LIETUVOS MISIJA – NEŠTI LAISVĖS IR DEMOKRATIJOS ŠVIESĄ

Ji įvyko vakar Lietuvos žurnalistų sąjungoje, dalyvaujant A.Sakalui, K.Antanavičiui, A.Rudžiui, R.Dagiui, V.Andriukaičiui, J.Antanaičiui ir L.Dambrauskui. Du pastarieji atstovavo nuosaikiesiems krikščionims. A.Sakalas pristatė socialdemokratų rinkiminę programą, pavadintą „Į pilnutinę demokratiją” ir numatančią iš esmės demokratizuoti valstybės ekonominį, socialinį ir politinį gyvenimą. Savo doktrina LSDP yra kairiojo centro partija, nors, pridūrė K.Antanavičius, jos ekonominės politikos tikslai yra gana liberalūs, todėl pagal šį kriterijų socialdemokratai stovi dešinėje nuo centro. Kur jie yra iš tikrųjų, paliekame spręsti pačiam skaitytojui. Bet ne vieta politinių jėgų spektre yra svarbiausias dalykas. Pasak V.Andriukaičio, šiandien visos partijos turėtų vadovautis ne ideologija, o pragmatizmu ir susėsti prie apskrito stalo. Galbūt po rinkimų į Seimą tai taps įmanoma padaryti, juoba kad K.Antanavičius prognozavo galutinį ekonomikos krachą po pusmečio, jeigu, žinoma, politikams nepavyks surasti išeities iš aklavietės. Ar įmanoma revizuoti, t.y. pakeisti į gerąją pusę, išlikusio natūra turto grąžinimo įstatymą, kuris suskaldė tautą, iki tol vieningai žengusią „Baltijos keliu”? K.Antanavičius dar nėra praradęs optimizmo: „Tiems žmonėms, kuriuos bando išvaryti iš buto ir t.t., aš siūlau pakentėti. Naujasis Seimas galbūt sugebės ką nors pakeisti, pirmiausia dabar Lietuvoje susiklosčiusią teisminę praktiką, kai be atodairos priimami sprendimai - atimti, išmesti. Aš perspėjau Aukščiausiojo teismo pirmininką M.Lošį, kad jį nubaus Dievas už tokią įstatymo interpretaciją”. A.Rudys mažiau pasikliovė Dievu, todėl buvo atsargesnis: „Vargu ar pavyks pakeisti patį įstatymą. Nereikia užmiršti, kad nemaža žmonių juo suinteresuoti, kadangi atgauna turtą. Jų pusėje - ginkluota valstybės galia. O netenkantys turto neturi ginkluotos jėgos savo interesams apginti. Mes galime siekti, - užbaigė A.Rudys, - siekti tik pakeisti įstatymo sampratą ir taikymą teisingesne linkme”. Beje, siekiant kuo geriau ginti žmogaus teises, pasak V.Andriukaičio, reikia kuo greičiau įvesti parlamento kontrolieriaus (ombudsmeno) instituciją, kuri apsaugotų eilinį pilietį nuo valdžios piktnaudžiavimų savo galia. Turbūt daugelį domina nuosaikieji krikščionys, gana netikėtai atsidūrę viename rinkimų bloke su LSDP. J.Antanaitis papasakojo, kad jų judėjimas svarbiausią dėmesį skiria žmogaus asmenybei, suprasdamas jį ne kaip vartotoją, o kaip kūrėją, spinduliuojantį krikščionišku gėriu. Mūsų tauta neturi likti pigia darbo jėga, o tapti kultūros, intektualios produkcijos kūrėja ir tuo praturtinti visą pasaulį. „Dievas suteikė didelę malonę Lietuvai - nešti demokratijos ir laisvės šviesą buvusios TSRS tautoms”. Šie Čikagos kardinolo J.Bernardino žodžiai tapo nuosaikiųjų krikščionių politiniu kredo. Beje, o kodėl jie vadinasi „nuosaikiaisiais”? Atsakymą radome jų manifeste: „Mūsų nuosaikumas pasireiškia tuo, kad pirmenybę teikiame santarvei, bet ne pasmerkimui tų, kurie sovietinės okupacijos metu dalyvavo viešame visuomeniniame gyvenime ar ūkinėje veikloje”. Socialdemokratų ir nuosaikiųjų krikščionių blokas rimtai ruošiasi rinkimams. Savo konsultantus į talką atsiųs Švedijos socialdemokratai. Netrukus bus kreiptasi į Socialistų internacionalą, vienijantį netoli šimto įvairių šalių socialistinių partijų, ir paprašyti atsiųsti į Lietuvą stebėtojus rinkimų metu. „Kuo jų bus daugiau, - pareiškė A.Sakalas, - tuo geriau”. Tautos valia turi būti identifikuota tiksliai, ką ji beišrinktų į Seimą.


„NATO ginklų nedalija. Dalijasi patirtimi…” - sako Tarptautinio karinio štabo generolas majoras, NATO delegacijos vadovas Dytrichas Genšelis (Dietrich Genschel)

Lietuvoje penkias dienas vyko Baltijos šalių karinių štabų konferencija, kurios seminaruose dalyvavo Estijos, Latvijos, Lietuvos ir NATO šalių aukšti karo pareigūnai. Tokio lygio konferencija mūsų Respublikoje buvo surengta pirmą kartą. Vakar Krašto apsaugos ministerijoje šio tarptautinio renginio dalyviai susitiko su žurnalistais, papasakojo apie bendradarbiavimo rezultatus ir perspektyvas. KAM Jungtinio štabo viršininkas pulkininkas leitenantas Valdas Tutkus pabrėžė, kad seminaruose buvo aptartos trys pagrindinės Baltijos valstybėms aktualiausios problemos: nacionalinės gynybos koncepcija, galimos karinių štabų struktūros ir kareivių, puskarininkių bei karininkų parengimas. Susitarta dėl NATO ekspertų pagalbos mūsų respublikoms. Apie mūsų šalių karo doktrinos specifiką kalbėjo Estijos generalinio štabo viršininkas pulkininkas Antsas Laneotsas (Ants Laaneots). Jo nuomone, visi trijų Baltijos respublikų kariškiai yra išugdyti totalitarinės TSRS karinės sistemos, todėl dabar būtina intensyviai semtis žinių iš Vakarų demokratijos karinių struktūrų, iš NATO, kurios patirtį būtų sunku pervertinti. Estijos delegacijos vadovas taip pat pabrėžė, kad pirmiausia būtina sutvarkyti mūsų respublikų bendradarbiavimo klausimus. Jis pasakė, kad 1939 metų tragedija neturi pasikartoti. Tada prieš agresorių kiekviena iš kaimyninių nepriklausomų valstybių liko viena. Ar aptartos galimybės Baltijos šalių karinėms pajėgoms imtis bendrų veiksmų, jeigu, pavyzdžiui, Estijoje prasidės plataus masto provokacijos bei teroras, jeigu grės nepageidautinas Rusijos įsikišimas? Ar toks pavojus šiandien realus? Atsakydamas į šiuos „Tiesos” korespondento klausimus, pulkininkas Antsas Laneotsas pabrėžė: - Dabartinės padėties Estijoje aš taip tragiškai nevertinčiau. Manau, kad bendrų karinių operacijų nereikėtų. Vienas iš pagrindinių mūsų nacionalinės gynybos koncepcijos momentų - nenaudoti karinės jėgos panašiems klausimams spręsti. Jei situacija rutuliosis taip, kad bandys įsikišti kita šalis, ieškosime politinių būdų. Mes paprašėme NATO, kad jis stebėtų sudėtingą situaciją, kuri šiandien klostosi kai kuriuose mūsų respublikos regionuose ir, reikalui esant, padėtų. NATO delegacijos vadovas Dytrichas Genšelis apibūdino dabartinę NATO poziciją buvusių TSRS respublikų atžvilgiu, ne kartą akcentuodamas, kad NATO neprekiauja ginklais, jų nedalija, o visoms suinteresuotoms šalims siūlo paramą, pataria organizaciniais klausimais. Baltijos respublikoms, pasakė jis, būtina normaliai bendradarbiauti su visomis kaimyninėmis šalimis, o ne žiūrėti tik viena kryptimi, iš anksto kurią nors valstybę apkaltinus priešiškumu. Tačiau bet kuriuo atveju Baltijos šalims gyvybiškai svarbu turėti savo kariuomenę - stiprią, gerai organizuotą ir gerai apginkluotą. Taip, piliečiams trūksta butų, maisto, drabužių, viso kito. Bet, anot D. Genšelio, Baltijos respublikų gyventojai turi suprasti, kad ginklai jų kariuomenei taip pat būtini. Svečiai labai gerai įvertino Lietuvos kariuomenės „Geležinio vilko” būrio kariūnų pasirengimą. JAV kariuomenės pulkininkas Džekas Petris (Jack Petri) prisipažino, kad tapti tokių karių kuopos vadu jam būtų didelė garbė ir malonumas. Taigi mūsų svečiai kaip visada buvo dėmesingi ir malonūs… Beje, mūsų kaimynai pasakė ir savo nuomonę apie neseniai paskelbtą Maskvos pažadą išvesti savo kariuomenę iš Lietuvos Respublikos 1993 metais. Ar tai nėra Rusijos siekis įkalti pleištą tarp trijų Baltijos valstybių, atitraukti pasaulio visuomenės dėmesį nuo Estijos ir Latvijos, kuriose Rusija turi savo strateginių interesų? Tai turėtų paaiškėti tarpvalstybinių derybų metu.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Prieš amerikiečių šeimininkavimą Okinavoje

NIUJORKAS, gruodžio 27 d. (TASS-ELTA). Agentūros Asošieited Pres pranešimu, Nachos miesto - didžiausio Okinavos salų miesto meru išrinktas liaudies partijos atstovas Kamedziro Senaga. Kaip yra žinoma, Jungtinės Valstybės yra atplėšusios Okinavos salas nuo Japonijos ir pavertusios jas Amerikos karine baze. Naujasis meras yra žinomas savo aktyviu dalyvavimu Okinavos patriotinių jėgų kovoje prieš amerikiečių šeimininkavimą. Tai, kad jis išrinktas, rodo, jog gyventojai plačiai remia tą kovą.


Saugumo ir arbitražo konferencija eina prie galo.

T. Sąjungos saugumo ir arbitražo komisija pabaigs savo darbus kovo 5 d. T. Sąjungos taryba svarstys pranešimą apie konferencijos nutarimus birželio mėn. posėdy, o paskum jis bus perduotas aptarti rugsėjo mėn. plenumui. Svarbiausias komisijos darbų rezultatas yra jos priimtas nutarimas reguliuoti tarptautinius konfliktus trečiųjų teismo ir susitarimo būdu.


Iš ministerio pirmininko prof. Voldemaro pareiškimo spaudai. Grižęs iš Ženevos ministeris pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras vakar 17 val. ministerių kabinete priėmė Lietuvos ir užsienių spaudos atstovus, kuriuos plačiai painformavo apie tai, kaip paskutinėje Tautų Sąjungos tarybos sesijoj buvo svarstomi Lietuvą liečią klausimai. Papasakojęs bendrai apie žincmus tris klausimus, kurie buvo svarstyti ir apie kuriuos mūsų laikraštyj jau daug buvo rašyta, prof. Voldemaras palietė ir tuos pašalinius momelitus, kurie šį kartą iškilo, svarstant mūsų santykių su lenkais klausimą. Tie momentai iškilo staiga ir beveik netikėtai, todėl pats klausimų svarstymas Tautų Sąjungos taryboj įgavo kiek kitokio pobūdžio, negu prieš sesijos sušaukimą buvo manyta. Pirmas pašalinis momentas buvo p. Zaleskio nota, protestuojanti prieš Vilniaus įrašymą į Lietuvos konstituciją kaip Lietuvos valstybės sostinės. Ši nota buvo įteikta prof. Voldemarui Berlyne, važiuojant į Ženevą. Aišku, kad ji Kaune prieš T. S. tarybos posėdžius nespėta apsvarstyti. Antras pašalinis momentas buvo tai neabejotinas kai kurių valstybių noras Lietuvą tuojau sutaikyti su Lenkija. Gana savotiškas buvo referento p. Bloklando pranešimo įrašymas kaip lietuvių skundo iš pereitų metų lapkričio ir gruodžio svarstymas. Lietuvos vyriausybė prieš šitokį įrašymą protestavo, motyvuodama tuo, kad Lietuvos skundai T. S. jau išspręsti p. m. gruodžio 10 d. rezoliucija. Protesto nota T. S-gai iš Kauno buvo pasiųsta gegužės 30 d. Lenkai atsiuntė į T. S-gą ne tik žinomą jų protesto notą (dėl Vilniaus), bet ir Karaliaučiaus derybų dar nepasirašytą protokolą. Todėl, kai pereitą trečiadienį buvo paskirtas posėdis lietuvių lenkų klausimui, p. Bloklando raportas dar nebuvo paruoštas, ir posėdį teko kiek suvėlinti. Lietuvos atstovui pasakyta, kad nei lietuviams, nei lenkams apie Bloklando pranešimo turinį nieko pirmiau nepranešta. Taip pat pasirodė, kad lenkai T. S-gai dėl mūsų skundo (Vilnijos mokyklos) buvo atsiuntę visą eilę pastabų, kurios Lietuvos vyriausybei taip pat nebuvo praneštos. Pranešta, kad dėl Vilnijos mokyklų būsianti taikoma mažumų procedūra, ir lietuviai negalėsią šį klausimą svarstant dalyvauti. Lietuvos delegacijai teko prieš tai protestuoti. P. Bloklando raporte beveik visai nebuvo referavimo. Jame buvo išreikšta padėka lenkų valdžiai, kad ji leido į Vilniją grįžti 4 ištremtiems kunigams, vadinasi, kad įvykdė savo pareigą. Lietuvių delegacija nurodė, kad raportas yra nevykęs, nes gavo keistą temą ir todėl negalėjo nušviesti kaip, gruodžio 10 d. rezoliucija buvo vykdoma. Jame buvo dėkojame Lenkijai, ir nieko nekalbama apie tai, kad Lenkija ir po gruodžio 10 d. rezoliucijos Lydoj organizavo „Kaimo pulką“, iš kurio bėgę keli dezertyrai į Latviją netyčia pateko į mūsų pusę ir yra pasodinti mūsų kalėjimuose. Buvo pasiūlyta T. S-gai atsiųsti savo atstovus į Kauną, kai bus nagrinėjama šių plečkaitininkų byla, kad jie vietoje patys galėtų įsitikinti. Zaleskis pareiškė, kad kalbos apie plečkaitininkų organizavimą Lenkijoj yra tik gryna fantazija. Į tai atsakyta, parodant plečkaitininkų fotografijų ir pareikšta, kad fantazijų niekas nefotografuoja ir teismas neteisia. Paėmęs žodį p. Chainberlain kreipėsi specialiai į prof. Voldemarą, apgailestaudamas, kad derybos su lenkais neduoda teigiamų vaisių. P. Chamberlainas pabrėžė, kad mažos ir jaunos tautos turinčios daug simpatijų, bet esą joms nedera iš savo silpnumo daryti ginklą. Prof. Voldemaras, žinoma, negalėjo nepareikšti, kad ne tik mažos, bet ir didelės tautos be kitų simpatijų negali apsieiti, kad bendrai nėra tautos, kuri galėtu tų simpatijų nevertinti. Kai dėl tautų didumo ar mažumo, tai šis klausimas yra reliatyvus. Sakysim, Lenkija yra didelė, palyginus ją su Lietuva, bet maža palyginus ją su Rusija arba Vokietija. Po visų kalbėjusių sesijos pirmininkas, Kūbos atstovas pasiūlė rezoliucijos projektą. Čia vėl Lietuvos delegatui teko pastebėti, kad pranešimas rezoliucijomis negali baigtis. Pasiūlytoji rezoliucija buvo visai nelaukta, netiksliai redaguota, todėl jau iš paties principo Lietuvos atstovas negalėjo jos priimti. Iš kitos pusės nustatymas termino - kada turi būti pasiekti apčiuopiami rezultatai ir neaiškia forma, kas juos vertiną – esmėje reikštų gruodžio 10 d. rezoliucijos pakeitimą. Buvo paprašyta pertrauka pataisoms įteikti ir joms motyvuoti. Motyvuose pabrėžta, kad Lictuvai rūpi gruodžio 10 d. rezoliucijos integralus vykdymas. Tuo būdu atsirado dvi rezoliucijos. Kadangi rezoliuciją priimti T. S-gos taryba gali tik vienbalsiškai, tai buvo aišku, kad tegali būti tik viena rezoliucija. Esant dviem rezoliucijų projektam buvo aišku, kad nei viena, nei kita nebus priimta, kaip ir įvyko. Tada, p. Chamberlainas savo vardu įešė pasiūlymą, kad lietuvių - lenkų klausimas būtų įrašytas į T. S-gos rugsėjo sesijos darbų tvarką, kas ir buvo priimta. Nušvietęs ukrainiečių“ skundą dėl žemės reformos Lietuvoje ir pastebėjęs, kad Lietuvos vyriausybė klausimą stato prejudicialiai, norėdama išaiškinti, ką reikia laikyti tautine mažuma ir ką ne, ar galima tautybę taip keisti kaip yra keičiama tikyba, ar užsiėmimas, atseit, ar galima tiem patiems žmonėms vieną dieną pasivadinti totoriais, kitą dieną kalmukais, trečią dieną kokiais nors čeremisais, prof. Voldemaras atsakė į spaudos atstovų paklausimus. Į klausimą, ar dabar nenumatoma, kad derybos su lenkais duos geresnių vaisių, prof. Voldemaras atsakė, kad derybų pažanga pareina tik nuo lenkų. Jei lenkai Vilniaus klausimą laiko baigtu, tai, žinoma, jokios vilties nėra. Rugsėjo mėnesyj mums yra proga T. S-goj statyti Vilniaus klausimą visu platumu, pagal T. S-gos pakto 11 str. Derybos su lenkais bus tęsiamos Kaune ir Varšuvoj (Berlyne jau baigtos). Po to rugpiūčio mėnesyj pasiūlyta lenkams susivažiuoti Karaliaučiuje ir čia derybas tęsti.


