitą klauzulę ir išplėsti trijų šalių bendradarbiavimą ūkio srity. Ypač mūsų kaimynai latviai ir estai yra parodę nemaža iniciatyvos ir pastangų, kad sukurtų tarp savo šalių ūkių gyvus, glaudžius santykius. Juk buvo siekiama net visiško abiejų šalių ūkių susijungimo — muitų unijos. Deja, visų šitų, gan didelių, pastangų rezultatai tuo tarpu nėra dideli. Muitų unijos estams ir latviams įvykdyti nepavyko, o Lietuva iki šiolei neturi su šitais savo kaimynais net platesnių sutarčių. Ar galima būtų pasakyti, kad čia būtų stoka geros valios, noro šitą bendradarbiavimą trukdyti? Ne, šito pasakyti negalima. Mes nė kiek neabejodami tvirtinam, kad visur buvo kuo geriausi norai, visi ne veidmainiaudami darė ką galėjo, kad užsibrėžtą tikslą pasiektų. Bet ūkio gyvenimas yra viena opiausių viešojo gyvenimo sričių. Jis gyvena savo dėsniais ir tų dėsnių mažas užgavimas tuojau skaudžiai atsiliepia. Tik labai pamažu, per ilgą laiką, žmogus gali šiek tiek paveikti ir pakreipti šalies ūkio gyvenimą, ir tai ne visada. Jei sakoma, kad „natura non facit saltus“, tai dar labiau non facit saltus ūkis. Kiekvienos šalies vadovybė saugoja savo šalies reikalus, ypač ūkiškus, ir nori, kad jie prosperuotų. Ir negalima reikalauti, kad kas nors čia darytų kokias aukas. Jų juk niekas ir nereikalauja. Mūsų šalių ūkiškas susiartinimas ir bendradarbiavimas neturi niekam pakenkti. Negalima dėl to bendradarbiavimo iš ko nors reikalauti aukų. Labai teisingai pažymėjo latvių delegacijos vadas, kad visų ūkiškų klausimu centre stovi principas: do ut des. Mūsų ūkių susiartinimas ir bendradarbiavimas neprivalo niekam pakenkti ar reikalauti iš ko nors aukų, bet atvirkščiai: jis privalo visiems padėti, privalo būti progreso ir stiprėjimo, o ne regreso ir silpnėjimo veiksniu. Tad ir konferencijų bei pasitarimų tikslas: surasti tokių formulų, kurių realizavimas būtų visiems naudingas. Ar tokių formulų galima surasti? Žinoma, galima. Jau kalbant apriori du kaimynai visada gali vienas kitam daug padėti. Ir mes galim vieni kitiems padėti tokiu būdu, kad niekas nenukentės, o visiems bus nauda. Bet surasti tokių formulų nėra lengva. Kiekvienos šalies ūkis turi savo ypatiškumų, kurių paliesti negalima, nes skauda. Imkim kad ir esančias įvairias tarp valstybių ūkiškas sienas. Principe jos kenksmingos ir reikia siekti jų pašalinimo. Jos yra kenksmingos, nes jos varžo laisvą turtų pasikeitimą, o juk ūkio gyvenimo esmę ir sudaro turtų gamyba, pasikeitimas ir jų suvartojimas. Turtų laisvas cirkuliavimas gal yra net svarbiausia gyvenimo funkcija, nes jis teigiamai veikia ir gamybą ir suvartojimą. Bet, deja, tų sienų staiga pašalinti negalima. Staigus pašalinimas dažniausiai atneša tiek neigiamų reiškinių, kad tie reiškiniai nustelbia visą tą naudą, kurią duoda laisvas turtų cirkuliavimas. Geriausiai šitai pasirodė ūkio santykiuose tarp mūsų kaimynų estų ir latvių. Ten buvo karštas iš abiejų pusių noras kuo greičiausiai nugriauti visas sienas, nutraukti visus suvaržymus ir duoti visišką laisvę. Bet patyrimas tuoj uždėjo savo veto. Prisiėjo trauktis atgal ir tik pamažu atsargiai siekti užsibrėžtą tikslą. Laisvė iš esmės geras dalykas, bet ją prisieina taikinti palengva. Be to kiekviena laisvė turi savo ribas. Tačiau, jei tikslas yra aiškus, tai kelią prie jo vis galima surasti. Ūkiškojo trijų valstybių bendradarbiavimo nauda yra aiški. Tai mūsų tikslas. Pasitarimų ir konferencijų uždavinys surasti kelią prie to tikslo. Žinoma, tai nėra nei greitas nei lengvas darbas. Jis reikalauja laiko, pasiruošimo, gilių studijų. Tokių aukštai kvalifikuotų vyrų susivažiavimas kokį, mes turėjom garbės priimti dabar pas mus, gali daug padaryti šiam tikslui pasiekti. Tik toks kompetentingas gremiumas gali surasti ir bendradarbiavimo formulas ir nurodyti kelius, kuriais mes privalom eiti prie tų formalumų realizavimo. Tad lauksim jo darbų ir rezultatų.


Šiandie yra suvažiavę iš visų Lietuvos kampų atstovai tos politinės srovės, kuri vadinasi Tautininkų Sąjunga. Yra suvažiavę politikos vienminčiai, kad pasiinformuotų svarbiuosius valstybės gyvenimo klausimus, kad aptartų ir nustatytų tas politikos gaires, į kurias mūsų valstybės laivas turėtu orientuotis. Aišku, kokios didelės reikšmės tenka duoti šiam suvažiavimui. Bųtų tik laiko gaišinimas, jei mes norėtume įrodinėti, kad tautininkų tarpe turi būti didžiausias susiklausymas, vienybė ir vienų pasitikėjimas kitais. Tai yra tiek aiškūs kiekvienos organizacijos sėkmingo veikimo dėsniai, kad dėl jų dviejų nuomonių būti negali. Tautininkai, imant apskritai, visada gerbė ir gerbia atskiro žmogaus asmenybę ir pripažįsta nusipeiniusių autoritetą. Ir šiandie suvažiavime jie turės progos išgirsti autoritetingų asmenų pažiūras į mūsų valstybės vidaus ir užsienio politikos būklę ir į tai, kaip turi derinti tautininkai savo veikimą su vyriausybės vedama politika. Tuo mes nenorime pasakyti, kad suvažiavusieji turi pasitenkinti tik organizacijos vadų ir vyriausybės narių pranešimais be kritikos iš savo pusės. Sveika ir drąsi kritika visada yra teigiamas dalykas, nes ji padeda geriau nušviesti supainiotus klausimus. O painių klausimų mūsų gyvenime yra nemaža. Pirmiausia suvažiavimas turės gyvai susidomėti mūsų vidaus politikos klausimais. Jis turi aptarti tautininkų politinės minties santykius su kitų Lietuvos politinių srovių ir partijų vedama politika. Reikia išsiaiškinti, kaip naudingiau būtų mūsų tautai ir valstybei: ar kad viena tautininkų srovė ir toliau neštų visą atsakomybę už mūsų valstybės likimą, ar tos atsakomybės dalį ji galėtų sudėti kitoms politinėms organizacijoms? Taip pat yra labai įdomus klausimas: kiek dar politiškai sveria ir gali dabar sverti seniau Lietuvoje buvusios didelės politinės partijos ir, apskritai, kiek naudos ar nenaudos nuo bendradarbiavimo su jomis galėtų būti valstybei ir pačiai tautininkų sąjungai? Reikia apsvarstyti ir ta politinio gyvenimo būklė, kuri susidarė pakeitus valstybės konstituciją. Yra gana gerai pagrįsta nuomonė, kad politikos darbe stipresniems nėra reikalo ieškoti silpnesniųjų paramos, kad stipresnio susidėjimas su silpnesniuoju išeina silpesniojo naudai, bet stipresniojo nenaudai. Todėl ir tautininkams nesą mažiausio reikalo dabar ieškoti silpnesniųjų paramos, ypač turinti galvoj tai, kad mūsų valstybės gyvenimas yra viduj gana gerai sutvarkytas ir joki ypatingi pavojai jam negresia. Šiaip ar taip, tautininkų srovės žmonės po perversmo yra pasiėmę didžiausią atsakomybę ir todėl jie turi nekliudomi, kartais abejotinų talkininkų, tą atsakingąjį darbą dirbti. Bet yra ir kita nuomonė, kuri sako, kad tautininkai nenori ateities perspektyvose turėti savo srovės diktatūrą, bet turi ieškoti modus vivendi ir su kitomis kad ir silpnesnėmis politinėmis organizacijomis, jei tik šioks ar toks susitarimas su jomis galėtų būti suderintas su tautininkų politiška ideologija ir su jų politikos vedamomis mintimis. Tiesą pasakius, tautininkai politikoj niekad nenorėjo būti ekskliuzivistai, nenorėjo nuo valstybės darbo atstumti dorų žmonių, nors jie toli gražu nebūtų tautininkų ideologijos. Tautininkai visada palaiko principą – traukti į valstybės darbą kuodaugiausia pajėgų. Ir dabar jie nuo šito principo negali atsisakyti. Tik vieno dalyko čia negalima užmiršti, būtent, kad tautininkai jokiu būdu negali eiti į kompromisus, kurie negalėtų būti sutaikyti su jų ideologijos pagrindiniais dėsniais. Kai dėl bendradarbiavimo su kitomis partijomis, tai po valstybės konstitucijos pakeitimo pasirodė naujų perspektyvụ. Tarp tautininkų ir vadinamų opozicijos partijų buvo atsivėrusi bedugnė, kai buvo nusistatyta valstybės konstitucija būtinai pakeisti. Dešiniosios partijos, tiesa, visai nesipriešino konstitucijos pakeitimo idėjai, bet negalėjo sutikti su tautininkais dėl pakeitimo būdo. Kairiosios buvo pasisakiusios ir prieš patį keitimą. Bet štai konstitucija pakeista. Sprendžiant iš opozicijos partijų spaudos, tenka pabrėžti, kad su konstitucijos pakeitimo faktu jos skaitosi ir negali jo nepripažinti. Juk, pasiremdami naująja konstitucija, jų organai stato klausimus, kada bus rinkimai į seimą, kada bus sudaryta valstybės taryba? Vadinasi, opozicijos partijos tolesniame savo veikime jau nori išeiti iš tos bazės, kurią sudaro naujoji konstitucija. Tuo svarbiausios priežastys, skyrusios opoziciją nuo tautininku kol nebuvo pakeista valstybės konstitucija, dabar yra išnykusios. Iš opozicijos partijų tarpo tenka girdėti balsų, kad būti opozicijoj dabar lyg ir nėra prasmės, nei pagrindo. Esą tik atkaklieji opozicionieriai, kurie per daug yra įsierzinę, norėtų amžinai opozicijoj palikti. Tuo tarpu sukalbamesnieji žmonės nori bendradarbiauti. Vadinasi, jei bendradarbiavimas pasirodytų bendrai politiniai būklei naudingas, tai bent su kai kuriomis srovėmis jis būtų galimas. Be abejojimo, suvažiavime šie klausimai bus plačiau apsvarstyti.


