Masiniam politiniam darbui rinkiminės kampanijos metu mūsų partija kreipia didžiulį dėmesį. Agitacinį propagandinį darbą pradeda dirbti vis nauji ir nauji mūsų Tėvynės patriotų būriai. Kiekvienoje apskrityje agitatoriai dabar skaičiuojami jau šimtais. Ypač džiugu, kad į agitacinį darbą vis plačiau įsitraukia mūsų krašto inteligentija ir pirmiausia liaudies švietėjai — mokytojai. Štai Šiaulių mieste agitatorių tarpe yra 132 mokytojai, Švenčionių apskrityje — 170 mokytojų ir t. t. Visi šie tūkstančiai agitatorių atlieka didžiulį darbą, padėdami mūsų partijai išaiškinti dirbantiesiems tarybinį rinkimų įstatymą, Stalino Konstitucijos principus, organizuodami darbo žmones politinių ir ūkinių uždavinių išsprendimui. Tačiau, kad agitatorių darbas būtų dar efektyvesnis, mūsų partinės organizacijos privalo nuolat dirbti su agitatoriais. Reikia atsiminti, kad daugumas šių agitatorių neturi masinio politinio darbo patyrimo, kad dažnai jiems trūksta elementaraus marksistinio leninistinio išsilavinimo. Argi nuostabu, kad tokie agitatoriai neatsako tinkamai į aktualius gyventojams klausimus, o kartais padaro ir rimtų politinių klaidų? LKP(b) CK VIII plenumas pareikalavo iš mūsų partinių darbuotojų organizuoti sistemingą agitatorių mokymą seminaruose ir agitkolektyvuose. Vykdant plenumo nutarimą, Vilniuje buvo pravestas 4 dienų respublikinis propagandos ir agitacijos darbuotojų pasitarimas. Klaipėdoje ir Vilniuje tik ką baigėsi penkių dienų seminaras agitatoriams, vykstantiems iš šių miestų į apskritis. Netrukus bus baigtas toks pat seminaras Kaune ir Šiauliuose. Suaktyvėjo darbas su agitatoriais ir provincijoj. Štai Vilniaus apskrityje penkiuose valsčiuose pravesti dviejų dienų seminarai valsčių agitatoriams. Seminarams vadovavo apskrities komiteto propagandos ir agitacijos skyriaus darbuotojai. Šumske ir Šalčininkuose agitatoriai mokosi politinėse mokyklose pagal atskirą programą. Reguliarūs agitatorių susirinkimai šaukiami ir Kaune. Čia jie jau išnagrinėjo rinkimų nuostatus, Stalino Konstituciją, išklausė pranešimų apie tarybinės santvarkos pranašumą prieš kapitalistinę santvarką. Nemažą pagalbą agitatoriams teikia Centrinėje Valstybinėje bibliotekoje atidaryta rinkiminės literatūros paroda. Plenumo nutarimai atkreipė partinių organizacijų dėmesį į darbą su agitatoriais ir kitose apskrityse. Tačiau šis darbas toli gražu nėra pakankamas. Smarkiai atsilieka darbe su agitatoriais Vilkaviškio, Panevėžio, Biržų, Rokiškio partinės organizacijos. Geriausiu atveju čia pasitenkinama vienkartiņiu seminaru agitkolektyvų vadovams. Agitatoriai, dirbantieji kaimuose, tokių seminarų visai neapimami. Darbas su agitatoriais turi būti vedamas sistemingai ir reguliariai. Seminarams pravesti reikia pritraukti geriausius apskričių darbuotojus. Šiuo metu į apskritis vyksta nemažas skaičius įgudusių agitatorių iš miestų, jų tarpe pavieniai LKP(b) CK propagandos skyriaus darbuotojai ir propagandistų grupės. Apskričių komitetų pareiga produktingai išnaudoti šias kvalifikuotas jėgas pranešimams ir seminarams agitatorių tarpe. Didelę pagalbą agitatoriams gali suteikti ir partiniai kabinetai apskrityse. Čia visuomet turi būti parinkta rinkiminė literatūra, padarytos iškarpos agitatoriams reikalingų straipsnių, jos sugrupuotos pagal temas, kad agitatorius, partkabinete vedėjo padedamas, galėtų greitai susirasti reikalingą medžiagą ir pasirengti pranešimui. Darbą su agitatoriais apima ne tik pranešimai bei seminarai. Nemažesnę reikšmę turi agitatorių kultūrinis aptarnavimas, susirinkimų metu surengiant jiems kino seansus, koncertus, parodant jiems spektaklius ir t. t. Tiktai rūpestingai lavindami agitatorius, nuolat kontroliuodami darbą, mes pakelsime agitatoriaus autoritetą darbo žmonėse ir užtikrinsime aukštą politinio masinio darbo kokybę rinkiminės kampanijos metu.