Pietūs pas Indonezijos Respublikos prezidentą Sukarną

Viešintis Maskvoje TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo kvietimu Indonezijos Respublikos prezidentas Sukarno rugsėjo 10 d. surengė pietus. Per pietus buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. 1. Mikojanas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, M. A. Suslovas, L. I. Brežnevas, J. A. Furceva, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos Pirmininkas P. P. Lobanovas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojai S. R. Rašidovas, Š. M. Arušanianas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius A. F. Gorkinas ir kiti oficialieji asmenys. Nuo Indonezijos per pietus buvo asmenys, lydintieji prezidentą Sukarną jo kelionės po TSRS metu. Per pietus prezidentas Sukarno ir K. J. Vorošilovas pasikeitė kalbomis. Pietūs praėjo širdingai.


Aš mokiausi ne savo tėvynėje, ne savo gimtąja kalba, ne tarp savo liaudies - aš mokiausi svetimoje šalyje. Mano tėvynė — Nigerija, kurioje beveik nėra aukštųjų mokyklų. Kodėl aš laikau būtinu pradėti pasakojimą nuo to? Todėl, kad iš mano pavyzdžio galima spręsti apie šimtų tokių pačių studentų, kaip ir aš, gyvenimą ir problemas. Tai tos pačios problemos, kurios jaudina ištisas nacijas. Tai kultūros, mūsų šalies istorijos ir papročių problemos. Tos problemos dabartiniu metu jau sprendžiamos daugelyje pasaulio dalių. Mums gi Afrikoje dar teks nueiti visą kelią į laisvę nuo pat jo pradžios. Tačiau leiskite man keletą žodžių pasakyti apie savo šalį. Nigerija – tai didelė šalis, didžiausia iš visų likusių Anglijos kolonijų. Joje gyvena 32 milijonai žmonių, kas viršija Australijos, Naujosios Zelandijos ir Kanados gyventojų skaičių, drauge paėmus. Anglija valdo Nigeriją jau daugiau kaip 100 metų. Aš mokiausi vienoje iš geriausių šalies mokyklų. Mokykloje dėstė Amerikos misionieriai-baptistai. Tik pirmuosius penkerius metus mokykloje buvo dėstoma mano gimtąja kalba. Po to, iki pat paskutinių metų, buvo mokoma vien tik angliškai. Jei kas nors klasėje arba sporto aikštelėje imdavo kalbėti kuria nors kita kalba, o ne anglų kalba, - tai buvo laikoma rimtu taisyklių pažeidimu. Taip žalojama Nigerijos vaiko sąmonė, taip jis įpratinamas prie svetimos kultūros. Per istorijos pamokas buvau mokomas apie Anglijos pranašumą Jūrose ir kautynių lauke. Man buvo sakoma, kad mano šalies engimas yra krikščioniškas dalykas, būtinas afrikiečių tautos „paklydusioms sieloms“ išgelbėti, išvesti ją iš „barbariškumo“ ir įpratinti prie „civilizacijos“. Visos mano tautos istorijos, jos rašytojų, poetų, menininkų, tarytum visiškai ir nebūtų buvę. Man teko apleisti gimtąją šalį ir išvažiuoti mokytis į Angliją. Aš studijavau statybos technologiją ir priėjau išvados, kad daug kas iš to kurso man neturi jokios praktinės reikšmės. Antai, pavyzdžiui, sudėtingas butų apšildymo kursas, kurio žinios, be abejo, būtinos anglų inžinieriuo-statybininkui, absoliučiai neturi jokios praktinės vertės žmogui, ketinančiam dirbti tropinio klimato šalyje. Mano draugai irgi susidūrė su panašiais dalykais. Afrika iki šiol yra ekonomiškai neišsivysčiusi pasaulio dalis. Jai reikalingi žmonės su techniniu Išsilavinimu, kurie galėtų realizuoti jos didžiules potencines galimybes, siekiant paversti ją klestinčia ir ekonomiškai nepriklausoma, siekiant pakelti gyventojų gyvenimo lygį. Tam, žinoma, Afrika turi būti nepriklausoma. Labai daug studentų, kaip ir aš, suprantame, kad mums tenka didelė atsakomybė mūsų šalių ir mūsų tautų akivaizdoje, jei mes norime sudaryti visas sąlygas tam, kad mūsų tautos taptų laisvos ir nepriklausomos, kad pas mus būtų tokia švietimo sistema, kuri suteiktų mūsų jaunimui galimybę sužinoti tiesą apie savo protėvius, savo istoriją, savo kultūrą.


LDDP vienija tūkstančius žmonių, kuriems sunkiais stagnacijos laikais užteko drąsos sakyti tiesą, skatinti tautos atgimimą, pirmiems žengti žingsnį, atsiskiriant nuo Maskvos. Į mūsų partiją, nepaisant valdžios skatinamo moralinio spaudimo, atėjo šimtai naujų žmonių, jaunimo ir buvusių tremtinių. LDDP programą remia Žemdirbių sajunga, Demokratinė moterų kolegija, Ateities forumas ir Jaunųjų leiboristų unija. Mes atviri visiems demokratiniams judėjimams, visų tautybių Lietuvos žmonėms. Savo veiklą mes grindžiame blaiviu mąstymu, valstietiška išmintim, sugebėjimu suvokti bendražmogiškas vertybes ir visų tautų istorijos bei kultūros patirtį. Drauge su mumis dirba ir kuria akademikai Juras Požėla, Jonas Kubilius, Juozas Bulavas, maestro Saulius Sondeckis, rašytojai Vytautas Petkevičius, Algirdas Pocius, Juozas Nekrošius, dainininkė Regina Maciūtė ir daugelis kitų įžymių žmonių. Mūsų ištikimi bendraminčiai yra Lietuvos žemės ūkio specialistai Antanas Budvytis, Virmantas Velikonis, Rimantas Karazija, Alfonsas Giedraitis, Mykolas Pronckus, Antanas Kairys, ekonomistai Kęstutis Jaskelevičius, Povilas Gylys, filosofai - Albinas Lozuraitis, Justinas Karosas, Bronius Genzelis, žurnalistai politologai - Algirdas Gricius, Česlovas Juršėnas, Domas Šniukas, Gediminas Kirkilas, Benas Rupeika, Juozas Baranauskas, Juozas Bernatonis ir kiti. Profesionaliais politikais tapo LDDP rajonų lyderiai: Šilalėje - Osvaldas Šarmavičius, Tauragėje - Viktoras Kovšovas, Utenoje - Milda Petrauskienė, Rokiškyje - Laima Keraitienė, Zarasuose - Petras Papovas, Demokratinės moterų kolegijos pirmininkė - Irena Šiaulienė, Jaunųjų leiboristų unijos vadovas - Linas Linkevičius. Pripažintas mūsų lyderis - Algirdas Brazauskas. Tai žmogus, kurio vardas visoje Europoje siejamas su radikaliomis permainomis mūsų krašte. Algirdas Brazauskas subūrė partijoje daug iškilių asmenybių, išugdė naujus politikus. Nepaisant šmeižtų, politinio persekiojimo, jo vadovaujama partija visuomet nuosekliai laikėsi demokratijos, teisingumo, santarvės bei korektiškumo principų, nešė nelengvą opozicijos naštą. Balsuodami už LDDP, Jūs pasirenkate apgalvotą, nuosaikią ir gyvenimo patirtimi pagrįstą politiką. Jūsų balsai nulems, ar ateis į šį Seimą profesionalūs, konstruktyviam ir kūrybiškam darbui pasirengę deputatai!


Sensacijos ir tikrenybė. Padėtis Balkanuose negerėja. Nežiūrint beveik kasdien pasirašomų ten draugingumo sutarčių, taika yra dideliam pavojuj. Balkanuose šiuo metu yra du konkurentai: italai ir pietųslavai. Paskutinieji, būdami daug silpnesni už italus, yra sudarę defenzyvinę sutartį su Prancūzija. Tačiau ramumo ir pasitikėjimo saugumo nėra. Italija pamažu yra apsupusi Pietųslaviją savo sąjungininkais: Vengrija, Rumunija, Bulgarija, Albanija. Pasirašyta užvakar Romoj sutartis su Graikija Pietųslavijos izoliaciją Balkanuose visiškai pribaigė. Pietųslavija pasijuto iš visų pusių apsupta priešininkais. Didelį susijaudinimą sukėlė Pietųslavijoj pasirodęs prieš kelias dienas Bielgrado laikrašty „Pravda“ straipsnis, rašytas buvusio Serbijos užsienių reikalų ministerio Mijatovičaus. Tam straipsny nurodoma, kad naujas karas Balkanuose esas neišvengiamas. Italija esanti sudariusi su Albanija tokią slaptą sutartį, kuri vedanti prie karo. Ta sutartimi Albanija pripažįstanti Italijos protektoratą. Albanija pasižadanti remti italų politiką Balkanuose. Už tai italai pripažino Achteda Zogu „visų albanų karalium“. Tas reiškia, kad Albanija, italų padedama, meginsianti atsiimti iš Pietųslavijos albalų gyvenamas sritis. Pasak albanų statistikos, Pietųslavijos gyvena apie vieną milioną albanų, t. y. daugiau, negu visoj dabartinėj nepriklausomoj Albanijoj. Vadinasi, Roma žengsianti gilyn į Balkanus, prisidengdama Albanija. Kiek pagristas keliamas tam straipsny triukšmas, sunku pasakyti, nors Mijatovičius ir pažymi, kad jis, kaipo diplomatas, suprantąs atsakomybę, kurią jis prisiima, paskelbdamas tą straipsnį. Kad padėtis Balkanuose yra nerami, seniai žinomas dalykas. Bet naują karą vargu kas išdrįs sukelti. Anglų prancūzu susitarimas, apimąs ir bendrą jų politiką Balkanuose, paverčia karą Balkanuose visiškai negalimu, nes stovint už pietųslavų pečių prancūzams ir anglams, jų pulti niekas nemėgins. Taigi ir šį kartą taika Balkanuose dar bus išlaikyta, nepaisant pesimistų balsų. Tačiau atmenant istorinius ir tautinius priešingumus, kurie yra giliai įsigyvenę nuo amžių Balkanų tautose ir kurie duoda pakankamai medžiagos aistroms sukelti, niekas negali pasitikėti ilgu ramumu Balkanuose. Be to, reikia dar nepamiršti ir kitų veiksnių, kurie taip pat turi įtakos Balkanuose: tai didžiųjų valstybių interesai. Prieš karą per Balkanus vokiečiai sau skynė kelia į Mesopotamiją. Tiesioginė geležinkelio linija Berlynas - Bagdadas buvo vokiečių tikslas. Bet per Mesopotamiją eina sausumos, o dabar ir oro kelias, Indijon, kurio saugumu anglai yra ypač susirūpinę. Tokia vokiečių ekspansija nėra pageidaujama anglams ir ji, galbut, pagreitino pasaulinį karą, kurs kilo iš Balkanų. Vokiečiai nėra nuleidę akių ir dabar nuo Balkanų. Juk Vokietijos Austrijos susijungimui priešinamasi daugiausia dėl to, kad tada padidėtų vokiečių gravitacija į Balkanus. Atsirastų naujas aktingas partneris, o kartu ir nauji nesusipratimai. Taigi, Balkanai, per kuriuos eina vienintelis sausumos artimiausias kelias iš vidurinės Europos Azijon nuolat bus vieta, kur kertasi daugelio valstybių interesai. O tas taikai nėra naudinga.


Respublikos užsienio reikalų ministro pavaduotojas M. Gailis ir Danijos ambasados Latvijoje patarėjas ekonomikos klausimais M. Skovgardas pasirašė tarpvalstybinę sutartį dėl pagalbos energetikos srityje. Danija jau paskyrė Latvijai 20 milijonų kronų degalams pirkti. Už 3,6 milijono kronų įsigyta trys tūkstančiai tonų suskystintųjų dujų, o už likusius pinigus bus nupirkta apie 10 tūkstančių tonų dyzelinių degalų.


Ginkluoti susirėmimai Sirijos—Izraelio pasienyje

Kaip praneša agentūros Frans pres korespondentas iš Tel-Avivo, artilerijos dvikova, vykusi tarp Sirijos ir Izraelio kariuomenės penkias valandas Tiveriado ežero rajone, buvo nutraukta, kai į abi šalis pakartotinai kreipėsi SNO stebėtojų štabo atstovas.


Hersto spauda, nesitenkindama raginimais sukelti karą prieš Kubą, dabar reikalauja sankcijų prieš Vakarų šalis, kurių laivai gabena krovinius į šią jauną respubliką. Nesidrovėdamas kištis į kitų šalių vidaus reikalus, Hersto laikraštis „Niujork džornel-Ameriken“ redakciniame straipsnyje reikalauja, kad Italija, Norvegija, Graikija, Liberija, Libanas ir kitos šalys uždraustų savo laivams plaukti į Kubos uostus. Laikraštis rašo, kad jeigu šios šalys atsisakys patenkinti šį reikalavimą, Jungtinės Valstijos turi griebtis atsakymo priemonių ir uždrausti visoms garlaivių kompanijoms ir visiems laivams, gabenantiems krovinius į Kubą ir iš Kubos, naudotis Amerikos uostai


Laikraščio „Deli Taims” žiniomis, JAV sudarė su Portugalija slaptą susitarimą, kuriame numatoma, kad „Vašingtono vyriausybė visokeriopai padės Portugalijos vyriausybei statyti naujas karines bazes Goa, Damane ir Timoro saloje”. Susitarime nurodoma, kad derybos dėl Jungtinių Valstijų naudojimosi Portugalijos karinėmis bazėmis įvyks 1958 metų pradžioje. Delyje yra žinoma, rašo laikraštis, kad JAV vyriausybė, pareikšdama apie savo draugiškus jausmus Indijai, nesvyruodama daro visa, kas galima, jos priešininkų pozicijoms stiprinti. Toks elgesys, kurio negalima apibūdinti kitaip, kaip veidmainišku, rašo „Deli Taims”, kelia Indijos viešosios nuomonės pasipiktinimą. Laikraštis pažymi, kad Pakistanas protingai susitartų su Indija, jeigu JAV neteiktų jam karinės pagalbos.