Vakar paskelbėm Sov. Rusijos atstovo prieš kelias dienas įteiktą mūsų vyriausybei notą, kurioje užginčijama lenkų skleidžiami gandai, būk sov. Rusija siūliusi ar siūlanti Lenkijai pasidalyti Pabaltės valstybes tokiu būdu, kad Lenkija inkorporuotų Lietuvą, o Sov. Rusija - Latviją. Notoje nurodoma net kada ir kas šituos gandus skleidė. Būtent, jais bandė bauginti Lietuvą neseniai viešėjusi Kaune p. Holuvkos vedama lenkų delegacija. Mes čia turime visų pirma pažiūrėti, kad panašiais gandais lenkai bando Lietuvą bauginti jau ne nuo šiandien. Mažne nuo 1920 metų lenkai Helsinky, Taline, Rygoj ir kur galėdami susitikdami su lietuviais nuolat kelia Maskvos pavojų. Tą pavojų jie piešia įvairiomis spalvomis, įvairiais variantais. Mylimiausias lenkų variantas maždaug yra šis: „Bolševikai seniai mums siūlo nušluoti „limitrofus“ nuo žemėlapio tokiu būdu, kad mes pasiimtume Lietuvą, o jie pasiima Latviją, Estiją, o gal ir Suomiją. Žinoma, mes šitą pasiūlymą atmetėm su didžiausiu pasibiaurėjimu. Bet kas gali užtikrinti, kad Maskva ir be mūsų nebandys šitą savo sumanymą vykdyti? Todėl jums vienintelė išeitis: nieko nelaukdami dėkitės su mumis, nes tik mes vieni pajėgsime jus apginti nuo Maskvos“. Panašios kalbos teko girdėti mūsų vyriausybės atstovui Taline dar 1921 m., nors netiesiog iš lenkų, bet per ju gerus tarpininkus. Šitie bauginimai kai kuriose Pabaltės sostinėse darė gana gilaus ispūdžio. Kai kur gal ir šiandien tebedaro, nors toli gražu ne taip, kaip seniau. Žinoma, sunku žinoti, kas ką mano. Vis tik atsargiausia spręsti apie svetimus užmanymus iš jo žodžių ir ypač veiksnių. Kai dėl Sov. Rusijos, tai mes vistik negalime įregistruoti nė vieno fakto, kuris galėtų liudyti apie tokius jos sumanymus bei daromus lenkams siūlymus. Atvirkščiai, Sov. Rusijos politikos vadai daug kartų yra viešai pareiškę, kad Lietuvos nepriklausomybę jie laiko viena svarbiausia rytų Europos taikos sąlyga. Ir jų veiksmai taipogi nerodo, kad Sov. Rusijai rūpėtų Lietuvai atimti nepriklausomybę, o ypač inkorporuoti ją Lenkijon. Atvirkščiai, Sov. Rusija pirmoji pripažino visišką Lietuvos nepriklausomybę tam tikrose jos pačios sutartose sienose ir su sostine Vilnium. Tą pripažinimą Sov. Rusija patvirtino garantijų sutartim 1926 metais. Visai ką kitą matome pažiūrėję į Lenkijos veiksmus. Lenkai, kurie taip rūpinasi „apsaugoti“ Pabaltės valstybes nuo Maskvos pavojaus, dar karo metu, kai lietuviai namie ir užsieniuose iškėlė nepriklausomos Lietuvos idėją, visomis priemonėmis prieš tą idėją kovojo įkalbinėdami visiems Lietuvą esant Lenkijos dalimi. Vos susikūrus nepriklausomai Lietuvai, Lenkija 1919 m. pagrobia jos sostinę ir veržiasi okupuoti visą Lietuvą. 1920 m. Lenkija nesidrovi laužyti savo tarptautinėje sutarty padėto parašo smurtu ir biauriausiu vylium inscenizuodama sukilimo komediją, antru kartu pagrobti Vilnių ir būtų pagrobusi visą Lietuvą, jei ne lietuvių rimtas pasipriešinimas ir didžiųjų valstybių spaudimas. Laikydama savo naguose Vilnių, Lenkija ir toliau tyko kaip čia pagrobtų Kauną. Atsiranda Plečkaitis, ar kitas koks savo tėvynės priešas - lenkai tuojau pradeda su juo derybas, kad pagruobtų visą Lietuvą. Tai šitaipos atrodo mūsų „prietelių“ veiksmai, kurie tiek daug rodo rūpesčio, kad apsaugotų Pabaltę nuo Maskvos pavojaus. Taigi, prisiminę visus aukščiau pažymėtus faktus, mes turime visišką pamatą tiketi Sov. Rusijos nota, kuri tikrina, „kad minimas pareiškinas yra absoliutinis prasimanymas ir kad Sąjungos Vyriausybė niekuomet ir nė su kuo, tam skaičiuj ir su lenkų vyriausybe, nei tiesioginiai, nei per kokius asmenis nevedė derybų tuo klausimu ir nereiškė panašių sumanymų“. Vis tik reikia stebėtis lenkų diplomatijos nenusimanymu. Jei panašūs jos bauginimai randa šiokio tokio atbalsio Taline bei Rygoj (Helsinky, rodos, visai ne), tai jau reiškia būti stipriai naiviam, kad tikėtum jog tokiais bauginimais galima ką nors pasiekti Kaune. Šita lenkų logika turi panašumo su logika to plėšiko, kuris sulig pasakos užpuolęs ir smaugdamas keleivį stengiasi jį įtikinti: „Tu, brol, man nesipriešink ir geruoju viską atiduok, nes ten toli už kalno vaikščioja kitas – dar baisesnis plėšikas, kuris vistiek nuo tavęs viską atims“. Mes giname ir ginsime savo nepriklausomybę nuo kiekvieno, kas ją bandytų mums išplėšti. Jei Maskva kėsintųsi prieš mūsų nepriklausomybę, žinoma, mes ginsimės ir nuo Maskvos. Tačiau šiandien Maskva mums yra garantavusi mūsų nepriklausomybę ir su Vilnium net dviem sutartimis, ir mes nematome, kad Maskva ruoštųsi tas sutartis laužyti. Tuo tarpu Lenkija jau du kartu mums pagrobė sostinę su trečdaliu teritorijos, laužydama sutartis ir šiandien, ne tik nemano grobio grąžinti ir sulaužytos sutarties atstatyti, bet dar, anot p. Zaleskio, net neleisiarti jokių šituo klausimu kalbų. Lenkija, laikydama mus už gerklės ir kuone prisiekdama prieš visą pasaulį, kad ji mūsų gerklės nepaleisianti ir net nenorinti apie tai kalbėti, drauge stengiasi mums „prieteliškai“ įspėti, kad Maskva mus ruošiasi griebti už gerklės. Štai Varšuvos taktas ir logika!


Bosnijos vyriausybė nusiuntė JTO Saugumo Tarybai skubų kreipimąsi, kuriuo atkreipia dėmesį, kad po šešių mėnesių serbų apgulties sostinė Sarajevas gali būti užimtas. Kreipimesi pažymėta, kad serbai geriau ginkluoti, nes juos aprūpina Jugoslavijos federalinė kariuomenė. Tarpininkai S.Vensas ir lordas Ouenas vakar Belgrade turėjo susitikti su Bosnijos prezidentu A.Izetbegovičiumi, o prieš kelias dienas įvyko šių tarpininkų susitikimas su Serbijos ir Jugoslavijos prezidentais, Jugoslavijos kariuomenės generalinio štabo viršininku. Pagrindinė derybų tema buvo saugumo užtikrinimas evakuojant apgultų Bosnijos miestų gyventojus.


Charkey (Žukauskas) ir Heeney prieš Tunney.

Radio pranešimu, per suruoštas sunkaus svorio bokso rungtynes New Yorke australietis boksininkas Tom Heeney nugalėjo amerikietį Jack Delaney. Rungtynės tęsėsi 15 raundų ir beveik kiekvienam raunde Heeney laimėjo punktais. Visi bokso ekspertai pripažino, kad Delaney rungėsi labai blogai ir dėl to jis nebegalįs turėti vilties rungtis su Tunney dėl pasaulinio čempionato. Dabar kandidatais rungtynėms su pasauliniu čempionu lieka Jack Sharkey (Žukauskas) ir Tom Heeney. Galimas dalykas, kad Sharkey dar kartą rungsis su Heeney ir kas laimės tas rungtynes, tam teks rungtis su Tunney.


G. RAGUOTIENĖ Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto bibliotekininkystės katedros dėstytoja

Kaimo kultūros–švietimo įstaigos dirba atsakingą, įvairų ir reikšmingą darbą auklėjant kolūkinius žemdirbius komunistine dvasia. Nemaža iš jų yra sukaupę gražų darbo patyrimą, iš kurio gali daug pasimokyti jų bendro darbo draugai. Todėl visiškai suprantamas tas susidomėjimas, su kuriuo kultūros-švietimo įstaigų darbuotojai sutinka leidinius apie jų darbą. Tuo labiau, kad tokio pobūdžio leidinių dar labai maža. Neseniai iš spaudos išėjo knyga „Kultūros-švietimo darbas“*), kurioje talpinama medžiaga svarbiais kultūros-švietimo įstaigų darbo klausimais. Kalbant atskirai apie rinkinio straipsnius, pirmiausia norisi apsistoti ties metodinio-teorinio pobūdžio medžiaga. Ji skirta į pagalbą kultūros-švietimo įstaigų darbuotojams, ypač dar neturintiems didesnio praktinio patyrimo. S. Tamoševičiūtės ir S. Tamonio metodiniame straipsnyje „Mokslinės-ateistinės literatūros propagavimas bibliotekoje“ atskleidžiamos įvairios šio darbo formos bibliotekoje, pateikiami nurodymai, kaip reikia dirbti šioje srityje. Kaip paruošti bibliografinę apžvalgą kokia nors svarbia tema? - su tokiu klausimu, su tokiu uždaviniu savo veikloje dažnai susiduria ir bibliotekos, ir klubo-skaityklos bei kitos kultūros švietimo įstaigos darbuotojas. Rinkinyje ir randame J. Žebrytės bibliografinę literatūros apžvalgą tema „Mokslas kovoje prieš religiją“. Mūsų kultūros-švietimo darbuotojams labai pravers susipažinti su šia bibliografine apžvalga, jos sudarymo metodika, ypač todėl, kad ji pritaikyta atsižvelgiant į kaimo skaitytoją, į jo poreikius. Svarbią, aktualią temą paėmė S. Elsbergas metodiniame straipsnyje „Tematinių vakarų žemės ūkio klausimais organizavimas“. Iš šių metodinių nurodymų kaimo kultūros-švietimo darbuotojai galės pasimokyti, kaip vis glaudžiau sieti ir jungti savo darbą su kolūkinės gamybos klausimais, kaip savo veikla padėti partinėms kolūkių organizacijoms, kolūkių valdyboms mobilizuoti kolūkiečius partijos ir vyriausybės iškeltų uždavinių žemės ūkyje įgyvendinimui. Čia gana kruopščiai ir plačiai apžvelgiama tematinių vakarų ruošimo metodika, pateikiamas pavyzdinis darbo planas ruošiant MTS zonos kolūkių-pirmūnų susitikimo su mechanizatoriais ir žemės ūkio specialistais vakarą. Įdomus yra rinkinyje įdėtas Z. Zubavičiūtės straipsnis, skirtas Kupiškio rajoninės bibliotekos darbo patyrimui nušviesti. Jame aprašomas vienas tematinis vakaras bibliotekoje. E. Stanislovaitienės ir B. Poškutės straipsnyje pasakojama apie Šiaulių rajono „Naujo gyvenimo“ kolūkio klubo-skaityklos darbo patyrimą. Čia stengiamasi remiantis vietos faktais parodyti, kaip klubas-skaitykla įvairiomis savo veiklos formomis padeda kelti kolūkiečių gamybinį atkyvumą, jų kultūrą. Autorės vietomis įtikinančiais pavyzdžiais atskleidžia klubo-skaityklos darbą propaguojant pirmūnų patyrimą, nagrinėjant kitus kolūkinės gamybos klausimus. Tai, pavyzdžiui, pasakytina apie tą straipsnio dalį, kur pasakojama apie klubo-skaityklos suruoštą vakarą tema „Pirmūnų patyrimą – į kolūkinę gamybą“ ir kt. Kitų klubų-skaityklų darbuotojai galės pasimokyti iš šio straipsnio, kaip sieti savo veiklą su kolūkinės gamybos praktika. Tačiau, mano manymu, straipsnis galėjo būti gilesnis ir labiau pamokantis. Jame vietomis aiškiai jaučiamas paviršutiniškumas, faktinės medžiagos stoka. Apie visus klausimus pasakojama bendrais žodžiais tik konstatuojant faktus. Ar ne geriau, pavyzdžiui, būtų buvę paimti vieną arba pora klausimų ir plačiau juos išnagrinėti, kad iš to galėtų pasimokyti kiti kaimo kultūros-švietimo įstaigų darbuotojai. Užvertus paskutinį šio leidinio puslapį, norėtųsi trumpai pareikšti keletą pageidavimų. Tokie leidiniai, be abejo, labai naudingi kultūros-Švietimo įstaigų darbuotojams. Reikia tikėtis, jog jie pasirodys dažniau. Gera būtų, kad šiuose leidiniuose apie savo darbą daugiau pasisakytų, apie jį papasakotų patys kaimo, rajoninių bibliotekų, klubų-skaityklų darbuotojai. Medžiaga apie kultūros-švietimo darbą turi būti parašyta įdomiai, gyvai, patraukliai, įvairesnė savo žanrais. Tuo tarpu šiame leidinyje visi straipsniai gana vienodi, sausi. Kodėl, pavyzdžiui, nebūtų galima į tokią knygą įdėti apybraižų, vaizdelių, nuotraukų, diagramų ir kt. Visa tai padarytų ją patrauklesnę, įdomesnę ir tuo pačiu veiksmingesnę. Ruošiant panašius rinkinius ateityje reikėtų pasistengti, kad jie būtų geriau suplanuoti ir įvairesni. Šiame rinkinyje tematinio planingumo gerokai trūksta. Pavyzdžiui, įdėti net trys (iš penkių) straipsniai apie kultūros-švietimo įstaigų darbą mokslinės-ateistinės propagandos klausimais. Žinoma, tai labai svarbu, tačiau, iš vienos pusės, šiuose trijuose dalykuose yra nemažai pasikartojimų, antra vertus, labai reikalinga gausesnė medžiaga kultūros-švietimo įstaigų darbo jungimą su gamyba, kaimo gyvenimo praktikos uždaviniais. Apibendrinti šią patirtį būtina panašaus pobūdžio knygose arba brošiūrose.