(Diskusinis straipsnelis). Opozicijos spaudoj pasirodo ar paslėptų ar aiškiai pabrėžtų nusiskundimų, kad perilgai gyvenam be Seimo. Tuo tarpu liaudis yra visai kitokios nuomonės. Ji yra patenkinta, kad, pagaliau, nėra reikalo gaišinti laiką ir erzinti save bei kitus per rinkimus, po kurių vis tiek patenka į Seimą ne tie, kurie ten turėtų būti. Kodėl taip atsitinka, aiškinti nereikia: kandidatų sąrašų niekam nekontroliuojant, į Seimą daugumoj patenka žmonės, kurie nepajėgia ištesėti duotųjų rinkimams pažadų, o jų nedavę, nebūtų išrinkti. Priešrinkybinė agitacija išblaško rinkikų dėmesį, verčia tikėti tuo, kuo neverta tikėti, sužadina žemesniuosius instinktus, apdūmia akis ir apsvaigina širdis. Agitacija turi dar ir tokią neigiamą pusę: instinktyviškai nujausdami melą, liaudis kartais nepasiduoda agitacijai, bet, būdama politiškai neišauklėta ir nesubrendusi, nueina šunkeliais: jos balsus sužvejoja kiti. Kartą paklausus vieną bobelę – rinkikę, už ką ji mano balsuoti, teko išgirsti: „Už žydus“ balandėlį, už žydus; mūsiškiai visi už žydus: pabrangs kiaušiniai, atpigs karasinas“. Kad per rinkimus liaudis vadovautųsi tik valstybiniais sumetimais, tenka labai abejoti; dažniausiai lemiamos reikšmės turi praktiško pobūdžio sumetimai: tas kandidatas žada išrūpinti pigų miško gavimą, kitas – mokesnių sumažinimą, anas – prekių atpigimą; taigi už juos ir balsuojam. Tikrojo valstybingumo supratimas, patriotizmo jausmas, pasišventimas, savo reikalų bendram labui paaukojimas – visa ta agitatorių neimama galvon, ir liaudis šia kryptimi neauklėjama. Mūsu dabartinės valdžios žmonės yra, matyt, susirūpinę demokratinės tvarkos reformavimo klausimu. Todėl nesiskubinama su rinkimais į Seimą ir su referendumo pravedimu. Jei referendumas būtų pravestas paskubomis, nebūtų išvengta agitacijos, ypač kad kai kurių partijų žmonės, dėdamiesi liaudies bičiuliais, jau suskubo, rodos, viešai pasisakyti prieš referendumą. Liaudis vėl būtų apmulkinta, ir galimas daiktas, kad po referendumo išgirstume ne liaudies nuomonę, bet agitatorių ir partijų žmonių nuomonę. Labai sunku sudaryti tokias ideales referendumui sąlygas, kad galima būtų išgirsti tikrąją žmonių nuomonę, o ne nuomonės falsisikaciją. Šiaip ar taip, senąją tvarką tenka keisti. Laikraščiuose kalbama apie Valstybės Tarybą. „Lietuvos Žinių“ bendradarbiai, griežti saugotojai senosios demokratinės tvarkos, yra linkę lyginti būsimąją Tarybą su rusų „gosudarstviennyi soviet“, kuriame sėdėjo aukštieji valdininkai. Gal „Lietuvos Žinios“ turi šiuo klausimu kokių informacijų, tačiau mums, informacijų neturintiems, būsimoji Taryba atrodo kiek kitokia. Galima ją vaizduotis susidarius nors ir tokiu būdu: žemdirbių kraštą turėtų valdyti žemdirbių atstovai. Valsčius padalinamas į rajonus. Rajonų rinkimuose dalyvauja dori, darbštūs, gaspadoriški piliečiai vyresniojo amžiaus. Agitatorių nekvailinami, rajonų rinkikai aiškiai matys, kas yra jų tarpe geresnis: toks ir bus išrinktas į valsčiaus komitetą. Valsčiaus rinkimuose dalyvauja visi rajonų atstovai, kurie iš savo tarpo renka vieną atstovą į apskrities komitetą. Apskrities rinkimuose išrinktas atstovas įeina į Valstybės Tarybą. Tokiu būdu žemdirbiai turėtų Valstybės taryboje tiek atstovų, kiek yra apskričių. Kiti Valstybės Tarybos nariai būtų nuo miestų, mažumų ir t. t. Tokia Taryba atstotų Seimą ir aiškiai reikštų geresniųjų piliečių dalies valią. Vadinas, tektų tik kontroliuoti pagrindinius rinkimus, rajoninius: turėtų būti nustatyti reikalavimai, kuriems turėtų atsakyti rajoniniai rinkikai ir jų kandidatai į valsčiaus komitetus. Gali kam atrodyti, kad čia kalbama apie kokią idiliją. Tačiau, jei „Lietuvos Žinioms“ leidžiama lyginti būsimąją Tarybą, su „Gosudarstviennyj soviet“, nedraudžiama ir mums svajoti apie Platono respubliką.


NIUJORKAS, rugpiūčio 1 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Havanos, Kubos vyriausybė parengė naują planą „sprendžiamam” mūšiui su sukilėlių jėgomis, kurios yra užėmusios Sjeros-Maestro kalnus. Į Sjeros-Maestro rajoną pasiųstos armijos ir karinio jūrų laivyno jungtinės jėgos. Tarp vyriausybinės kariuomenės dalių ir sukilėlių būrių nepaliaujamai vyksta susirėmimai. Šiandien Batistos vyriausybė panaikino Orjentės provincijoje, kurioje yra kalnuotasis Sjeros-Maestro rajonas, konstitucijos garantijų galiojimą. Sant-Jago mieste gatvėse patruliuoja sustiprinti ginkluoti būriai. NIUJORKAS, rugpiučio 1 d. (TASS-ELTA). Amerikos žurnalo „Visios” pranešimu, per pastarąsias savaites Kuboje suimta apie du tūkstančiai žmonių: Meksikos, Hondurso, Paragvajaus, Peru, Salvadoro, Čilės ir Kosta-Rikos ambasados perpildytos žmonių, prašiusių prieglobsčio. Šalyje nesiliaujamai siaučia teroras. Havanoje leidžiamas laikraštis „Boemija“, aprašydamas įtemptą politinę padėtį šalyje, pareiškia, kad Kuboje „nėra veiksmingų garantijų liaudžiai, konstitucijoje savivališkai daromi pakeitimai. … pažeidžiama politinė amnestija ir negalima atstatyti ramybės šalyje…, dėl vyriausybės šlykščių veiksmų liejasi jaunimo kraujas“. Kuba gyvena „gilią krizę“, — pabrėžia žurnalas. Pagal paskutinius pranešimus iš Kubos, Sant-Jage JAV ambasadoriaus Smito vizito proga buvo organizuota protesto demonstracija. NIUJORKAS, rugpiūčio 1 d. (TASS-ELTA). Opozicinės grupės Kuboje paskelbė, kad sudaromas „Jungtinis opozicijos frontas”, kuris užsibrėžia tikslą pakeisti diktatorių Batistą laikinąja vyriausybe iki visuotinių rinkimų. Laikraščio „Niujork Taims“ pranešimu, paskelbtas fronto pareiškimas, kuriame sakoma, kad Batista yra atsakingas už dabartinę padėti ir už naikinimą jaunimo, stojančio prieš Batistos režimą. Naujajai organizacijai priklauso revoliucinė, demokratų ir socialinė partijos, „Partido nasijonalista revoliusionario” ir „Ortodokso” partijos frakcija. „Opozicinių grupių nuomone, — rašo žurnalas „Vision”, — vienintelis problemos sprendimas yra režimo nuvertimas prievarta“.


Nacionalinė darbininkų jaunimo federacija ir jos draugai

Kanadoje, šioje didžiulėje šalyje, gyvena 16 milijonų žmonių, iš jų daugiau kaip 3.200 tūkstančių jaunuolių nuo 15 – iki 30 metų amžiaus. Kanados jaunimas, išskyrus tą, kuris išvažiavo į užjūrį, niekada nedalyvavo karuose, todėl ne visi jaunuoliai supranta karo pavojų ir taikos reikšmę. Kanada politiniu, ekonominiu ir kultūriniu atžvilgiu daug priklauso nuo JAV. Kanados gyvertojai nori išsivaduoti iš šios priklausomybės. Nepasitenkinimą rodo ir jaunimas, net tas, kuris susivienijęs bažnytinėse, sportinės ir mokyklinėse organizacijose. Atviras pasipriešinimas Kanados vyriausybės politikai pastebimas net Kanados buržuazinių politinių partijų jaunimo grupėse. Aktyvėja pažangaus jaunimo judėjimas. Pagrindinė pažangi organizacija yra Nacionalinė darbininkų jaunimo federacija. Ši jaunimo organizacija, kurią sudaro darbininkai, fermeriai, studentai, įvairių profesijų žmonės, visomis jėgomis kovojo už socialistinę Kanadą. Federacija įvairiose Kanados srityse turi klubus, kurie atlieka gana žymų vaidmenį. Nors ir nedidelė, federacija turi didelį autoritetą. Federacija siekia išauklėti savo narius ir draugus marksizmoleninizino dvasia. Ši organizacija steigia kursus marksistinei teorijai studijuoti. Ji dalyvauja politinėse kampanijose prieš karinę tarnybą, nedarbą, rinkiminėse kampanijose. Be to, ji organizuoja dainininkų grupes, sporto klubus, šokių ansamblius, vasaros stovyklas ir pan. Beveik kiekvienoje provincijoje, kurioje yra bent vienas federacijos narys, sudaromi dainų ansambliai, į kurių repertuarus įtraukiamos kanadiečių ir amerikiečių liaudies dainos, kitų šalių dainos. Nacionalinė darbininkų jaunimo federacija, kovodama prieš amerikiečių įsigalėjimą Kanadoje, buvo rajoninių jaunimo festivalių iniciatorius. Festivaliai turėjo didelį pasisekimą, suvienijo tūkstančius jaunųjų kanadiečių, skiepijo jiems meilę tėvynei, padėjo suprasti, jog viso pasaulio jaunimas turi gyventi draugiškai. Federacija didelį vaidmenį atliko, įtraukdama įvairių jaunimo organizacijų atstovus į vietines konferencijas, kurios apsvarstė visus dominančius klausimus: Kanados vaidmuo užtikrinant talką žemėje; ar reikalinga Kanados tautinė vėliava; ar Kanados jaunimui reikalinga karinė tarnyba. Atliekamo darbo dėka vis daugiau jaunuolių užima tvirtą politinę poziciją šiais klausimais. Labai svarbiu uždaviniu Nacionaliné darbininkų jaunimo federacija laiko delegacijos parengimą VI Pasauliniam festivaliui. Šiame darbe ji rodo pavyzdį kitoms jaunimo organizacijoms. Gana stiprūs federacijos skyriai yra Kvebeke, Ontario ir Britų Kolumbijoje. Saskačevane ir Alberte jie nedideli, bet atlieka didį darbą ir skatina jaunimą vykdyti federacijos programą „Nauji horizontai Kanados jaunimui“. Dabar pradėta diskusija tokiais klausimais: „Kaip geriau sutelkti Kanados jaunimą?“, „Kokia turi būti mūsų organizacija?“. Diskusija tęsis iki Nacionalinės darbininkų jaunimo federacijos suvažiavimo, kuris įvyks kovo mėnesį. Kanadoje yra daug jaunimo organizacijų, kurių pavadinimai sutampa su jų narių tautybe. Šioms organizacijoms priklausantis jaunimas domisi savo tėvų tevyne, dalyvauja šokių ansambliuose, choruose, dramos rateliuose ir t. t. Didžiausia šių organizacijų yra Susivienijusių Kanados ukrainiečių asociacija. Ji uoliai dirba šalyje gyvenančių ukrainiečių tarpe. Kai kuriose Kanados dalyse, ten, kur gyvena daug rusų, yra Kanados rusų jaunimo klubai. Jie organizuoja sporto, švietimo ir kultūros sekcijas, liaudies šokių grupes. Pagrindinė kultūros ir sporto organizacija yra susivienijusios žydų tautos ordino jaunimo sekcija. Ji organizavo „jaunųjų dainininkų“ liaudies grupes Monrealyje, Toronte ir Vankuveryje, „šiuolaikinių šokių“ grupes, teatro kolektyvus. Panašiai dirba Kanados lenkų ir Kanados vengrų jaunimo klubai. Pasirengimo Pasauliniam jaunimo festivaliui ir kitoms PDJF priemonėms iniciatyva musu šalyje daugiausia priklauso Jaunimo draugystės lygai. Dabar ji leidžia mėnesinį biuletenį apie VI festivalį, apie tas Kanados organizacijas, kurios pasiųs savo atstovus į Maskvą, ir t. t. Tikimasi, kad į Maskvą atvažiuos daugiau kaip 200 žmonių delegacija, kuri atstovaus visoms svarbiausioms jaunimo organizacijoms, tame tarpe ir slavų jaunimui. Į delegacijos sudėtį turi būti įtraukti dramos grupių dalyviai, dainininkai, šokėjai ir t. t. Aš įsitikinęs, kad jaunuoliai, kurie atvažiuos į festivalį, sugrįš į Kanadą dar labiau įsitikinę, jog būtina aktyvi kova už taiką, būtina viso pasaulio jaunimo draugystė ir savitarpio supratimas.


Alžyras – demokratinė liaudies respublika

Reuterio agentūros korespondentas praneša iš Alžyro: Alžyro nacionalinio steigiamojo susirinkimo pirmininkas Ferhatas Abasas vakar vakare oficialiai paskelbė Alžyrą demokratine liaudies respublika. Deputatai stovėdami sveikino šį aktą, kuriuo buvo taip pat paskelbta, kad nuo šiol parlamentas yra „vienintelis suverenus Alžyro organas tiek užsienio, tiek ir vidaus reikaluose


Šiandien turėjo įvykti du Generalinės Asamblėjos plenariniai posėdžiai svarstyti klausimui dėl to, kad Izraelis atsisakė išvesti savo kariuomenę iš Egipto teritorijos. Tačiau šiandien rytą pirmajame posėdyje dėl to, kad nebuvo norinčių kalbėti šiuo klausimu (o faktiškai, dėl Amerikos delegacijos užkulisinių manevrų. Kaip pranešama, ji ruošia naują rezoliucijos projektą pagal Kanados atstovo Pirsono vakarykštį pasiūlymą), Generalinė Asamblėja pradėjo svarstyti komitetų pranešimus. Kartu buvo sušauktas Politinio komiteto posėdis Vakarų Iriano klausimui svarstyti. Specialusis politinis komitetas toliau svarsto klausimą dėl JAV ardomosios veiklos prieš TSRS ir liaudies demokratijos šalis.