Ir Prezidento, ir Seimo nuomonė: šie įstatymai yra reikalingi

Seimo Pirmininko Vytauto Landsbergio kalba, pasakyta Seime 1998 m. liepos 16 d. Lietuva dar nebaigė išsivaduoti iš sovietmečio politinių sąsajų, valdymo ir įtakojimo sistemos, dar tebėra daug sovietizmo įvairių grupių sąmonėje ir interesuose. Kiekvieną buvusio valdymo ryšio nutraukimą arba silpninimą lydi triukšmingas pasipriešinimas, didžiulės pastangos palikti kaip buvę. Į tas jungtines pajėgas, kurios nenori Lietuvos euroatlantinės integracijos, nenori vidinių apsivalymų nuo “tarybų valdžios”, stengiamasi įtraukti kuo daugiau visokiais būdais klaidinamų žmonių. Jų gali atsirasti net labai aukštose pozicijose. Kaip man šiomis dienomis sakė vienas užsienio diplomatas, “aštuntais metais Lietuva išdrįso”. Ką išdrįso? Ogi paliesti neliečiamuosius, šlovingą “pasaulinio garso organizaciją”. KGB. Čia jau citata ir charakteristika iš Maskvos protestų, kurių net žodynas įdomiai sutampa su vartojamu Lietuvoje. Jūs žinote, apie ką kalbama, kitąsyk net su naivia užuojautos ašara - apie pažeidžiamas kagėbistų teises telktis ypač jautriose valstybei vietose ir toliau veikti besilaisvinančios šalies gyvenimą. Kai telkiasi ginkluotose struktūrose, galima manyti, kad iš tiesų laukiama dar vienos “dienos X”. Bet Lietuva nebenori būti naivi mergaitė vakare po liepomis. Todėl einame apsitvarkyti, todėl natūralu, kad KGB struktūros yra daugiau negu nepatenkintos; jos grūmoja ir panikuoja, įtakoja, kompromituoja, stabdo. Matant, kas ką sako pasako, ne sykį atrodo, kad vienam kitam autoriui prasidėjo arba visiško nesusivokimo, arba “stogų važiavimo” metas. KGB įtaką Lietuvoje reikia mažinti. Likdami šiuo klausimu dvasiškai bejėgiai, mes pasirašytume sau blogą charakteristiką, mūsų esamų ir norimų sąjungininkų akyse dar sykį žengtume atgal: į baimę veikti ryžtingai arba į nešvarų pavaldumą vakarykščiai dienai. Todėl, pasibaigus antrojo kompartijos ešelono epochai, subrendo šis Lietuvos įstatymų leidybos žingsnis. Čia paaiškinimas šaukiantiems: kodėl dabar? Žingsniai sustiprėjo, jų laikas atėjo. Mūsų dilema yra ta, kad būtent šiuos labai svarbius žingsnius turime daryti arba su Prezidentu, arba prieš Prezidentą. Pasirinkimas tikrai nelengvas, nors yra įtakingų jėgų, norinčių pasinaudoti netgi nukentėjusių žmonių jausmais, juos dar paaitrinant, kad kuo greičiau, nė pusmečiui nepraėjus, žengtume prieš Prezidentą. Tuo būdu, kaip tikimasi opizicijoje ir dar toliau, pastumtume jį labiau į kairę, į besiformuojančio kairiojo aljanso glėbį. Prezidentas, man regis, atsidūręs keistoje kompanijoje, kuri kartais atrodo labai negabi, - pavyzdžiui, nepajėgi suformuluoti bent vieną antikagėbistinių įstatymų pataisą, o kartais atrodo labai gabi dvaro intrigoms, nusiklausyti už durų, meluoti ir supriešinti. Prezidentas atlaikė didelį spaudimą dėl telekomo įstatymo, bet neatlaikė dabar. Vis dėlto ir jis pasisako, kad šie įstatymai, kuriuos pats vetavo, yra reikalingi. Tame dalykų susipainiojime galime arba kirsti, arba ištiesti Prezidentui gelbstinčią ranką. Įstatymas vis vien priimamas - ar vienu, ar kitu atveju. Einant Seimo daugumos pasirinktu keliu, įstatymas pasirašomas ir paskelbiamas, jo įsigaliojimas patvirtinamas šiek tiek vėlesne data, o laikas bus panaudotas papildymams kitais įstatymais, kurie jau rengiami, galimiems patikslinimams ir institucijų - Valstybės saugumo departamento bei Genocido ir rezistencijos tyrimo centro - pasirengimui, kad artėjant konkretaus darbo metui nebūtų jokių išsisukinejimų nuo pavedamos pareigos. Suteikime ir Prezidentui galimybę būti kartu su tais, apie kuriuos sakoma: “Lietuva išdrįso”, o ne nutolusiam ir paskendusiam kažkieno abejonėse. Vardan tos dar esančios galimybės, nors galėtume atmesti dešimtkart abejotiną Prezidento veto, aš apsisprendžiau pasiūlyti mūsų Nepriklausomybės bendražygiams neiti atmetimo keliu, o pasirinkti įstatymo įtvirtinimą nekovojant su Prezidentu. Tepalaiko mūsų poziciją ir kiti Seimo nariai.