VILNIUS SOSTINĖS Stalino rajone prasidėjo pasiruošimas Visasąjunginio jaunimo festivalio pirmajam ir antrajam turams. Komjaunimo rajono komitete surengtas pirminių organizacijų sekretorių seminaras. LLKJS rajono komiteto sekretorė drg. Giedraitytė supažindino susirinkusius su festivalio pravedimo nuostatais, papasakojo, kaip vyks jaunystės šventė rajone. Komjaunimo organizacijų sekretoriai pateikė nemaža įdomių pasiūlymų, kurie leis gerai pravesti festivalius. Pavyzdžiui, nutarta padaryti specialius ženklelius, kurie bus įteikiami kiekvienam festivalio dalyviui. Numatyta atlikti didelius rajono apželdinimo darbus. Buvo pageidaujama, kad visos merginos į festivalį ateitų su baltomis suknelėmis, o jaunuoliai - su baltais marškiniais ir šviesiomis kelnėmis. Dabar rajono pirminėse organizacijose vyksta atviri komjaunimo susirinkimai. Juose renkamos organizacinės komisijos festivaliams pravesti fabrikuose, gamyklose, mokyklose. Rajono jaunimo festivalio atidarymas įvyks 1956 m. birželio mėn. „Spartako“ stadione. KAUNAS KPI kultūros klubo salė buvo perpildyta žmonių. Čia susirinko šimtai studentų pasižiūrėti instituto smulkių žanrų meninės saviveiklos dalyvių pasirodymo. Smulkių saviveiklinių žanrų kolektyvų darbą įvertino komisijos nariai drg. drg. Cyžas, Likša, Tamutis. Be individualių atlikėjų apžiūroje pasirodė ir stambesni kolektyvai. Šiltai buvo sutiktas Statybos fakulteto vyrų sekstetas, užėmęs I vietą. Su įsijautimu jis atliko gruzinų liaudies dainą „Kalnai dainuoja“. Antroji vieta pelnytai atiteko Mechanikos fakulteto merginų oktetui. Su dideliu pasisekimu pasirodė Mechanikos fakulteto liaudies šokių grupė (I vieta). Antrąją vietą pasidalino hidrotechnikai ir chemikai. Gerą įspūdį paliko Statybos fak. studentės Plaušinaitytė ir Ciužytė, temperamentingai padainavusios ispanų liaudies dainą „Batukai“. Žymią koncerto programos dalį sudarė estradinių orkestrų atlikti numeriai. Tai naujas ir sveikintinas žanras mūsų institute. Iš styginių instrumentų orkestrų geriausiai apžiūroje pasirodė Elektrotechnikos fakultetas. Įvykusi apžiūra parodė, kad mūsų meninės saviveiklos jėgos neišsemiamos. Dabar mūsų laukia didelė švente - instituto studentų festivalis. Tinkamai turi pasirodyti ir smulkaus žanro mėgėjai. Šių saviveiklinių kolektyvų pareiga papildyti savo gretas naujais žmonėmis, paįvairinti ir sustiprinti repertuarą. Sėkmės, jaunieji saviveiklininkai! A. Aristova, G. Marčiukaitis Komjaunimo komiteto nariai (Iš daugtiražinio lakraščio „Už tarybinį mokslą“) ŠIAULIAI RAJONO jaunimas su dideliu džiaugsmu sutiko žinią apie pirmąjį Visasąjunginį tarybinio jaunimo festivalį, kurio trijuose tūruose dalyvaus daugelis milijonų mūsų šalies jaunuolių ir merginų. Kaip geriau, įdomiau surengti festivalį kolūkyje, MTS, tarybiniame ūkyję ir mokykloje? Kaip sumaniau organizuoti rajono festivalį? Šiuos klausimus neseniai apsvarstė Lietuvos LKJS Šiaulių rajono komiteto išplėstinis plenumas. Pranešimą jame padarė komjaunimo rajono komiteto sekretorius drg. Lipnevičius. Plenumo dalyviai pažymėjo, kad „Auksinės varpos“ ir „Pirmyn“ kolükiuose gerai rengiamasi Visasąjunginiam jaunimo festivaliui. Antai „Auksinės varpos“ žemės ūkio artelėje veikia 4 meninės saviveiklos rateliai, choras, sporto sekcijos. Ratelių nariai dabar repetuoja inscenizuotą J. Žemaitės apsakymą „Petras Kurmelis“. Plenumas nutarė rajono festivalį surengti Bubių miestelyje ir patvirtino organizacinę komisiją. Jaunimo šventė Šiaulių rajone prasidės nuo festivalių kolūkiuose, MTS, tarybiniuose ūkiuose ir mokyklose. Kiekvienas jaunuolis parodys juose savo talentus ir sugebėjimus, pademonstruos sportinį meistriškumą. Sekantis festivalio etapas - šventė Bubiuose. Iš viso rajono suvažiuos čionai geriausieji deklamuotojai, šokėjai, dainininkai, sportininkai, akordeonistai, darbo ir mokslo pirmūnai. Išsikerojusių medžių pavėsyje išaugs palapinių miestelis, bus įrengtos supynės, karuselės. Tai bus nepamirštama diena. Improvizuotose scenose pasirodys dešimtys meninės saviveiklos kolektyvų. Čia žiūrovai pamatys visas meno šakas - dainas ir šokius, vaidinimus ir meninį skaitymą, humorą ir satyrą. O po to prasidės sportinės varžybos. Masinių žaidimų organizatoriai surengs žaliose aikštelėse daugybę įdomių žaidimų. O vakare, kai danguje sužibs žvaigždės, įvyks eitynės su deglais. „Draugai, daugiau drąsių minčių, įdomių pasiūlymų, kaip geriau surengti festivalį!“, – su tokiu šūkiu kreipėsi plenumas į rajono jaunimą.


Radijo stotis „Svoboda” pranešė, kad Pasaulio žydų kongreso deputatai apsvarstys pasiūlymą paskelbti boikotą Vokietijai dėl neonacizmo ir dešiniosios prievartos stiprėjimo šioje šalyje. Kongreso (jo nariai yra daugiau kaip 60 žydų organizacijų) sesija turėjo prasidėti vakar Niujorke. Tačiau kai kurių žydų organizacijų veikėjai mano, kad tokios idėjos reikėtų atsisakyti. Jų nuomone, Vokietijos teisėjai dešiniesiems radikalams skyrė didesnes bausmes, negu reikalavo prokuratūra. Matyt, šios šalies požiūris į neonacizmo grėsmę pakankamai rimtas.


Vakar viename iš NATO karo laivų, atplaukusių su oficialiu vizitu į Klaipėdą, įvyko karinių laivų junginio karininkų ir puskarininkių susitikimas su Lietuvos pakrančių apsaugos rinktinės kariškiais. Karo laivus aplankys JAV atstovas prie NATO admirolas V.D.Smitas. Po juos galės pasižvalgyti ir Klaipėdos gyventojai, o į svečius atplaukę jūreiviai vyks į Palangą ir Neringą, apžiūrės Gintaro muziejų, Jūrų muziejų ir akvariumą.


Darbas – svarbiausias komunizmo statybos planų įvykdymo laidas

Lietuvos KP Centro Komitetas apsvarstė klausimą apie gyventojų darbinį auklėjimą Šiaulių rajone. Priimtame nutarime pažymima, kad Šiaulių rajono partinės organizacijos, vadovaudamosi TSKP Programos nurodymu, jog į auklėjamojo darbo centrą partija iškelia visų visuomenės narių komunistinio požiūrio į darbą ugdymą, sustiprino darbinį gyventojų auklėjimą, plačiau panaudoja materialinius ir moralinius akstinus žmonėms įtraukti į aktyvų dalyvavimą visuomeninėje gamyboje. Padidėjus organizacinio ir politinio darbo masėse veiksmingumui, žymiai išaugo darbo žmonių politinis sąmoningumas ir gamybinis aktyvumas, sustiprėjo kolūkių bei tarybinių ūkių ekonomika, pakilo materialinis ir kultūrinis darbo žmonių gyvenimo lygis. Sektiną pavyzdį rodo „Pirmyn“, „Didžiojo Spalio“ ir eilės kitų kolūkių partinės organizacijos stiprinant visuomeninį ūkį, keliant darbo žmonių gamybinį aktyvumą. Lietuvos KP Centro Komiteto III plenumas paskatino rajonų partines organizacijas dėti visas pastangas kolūkių ir tarybinių ūkių visuomeniniam ūkiui stiprinti. Vykdant plenumo nutarimus, Šiaulių rajone pradėta daugiau gilintis į partinių organizacijų, kolūkių valdybų, įmonių administracijos organizacinio ir politinio darbo turinį. Imamasi priemonių suteikti platų užmojį socialistiniam lenktyniavimui, geriausiam ūkininkavimo pirmūnų bei novatorių patyrimui įdiegti į gamybą. Stiprinamas avangardinis komunistų, komjaunuolių vaidmuo mobilizuojant mases laiku įvykdyti žemės ūkio produktų gamybos ir pardavimo valstybei planus. Tačiau darbinio auklėjimo, meilės darbui ir sąmoningo požiūrio į visuomeninį ūkį ugdymo klausimai, nurodoma nutarime, dar nėra kiekvienos partinės organizacijos dėmesio centre. Nemaža rajono kaimo gyventojų dalis nedalyvauja visuomeninėje gamyboje, yra žmonių, neatsakingai žiūrinčių į visuomeninį ūkį, dirbančių be reikiamos iniciatyvos, nebranginančių žemdirbio vardo. Gamybinė kolūkių ir tarybinių ūkių valdyba, Lietuvos KP CK partorgas, partijos rajono komitetas, pirminės partinės organizacijos silpnai nagrinėja pirmūnų darbo metodus, nepakankamai propaguoja sąmoningos pažiūros į darbą ir visuomeninį ūkį pavyzdžius, nesiima reikiamų priemonių gamybos švyturių patyrimui įdiegti, užtikrinti, kad visi kolūkiečiai ir darbininkai pasiektų geriausių gamybininkų lygį. Partinės ir profsąjunginės organizacijos, kolūkių valdybos, įmonių administracija dar neišgyvendino formalizmo organizuojant socialistinį lenktyniavimą. Silpnai apibendrinamas įsipareigojusių mokytis, gyventi ir dirbti komunistiškai kolektyvų darbo patyrimas. Nepakankamai įtikinamai išaiškinama, kad darbas ir tik darbas yra visų materialinių bei dvasinių gėrybių šaltinis, silpnai pabrėžiama visuomeninio ūkio stiprinimo, liaudies turto tausojimo, visuomeninių ir asmeninių interesų teisingo derinimo reikšmė. Partinių organizacijų veikloje trūksta kruopštaus individualaus darbo su kiekvienu žmogumi. Partiniai, tarybiniai, ūkiniai vadovai, komunistai ir komjaunuoliai nepakankamai glaudžiai bendrauja su žmonėmis, retai apsilanko darbo žmonių šeimose, dažnai nežino jų poreikių. Organizuojant politinį darbą masėse, kovojant prieš privačiasavininkiškas tendencijas, partinės organizacijos, propagandistai, agitatoriai mažai rūpinasi, kad auklėjamasis darbas būtų derinamas su materialinio suinteresuotumo principo taikymu, taikstosi su mažu atlyginimu už darbą kai kuriuose ūkiuose. Lietuvos KP Centro Komiteto nutarime pažymėta, kad atskiri komunistai, komjaunuoliai patys nerodo darbštumo pavyzdžio, jų elgesys kartais neatitinka komunizmo statytojo moralinio kodekso reikalavimų. Rajone dar yra žmonių, vengiančių visuomenei naudingo darbo. Tačiau tinginiai ir veltėdžiai retai demaskuojami, nesirūpinama, kad jie būtų pasmerkti kolektyvų susirinkimuose. Trūksta reikiamos kovos už kiekvieną žmogų, ne visada laiku imamasi priemonių jam sulaikyti nuo nusižengimo. Kartais, užuot stiprinus auklėjamąjį darbą, imamasi administravimo priemonių. Greta to būna atvejų, kuomet nepasiduodančių perauklėti veltėdžių bei kitų pa-razitinių elementų atžvilgiu elgiamasi liberaliai. Partinės organizacijos, ne viską daro, kad pakeltų kolūkių, tarybinių ūkių, įmonių ir įstaigų vadovaujančių darbuotojų atsakomybę ne tik už tai, kad gamybiniai planai būtų įvykdomi, bet ir už kolektyvo moralinę-politinę būklę, iš jų silpnai reikalaujama jautriai atsiliepti į kiekvieno žmogaus poreikius. Greta ūkių, pasiekusių gerų gamybinių rezultatų, rajone yra kolūkių ir tarybinių ūkių, kur reikiamai nesirūpinama darbo našumo augimu ir produkcijos savikainos mažinimu, darbo sąlygų gerinimu. Nepakankamai dėmesio skiriama tam, kad būtų sukaupta kuo daugiau pašarų ir likviduotas atsilikimas gaminant pieną ir mėsą. Lietuvos KP Centro Komitetas pareikalavo iš partinių organizacijų, Lietuvos KP CK partorgo, partijos rajono komiteto, iš visų rajono visuomeninių organizacijų sustiprinti gyventojų darbinį auklėjimą, kuris, kaip nurodė partijos XXII suvažiavimas, sudaro viso politinio ir kultūros švietimo darbo šerdį ir esmę. Partinės organizacijos turi ugdyti darbininkų, kolūkiečių, specialistų, tarnautojų atsakomybės jausmą už tai, kad būtų laiku įvykdomi gamybiniai planai, jų sąmoningą pažiūrą į darbą ir visuomeninę nuosavybę, siekti, kad jie gerai suprastų, kokią valstybinę reikšmę turi kiekvieno žmogaus asmeniškas dalyvavimas visuomeninėje gamyboje. Dirbant masinį-politinį darbą, reikia įtikinamai ir vaizdžiai rodyti, kokią reikšmę naujam žmogui formuoti turi aktyvus ir sąmoningas darbas. Būtina pabrėžti, kad tik atkaklus, kasdieninis, labai našus darbas yra svarbiausias komunizmo statybos planų įvykdymo laidas. Šie gyvybiškai svarbūs klausimai aštriai keliami Socialistinio Darbo Didvyrės Nadieždos Zaglados, Žitomiro srities kolūkio „Pervoje Maja“ grandininkės, straipsnyje. Šį dokumentą partinės organizacijos turi plačiai panaudoti savo praktinėje veikloje. Lietuvos KP Centro Komitetas nurodė, kad ir toliau aiškindamos TSKP CK ir TSRS Ministrų Tarybos Kreipimąsi į visus kaimo darbo žmones, partinės organizacijos turi kartu aktyviai dalyvauti ruošiant konkrečius planus Kreipimesi iškeltiems uždaviniams įvykdyti. Kiekvienas kolūkietis, tarybinio ūkio darbininkas, žemės ūkio specialistas privalo gerai žinoti šiuos planus, įsijungti į aktyvią kovą už gausius derlius, už tvirtos pašarų bazės sudarymą, už tai, kad 100 hektarų ariamos žemės būtų gaminama po 75 centnerius skerdienos ir 100 ha kitų naudmenų – 16 centnerių mėsos. Būtina rūpintis organinių trąšų kaupimu, padaryti viską, kad derlius būtų nuimtas organizuotai ir be nuostolių. Reikia atidžiai nagrinėti ir apibendrinti gamybos pirmūnų, racionalizatorių bei geriausių ūkių patyrimą, nuolat rūpintis, kad šis patyrimas būtų įdiegiamas į gamybą. Žmonės turi būti plačiai supažindinami su pažangiaisiais darbo metodais ir pavyzdžiais. Propaguojant ir įdiegiant priešakinį patyrimą, turi aktyviai dalyvauti patys gamybos pirmūnai ir novatoriai. Gamybinė kolūkių ir tarybinių ūkių valdyba, partijos rajono komitetas, partinės, komjaunimo ir profsąjunginės organizacijos privalo galutinai išgyvendinti formalizmo liekanas socialistiniame lenktyniavime, užtikrinti nuolatinį, gyvą ir veiksmingą lenktyniavimą tarp atskirų darbuotojų ir kolektyv


„Amerikos balsas” skelbia, kad Armėnijos prezidentas L.Ter Petrosianas kreipėsi į JTO ir NATO valstybes, prašydamas suteikti humanitarinę pagalbą. Dėl kaimyninių šalių - Azerbaidžano, Turkijos ir, iš dalies, Gruzijos - blokados Armėnijoje baigiasi maistas, medikamentai ir degalų atsargos. „Svoboda” duomenimis, Azerbaidžano Agdamo miesto prieigose, netoli Kalnų Karabacho sienos, įsiplieskė nauji mūšiai. Pasak Azerbaidžano gynybos ministerijos, Armėnijos pajėgos, remiamos tankų, artilerijos ir reaktyvinių sviedinių „Grad” ugnies, puola Nachičevanės kaimo kryptimi.


NIUJORKAS, gruodžio 1 d. (TASS-ELTA). Agentūra Junaited Pres perdavė savo korespondento pranešimą iš Havanos miesto (Kuba). Pranešime sakoma, kad vakar Sant-Jago mieste (pietų Kubos pakrantė) vyko įnirtingi gatvės mūšiai tarp miesto gyventojų ir policijos. Pasak korespondento, Havanoje įvykdyta policijos mobilizacija. Policijos dalyse atšauktos visos atostogos. Havanos radijo stotys apsaugomos. Kariniai organai nusiuntė stambius kariuomenės būrius pakrantės rajonų įguloms sustiprinti. Kaip matyti iš korespondento pranešimo, gyventojų veiksmai Sant-Jage yra politinio pobūdžio ir nukreipti prieš Batistos vyriausybę.


Naujų metų proga. Seniems metams baigiantis ir naujiems prasidedant yra įprasta padaryti trumpa apžvalga į amžinybę palydimųjų metų įvykių ir reiškinių, drauge stengiantis atskleisti užstojančių metų uždangą. Žinoma, negalima ateinančių metų uždangos atskleisti su neapsirinkančiu pranašišku tikrumu; negalima iš pereitų metų gyvenimo eigos analizo padaryti visai neklaidingų spėjimų. Tačiau, iš kitos pusės yra žinomas priežodis „natura non facit saltum“. Vadinasi, teisingas pereitų metų gyvenimo aiškinimas duoda pagrindo ateinančių metų prognozui nustatyti. Nesiimsime šioje vietoje daryti plačios pasaulio gyvenimo apžvalgos. Imsime tik mūsų valstybės pereitų metų gyvenimą ir pasistengsime bendrais bruožais padaryti jo trumpą apyskaitą. Jei palyginsime paskutinius pereitus metus su užpereitais 1927 m., tai pamatysime, kad paskutiniai metai žymiai skiriasi nuo priešpaskutinių, ypač vidaus politikos srity. Tautinis režimas, padaręs galą neišmintingam partijų sauvaliavimui, paskutiniais metais itin sustiprėjo ir dar daugiau pritarimo rado plačiojoj visuomenėj. Jei pirmais tautinės vyriausybės valdymo metais viduje buvo bandyta daryti visokių žygių prieš naująją valdžią, tai šiais pasibaigusiais metais mūsų kraštui neteko pergyventi nei Pajaujo suokalbio, nei Tauragės pučo, nei Plečkaičio žygių Lietuvoje ir jo kongreso Rygoje, jo derybų su Holówko ir Pilsudskiu, nei, pagaliau, bendros kairiųjų ir dešiniųjų partijų atakos prieš vyriausybę. Vadinasi, vidaus gyvenimo atžvilgiu pereitieji metai buvo daug ramesni. Ramesni ir aiškesni jie ir užsienio politikos srity. 1927 metais Pilsudskis naktų nemiegojo, galvodamas apie mobilizaciją prieš Lietuvą; Plečkaičio suorganizuotų bandų invazijos pavojus buvo prie Lietuvos vartų; nebuvo aišku, kokia linkme išeis mūsų byla su lenkais T. S-goj, lenkų propaganda prieš Lietuvą visame pasauly buvo sudariusi apie mus nekokią opiniją, ir rodėsi, kad Lietuvos draugų eilės visur retėja. Bet pereitųjų metų eiga įnešė čia šiokių tokių atmainų mūsų naudai. Lietuvos teisingus ir teisėtus reikalavimus pradėjo įvertinti ir tuose kraštuose, kur mes pirmiau draugų visai neturėjome. Pamažu pasaulio opinija ėmė taisytis mūsų pusėn. Vilniaus klausimo atgaivinimas tarptautinėj plotmėje buvo galutinai sustiprintas. Tiesa, negalima būtų sakyti, kad pereitieji metai atnešė mūsų užsienių politikoj didesnių laimėjimų. Tačiau mūsu byla su lenkais T. S-goj nors ir negali būti pavadinta mūsu dideliu laimėjimu, vistiek prisidėjo prie Lietuvos tarptautinės būklės sustiprinimo. Vidaus gyvenime svarbiausias įvykis buvo konstitucijos pakeitimas. Naujoji mūsų valstybės konstitucija jau spėjo gyvenime prigyti. Dabar net ir tie sluoksniai, kurie pirmiau buvo aiškiai nusistatę prieš jos keitimą, naująją konstituciją pripažįsta ir reikale ja pasiremia, gindami savo teises valstybės įstaigose. Mūsų gyvenimą labiau atatinkąs pagrindinis valstybės įstatymas, nors ir nelabai įprastu būdu paskelbtas, visuomenėje susilaukė tinkamo įvertinimo. Nemažas žingsnis priekin yra padarytas ir valstybės tarybos įsteigimu. Ši labai svarbi įstaiga Lietuvoje turi didelius įstatymų pertvarkymo ir patobulinimo uždavinius išspręsti. Nepaisant kai kurias Lietuvos apskritis ištikusio nederliaus, Lietuvos ūkis eina normaliomis vėžėmis. Valstybės finansai yra visai gerai sutvarkyti. Mūsų nervus rerum – mūsų valiuta – stovi nepajudinama. Pamažu kraštas turtėja ir gyventojų skurdas pamažu nyksta. Vis tai yra reiškiniai, kurie stiprina mūsų viltį į šviesesnę, gražesnę Lietuvos ateitį. Tiesa, yra ir šešėliuotų reiškinių. Tautinės vienybės idėja, nors paskutiniais metais gerokai pastūmėta priekin, vis dar nėra galutinai įkūnyta. Nežiūrint vyriausybės skelbiamo tolerancijos dėsnio, nepaisant to, kad ši vyriausybė su Šv. Sostu yra sudariusi katalikų reikalus puikiausiai apsaugojantį konkordatą, vis das partiniais sumetimais spekuliuojama kataliko vardu, vis, net kai kuriose bažnyčiose, agituojama prieš esamąją vyriausybę, prieš jos santykius su Lietuvos katalikų bažnyčia. Keista atrodo, kai sekmadieniais po sumos bažnyčiose kunigai už mūsų Respubliką ir jos vyriausybę iškilmingai meldžiasi, ir čia pat per pamokslą kalba apie tai, kad vyriausybė katalikus persekiojanti! Toki reiškiniai negali būti pavadinti normaliais. Reikės, kad ateinantieji metai čia daugiau aiškumo įneštų. Prasidedantieji metai, kaip galima iš viso ko spręsti, turės būti ramesni vidaus ir užsienių politikos atžvilgiu. Turės būti daugiau dėmesio kreipiama ramiai kūrybai įvairiose gyvenimo srityse. Mes sulauksime naujų savivaldybių, kurios, gaudamos geresnes veikimo sąlygas, turės pasirodyti vaisingesniais darbais. Po savivaldybių rinkimų, kurie numatomi jau ateinantį pavasarį, ateis ir seimo rinkimų eilė. Pagal naująją konstituciją seimo uždaviniai bus kiek kitoki, negu buvo pagal senąją. Bet nuo seimo, kaipo įstatymų leidimo įstaigos, neatsisakyta: jis turės būti. Ar ateinančiais metais įvyks jo sušaukimas – šiendie sunku būtų tikrai išpranašauti. Tai daugiau pareis nuo užsienių ir vidaus politikos sąlygų, ypač nuo geros valios tų mūsų politinio gyvenimo sluoksnių, kurie greito seimo sušaukimo itin laukia. Jei jie savo taktu ir lojalumu vyriausybei įrodys, kad seimo sušaukimo laikas jau yra atėjęs, tai seimas ateinančių metų bėgy galės būt sušauktas. Bet mes nematome Lietuvos išganymo vien seimo rinkimuose. Mums atrodo, kad ir be seimo galima Lietuvai daug gero padaryti, jei tik pačių lietuvių tarpe bus mažiau neapykantos ir mažiau nepasitikėjimo vieni kitais, o bus daugiau tolerancijos, daugiau svetimų nuomonių gerbimo, daugiau valstybinės drausmės ir susiklausymo. Naujų metų angoje šių dorybių mes norėtume linkėti mūsų kraštui.


Tai NVS - Nepriklausomų Valstybių Sandrauga. Ji turi vėliavą, kurios niekas neiškabina, sienas, kurių niekas nepripažįsta, ir nesutariančias, konfliktuojančias nares, kurios nėra įsitikinusios, kad nori būti kartu. Kai kas mano, kad NVS įkūrimas buvo būdas išvengti konflikto griūvant Sovietų Sąjungai. NVS šalių vadovai paniekinamai vadina sąjungą nenaudinga ir negyva. Vargu ar, mano laikraštis “Boston Globe”, šią sąjungą išgelbės tai, kad dabar jos likimas atsidūrė vieno iš turtingiausių Rusijos verslininkų Boriso Berezovskio rankose. NVS - tai pamažu yranti 12 buvusių sovietinių respublikų, po Sovietų Sąjungos žlugimo 1991 m. nusprendusių laikytis draugėje, sąjunga. Tada jos įkūrimas Rusijos kaimynėms, turėjusioms labai mažą nepriklausomo egzistavimo patirtį arba visai jo neturėjusioms, atrodė gera idėja, galimybė išlaikyti politinius ir ekonominius ryšius, palaikiusius jas sovietmečiu, ir atsargiai išmėginti nepriklausomybės kelią. Tačiau dabar NVS priklausančios šalys daro išvadą, kad labiausiai jas vienija bendras siekis atsikratyti dešimtmečius trukusios Rusijos įtakos. Per pastarąjį NVS šalių vadovų pasitarimą Maskvoje buvo kalbama ne tiek apie šios sąjungos ateitį, kiek apie tai, ar ji apskritai turi ateitį. Maskva priversta bejėgiškai stebėti, kaip jos buvusios provincijos, turtingos naudingųjų iškasenų, užmezga ryšius su istoriškai Rusijos konkurentėmis laikomomis JAV, Vakarų Europos šalimis, Kinija, Iranu ir Turkija. Per vieną dieną trukusį NVS šalių vadovų pasitarimą šios problemos nebuvo išspręstos. Susidaro įspūdis, kad spręsti visas jas pavesta vienam žmogui – milijardieriui Borisui Berezovskiui. Tiesa, Berezovskis turi žmogaus, mokančio siekti tikslo, reputaciją. Kai 1997 m. Berezovskis dirbo Rusijos saugumo taryboje, sutvirtino Maskvos ir Grozno taikos sutartį kita sutartimi - dėl Kaspijos naftos transportavimo per Čečėniją iki Juodosios jūros terminalų. Tačiau jo kritikai teigė, kad Berezovskis, turintis kelių didelių naftos kompanijų akcijų, siekė savo interesų. Viena iš dabar NVS iškilusių problemų - kaip padalyti Kaspijos jūros ir jos regiono naftos bei dujų išteklius ir kaip transportuoti juos į pasaulio rinką. Iki šiol Turkmėnija, Azerbaidžanas, Gruzija, Ukraina ir Moldova stengėsi rinktis maršrutus, leidžiančius joms atsikratyti priklausomybės nuo Rusijos. Dar svarbesnis klausimas, ar pavyks Berezovskiui išgelbėti NVS. Atrodo, NVS reikalinga net Eduardui Ševardnadzei, nes jis pareiškė žurnalistams, kad Berezovskis - būtent tas žmogus, kurio reikia naujajai NVS. Ševardnadzė mano, kad naujoji NVS ieškos ekonominių bendradarbaviamo paskatų, o ne spaus politiškai. Gruzijos ir Rusijos santykiai neblogai parodo NVS problemas. Po nepavykusio pasikėsinimo į Ševardnadzę 1995 m. Rusija suteikė prieglobstį gruzinams, kaltinamiems rengus šį sąmokslą. Todėl Rusijos ir Gruzijos santykiai įtempti. Tačiau jie ne priešiški kaip NVS narių Armėnijos ir Azerbaidžano. Šios šalys kariavo dėl ginčytino anklavo ir iki šiol nėra pasirašiusios taikos sutarties. Ir jos priklauso vienai sąjungai. Ar tokia sąjunga gali gyvuoti?


Nepriklausomų Valstybių Sandraugos sukūrimas tarybinės Vidurinės Azijos respublikų vadovus užklupo nepasirengusius. Tačiau naujoji sąjunga turėtų būti naudinga šioms musulmoniškoms valstybėms. Pasirašyta sandraugos sutartis nepririša jų neribotam terminui. Pripažintas jų suverenitetas, ir jos gali bandyti pereiti, remdamosi savo nacionaliniais ir kultūriniais ypatumais, į industrinę visuomenę. Penkių Vidurinės Azijos valstybių ir Azerbaidžano vadovai kreipia savo akis į užsienio pasaulį, manydami, kad jų mineraliniai ir naftos turtai pritrauks užsienio kapitalą. Kai kurios šalys, turinčios geopolitinių interesų tame regione, pavyzdžiui, Turkija ir Iranas, kaip pagrindinės pretendentės, net pasirengusios tarpusavyje konkuruoti dėl įtakos. Turkija - musulmoniška, demokratiška ir provakarietiška šalis - mano, kad ji yra vienintelis tinkamas modelis Vidurinei Azijai, taip pat ir Azerbaidžanui. Turkai jau sumokėjo už telekomunikacijų patobulinimą Azerbaidžane, neseniai Kazachstano, Uzbekistano ir Turkmėnistano prezidentams pažadėjo padėti finansuoti naujus transporto ryšius ir bendras ekonomikos įmones. Iranas stengiasi nepasiduoti Turkijai. Nors jis padeda mečetėms ir religinėms mokykloms, aiškiai siekia sudaryti įspūdį, kad yra ne tik musulmoniška, bet ir industrinė visuomenė. Iranas rengiasi panaudoti Taškentą kaip susisiekimo oru Azijoje centrą, kad galėtų įgyvendinti bendras programas Turkmėnistane ir Azerbaidžane, kurie turi dideles naftos atsargas, ir padėti sukurti regiono bankų sistemą. Teheranas jau atidarė konsulatą Tadžikistane ir numato įrengti tiesioginį telefono bei televizijos ryšį su tuo regionu. Saudo Arabija, sunerimusi dėl tokių Irano siekių, taip pat rodo susidomėjimą šiuo regionu. Ji, kaip ir Iranas, padeda religinėms bendruomenėms, šelpia jas religine literatūra. Arabai taip pat nori sukurti bankų sistemą. Jie jau atidarė bankus Kazachstane ir Uzbekistane. Vidurinės Azijos vadovai, kurie nusprendė kurti pasaulietines valstybes, nenori, kad visa pagalba būtų tik „broliška“ musulmonų parama, ir stengiasi gauti kapitalinių įdėjimų iš kitur, ypač iš Azijos. Kinija domisi Kazachstanu, Kirgizstanu ir Uzbekistanu. Kinija ir Kazachstanas jau turi tiesioginį geležinkelį, o Pietų Korėja yra svarbus kapitalo investavimo šaltinis Kazachstane ir Kirgizstane reikalaujančiose daug technikos pramonės šakose. Šios naujosios valstybės reikalingos paramos, visos jos turi gauti visišką diplomatinį pripažinimą. Svarbiausias Amerikos uždavinys turėtų būti - užtikrinti šiame regione stabilumą. Be stabilumo nesutvirtės demokratija. Jeigu čia būsime neveiklūs, vakuumą užpildys Vidurinės Azijos kaimynai musulmonai. Jungtinės Valstijos nesuinteresuotos, kad pasikeistų strateginis balansas Pietvakarių Azijoje. O šitai, be abejonės, įvyks, jeigu nebūsime aktyvesni. Iš „The New York Times“ Kaip rašo RIA „Novosti“ korespondentas Vladimiras Ivanovas, ir Pakistano biznieriai veržiasi į Vidurinės Azijos rinką. Kai Islamabadas pripažino šias buvusios TSRS respublikas, Pakistano verslininkus ėmė krėsti „aukso karštligė“. Biznieriai tiesiog veržiasi į daug žadančią Vidurinės Azijos rinką. Tačiau plačiam ekonominiam ir prekybiniam bendradarbiavimui trukdo afganų problema. Todėl galima tikėtis, kad galingi prekybos, pramonės ir finansų lobiai vis daugiau spaus vyriausybę, kad ši sureguliuotų santykius su kaimyniniu Afganistanu. Islamabado politika kritikuojama spaudoje. Vieni mano, kad vyriausybė pernelyg vangiai mezga ryšius su NVS Vidurinės Azijos respublikomis. Antri perspėja dėl per didelės euforijos. Laikraštis „Muslim“ klausia: „Ką gali duoti Pakistanas, kuriame gyventojų raštingumas tesiekia 15-20 procentų, Vidurinės Azijos respublikoms, kuriose - visuotinis raštingumas? Ar reikalingos joms mūsų prekės, kai kontrabandiniai turgūs Pakistane užtvindyti pigiomis ir geromis prekėmis iš tų respublikų?“ Trukdo plėtoti abipusius naudingus ryšius tarp Vidurinės Azijos bei Pakistano ir informacijos apie šalių ekonomikos galimybes nebuvimas. Kaip praneša laikraštis „News“, dėl techninių kliūčių vis atidedamas tiesioginės oro linijos tarp Pakistano ir Uzbekistano atidarymas.