A. ZAKSAITĖ LLKJS Centro-Komiteto sekretorius

Už turiningą komjaunimo organizacijų darbą mokyklose

SU naujų mokslo metų pradžia prasideda naujas baras mokyklų komjaunimo organizacijos darbe. Šiuo metu mokyklų komjaunimo organizacijos praveda ataskaitinius susirinkimus. Kiekvienam komjaunuoliui tenka giliai susimąstyti: kaip dirbo organizacija per metus, ko naudingo, naujo gavo komjaunuoliai, kaip jie praleisdavo laisvalaikį, kokie artimiausi ateities uždaviniai? Pereinant prie visuotinio vidurinio mokymo, mokyklai iškilo uždavinys paruošti jaunuolius praktinei veiklai, į kurią jie turės įsijungti išėję iš mokyklos. Mokykla be bendro lavinimo žinių turi duoti moksleiviams bendriausių gamybos pagrindų supratimą, išugdyti kai kuriuos darbo įgūdžius. Reikia pašalinti mokyklos atitrūkimą nuo gyvenimo. Tai pagrindinis mūsų mokyklos uždavinys šiuo metu. Mokyklos komjaunimo organizacija turi būti artimiausias ir patikimiausias pedagogų kolektyvo pagalbininkas įgyvendinant šį svarbų uždavinį. Moksleiviai komjaunuoliai gali padaryti labai daug. Jie turi organizuoti motoristų, traktorininkų, stalių, jaunųjų agronomų, zootechnikų ir kitokius būrelius, kuriuose moksleiviai betarpiškai susipažintų su kai kuriomis profesijomis. Panašūs rateliai turi veikti kiekvienoje mokykloje. Padirbėjęs, pavyzdžiui, motoristų ratelyje aštuntoje, devintoje ir dešimtoje klasėse, jaunuolis jau sugebės prižiūrėti motorą. Mūsų amžiuje tai reikia mokėti kiekvienam jaunuoliui. Mergaitės, padedant mokytojams, turi organizuoti virimo, kirpimo, mezgimo ratelius. Norinčių išmokti tokių praktinių darbų visada atsiras. Ne išgalvoti temas susirinkimams, ne laukti, ką pasiūlys komjaunimo organizacijai klasės vadovas, bet būti naujų puikių darbų iniciatoriais! Komjaunimas tuo būdu prisidės prie bendro mokyklos uždavinio įgyvendinimo - paruoš jaunuolius ne tik aukštosioms mokykloms, bet ir darbui. Iki šiol mokyklų komjaunimo organizacijos daugiau domėjosi moksleivių elgesio, jų moralės klausimais. Tai irgi gerai. Bet to neužtenka. Komjaunimo organizacijos turi jaustis atsakingomis ir už moksleivių paruošimą gyvenimui. Paruošti jaunuolius gyvenimui nereiškia tik išmokyti juos kai kurių profesijų. Reikia dar, be to, išugdyti juose meilę darbui. „Kaip tai padaryti?“ - paklaus komjaunuolis-aktyvistas. Be abejo, ne paskaitomis apie darbą, ne nuobodžiuose posėdžiuose, o pačiame darbe. Vienas didžiausių trūkumų mokyklų komjaunimo organizacijų darbe yra tai, kad daugelis mokyklų komjaunimo komitetų nesistengia įtraukti moksleivių į aktyvų visuomenei naudingą darbą kolūkiuose, MTS, įmonėse. Tiesa, kai kuriose mokyklose darbinis moksleivių auklėjimas yra neblogai sutvarkytas. Pavyzdžiui, Alytaus I vidurinės mokyklos mokiniai patys remontavo mokyklą, mergaitės atliko praktiką siuvimo artelėje „Pirmyn“, keletas mokinių prie kultūros namų išmoko kinomechaniko specialybės. Inturkės vidurinės mokyklos mokiniai vasaros atostogų metu talkininkavo kolūkiui statant tipinę karvidę. Radviliškio rajono Šiaulėnų vidurinėje mokykloje dirbo traktorininkų ir žemės ūkio mašinų būreliai. Yra ir daugiau tokių pavyzdžių. Tačiau panašūs faktai – tai pirmosios kregždės, o reikia, kad profesiniai rateliai būtų kiekvienoje mokykloje. Tuo tarpu yra ir tokių pavyzdžių. Štai Joniškėlio vidurinėje mokykloje buvo sudarytas auto būrelis, bet tik popieriuje. Rajone iš viso nėra ratelių, kuriuose moksleiviai susipažintų su kai kuriomis profesijomis. Švietimo skyrius ir komjaunimo rajono komitetas paliko savieigai moksleivių praktiką kolūkiuose vasaros metu. Kiek moksleivių dalyvavo praktikoje ir kokį ten darbą atliko – rajono vadovai nežino. Dūkšto vidurinės mokyklos moksleiviai, tame tarpe ir komjaunuoliai, vengė gamybinės praktikos kolūkyje. Mokyklos vadovybė ir komjaunimo organizacija neįtraukė mokinių į mokyklos remonto darbus. Gamybinė praktika kolūkiuose, kurią šią vasarą turėjo atlikti vyresniųjų klasių moksleiviai, jiems galėjo duoti daug naudos. Bet dėl blogos organizacijos ir nerodant iniciatyvos patiems moksleiviams ir komjaunuoliams, daugelyje rajonų ši praktika atlikta formaliai. Vilniaus rajono Rudaminos vidurinė mokykla yra greta MTS. Tačiau mokykloje niekas nesugebėjo organizuoti mašinistų ratelio vyresniųjų klasių moksleiviams. Užvenčio rajone tik vienoj Šaukėnų vidurinėje mokykloje buvo sudarytas mechanizatorių ratelis. Kai komjaunuoliai ir moksleiviai turės aiškų tikslą – kuo daugiau praktiškai naudingų darbų, kuo geriau pasiruošti praktiniam darbui kolūkyje, artelėje ar fabrike, jiems nereikės ilgai galvoti, kokį klausimą svarstyti susirinkime, kokią įdomią priemonę surengti mokykloje. Sprendimai patys ateis. Bus įdomių konkursų, varžybų, vakarų, susitikimų su gamybos pirmūnais, darbininkais, kolūkiečiais. Komjaunimo rajono komitetai kartu su švietimo skyriais turi organizuoti jaunųjų mechanizatorių, technikų, jaunųjų agronomų, zootechnikų sąskrydžius, moksleivių technikos darbų parodas, veikiančių modelių konkursus. Jų pareiga – rengti varžybas tarp atskirų mokyklų techniškųjų būrelių, atžymėti geriausius jaunuosius technikus, žodžiu, visokiais būdais skatinti šį darbą. Pagyvinti komjaunimo organizacijų darbą, padaryti jį įdomų galima tik iškėlus joms didelius atsakingus uždavinius. Vienas iš tokių uždavinių šiuo metu yra - paruošimas moksleivių praktinei veiklai, darbui gamyboje. Ne mažiau svarbus klausimas mokykloje yra ir politinis moksleivių auklėjimas. Jaunuolis, išėjęs iš vidurinės mokyklos, privalo turėti tvirtą materialistinę pasaulėžiūrą, susiformavusias politines pažiūras. Mokyklų komjaunimo organizacijos padeda pedagogų kolektyvui auklėti moksleivius. Tačiau ne visada komjaunuoliai sėkmingai dirba šioje srityje. Svarbus, aktualus turinys dažnai būna velkamas į atsibodusią, įgrisusią formą. Pavyzdžiui, daugelyje mokyklų įsisenėjo politinės informacijos, kurių metu skaitomi laikraščiai. Aišku, kad tokia darbo forma slopina mokinių domėjimąsi tarptautiniais ir savo šalies įvykiais. Vienoje Šilutės rajono mokykloje teko matyti, kaip Tarptautinės moters dienos proga penktos klasės vaikučiai skaitė „pranešimus“ apie Moters dieną. Nei mokytoja, nei būrio vadovė net nepasakė vaikams, kad, parėję namo, pasveikintų savo motinas… Tuo tarpu Kuršėnų rajono Dirvonėnų septynmetėje mokykloje jau dabar ruošiamasi tradicinei draugovės sueigai, kurią pionieriai surengs kovo 8 dieną. Pionieriai ruošia dovanas savo motinoms, jie sveikins ir žymiausias rajono moteris. Paskutiniu metu vadovaujantieji komjaunimo darbuotojai daug kalba apie romantiką darbe su komjaunuoliais, ypač su jauniausiais komjaunuoliais moksleiviais. Iš tikrųjų, kol mes neįnešime į šį darbą romantikos, kol nepradėsime dirbti įdomiai, tol mūsų politinis-auklėjamasis darbas jaunimo ir moksleivių tarpe liks formalus. Atsibodo moksleiviams susirinkimai, kuriuose kalbama tik apie nepažangiuosius, nedrausminguosius, kuriuose skaitomi abstraktūs pranešimai, sakomos iš anksto paruoštos kalbos, o dienotvarkė sudaroma nepasitarus su komjaunuoliais. Moksleiviai vengia tokių susirinkimų ir sueigų. Reikia komjaunimo vadovams mokykloje, rajono komitete ryžtingiau atsikratyti rutinos, įsisenėjusių, nuobodžių darbo formų, dažniau organizuoti iškylas, ekskursijas, vakarus-karnavalus, susirinkimus, skirtus dainų ir šokių mokymui, supažindinti moksleivius su jų miesto, rajono istorija ir ateities perspektyvomis, organizuoti pokalbius draugystės, meilės, elgesio kultūros ir kitais klausimais. Kai komjaunimo vadovai dirbs kūrybiškai, jie visuomet suras tokius klausimus ir tokias darbo formas, kurios sudomins, patrauks jaunimą. Šiuo metu visų šalių jaunimas ruošiasi šeštajam pasauliniam festivaliui. Ypač aktyviai jam ruošiasi tarybinis jaunimas, nes jis bus festivalio šeimininkas. Ir mūsų respublikos moksleiviai negali likti nuošalyje nuo šio darbo. Šeštajam pasauliniam festivaliui, kuris įvyks Maskvoje, reikės daug gėlių, daug balandžių, reikės ir dovanų svečiams. Kiek naujo, įdomaus darbo mokyklų komjaunimo ir pionierių organizacijoms! Gaminti savo rankomis dovanėles, suvenyrus, auginti balandžius, ankstyvą pavasarį sėti gėles, lenktyniauti šiame darbe klasei su klase, mokyklai su mokykla – argi tai neįdomu? Šiomis dienomis paskelbtas VLKJS Centro Komiteto kreipimasis į visus jaunuolius, moksleivius ir pionierius, kviečiantis papuošti žalumynais miestus, darbininkų gyvenvietes, gatves, aikštes, mokyklų kiemus, sutvarkyti pilietinio bei Tėvynės karo karių kapus. Mokyklų komjaunimo bei pionierių organizacijoms atsiveria naujas didelis darbo baras. Kiek čia progų pasireikšti jaunimo entuziazmui, kūrybiškumui, romantikai! Organizuojant šiam darbui moksleivius, reikia remtis jų iniciatyva. Mokiniai neturi būti tik darbų vykdytojais - tegul jie kuria, planuoja, ginčijasi, kaip gražiau ir geriau papuošti savo mokyklos teritoriją, kolūkio gyvenvietę, kokius sodinti medžius ir t. t. Paskutiniu metu mokyklose beveik išnyko varžybos tarp atskirų būrių, klasių ir mokyklų komjaunimo organizacijų visuomeniniame, gamtininkų, technikų darbe ir kitose užklasinio bei užmokyklinio darbo srityse. Liko tik sporto varžybos. Varžybos padeda vystyti komjaunuolių aktyvumą, iniciatyvą, išradingumą. Mokyklų vadovybės ir komjaunimo rajonų komitetai privalo skatinti ir palaikyti varžybas mokyklose ir tarp mokyklų, steigti pereinamąsias taures, gaireles, nugalėtojų ženklelius, emblemas, skirti premijas, ruošti konkursus ir t. t. Komjaunimo rajonų komitetai nepanaudoja tokios priemonės mokyklų komjaunimo organizacijų darbui pagerinti, kaip pasikeitimas patyrimu tarp atskirų mokyklų. Dažnai būna, kad vienoje mokykloje per eilę metų susidaro gražios tradicijos komjaunimo bei pionierių organizacijų darbe, nuoširdžiai ir kūrybingai dirba pedagogų kolektyvas. Tuo tarpu kitose mokyklose nėra nieko įdomaus. Toks skirtumas, pavyzdžiui, yra tarp Šilutės I ir II vidurinių mokyklų. Tarp šių mokyklų vos keli šimtai metrų, bet patirtimi čia nesidalinama. Po vasaros atostogų moksleiviai susirinko pailsėję, pilni naujų jėgų. Jie nori ne tik mokytis, bet ir linksmai bei naudingai leisti laisvalaikį. Mūsų pareiga padėti jiems. Komjaunimo rajonų komitetai ir mokyklų pedagogų kolektyvai, atsižvelgdami į pačių moksleivių pageidavimus, nuotaikas, remdamiesi jų iniciatyva, iškeldami konkrečius uždavinius moksleiviams ir ieškodami naujų darbo formų, sugebės pagyvinti komjaunimo bei pionierių organizacijų darbą, padaryti jį turiningą ir jaunatvišką.


Brazilijoje vykstančioje JTO aplinkos apsaugos ir ekonomikos plėtojimo konferencijoje visų dvylikos Europos Bendrijos šalių atstovai patikino pasirašysią dvi svarbiausias forumo sutartis. Tai dokumentai dėl atmosferos teršimo apribojimo ir dėl retųjų gyvūnų bei augalų apsaugos. Pasak BBC, JAV - vienintelė iš turtingųjų konferencijos valstybių - atsisakė pasirašyti pastarąją sutartį. Ji, Vašingtono atstovų nuomone, leisianti besivystančioms šalims spręsti, kiek lėšų didžiosios valstybės turinčios skirti faunos ir floros apsauga


Trijų Baltijos valstybių ir NATO karinio bendradarbiavimo klausimai svarstomi vakar prasidėjusioje Estijos, Latvijos ir Lietuvos karinių štabų konferencijoje. Dalyvauja Estijos karinių pajėgų generalinio štabo pulkininko A.Laneotso, Latvijos gynybos pajėgų štabo viršininko pulkininko A.Lilentalio ir Lietuvos krašto apsaugos ministerijos jungtinio štabo viršininko, pulkininko leitenanto V.Tutkaus vadovaujamos delegacijos, NATO tarptautinio karinio štabo direktoriaus pavaduotojas D.Genšelis ir grupė NATO ekspertų. Svečiai iš NATO aplankė „Geležinio vilko” lauko brigadą, stebėjo Lietuvos karių užsiėmimus.


KLR užsienio reikalų ministerijos memorandumas

Kaip praneša agentūra Sinchua, vakar Kinijos Liaudies Respublikos užsienio reikalų ministerija perdavė Indijos ambasadai Kinijoje memorandumą, kuriame pareikalavo, kad Indijos vyriausybė atsakytų į šiuos tris klausimus: Sutinka ar nesutinka Indijos vyriausybė, kad būtų nutraukta ugnis? Sutinka ji ar nesutinka, kad abiejų šalių ginkluotosios pajėgos būtų išskirtos ir atitrauktos 20 kilometrų nuo 1959 metų lapkričio 7 d. faktinės kontrolės linijos? Sutinka ji ar nesutinka, kad abiejų šalių pareigūnai susitiktų ir apsvarstytų klausimus, susijusius su abiejų šalių kariuomenės atitraukimu demilitarizuotai zonai sudaryti, su kontrolės postų įvedimu ir su belaisvių grąžinimu? Memorandume, kuriuo atsakoma į Indijos vyriausybės lapkričio 30 d. memorandumą Kinijos vyriausybei, sakoma, kad Indijos vyriausybė „iškraipė 1959 metų lapkričio 7 d., faktinės kontrolės liniją, mėgindama neigti tą faktą, kad Kinijos vyriausybė vykdo administracinę jurisdikciją dideliuose Kinijos teritorijos ruožuose. . . Kinija jau buvo labai nuolaidi ir ketino atsižvelgti į Indiją, vėl pasiūlydama laikyti šią liniją pagrindine linija ginkluotosioms abiejų šalių pajėgoms atitraukti ir atskirti vienoms nuo kitų. Savaime suprantama, kad ši linija nėra galutinė Kinijos ir Indijos siena. Vis dėlto Indija tuo nepatenkinta ir mėgina tvirtinti, kad Kinijos teritorija, kurios Indija niekuomet nebuvo užėmusi arba kurios jai nepavyko užimti, buvusi 1959 metų lapkričio 7 dienos faktinės kontrolės linijos Indijos pusėje. Tai visiškai neprotinga


Birželio 5 d. Taline įvyks Pabaltės valstybių – Lietuvos, Latvijos ir Estijos statistikos konferencija. Į konferendją išvyko nuo Lietuvos centralinio statistikos biuro direktorius Dr. Micuta ir buvusis direktorius doc. Rimka. Konferencija spręs kai kuriuos statistikos suvienodimo Pabaltės valstybėse klausimus. Tarp kita ko konferencijos darbų tvarkoj yra klausimai apie suderintą šiose valstybėse 1929–30 metų žemės ūkio surašymo pravedimą, apie programos nustatymą pramonės, prekybos ir demografinio surašymo, kurie projektuojami padaryti taip pat apie 1930 metus, apie užsienio prekybos statistikos nomenklatūros reformą ir suderinimą. Konferencija užtruks 4-5 dienas.


Gandai apie galimus pasikeitimus lenkų ministerių kabinete eina seniai. Tačiau po maršalo Pilsudskio atsisakymo iš ministerio pirmininko vietos ir įvykusių tada atmainų ministerių tarpe - ligšiol jokių naujų kombinacijų Bartelio kabinete neįvyko. Tas ir suprantama. Pilsudskio pasitraukimas iš kabineto viršūnės ir Bartelio kabineto papildymas keliais Pilsudskio šalininkais buvo tiktai taktiškas, laikino pobūdžio žingsnis, einant prie bendros vyriausybės rekonstrukcijos. Aišku yra, kad dabartinis Bartelio kabinetas, nežiūrint dominuojančio jame Pilsudskio vaidmens, nėra tinkamas numatomoms vidaus reformoms pravesti. Jis yra persilpnas ir negriežtas. Be to, dėl paskutiniųjų laikų nepasisekimų užsienių politikoj, Bartelio kabinetas yra netekęs gerokos dalies pasitikėjimo, ką galima aiškinti ir chronišku Pilsudskio negalavimu. Taigi, tiek vidaus, tiek užsienių politikos rezonai verčia keisti vyriausybę. Klausimas tik, kaip. Šiandien valdžia Lenkijoj yra pilsudskininkų rankose. Net pats valstybės prezidentas Moscickis kartą yra save pasivadinęs tiktai aukščiausio laipsnio pilsudskininku. Pilsudskininkams yra reikalingos jų projektuojamos reformos pravesti, kad jų padėtis sustiprėtų. Bet tą gali padaryti tiktai ,,stiprios rankos“ vyriausybė. O tokia vyriausybė gali atsirasti tik tada, kai kabineto priešaky atsistos žmonės, kurie ir dabar nulemia politikos kryptį. Čia pirmiausia eina pulkininko Slaveko kandidatura į ministerius pirmininkus. Pulkininkas Slavekas (kurio tikra pavardė yra kunigaikštis Certkovskis) yra Pilsudskio dešinioji ranka. Tik jam padedant pavyko patraukti Pilsudskio pusėn lenkų dvarininkus; jis daugiausia padėjo darbo, organizuodamas vyriausybės partiją seimo rinkimams. Be to, jis, rodos, bene bus pats įtakingiausias žmogus pilsudskininkų tarpe, be pačio Pilsudskio. Taigi, jei Barteliui teks atsistatydinti, tai atsižvelgiant į bendrą padėtį, jo vietą greičiausiai paims Slavekas. Tai bus taip sakant paskutinis pilsudskininkų koziris, nes daugiau veikslesnio žmogaus jie neturi. Bet Slavekas yra daugiau vidaus dalykams. O tuo tarpu ir užsienių politikoj dideliais laimėjimais Bartelio kabinetas Zaleskio asmeny pasigirti negali. Zaleskiui, kurį Varšuvoj vis dėlto laiko vienu iš geriausių politiku, paskutiniuoju laiku nepavyko. Ypač lenkus sukiršino Lenkijos nepakvietimas dalyvauti derybose dėl Pareinio evakuacijos. Lenkija, su savo pretenzijomis vaidinti didžiąją valstybę, pasijuto įžeista. Paryžiuj Zaleskis ne kartą yra tuo nusiskundęs prancūzų laikraštininkams. Zaleskio padėtis pašlijo. Reikalingi kandidatai į užsienių reikalų ministerio vietą. Jų yra net keli, tačiau labiausiai svarstomos dvi kandidatūros: dabartinio pasiuntinio Maskvoj Pateko ir kunigaikščio Radvilo. Tarp Pateko ir Zaleskio seniai yra didelių nuomonių skirtumų. Tad Pateko paskyrimas užsienių reikalų ministeriu reikštų šiokį tokį ligšiolinės lenkų užsienių politikos pakitėjimą, kuris pasireikštų santykių gerėjimo tendencija su Sovietų Rusija. Antras kandidatas - kunigaikštis Radvila Pilsudskio vyriausybėj būtų greičiau reprezentacinė figūra. Prie progos reikia atminti, kad Radvilas buvo ligšiol minimas kelis kartus kaipo kandidatas į pasiuntinius užsieniuose, ypač Berlynan. Jei Radvilai tektų lenkų užsienių politikos vadovybė, tai galima būtų laukti lenkų vokiečių santykių pagerėjimo, kas yra ne tik Pilsudskio programoj, bet atsižvelgiant į dabartinę konjunktūrą, yra Lenkijai tiesiog būtenybė. Lenkai atsidūrė tokioj padėty, kad jiems būtinai reikia ieškoti platesnio sugyvenimo su Vokietija. Todėl, kalbant apie atmainas politikos vadovybėj, šiuo metu Varšuvoj galvojama ne tiek apie asmenų pakeitimą, kiek apie ligšiolinės taktikos ir orientacijos pakeitimą. Lenkija yra kryžkelėse.