Kai seilėdami piktą cheminį pieštuką rašydavom ant drobe aptrauktų dėželių “Krasnojarskij kraj., Irkutskaja oblastj, Vorkuta” ir t. t., - nė nemėginome įsivaizduoti, kokion šalin tie siuntiniai keliaus. Ji buvo ne tik už mūsų tikrovės, bet ir už fantazijos ribų. Kai Aleksandras Solženicynas tą ribą perkirto, pasaulis aiktelėjo ir greitai vėl užsidengė akis, kad išgąstis nepakenktų sveikatai. O siuntiniai dar ėjo, tik gal sumaniau įpakuoti, gražiau, kitokiu pieštuku užrašyti. Kai Sąjūdžio prikelta Lietuva plėšė iš amžinojo įšalo savo tautiečių kaulus ir gabeno juos namo, vyko apeiga, kurios prasmę sunku apsakyti, bet tikslas buvo aiškus: susivienyti. Dabar, kai minim Sąjūdžio dešimties metų sukaktį ir pusę amžiaus nuo didžiosios lietuvių tremties, šią apeigą verta iš naujo apmąstyti. Ar neišblėso jos reikšmė? Štai jauna žurnalistė, plepėdama naujuoju stiliumi per ”Panoramą“ apie Sąjūdžio sukakties renginius Kaune, tegali pasakyti, kad jis įsiveržė į pilkoką anų dienų gyvenimą ir paskatino labiau domėtis politika. Vargšelis… O įvykius po Romo Kalantos susideginimo toks pat balselis pavadino hipių riaušėmis. Senovės Japonijoje kai kurie valdovai savo politinius priešininkus naikindavo atimdami jiems galimybę turėti palikuonių. Atskirdavo šeimą nuo kitų žmonių, nors šiaip leido gyventi netgi prabangiai. Sovietų okupuotoje Lietuvoje laisvės kovotojų vaikai nespėjo gimti, nes jų tėvai žuvo miškuose, kalėjimuose. Kiek neužaugusių mirė iš bado tremtyje, turbūt nesuskaičiuota. Tad nėra ko stebėtis, kad dabar visuomenėje vyrauja tie, kurie geriausiai prisitaiko. Ir prie anų sąlygų, ir prie šių. Tokia juk Darvino teorija. Gal kada nors jau nepriklausomoje šalyje augusiems studentams skaitant naujausią mūsų istoriją bus keista, kad išsivadavimo idėja brendo ne auditorijose ir bendrabučiuose. Nejaugi tas jaunimas buvo senas… Šiaip ar taip - apsipratęs su sovietine melo tikrove, kuri nemažai daliai teikė gerą, o daugumai - saugų ribotą gyvenimą. Apvaizda lėmė nepriklausomybės laikui ateiti anksčiau, kol ją pasiekti dar užteko neapsipratusių, kurie, deja, vis labiau stumiami į valstybės gyvenimo pakraščius, kad jų nusivylimo garsas mažiau erzintų. Naujasis Prezidentas, regis, supranta nepriklausomos respublikos skolą tiems, kas už ją padėjo galvas, iškentė kančias ir neketina jos atlyginti ”socialinėmis garantijomis“ (tai savaime aišku), apdovanojimais, pagerbimais švenčiant sukaktis. Atlyginti galima tik vieninteliu būdu: neišduodant. Juk šitie žmonės yra tikrasis mūsų tautos elitas, savo auka ir dvasine patirtimi iškilęs virš visų buvusių ir esamų sluoksnių, tapęs moraliniu imperatyvu ateičiai. Tai galgi santarvės idėja pasisuks ir ten, kur ”nepriklausomos” žiniasklaidos išjuokta po ”megzta berete” kiūto Tėvynės meilė? Gal ir Bažnyčia susirūpins savo pasitikėjimo reitingu šalia ketvirtosios valdžios, kuri muilo burbulais, anot Kęstučio Girniaus, didina ir šiaip nemenką visuomenės paranoją. Aiškiau patars motinoms sieti ekranuose rodomą smurtą bei ištvirkimą su jų vaikų žudymu, prievartavimu, o valdžią paragins greičiau priimti demokratinei valstybei būtinus įstatymus dorovei ginti. Gal net genocido vykdytojai susilauks šiokio tokio atpildo, paskelbus karo nusikaltimais masinį žmonių trėmimą? Baigiantis Antrajam pasauliniam karui amerikiečiai, sako, filmavę nacių koncentracijos stovyklas ir varu varę vokiečius žiūrėti tų vaizdų. Sovietų Sąjungoje gulagų kaliniai ”vykdė didžiąsias komunizmo statybas” ir juos kartais filmuodavo kaip savanorius komjaunuolius. Apie tai rašo Lietuvos Respublikos Seimo narys Antanas Stasiškis enciklopedinio žinyno ”Tremties ir kalinimo vietos“ įvade. 1957 metais jis ir rašytojas Eugenijus Ignatavičius dalyvavo garsiosios Kuibyševo elektrinės statyboje. ”Eini į darbą ar iš darbo, kelias pakyla ant kokios nors aukštumėlės, ir prieš akis atsiveria fantastiškas vaizdas: per pilką lauką, kiek akys užmato, visais keliais, į visas puses slenka pilkos, murzinos ”zekų” - XX amžiaus vergų - kolonos, apsuptos automatais ginkluotų kareivių ir lydimos šunų. Eina iš lėto, neskubėdamos, tačiau atkakliai, tarsi fatališkai. Jų be galo daug - tūkstančių tūkstančiai. Daugiau nieko nematyti, nėra net automobilių: keičiasi kalinių pamainos, keliai užimti - kolonos kelio neužleis! Tik prie kelių sankryžos stovi keliolikos metrų aukščio ir pločio pano: Stalinas raudonu pieštuku užbraukia žodį “dykuma” ir rašo ” sodas”, o virš koncentracijos stovyklos vartų iš tolo šviečia užrašas ”Miru mir” (”Taiką pasauliui!”). Tai buvo jau po ”didžiojo vado” mirties. O štai kaip atrodė Spasko koncentracijos stovykla Kazachijoje netoli Karagandos. Carų laikais Didžiosios Britanijos bendrovės ten kasė vario rūdą. Po 1917 Spalio perversmo anglų statytuose dviejuose mūriniuose pastatuose veikė nepilnamečių pataisos darbų kolonija, per II pasaulinį karą - japonų belaisvių stovykla. 1948 metais čia buvo jau didelė ligonių ir invalidų koncentracijos stovykla. Joje kalėjo politiniai kaliniai, praradę sveikatą kitose gulago (Kolymos, Norilsko, Džezkazgano) stovyklose. Vienu metu čia būdavo 15-20 tūkstančių kalinių iš daugelio Sovietų Sąjungos respublikų ir užsienio valstybių. Darbingieji kaliniai statė Spasko miestą, karjere skaldė akmenis, stovyklos teritorijoje mūrijo sienas, aplink zonas ir visą koncentracijos stovyklą pastatė kalėjimą, barakus, tvarkė aplinką. Dirbo invalidai be rankos ar abiejų, be kojos, akli, kurti: berankiai iš akmens skaldyklos nešiojo akmenis ant kaklo pakabintuose maišuose, aklieji - pririšti prie reginčiųjų. Kasdien mirdavo dešimtys kalinių, tačiau bendras skaičius nemažėjo - nuolatos buvo atvežama naujų. 1950 įvestas ypatingasis (katorgos) režimas. Spaske, kai kurių ten buvusių manymu, lietuviai sudarė apie 20 proc. visų kalinių. Tai buvo daugiausia partizanai, jų rėmėjai, ryšininkai: ūkininkai, miesto ir kaimo inteligentai, kariškiai, 10 kunigų, daug jaunimo. Knygoje įdėta ir šio lagerio fotografija, daryta 1955 metais, kai jis oficialiai jau buvo panaikintas, bet iš tikrųjų dar veikė, tik ne tokiu mastu. Apskritai vaizdo dokumentų šiam leidiniui labiausiai trūko. Ypač apie pirmuosius, sunkiausius metus. Gal Rusijos archyvuose jie guli, bet dar, matyt, praeis daug laiko, kol ši valstybė drįs pažvelgti į akis savo praeičiai ir atvers slaptas saugyklų duris. Vis dėlto šiek tiek palengvėjus tremties sąlygoms viena kita mėgėjiška nuotrauka atsirasdavo. Jų gi taip laukė artimieji Lietuvoje! Todėl jaunų mergaičių šypsenos prieš objektyvą kupinos vilties, energijos. Kapinių, laidotuvių nuotraukos, miško darbai, gamtos vaizdeliai, pačių susiręstos trobelės, mažutis ūkis, gelbėjęs nuo bado tuos, kurie liko gyvi. Tarytum normalus gyvenimas. O žodžiai byloja tikrą tiesą. Jie pagrindiniai liudininkai nuo pasaulio pradžios. Todėl sumanymą parengti antrąją ”Tremties ir kalinimo vietų” laidą reikia vykdyti kuo skubiau, kol šitie liudininkai neišėjo amžinybėn kartu su žmonėmis, galinčiais atkurti mūsų naująją istoriją bei ”geografiją”, kurias privalo pažinti jaunoji karta. Tad ji ir turi imtis darbo. Studentai, moksleiviai, kraštotyrininkai, skautai, žygeiviai - didelė talka. Per vieną vasarą suspėtų aplankyti visus buvusius tremtinius, politinius kalinius ir užrašyti jų atsiminimus pagal parengtą metodiką. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centre tuo rūpinasi leidinio redaktorė Aldona Juodvalkytė-Suščenkienė. Ji nuveikė išties milžinišką darbą pirmai žinyno laidai ir aišku, negali nurimti žinodama, kad nyksta neįkainojamas tautos ir valstybės turtas. Kol kas aprašyta 900 tremties ir kalinimo vietų. Sudarytas žemėlapis, pateikiantis gan aiškų vaizdą, kur lietuviai buvo vežami, ko kiems darbams, kokiam režimui. Visa tai bus papildyta, patikslinta. Išklausinėjus daugiau žmonių, susidarys tikresnis vaizdas tos nežinomos šalies, kurią dabar atrandame lyg apmarintą savo kūno sopulį. Sibiro žemė nekalta, kad ją ”naujo gyvenimo” kūrėjai pavertė kalėjimu. Kadaise ramios, su gamta sutapusios medžiotojų, žvejų tautelės savo pėdsakus paliko ir kai kuriuose kančios vietų pavadinimuose. Bet dauguma jų aišku pakeista, nes visos užimtos teritorijos ”nuo seno priklausė Rusijai”. Žmogaus pažeminimas didingos gamtos akivaizdoje turbūt įspaudžia sielon ypatingą ženklą. Gal tai išties tragedijosužaugo tremtyje. O 1941-jų metų tremtinio (jam tada buvo devyneri) Mindaugo Babono atsiminimų knygoje aprašyta kelionė Komijos upe pas tėvą, nuolat atskiriamą nuo šeimos sunkiems darbams. Gavusi kvietimą ir leidimą vykti motina su penkiais vaikais pačių pasidarytu plaustu leidosi į vandenį, ką tik ledams išplaukus. Naktį užklupo audra, plaustą bangos mėtė, daužė, tačiau prityrę sielių plukdytojai šiaip taip atsilaikė. ”Po audros buvo įtartinai tylu. Mūsų klausą pasiekė kažkoks keistas šniokštimas. Pradėjome dainytis ir staiga, viską supratę, net rankomis kaip irklais ėmėme mojuoti stumdamiesi kranto link. Žmogaus ir vandens jėgos nelygios. Plaustą nešė lyg šapelį. Krante iš kažkur atsirado žmonės, jie mums rėkė ”Kur jus velnias neša? Irkitės į krantą, žūsite”. Ir patys sušoko į valtis, skubėjo mūsų link… Tik išlipę į krantą atgavome žadą. Vyrai, pamatę mūsų išsigandusius veidus, švelniai pabarė: ”Kaipgi leidotės į tokią kelionę nieko neįspėję. Laimė, kad mes netyčia pamatėm. Negi nežinojote, kad Nemo žiotys užtvertos užtvanka. Čia rąstų galybė - jie būtų sutraiškę jus.” Vyrai atlaisvino plaustą, jį pagriebė vanduo per keletą sekundžių sudorojo. Rąstai pabiro kaip degtukai iš dėžutės.” Komendantas žadėjo pranešti apie šeimos atvykimą, tačiau nepranešė. Kas jam kelių ”liaudies priešų” žūtis. Užmiršti tokius dalykus, žinoma, gali tik buvę okupacinio režimo vykdytojai – komunistai. Jiems tai nesunku… O iš tikrųjų nuolat aimanuojantiems lietuviams reikėtų vietoj duonos ant stalo padėti knygas apie kalėjimus ir tremtį. Gal jie per porą dienų atsipeikėtų ir, užuot skundęsi, pradėtų labiau rūpintis didžiausiu visų musų turtu – nepriklausoma valstybe. Tik ji užtikrins žmogišką gyvenimą ir gins nuo panašios lemties.


Argentinos prezidentas Arturas Frondisis paskelbė, kad viso jo kabineto nariai atsistatydino, praneša informacijų agentūros iš Buenos Aireso. Kaip matyti iš agentūrų pranešimų, jie atsistatydino, dėl to, kad Frondisiui daro spaudimą Argentinos ginkluotųjų pajėgų vadovai, siekdami neleisti peronistų partijos atstovams, laimėjusiems kovo 18 d. rinkimuose, užimti savo pareigas. Frondisis ir ginkluotųjų pajėgų vadovai susitarė, kad bus sudarytas koalicinis karinis-civilinis kabinetas. Jo narius-kariškius skirs ginkluotųjų pajėgų vadovai, o civilius – prezidentas Frondisis. Kaip praneša Reuterio agentūra, prezidento kanceliarija paskelbė, kad Frondisis „nedelsiant pradės konsultuotis dėl koalicinio kabineto sudarymo“. Imamasi priemonių užkirsti kelią liaudies veiksmams prieš valstybinio perversmo grėsmę. Vakar vakare vyriausybė paskelbė, kad Buenos Aireso centras yra karinė zona.


1928 m. kovo mėn. 10 – 11 d. Šiauliuose Pašto ir Telegrafo tarnautojų klube (palei paštą) šaukiamas Lietuvos Pienininkų ir kontrolasistentų sąjungos narių visuotinas suvažiavimas, į kurį kviečiami atvykti visi pienininkystės ir gyvulininkystės srityje dirbantieji specialistai nariai ir nenariai. 1928 m. kovo mėn. 10 – 11 d. Šiauliuose Pašto ir Telegrafo tarnautojų klube (palei paštą) šaukiamas Lietuvos Pienininkų ir kontrolasistentų sąjungos narių visuotinas suvažiavimas, į kurį kviečiami atvykti visi pienininkystės ir gyvulininkystės srityje dirbantieji specialistai nariai ir nenariai.