Didžiajame Tėvynės kare Tarybų Sąjungos tautos laimėjo istorinę pergalę prieš vokiškąjį imperializmą. Tarybinė liaudis ne tik apgynė savo socialistinės Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, bet ir išgelbėjo pasaulinę civilizaciją nuo fašistinių barbarų. Lemiamąjį vaidmenį šioje istorinę reikšmę turinčioj pergalėj suvaidino didžioji rusų tauta. Per priėmimą Raudonosios Armijos vadų garbei Kremliuje draugas Stalinas pažymėjo, kad rusų tauta „užsitarnavo šiame kare bendrą pripažinimą, kaip vadovaujančioji Tarybų Sąjungos jėga visų mūsų šalies tautų tarpe“ Didvyriškai kovodama istorijos bėgyje už savo tėvynės laisvę ir nepriklausomybę, už josios gerovę ir pažangą, rusų tauta sukūrė pažangią kultūrą, kurioje atsispindėjo rusų liaudies tautinis būdas, ir kuri padarė didžiulę įtaką į pasaulinės kultūros vystymąsi. Ši pažangi rusu kultūra augo ir vystėsi kovoje prieš autokratinę — baudžiavine, klasine ir tautinę priespaudą, prieš reakcinių klasių ideologija. Leninas dar 1913 metais rašė: „Yra dvi tautinės kultūros kiekvienoje tautinėje kultūroje. Yra Puriškevičių, Gučkovų ir Struvių rusų kultūra, bet yra taip pat ir toji rusų kultūra, kurią apibūdina Černiševskio ir Plechanovo vardai“ (Raštai, XVII t. rus. leid. 143 psl.). Tarp šių dviejų kultūrų carizmo sąlygomis ėjo nesutaikoma kova. Ir nepaisant to, kad reakcinės ideologijos pusėje buvo visa valstybinės valdžios jėga, pažangios rusų kultūros geriausi atstovai nesudėjo ginklų ir visada pasireikšdavo, kaip ryžtingi kovotojai prieš carizmo smurtą ir sauvaliavimą. Tautinės rusų kultūros ypatybės — josios liaudiškumas ir patriotizmas — pasireiškė jau ankstyviausiu rusų Istorijos laikotarpiu, tuo laiku, kada Rytinės Europos teritorijoje vos bepradėjo formuotis feodaliniai santykiai. Gilus tautinis jausmas, kuris yra taip ryškus senosios rusų literatūros kūriniuose, nė kiek nesumažino rusų tautos domėjimosi kitu tautų kūryba. Petro I-jo laikais — Rusijos valstybinio ir kultūrinio atnaujinimo epochoi — mokslo komandiruotės į užsieni, šalies gamybinių jėgų tyrimas, pasaulietiško meno skatinimas ir kitos XVII amžiaus pradžios priemones sukūrė rusų literatūros, meno ir mokslo pradmenis. Genialus rusų XVIII amžiaus mokslininkas ir poetas Michailas Lomonosovas visą savo veikimą — ir mokslo ir literatūros srityse — rišo su praktiniais gyvenimo poreikiais. XIX amžius užima ypatingą vietą rusų valstybės istorijoje. Tai buvo vis progresuojančio feodalinės santvarkos smukimo ir kapitalistinės santvarkos įsigalėjimo epocha. Tai buvo giliu socialinių — ekonominių sąjūdžiu ir įniršusios kovos prieš baudžiauninkystę ir autokratiją epocha. Tai buvo laikas, kai vyko ginkluotasis dekabristų sukilimas prieš carizmą, kai išsivystė revoliucine Gerceno agitacija kai didieji Belinskis ir Černiševskis skelbė demokratijos idealus, kai Plechanovas ir Leninas iškėlė mokslinio socializmo vėliavą. Šio laikotarpio rusų kultūra nepalyginamai turtingesnė ir gilesnė negu ankstyvesnių laikų kultūra. Ypač išryškėjo literatūros reikšmė kovoje už geriausius žmonijos idealus. Greta literatūros aukšto tobulumo laipsnio pasiekė rusu tapyba, rusų skulptūra, rusų muzika ir rusų teatras. Išimtini vaidmenį rusų ir pasaulinės kultūros istorijoj suvaidino rusų klasinės XIX amž. filosofijos kūrėjai — Belinskis, Gercenas, Černiševskis, Dobroliubovas, Pisarevas. Svarbiausia rusų filosofijos klasikų ypatybė — tai jų veikimo praktinė ir revoliucinė kryptis. Filosofija ir politika, materializmas ir demokratiškumas — sudarė jų mokslo organinę vienybe. Teorinis jų revoliucinės demokratinės pasaulėžiūros pagrindas buvo materialistinė filosofija ir dialektika. Aistringi savo tėvynės patriotai, jie kovojo dėl liaudies masių gyvenimo sąlygų pagerinimo, prieš dvarininkišką — autokratine valstybę ir darbo žmonių išnaudotojus. Pažangios rusų visuomeninės minties XIX amžiuje įtaka į literatūrą buvo milžiniška. Geriausias pavyzdys šiam teigimui yra visa genialaus Puškino — šio naujosios rusų literatūros tėvo — kūryba. Puškinas nuo pat savo pirmųjų žingsniu literatūrinėje arenoje pasirodė kaip politinės laisvės ir pilietinės lygybės dainius. Savo odoje „Laisvė“ ir eilėraštyje „Čaadajevui“ poetas griežtai pasmerkė carinę autokratiją. Jo eilėraštis „Kaimas“ nukreiptas prieš baudžiavą. Protesto prieš autokratiją dvasia persunkta dauguma jo ankstyvesnių eilėraščių. Tuo pačiu keliu nueita ir Puškino mokinio ir pasekėjo — talentingo, anksti žuvusio poeto Lermontovo. Meninis realizmas persunkė ir kito Puškino mokinio — genialaus Gogolio kūrybą. Didžiule satyrine jėga Gogolis atvaizdavo atstumiančias baudžiauninkystės ir carinio biurokratizmo bruožus. Rusų literatūros milžinas Levas Tolstojus visą savo kūrybą pašventė liaudžiai ir davė savo kūriniuose nepalyginamus rusų gyvenimo vaizdus. Savo kūriniuose L. Tolstojus negailestingai kritikavo to laiko valstybinę, bažnytinę, visuomeninę ir ekonominę tvarką, pagrįstą išnaudojimu, liaudies masių pavergimu, skurdu, smurtu ir veidmainyste. Savo monumentaliniame istoriniame romane „Karas ir taika“ jis atvaizdavo 1812 metu tėvynės karo istoriją, tautinio liaudies išsivadavimo karo, kuriame liaudis pasirodė esanti vyriausias karinės pergalės šaltinis. Stambių atsiekimų turi XIX amžiuje ir rusų tapyba, kurios plėtotėje pasireiškė trys tendencijos: siužeto demokratizacija, susidomėjimas rusiškuoju gyvenimu ir realistiniu metodo sustiprėjimas. Stambiausias XIX amž. rusų tapytojas Repinas, semdamas savo siužetus iš rusiško gyvenimo, savo kūryboje skelbė pažangias socialines — politines idėjas. Kartu su literatūra ir menu augo ir stiprėjo taip pat ir rusų mokslas. Chemiką Mendelejevą ir fiziologus Sečionovą ir Pavlovą įkvėpdavo mintis apie mokslo žinių populiarizaciją, liaudies platų švietimą. Jie siejo teoriją su praktika, jie neužsiskleisdavo į ankštą „akademizmo“ kiautą, nebuvo neprieinami mokslo žyniai — dosnia ranka jie bėrė mokslo sėkla į Rusijos dirvonuojančią žemę — rusų liaudies gerovei, visos žmonijos laimei. XX amžius pradėjo naują epochą mūsų tautos ir valstybės istorijoje — aštrios kovos tarp proletariato ir buržuazijos, bolševikų partijos įkarimo ir sustiprėjimo, Lenino ir Stalino veikimo epochą. Pasirodžiusi XIX amž. pabaigoje pirmoji Rusijoj marksistų grupė, Plechanovo vadovaujama, išvystė visapusišką filosofinę ir ekonominę reakcinės liaudininkų teorijos kritiką ir suvaidino didelį vaidmenį marksizmo propagandai Rusijoj. Lenino moksliniai ir politiniai veikalai pradėjo naują epochą rusų visuomeninės minties plėtotėj. Didieji rusų filosofijos revoliucinės demokratijos klasikai Belinskis ir Gercenas, Cerniševskis ir Dobroliubovas praskynė kelią marksistinėms idėjoms Rusijoj. Tarnavimo liaudžiai idėją, neapykantą išnaudotojams ir pažangos priešams, materialistinės filosofijos su revoliuciniu demokratizmu sujungimą, pavergtųjų tautų teisių ir interesų gynimą — visas šias pažangias rusų revoliucionierių idėjas leninizmas išvystė toliau. Leninas ir Stalinas, kūrybiškai išvystę marksizmą ir kritiškai išnaudoję ir apibendrinę rusų kultūros atsiekimus, sukūrė marksistinę naujo tipo partiją, bolševikų partija, kuri atvedė Rusijos tautas į didžiausią Spalio socialistinės revoliucijos pergalę. Revoliucinis rusų proletariato sąjūdis, vykęs bolševikams, Leninui ir Stalinui, vadovaujant, buvo galingas akstinas pažangios rusu kultūros kilimui. Literatūroje ryškiausiu šios pažangios kultūros atstovu buvo M. Gorkis. Nenuilstamas socialinės tiesos ieškotojas, stambiausias, Lenino žodžiais, proletarinio meno atstovas, Gorkis šaukė į drąsią kovą už didžius darbo idealus ir jau savo pirmuose veikaluose pranašavo ateinančią artimą revoliuciją. Kiek kitaip atsispindėjo šių laikų rusų literatūros pažangios tendencijos kito rašytojo — A. Čechovo — kūryboje. Jis vaizdavo miesčionijos pilkojo kasdieniškumo pasaulį, beteisę ir bejėgią inteligentiją, smulkiųjų valstiečių tamsumą. Bet ir iš jo kūrybos dvelkė tas tikėjimas į didžiąją laimingąją ateitį, kuris yra tiek būdingas Gorkiui. Didžioji Spalio revoliucija pradėjo naują epochą ne tik mūsų šalies tautų istorijoje, bet ir visos žmonijos istorijoje. Spalio revoliucija sukūrė sąlygas toliau rusų kultūrai ir visų kitų mūsų šalies tautų kultūrai tarpti. Tarybinė kultūra, — socialistinė savo turiniu, tautinė savo forma, — per tarybinės valdžios metus nematytai suklestėjo. Rusų literatūra, tapyba, skulptūra ir muzika gali didžiuotis Gorkio, Majakovskio, Aleksiejaus Tolstojaus, Šolochovo, Gerasimovo, Muchinos. Buržuazinės epochos kritiniam realizmui pakeisti iškilo naujas socialistinio realizmo stilius. Poemose, romanuose, apysakose, lyrikoje atsispindėjo revoliucijos ir pilietinio karo heroika, socialistinės statybos patosas, tarybinių žmonių žygdarbiai Tėvynės karo metu. Nesitenkindami praeities demaskavimu, tarybiniai rašytojai, dailininkai, skulptoriai tuo pat metu sukūrė teigiamą tipą, naują socialistinės visuomenės žmogų. Pagrindinė tarybinės literatūros ir tarybinio meno tema yra gyvenamojo laiko reiškinių, gilių pakeitimų ūkinėj ir kultūrinėj gyvenimo srityse atvaizdavimas. Lygiagrečiai vystosi ir kita tematinė linija — meninis rusų istorinės praeities atkūrimas — Aleksiejaus Tolstojaus, Čaplygino romanuose, patriotinėse Prokofjevo ir Saporing simfonijose, Eizenšteino istorinėse filmuose. Dar didesnio užmojo tarybinės socialistinės santvarkos sąlygomis pasiekė rusų mokslinės minties vystymasis. TSRS Mokslo Akademija tapo tyrinėjamojo darbo įvairiausiomis kryptimis centru. Leninui ir draugui Stalinui tiesiogiai vadovaujant, buvo užbrėžtos naujos mūsų šalies gamybinių jėgų tyrinėjimo programos, sprendžiamos naujos mokslo problemos. Teorinis mokslininkų darbas nenutraukiamai susietas su socialistinės statybos praktika, šalies industrializacija, kolektyvinių ūkių sistemos kilimu, Raudonosios Armijos apginklavimu. Tai buvo vienas iš veiksnių, nulėmusių mūsų pergalę prieš fašizmą. Didžioji rusų kultūros jėga visuomet galėjo Josios stipriuose saituose su liaudies masėmis, su jų istoriniais poreikiais ir siekiais. Naujųjų laikų rusų kultūra, ypačiai literatūra ir muzika, turėjo stipriausios įtakos XIX ir XX amžių pasaulinei kultūrai. Žymiausi XIX amžiaus antrosios pusės prancūzai realistai formavosi bendraudami su Turgenevu ir jojo veikiami. Levas Tolstojus padarė didžiausios įtakos kūrybai tokių Europos rašytojų, kaip Mopasanas, Romen Rolanas, Anatolis Fransas, Bernardas Šou, Tomas Manas. Nemažesnės įtakos Europos ir Amerikos literatūrai turėjo ir Dostojevskis: eilė rašytojų, pradedant Šarliu Ini Filipu ir baigiant Stefanu Cveigu mokėsi iš jo psichologinės analizės meno. Musorgskio muzika žymia dalimi prisidėjo prie šių laiku prancūzų kompozitorių Debiusi ir Ravelio susiformavimo. Mendelejevo, Pavlovo ir kitų rusų mokslininkų mokslo darbai visų šalių mokslininkų išversti, išstudijuoti ir priimti į bendrą pasaulio mokslinės minties lobyną. Rusų literatūra ir rusų menas visuomet turėjo didžiulę įtaka visų mūsų šalies tautų kultūrai ir dvasiniam vystymuisi, kas ypač yra žymu tarybinės valdžios metais. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija praskynė kelią visų mūsų šalies tautų kultūrai — tautinei savo forma, socialistinei savo turiniu. Kuo arčiau susipažįsta pasaulis su rusų kultūra, tuo aukščiau jis vertina josios reikšmę, josios didžiulę auklėjamąją jėgą. Pažangi rusų kultūra — demokratinių tradicijų, tikrojo humanizmno ir gilios gyvybingos tiesos kultūra — sudaro besivystančios socialistinės visuomenės kultūros pagrindą. Ji išauklėjo drąsių, sugebančių pasiaukoti žmonių kartą, kuri, stovėdama laisvę mylinčių tautų priešakyje, sudavė mirtiną smūgį vokiškiesiems fašistams ir jų sėbrams — pikčiausiems visos žmonijos priešams.