Kada vokiečiai pasiekė savo galybės kulminacinį punktą, kada jie veržėsi prie gražaus Stalingrado miesto ir siekė plačiuosius Volgos slėnius, o jų batai mindžiojo derlingąjį Ukrainos juodžemį, vokiečiai buvo nepaprastai išdidūs. Apie tai mums papasakojo Jankauskytė Karolina. 1941 m., kai hitlerininkai veržėsi į Žemaitiją ir nešė baisųjį siaubą, Jankauskytė evakuavosi į Tarybų Sąjungos gilumą. Bet jai nepavyko pabėgti nuo galvažudžių. Prie Minsko ją pavijo vokiečių tankistai ir norėjo sušaudyti. Tik laimingo atsitikimo dėka ji išvengė mirties ir grįžo į tėviškę. Bet tais pačiais metais ją suėmė ir išvežė į Klaipėdą pas mėsininką, kur ji išbuvo ištisus metus. Veržli jaunosios mergaitės prigimtis neleido vergauti vokiečiui, kuris ją mušė ir koliojo paskutiniais žodžiais. Jankauskytė pabėgo į namus, bet arbeitsamtas ją surado ir vėl pasiuntė tam pačiam mėsininkui. Drūtas, išsipūtusiais nuo persivalgymo žandais, mėsininkas dar labiau ėmė ją skriausti. Mergaitė neišlaikė. Pabėgo iš mėsininko ir slapstėsi pas savo draugę. — Kada mane gestapininkai surado vienos kratos metu, — pasakoja Jankauskytė, — aš maniau, kad jie mane užmuš. Suspardytą ir iškankintą mane įmetė į kalėjimą. Teismas nuteisė ją vieneriems metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Prasidėjo jos tolima kelionė į Saksoniją. Stovykla Ceitheim. Viena lietuvaitė tarp dešimties tūkstančių svetimtaučių darbininkų. — Mes dirbome prie municijos sandėlių, — pasakoja toliau mergaitė. — Darbas buvo pavojingas. Kiekvieną dieną būdavo nelaimingų atsitikimų. Granatos ir sprogstamoji medžiaga nutraukdavo neprityrusioms mergaitėms kojas ir rankas. Invalidų skaičius didėjo. Jos buvo šalinamos ir mes nežinodavome apie jų likimą. Graudu būdavo žiūrėti kaip jaunos ir žydinčios mergaitės ėjo be rankų, sužalotais veidais… Barakuose mes slapstėmės ir vengėme eiti į darbą. Tada mus gaudydavo ir žiauriai mušdavo. Bet kada atskrido bombonešiai ir padegtas miestelis liepsnojo, mes leidomės į plačiuosius laukus. Raudonoji Armija ėjo mūsų išvaduoti. Ir kada mes su viena rusaite pasiekėme Rizos miestelį, vokiečių jau nesuradome. Mus pasitiko smagūs raudonarmiečiai. Tada iš stovyklų ir miškų išėjo belaisviai. Moterys su kūdikiais ant rankų, jauni vyrukai ir merginos. Išblyškę veidai švytėjo iš džiaugsmo, nes visų laukė naujas ir laisvas gyvenimas. Visų mūsų buvo vienintelis kelias — kelias į Tėvynę. Stonys Juozas, buvęs „Tiesos“ korespondentas, pirmaisiais tarybiniais metais dirbęs Tauragės plytinės direktorium, nekartą sėdėjęs smetoniškame kalėjime už priešfašistinę veiklą, vokiečiams okupavus Lietuvą, pasijuto bekabąs ant kartuvių kilpos. Už jo galvą siūlyta kaina, kaip už gerą dviejų aukštų namuką. Tačiau tą aukštai įkainotą galvą vokiečiams ne taip lengvai pavyko rasti. Stonys slapstėsi pas valstiečius, dirbo tenai staliumi, o valstiečiai jį kaip galėdami slėpė. Tačiau budri gestapininko akis susekė jį ir tarp krūmokšnių pasislėpusį. 1943 m. rudenį per purvus ir lietų nuvarė gestapininkai Stonį į Raseinių kalėjimą, iš ten — į Šiaulių ir, pagaliau, išgabeno net į Hamburgą. Drauge su juo išvežė tuo kartu dar apie 170 lietuvių. Hamburgo darbo stovykloje jie surado keliasdešimt tūkstančių belaisvių įvairiausių tautybių: čia buvo rusai, prancūzai, olandai, belgai ir kt. — Man ir dabar dar sunku kalbėti apie tą laiką, kurį mes išgyvenome Hamburge… Netgi tas žodis „išgyvenome“ čia netinka … Tiksliau bus — iškentėm. Kai priartėjo frontas, mes, ilgiau nebegalėdami laukti išgelbėjimo dienos ir norėdami greičiau ją priartinti, keliese pabėgome iš Hamburgo stovyklos, tikėdamiesi pasiekti Raudonąją Armiją. Bet ir vėl… Kistrau miestelyje mus areštavo vokiečių policija ir pasodino kalėjiman. Teko dar 11 dienų čia iškęsti, kol atėjo išvadavimas. Tos paskutiniosios dienos buvo ypač sunkios… Žinome, kad čia pat, už keliolikos kilometrų nuo mūsų žmonės jau laisvi, jau vėl pradeda dirbti, kurti naują laisvą gyvenimą, o mes tūnome už mūro sienų, badu marinami ir visaip sužvėrėjusių fašistų kankinami. — Jei mums galas, tai tegu ir jums būna galas, — sakydavo jie ir, tikrai darė viską, kad mums tą galą priartintų… Žmonės krito kaip musės. Bet.. atėjo gegužės trečioji… Diena, kurios aš niekada nepamiršiu! Suaugęs, daug gyvenime patyręs tvirtas vyras J. Stonys staiga pradeda verkti, prisiminęs išvadavimo dieną. — Pirmam sutiktam raudonarmiečiui aš puoliau ant kaklo, apsikabinau ir verkiau iš džiaugsmo, lyg vaikas!… — sako jis, šluostydamas ašaras. — Ir štai, — kalba jis toliau, — gegužės 31 d. aš jau buvau Tauragėje. Čia pailsėjau, atsigavau… Dabar pirmiausia surasiu, jei tik jie dar gyvi, savo žmoną ir vaiką, kurie liko Viduklėje, o tada — į darbą, į darbą. Dirbsiu visomis savo jėgomis, visa širdimi savo laisvos tėvynės atstatymui, dirbsiu, kad neliktų nė ženklo, kad iš šaknų būtų išrautos visos piktžolės, kurias kruvinieji fašistai pasėjo mūsų krašte. Atsisveikinant, drg. Stonys liūdnai šypsodamasis prideda: — Taigi, grįžtam gyveniman mes, parduotieji žmonės. Juk policininkai už kiekvieną išduotą žmogų iš vokiečių gaudavo 7 punktus, už kuriuos galėjo pirkti degtinės ar kojines. Mane pardavė vietos policininkas už dvi poras kojinių… Ant lovos valgo pietus du jauni berniokai iš Latgalės: 20 metų Aleksandras Ločmelis ir 20 metų Tadas Kukuls. Kukuls išbalęs lyg lavonas, kosi, atsikrenkščia kraujais ir drebančia ranka vos nulaiko šaukštą. — Dvi dienos Vokietijos fabrike man atėmė visą gyvenimą, — sako jis, vėl stipriai užsikosėdamas. — Aš žinau, kad dabar man nebeilgai liko gyventi… Kad nors savo tėviškę pamatyčiau …. Abu tie kaimo berniokai mažažemių valstiečių sūnūs, buvo suimti už pagalbos teikimą tarybiniams partizanams. Ločmelis išvežtas drauge su tėvu, motina ir 18 metų seserimi. Iš pradžių jie sėdėjo Rygos rajono koncentracijos stovykloje, bet 1943 m., artėjant frontui, vokiečiai visus kalinius išgabeno Vokietijon. Šeima buvo išsklaidyta. Iš Rygos į Noigamą, Hamburgo rajone, vienu metu išvežta 6.000 žmonių. Noigame jų jau laukė apie 72.000 tokių pat hitlerinių aukų iš įvairių kraštų. Čia žmonės nebuvo laikomi žmonėmis, todėl ir vardais jų nevadino: pakako numeriukų, kuriuos jie turėjo nešioti, lyg šunys, ant kaklų ir prie krūtinės.


Per papildomuosius parlamento rinkimus Saintivese laimėjo liberalų kandidatė ponia Runeiman. Jos vyras taip pat yra žemųjų rūmų atstovas. Anglų parlamento istorijoj pirmą kartą atsitinka, kad vyras ir moteris turėtų vietas žemuosiuos rūmuos.


Moralinis kolonizatorių pralaimėjimas Sueco klausimu

Imperialistų spaudimas Egiptui per paskutinę savaitę sustiprėjo. Nors liaudies masės visame pasaulyje nepaprastai nepalankiai įvertino jų veiksmus, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės tebevykdo karinius pasirengimus visai arti Egipto. Susidaro įspūdis, kad Vakarų valstybių vyriausybės sąmoningai kaupia šiame rajone „sprogstamąsias medžiagas“, laukdamos „atsitiktinumo“, kuris sukeltų karo gaisrą. Apie tai atvirai svajoja kai kurie reakciniai laikraščiai, tikėdamiesi, kad provokacijos prieš Egiptą sukels kokį nors Egipto patriotų pasipiktinimo aktą ir tada bus galima pradėti agresiją. Dirbančių Sueco kanale locmanų užsieniečių atšaukimas buvo viena tokių provokacijų. Jos iniciatoriai tikėjosi, kad, išvykus prityrusiems locmanams, navigacija kanalu bus sutrikdyta, jeigu nenutraukta visai. Tuo atveju būtų paskelbta, kad Egipto administracija „nepajėgia“ užtikrinti normalų naudojimąsi kanalu, kad Naseras „uždarė“ tarptautinį kanalą ir kad bet kurie veiksmai prieš Egiptą, jų tarpe ir karo veiksmai, pateisinami. Buržuaziniai laikraščiai neslepia savo nusivylimo - priešingai jų lūkesčiams egiptiečių locmanai, dirbdami dieną ir naktį, susidorojo su uždaviniu vesti laivų vilkstines kanalu. Tai atėmė iš kolonizatorių ne tik svarbų kozirį jų orientacijoje į karinį įsiveržimą, bet ir sukomplikavo Daleso užplanuotos uzurpatoriškos „Sueco kanalo naudotojų asociacijos“ steigimą. Laikraštis „Niujork Taims“ rašo: „Pranešimai iš Egipto parodė, kad Egipto locmanų vadovaujamas eismas kanalu toliau vyksta be pertrūkio. Šis faktas, matyti, atima iš numatytos naudotojų asociacijos jos pateisinimą arba bent skubotumą“. Tačiau tie, kuriuos įniršino nutraukusio kolonijinius pančius suverenaus Egipto savarankiški veiksmai, nenori su tokiais faktais skaitytis. Trijų Vakarų valstybių sušauktame separatiniame Londono pasitarime Anglijos, Prancūzijos ir JAV atstovai tebereikalavo įsteigti nelemtąją „asociaciją“, neslėpdami, kam ji išgalvota. Selvinas Loidas, Anglijos užsienio reikalų ministras, savo kalboje Londono pasitarime pareiškė: „Jeigu Kanalo naudotojų asociacija bus įsteigta, o pulkininkas Naseras atsisakys su ja bendradarbiauti arba atsisakys Kanalo naudotojų asociacijos paslaugų, tada taps aišku, kiek Egiptas neteisus. Tada bus galima padaryti teisėtą spaudimą“. „Naudotojų asociacijos“ svarbiausiasis iniciatorius Džonas Fosteris Dalesas Londono konferencijoje pasirodė „griežtų priemonių“ šalininko vaidmenyje. Kaip atstovas Jungtinių Amerikos Valstybių, kurių valstybės veikėjai šiuo metu dėl būsimųjų rinkimų ypatingai siekia pademonstruoti amerikiečių tautai savo taikingumą, p. Dalesas pavaizdavo visą reikalą kaip kažkokį „smurtą“ ir „neteisėtumą“ reiškiamus… Egipto. Iš tokios pozicijos jam jau buvo lengva teisinti jėgos politiką. Nuolaidos tik dėl taikos išsaugojimo yra be naudos, – pareiškė jis, jeigu jos nėra susijusios su sureguliavimu pagal teisingumą. O teisingumu Dalesas, kaip žinoma, laiko užsienio monopolijų viešpatavimo įamžinimą, tame tarpe viešpatavimą nebeegzistuojančios „Sueco kanalo kompanijos“ egiptiečių tautai ir egiptiečių tautos nuosavybei. Reakciniai Vakarų politikai vėl demonstruoja, kaip ne kartą yra buvę istorijoje, nuostabų aklumą. Jie nenori skaitytis su milžiniška, dešimteriopai išaugusia kolonijinę vergovę nusimetusių arba nusimetančių tautų jėga. Negalima nesutikti su Švedijos laikraščio „Morgen Tidningen“ užsienio politikos apžvalgininku Nilsu Boru, kuris smerkia atkaklų Vakarų valstybių nenorą atsisakyti kolonijinio viešpatavimo sistemos. „Jau juntami, - rašo jis, – požymiai, kad pastarųjų metų pasaulinių įvykių vystymasis pradėjo pakirsti ginklavimosi konjunktūrą, kad „jėgos politikos“ kariniai aljansai pradėjo braškėti iš pat pagrindų… O tie, kurie prisiėmė „vadovauti“ esamos tvarkos gynimui, neketina keisti kurso… Naujai gimę burbonai vis dar nieko neišmoko“. Pastaruoju metu Vakarų valstybių politikai Suecą liečiančiais klausimais veikė nepaprastai greitai. Rugsėjo 12 d., po 3–4 dienas trukusių slaptų pasirengimų, Anglijos ministras pirmininkas – Bendruomenių rūmuose, o Prancūzijos ministras pirmininkas – kalboje per radiją paskelbė, kokia priemonė išgalvota, siekiant priversti Egiptą paklusti kolonijinių valstybių valiai. Ši priemonė buvo projektas įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“, tai yra apsišaukėlišką naują „kompaniją“, kuri pareikalaus, kad Egipto vyriausybė perduotų jai pagrįstas savo teises valdyti kanalą, o jeigu ji nepaklus, tai tas sukels ekonomines ir karines sankcijas. Projekto autorius, kaip netrukus paaiškėjo, buvo tas pats Dalesas. Po to už savaitės Anglijos sostinėje prasidėjo pasitarimas. Į jį be Anglijos, Prancūzijos ir JAV atstovų, atvyko dar 15 šalių atstovai. Kad šis pasitarimas būtų sėkmingas ir planas įsteigti „Sueco kanalo naudotojų asociaciją“ būtų tvirtesnis, JAV metė ant svarstyklių lėkštės ne tik savo prestižą, bet ir didžiulę sumą pinigų. Atvirai remdamos ir iš anksto numatydamos Sueco kanalo boikotą, nes Egipto atsisakymas paklusti naujam Vakarų valstybių ultimatumui neabejotinas, JAV žada asignuoti pusę milijardo dolerių padengti nuostoliams tų šalių ir tų laivybos kompanijų, kurios siųs savo laivus, aplenkdamos Suecą, aplink Afriką. Juk, kaip žinoma, kelias, pavyzdžiui, nuo Bombėjaus į Londoną per Sueco kanalą lygus 6.260 mylių, o per Gerosios Vilties ragą – 10.720 mylių. „Amerika, – rašo šia proga Egipto laikraštis „Aš-Šab“, – yra pasirengusi išleisti šią milžinišką sumą pinigų tam, kad padėtų kai kurioms šalims boikotuoti Sueco kanalą ir kad Egiptas netektų priklausančios rinkliavos už laivų praplaukimą, kanalu… Štai tikrasis Amerikos veidas! Kas dabar patikės, pone Dalesai, jūsų pareiškimams apie tai, kad reikia taikiai išspręsti Sueco problemą? Kas patikės pareiškimams, kad Amerika siekia draugystės ir bendradarbiavimo?“ Ir štai nepaisant amerikinio dėdės dosnumo, trijų valstybių planas patyrė moralini krachą Londono konferencijoje. Tokios, atrodytų, „ištikimos“ Vakarams valstybės, kaip Ispanija ir Pakistanas, atsisakė dalyvauti apsišaukėliškų svetimo kanalo „savininkų“ „asociacijoje“. Ir daugelis kitų pakviestų į konferenciją „naudotojų“ paskubėjo sąlygoti savo dalyvavimą „asociacijoje“ reikalavimu – jokiu būdu nesigriebti jėgos. Jau pirmoji Londono konferencijos diena, pasak Šveicarijos laikraščio „La Siuis“, „išsklaidė visas iliuzijas“, kurias turėjo JAV, Anglija ir Prancūzija dėl „asociacijos“ projekto realizavimo. Vieninga visų kitų Arabų valstybių parama Egiptui, už taikų ginčo išsprendimą stovinčios Indijos pozicija, Azijos, Afrikos, Lotynų Amerikos viešoji nuomonė – visa tai dabar yra nepaprastai didelė jėga, kliudanti imperialistiniams sluoksniams išspręsti Sueco klausimą taip, kaip jie norėtų. Didžioji anglų tautos dauguma stojo prieš jėgos naudojimą Egipto atžvilgiu. Tokia pat prasme pasisako dauguma prancūzų. Provokacinę Vakarų valstybių liniją sudaryti Egipte kažkokį pretekstą agresijai plačioji visuomenė visuotinai pasmerkė visose šalyse. Didžiulį įspūdį visame pasaulyje padarė aiškus Tarybinės vyriausybės pareiškimas apie būtinumą taikiai išspręsti Sueco klausimą. Sirijos laikraštis „AnNasr“ rašė, kad visos pažangiosios spaudos pareiga yra plačiai nušviesti šį nepaprastai svarbų dokumentą, kuris, laikraščio išsireiškimu, „silpnina imperialistų mėginimus griebtis ginkluotosios jėgos prieš Egiptą dėl Sueco problemos“. O tą dieną, kai Vakarų laikraščiai paskelbė TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. A. Bulganino atsakymus į Kingsberio Smito klausimus dėl galimybės sušaukti naują vyriausybių Vadovų pasitarimą Sueco klausimu, Anglijos liberalų laikraštis „Nius Kronikl“ tokiais žodžiais išreiškė savo pažiūrą į šį įvykį: „Tuo metu, kai Dalesas, kalbėdamas Londone, stengėsi išgelbėti nuo kracho savo naująjį Sueco projektą, maršalas Bulganinas Maskvoje paskelbė, kad jis sveikina didžiojo ketverto – plius Indija ir Egiptas – vadovų pasitarimą šiam ginčui išspręsti“. Tautos pripažįsta teisėtu tik taikų būdą tarptautiniams nesutarimams spręsti derybomis. Tik šį būdą jos rems.