Kauniečiai paminėjo buvusio Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministro, Kauno miesto garbės piliečio Juozo Urbšio gimimo 96-ąsias metines. Putvinskio gatvės 54-ajame name atidarytas J. Urbšio memorialinis kambarys. Namo kiemelyje pastatytas kryžius. Kovo 1-ąją Vilniaus „Lėlės“ teatras žiūrovus pakvietė į premjerą - režisieriaus A. Mikučio pastatyta muzikinę komediją vaikams „Lukošiukas“. Klaipėdoje, Kooperacijos gatvės 3a gyvenamajame name, aptikta keliasdešimt kartų leistinas normas viršijanti gyvsidabrio garų koncentracija. Dviejų šio namo butų gyventojai jau iškeldinti. Gyvsidabrio židinio kol kas nustatyti nepavyko.


Birželio pradžioje Rusija pradėjo perginkluoti Karaliaučiaus krašte dislokuotus priešlėktuvinės gynybos padalinius. Baltijos laivyno Molodečno brigados aštuntas divizionas, pridengiantis anklavą iš oro, gavo mobiliųjų zenitinių raketų komplektų S-300PS. Kaip laikraščiui“Ruskij telegraf” pranešė Baltijos laivyno štabe, iki metų pabaigos šiais komplektais bus apginkluoti ir kiti Molodečno brigados divizionai, tada Karaliaučiaus kraštas bus“vienas iš stipriausių Rusijos priešlėktuvinės gynybos rajonų”. Tokius Maskvos veiksmus reikia laikyti atsakymu į NATO plėtrą. Kremlius seniai grasina, kad bus priverstas imtis “atsakomųjų gynybos pobūdžio veiksmų”. Tačiau neapsiribojama vien gynybos veiksmais. Priminsime, kad praėjusių metų pabaigoje Karaliaučiaus anklave buvo sudaryta vadinamoji karinė gynybinė grupuotė. Buvo skelbiama, kad ji “turi ginti regioną iš jūros, oro ir sausumoje”. Į grupuotę įeina dalis Baltijos karinio laivyno, 11-osios gvardijos armijos pakrantės ir sausumos bei oro laivyno daliniai. Tiesa, kaip rašo “Ruskij telegraf”, Gynybos ministerija iki šiol nežino, kokio dydžio bus ta grupuotė. Galima būtų teigti, kad kariškiai senu įpratimu nenori išduoti savo šalies gyventojams Vakarams žinomos paslapties, tačiau šį kartą tai veikiau ne karinio, o politinio pobūdžio problema. Kremlius ne kartą leido suprasti, kad Rusijos kareivių skaičius regione yra tiesiogiai susijęs su Baltijos šalių pozicija NATO atžvilgiu. Kitaip tariant, jeigu Baltijos šalys norės tapti NATO narėmis, Kremlius “imsis karinių priemonių”. Tiesa, pernai gruodžio 2 d. Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas Stokholme pareiškė, kad iki 1999 m. sausio 1 d. sausumos ir jūrų grupuotės Rusijos šiaurės vakaruose bus sumažintos 40 proc. Tačiau viena šneka Rusijos prezidentas, o visai ką kita daro Rusijos kariškiai. Pasak jų, Vakarai neatsiliepė į tokį Maskvos žingsnį, todėl net jei armija bus mažinama, anklavas turi būti patikimai ginamas. Pirmą kartą apie tai gegužės pabaigoje prašneko Gynybos ministerijos Tarptautinio karinio bendradarbiavimo vyriausiosios valdybos viršininkas generolas pulkininkas Leonidas Ivanovas. Jis pareiškė, kad Rusija anaiptol nesusitaikė su NATO plėtra ir, jeigu Baltijos valstybės vis dėlto taps kandidatėmis į NATO nares, Maskvos reakcija bus labai griežta. Ne tik gali būti padidinta Karaliaučiaus anklave dislokuota kariuomenė; Rusija gali atsisakyti kai kurių įsipareigojimų “dėl taktinių branduolinių ginklų”. Kitaip tariant, į Karaliaučiaus kraštą bus grąžinti branduoliniai užtaisai. Kariniai specialistai atkreipia dėmesį į tai, kad dabar priešlėktuvinės gynybos daliniai išformuojami beveik visoje Rusijoje, išimtis yra tik tie daliniai, kurie pridengia iš oro branduolinių ginklų nešėjų (lėktuvų ir raketų) dislokavimo vietas bei branduolinių ginklų sandėlius. Tiesa, RF karinio jūrų laivyno vyriausiasis vadas admirolas Vladimiras Kurojedovas neseniai paaiškino, kad dabar Baltijos laivynas turi ginklų, kuriems tinka branduoliniai šaudmenys, tačiau tokių šaudmenų neturi. Branduolinės galvutės esą laikomos specialiuose sandėliuose ir į Baltijos laivyno bazes gali būti atgabentos tik “iškilus pavojui”: jeigu labai paaštrėtų tarptautinė padėtis. “Ruskij telegraf’teigia, kad Maskva pasirengusi atsisakyti minėto principo. Gynybos ministerija esą susirūpinusi, kad visi kariniai kroviniai Karaliaučiaus krašte dislokuotai armijos grupuotei gabenami per Lietuvą, taigi “iškilus pavojui” to daryti nebebus galima (Lietuva uždraus karinį tranzitą). Todėl Maskva veikiausiai nuspręs grąžinti į Karaliaučiaus kraštą taktinius branduolinius ginklus. Traukiniai su šiais ginklais irgi važiuos per Lietuvą.