AR PAŽEIDŽIAMOS ŽMOGAUS TEISĖS LIETUVOJE?

Gruodžio 22 dieną Europos Tarybos parlamentinės asamblėjos Teisinės ir žmogaus teisių reikalų komisijos delegacija susitiko su Lietuvos Seimo Žmogaus ir piliečių teisių bei tautybių reikalų komiteto atstovais. Kadangi šis komitetas ir jo pirmininkas M.Stakvilevičius patvirtinti tik prieš savaitę, į susitikimą buvo pakviestas buvęs šios komisijos pirmininkas J.Jurgelis. Kaip J.Jurgelis pasakė Eltos korespondentei, Europos Tarybos komisijos nariai neturėjo didelių priekaištų dėl žmogaus teisių pažeidimų Lietuvoje. Jie domėjosi mirties bausmės taikymu, tautinių mažumų problemomis. Taip pat domėjosi, kokios Lietuvos nuostatos dėl žydų genocido dalyvių reabilitavimo ir požiūris į tarptautines konvencijas, kurias reikės pasirašyti, tampant Europos Tarybos nare. Kaip delegacijos narius informavo J.Jurgelis, šiuo metu Lietuvoje vyrauja nuomonė mažinti mirties bausmių. Ši bausmė buvo numatyta dvylikoje Baudžiamojo kodekso straipsnių, dabar palikta tik straipsnyje už tyčinį nužudymą sunkinančiomis aplinkybėmis. Ar bus visiškai panaikinta mirties bausmė, spręs Seimas. Buvo klausiama dėl V.Ivanovo suėmimo. Pasak J.Jurgelio, tai jokiu būdu nėra nacionalinis klausimas. Šis žmogus dalyvavo valstybiniame nusikaltime prieš konstitucinę valdžią. P.Aleknavičius už tokį nusikaltimą jau yra nuteistas. Kalbant apie žydų genocido dalyvių reabilitavimą, buvo išsakyta Lietuvos nuostata nereabilituoti nė vieno dalyvio. Tačiau tiriant daug bylų galimas ir neapsižiūrėjimas. J.Jurgelio nuomone, Europos Tarybos komisijos delegacija neturėtų abejoti dėl Lietuvos įstojimo į Europos Tarybą.


Nobelio premijos laureatas Rusijos rašytojas Aleksandras Solženicynas po 18 metų emigracijos artimiausiais mėnesiais sugrįš į tėvynę. Tai Japonijos agentūrai Kyodo Tsushin pareiskė Rusijos ambasadorius Jungtinėse Valstijose V.Lukinas, šiuo metu dalyvaujantis liaudies deputatų suvažiavime. Diplomatas priminė, kad prezidentas B.Jelcinas, šių metų vasarą lankydamasis JAV, paprašė A.Solženicyno grįžti į tėvynę. Pasak V.Lukino, JAV Vermonto valstijoje gyvenantis rašytojas ketina grįžti į Rusiją ir apsigyventi Maskvos apylinkėse, kai baigs rašyti knygą. Tai įvyks per keletą artimiausių mėnesių. TSRS valdžia išsiuntė iš šalies A.Solženicyną 1974 metais. 1990 metais jam buvo sugrąžintos piliečio teisės.


Dar iš darbų vardan Nepriklausomos Lietuvos.

Šiemet mūsų tauta švenčia 10 metų nepriklausomybės šventę, daro savo žygių, visų sunkių už nepriklausomybę darbų apžvalgą. Tačiau yra dar ligi šiol nutylėtas vienas ypatingos savo uždaviniu įstaigos darbas, kuris buvo pradėtas 1918 metais gruodžio mėnesio pabaigoj Vilniuj, paskum, 1919 metais sausio mėnesio 3 dieną atsikėlus iš Vilniaus į Kauną, dirbtas čia lig 1920 metų. Ši įstaiga – tai Lietuvos Spaudos Biuras. Kai Lietuvoje dar sėdėjo visokiam darbui surakinusi rankas okupacinė vokiečių kariuomenė, o raudonoji banga buvo dasiliejisi lig Lietuvos ir įsiveržusi net lig Kėdainių, kai Kaune sėjo Maskvos ir Kauno „Pravdą“ ir viešai darė komunistai mitingus prieš „buržujų tarybą“, – Lietuvos Vyriausybė be kariuomenės, be policijos ir susisiekimo buvo bepaliekanti bejėgė organizuoti kraštą ir sukurti pajėgą prieš svetimųjų ir anarchijos vilnis, jai į pagalbą atėjo Spaudos Biuras. Tai buvo pusiau konspiratyviška įstaiga – dirbo artimiausiame kontakte su Ministeriu Pirmininku ir Krašto Apsaugos Ministeriu. Ton įstaigon įstojo savo noru drąsūs jaunuoliai, pasiryžę kovoti ir guldyti galvą už tėvynę ir už idėją. Tasai neperdidžiausias būrelis iškarto apie 10, vėliau apie 50 žmonių, vykdė tai, ką Vyriausybė nutardavo: gamino ir spausdino proklamacijas prieš bolševikus, prieš lenkus ir prieš bermontininkus; leido atsišaukimus organizuoti šalį, eiti savanoriais į Lietuvos kariuomenę, ginti tėvynę; patys Spaudos Biuro instruktoriai ir vadovybė buvo iš inteligentų ir studentų savanorių komandiruojamų iš Krašto Apsaugos Ministerijos tam darbui. Ginkluoti jie buvo įvairių rūšių ginklais, važinėjo po kraštą, platino proklamacijas ir atsišaukimus, darė mitingus, kovodami visais būdais su valstybės priešininkais, su bolševikų agentais, visuose Lietuvos kampuose organizavo būrius savanorių ir veždavo juos į Kauną. Anais sunkiais laikais vyriausybė dažnai neturėjo galimybės susisiekti telefonu nei telegrafu su atskiromis Lietuvos vietomis. Juos vyriausybei atstovavo Spaudos Biuro instruktoriai: vyko į giliausius provincijos užkampius su pirmomis apie Lietuvą ir jos vyriausybę žiniomis, organizuodami ištikimus Lietuvai būrius, informuodavo apie Lietuvą ir jos vyriausybę, kurdami parapijų ir valsčių komitetus, griaudami dažnai jau susikūrusius bolševikų ,,deputatų komitetus“. Iš vietų vežė į centrą krašto padėties vaizdą. Spaudos Biuras pradėjo leisti ir laikraštį „Lietuvą“. Einant kovoms su bolševikais, lenkais, bermontininkais, Spaudos Biuro buvo gaminama priešo kariuomenei atbaidyti nuo Lietuvos literatūra. Su didžiausiu slaptumu per frontą ji buvo vežama į priešų kariuomenę. Ne vienas instruktorius pažiūrėjo ir mirčiai į akis. Ši kovos priemonė savu metu daug padėjo priešams nuveikti. Instruktoriai persirengę vykdavo į priešo pusę, ten platino atsišaukimus, informavo piliečius, organizavo būrius prieš okupantus. Yra už tai nukentėjusių: sušaudytų, nuteistų sušaudyti ir ilgus mėnesius kalėjime buvusių... Tuo pačiu metu Kaune irgi nestigo priešvalstybinio elemento, todėl tas atsakingas darbas reikėjo dirbti juo atsargiau. Vėliau iš Spaudos Biuro išeidavo visa propaganda laikraštija, telegramų agentūra, demonstracijų ir tautos šventės 16 vasario rengimas, šaulių organizavimas, valst. spaustuvės vedimas, valstybės paskolos lakštų platinimas, spausdinių gaminimas ir kitos pareigos, kurios, pasibaigus kovoms už nepriklausomybę ir likvidavus Spaudos Biurą, išsivystė į atskiras įstaigas. Kadangi Spaudos Biuras yra viena pirmutinių grandžių atvirų Lietuvos kovų už nepriklausomybę, manome, kad neprošalį būtų surinkti visus tą reikalą liečiančius dokumentus, pranešimus, spausdinių pavyzdžius, jeigu jų dar kas turi, visą tai suglausti į vieną rinkinį. Tad mes žemiau pasirašę kviečiame visus Spaudos Biuro buv. bendrabarbius paruošti savo atsiminimus; jeigu kas turėtų kad ir mažiausią iš tų laikų spausdinį ar bent kokį dokumentėlį, ypatingai į priešo frontą vykstant, visą tai pridėti prie pranešimo – atsiminimų ir atsiųsti kartu su savo fotografija iki š. m. balandžio mėn. 25 dienos adresu: Kaunas, Miškų gatvė 11, J. Strazdui. Gautą medžiagą sutvarkę iki 15 gegužės, susivažiuokim visi į Kauną Tautos Šventės švęsti. P. S. Prašome ir kitų laikraščių šį raštą pakartoti. Kl. Arminas. Dipl. inž. J. Augustaitis. A. Endžiulaitis. Dr. P. Karvelis. Dr. D. Micuta, A. Rimka. Stud. J. Rutkauskas. P. Spėtyla. J. Strazdas M. Šalčius. E. Turauskas.


Šiandien Lietuvoj daug kalbama ir spaudoj rašoma apie augantį ir vis labiau gresiantį pavojų iš vokiečių pusės Lietuvai. Daug pasakojama apie sumanymus grąžinti vokiečiams Dancigo koridorių, o lenkus kompensuoti Lietuva. Atsiranda žmonių, kurie tiksliai nurodo, kada, kur ir su kuo apie tai kalbėjo ir kokiu būdu manoma šitai įvykdyti. Daug kalbama taip pat apie gresiantį pavojų iš vokiečių pusės Klaipėdai. Tvirtinama, kad tas pavojus vis aštrėjąs, ir nurodoma būdus, kaip jo būtų galima išvengti. Todėl ir mes norėtumėm šitomis, šiandien labai aktualiomis temomis šiek tiek išsitarti. Visiems žinoma, kad Versalės traktatą Vokietija pasirašė tik verčiama. Ir todėl ji nuo pat pasirašymo dienos pradėjo kovą už to traktato pakeitimą. Versalės traktatas yra ilgiausias iš visų žinomų tarptautinių traktatų Jis liečia daug įvairių gyvenimo sričių: bendrą politinį suverenitetą, teritoriją, finansus, ūkį, karo reikalus, kultūros dalykus, susisiekimą ir t. t. Vokiečių oficialės sferos tuo tarpu nereikalauja generalinės Versalės traktato revizijos, bet siekia savo tikslo palaipsniui, atakuodamos atskirus traktato nuostatus. Reikia pripažinti, kad vokiečiams jau pavyko pakeisti nemaža Versalės traktato nuostatų. Užteks čia paminėti reparacijas, okupaciją, buv. kaizerio ir tariamų karo nusikaltėlių nuteisimą ir nemaža kitų dalykų. Taigi, visą laiką jau eina pamažu Versalės traktato revizija Vokietijos naudai. Tas ir nenuostabu, nes Versalės traktatas buvo iniršusių pergalėtojų padiktuotas pavojingam kapituliavusiam priešui. Tokiais atsitikimais traktatai turi nemaža aštrumų, kurie vėliau po truputį švelnėja. Pas mus Europoj brangiausias kiekvienai valstybei dalykas — tai teritorija. Už teritoriją nesigailima jokių aukų. Daugumos karų priežastys buvo teritorijos klausimai. Ir didžiojo karo leitmotyvas taip pat buvo teritoriniai ginčai. Versalės traktatu Vokietija nustojo, nekalbant apie kolonijas, 70.588 kvadrat. kilometrų teritorijos su 6.476.000 gyventojų. Kadangi Vokietija prieš karą turėjo 540.857 kv. kil. ploto ir 64,9 milionus gyventojų, išeina, kad Versalės traktatu Vokietija nustojo 13% teritorijos ir 10% gyventojų. Atimtos vokiečiams, neskaitant kolonijų, žemės teko: Lenkijai, Prancūzijai, Danijai, Belgijai, Čekoslovakijai ir Lietuvai. Žinoma, vokiečiai sakė ir sakys, kad šitos žemės jiems atimta neteisingai ir kad jie stengsis tas žemes atgauti. Ir jeigu tik bus galima atgauti, tai ir atgaus. Bet teritoriniai nuostatai, kaip kiekvieno traktato, taip ir Versalės, sunkiausia pakeisti. Vokiečiai, sako jie, sieksią pakeisti tik taikiomis priemonėmis. Bet nereikia būti dideliu politiku, kad galėtum pasakyti, jog tas niekad nepavyks. Jei mes paklausim istoriją, tai ji mums pasakys, kad valstybių sienos beveik visada buvo keičiamos tik pajėgos priemonėmis. Vienos kongresas, užbaigdamas Napoleono karus, sutvarkė Europą ir nustatė valstybių sienas. Vienos kongreso nustatytos sienos nekartą buvo keičiamos XIX šimtmety, bet tik pajėgos priemonėmis. Tas pats ir su didįjį karą likviduojančiais traktatais.