Tarybų Sąjungos Komunistų partija, jos Centro Komitetas skiria didelį ir nuolatinį dėmesį ideologiniam darbui. Apie tai kalba ir pastarieji TSKP CK nutarimai dėl ideologinio darbo Minsko ir Kuibyševo srityse, kuriuose giliai, visapusiškai ir konkrečiai nubrėžti pagrindiniai ideologinio darbo uždaviniai šiuolaikinėmis sąlygomis. TSKP CK dar ir dar kartą pabrėžia, kad sėkmingai išspręsti didingus komunistinės statybos uždavinius galima tik kūrybingu, našiu visų kolektyvų, visos visuomenės darbu, o gerai, vaisingai dirbti gali tik sąmoningas žmogus, aiškiai supratęs, už ką jis kovoja, ko siekia. Todėl politinis darbas turi įkvėpti ir mobilizuoti žmones sėkmingam konkrečių uždavinių vykdymui, padėti kiekvienam žmogui rasti savo vietą komunistinėje statyboje, siekti, kad partijos Programos idėjos taptų kiekvieno žmogaus asmeniniu įsitikinimu. Pastaruoju metu, ypač po TSKP XXII suvažiavimo, respublikos partinės organizacijos ideologinis darbas tapo veiksmingesnis, konkretesnis, apima vis platesnius gyventojų sluoksnius. Daugelis partinių, tarybinių, ūkinių darbuotojų vis labiau supranta, kad vadovauti, organizuoti reiškia dirbti su žmonėmis. Vis daugiau propagandistų, agitatorių kalba populiaria, suprantama kalba, mažiau pasitaiko tuščiažodžiavimo. Pastebimai geriau apibendrinami gyvenimo reiškiniai. Politiniame darbe greičiau ir geriau atsiliepiama į gyvenimo įvykius, žmonių poreikius. Visa tai turi teigiamą poveikį keliant žmonių gamybinį ir politinį aktyvumą. Ir mūsų žmogus pastebimai auga. Jeigu prieš keliolika metų komunistų buvo vos keletas tūkstančių, tai šiandien vien tik TSKP eilėse daugiau kaip 70.000 Tarybų Lietuvos darbininkų, kolūkiečių, inteligentijos atstovų. VLKJS eilėse – 170.000 jaunuolių ir merginų. O kiek nepartinių draugų aktyviai dalyvauja visuomeninėje veikloje! Šimtai tūkstančių šiandien mokosi gyventi ir dirbti komunistiškai. Visa tai įtikinamai kalba apie komunistinės ideologijos laimėjimus. Tačiau būtų klaidinga užmerkti akis į rimtus trūkumus, kuriuos reikia ryžtingai įveikti ir pašalinti. Štai, greta pirmaujančių puikių ūkių ir įmonių, yra atsilikusių, kuriuose darbo rezultatai apgailėtini, darbadienis menkavertis. Greta puikių, sąmoningai ir pasiaukojančiai dirbančių darbininkų, kolūkiečių, inteligentų yra ir tokių, kurie dirba šiaip sau, dėl akių, formaliai. Kiti darbo vengia iš viso, parazitauja, veltėdžiauja, spekuliuoja. Visuomenei jie nieko nenori duoti, o taikosi pasiglemžti kuo daugiau. Dar yra žmonių, kurie girtuokliauja, elgiasi amoraliai, kurių akis temdo religiniai prietarai, privačiasavininkiškos tendencijos. Įvairių atgyvenų gajumas gerai žinomas. Kova su jomis – tai sudėtingas ir ilgas procesas. Ir vis tik mūsų gyvenimo tikrovė rodo, kad beveik visur galima sutikti faktų, kada ir suklydęs žmogus visuomenės dėmesio dėka stoja į sąžiningą ir dorą kelią. Tai žymia dalimi priklauso nuo visuomeninių organizacijų, nuo mūsų darbo su žmogumi. Deja, tenka pripažinti, kad ne visur dar įveikta abejinga ir nemokšiška pažiūra į ideologinį darbą. Yra darbuotojų, kurie vis dar mano, kad auklėti žmogų, bendrauti su juo, mokyti jį ir mokytis iš jo – tai vien propagandisto reikalas. Tai rimta klaida, kuri neretai pagimdo daug kitų klaidų. Viską, kuo mes didingi, kuo mes galingi, visa, ką pasiekė mūsų šalis socializmo sąlygomis, yra žmonių darbo vaisius o kaip bebūtų keista, bet pasitaiko vadovų, tokių, kaip buvęs Rokiškio rajono „Žiobiškio“ kolūkio pirmininkas St. Ulys, kurie ignoruoja politinį darbą, niekina eilinį darbo žmogų. Mėgsta administruoti ir to paties rajono „Laimės“ kolūkio pirmininkas A. Stankevičius, todėl ir rezultatai ne kokie. Be rimto ir kruopštaus darbo su kolektyvu, ir laimėjimai bus laikini. Apie tai liudija ir gana plačiai respublikoje skambėjusio Kauno „Gintaro“ kolūkio pavyzdys, kurio vadovai mėgino pasiekti laimėjimų neteisingomis priemonėmis, o ne ryžtingu, sistemingu darbu. Labai svarbu, kad kiekvienas vadovas, kokias pareigas jis beatliktų, būtų tuo pat metu nuoširdus žmonių auklėtojas ir organizatorius. Jis taip pat privalo domėtis politiniu darbu. Kai kurių gamybinių-teritorinių valdybų darbuotojai vengia dalyvauti politiniame darbe, vadovauti rateliams kolūkiuose todėl, kad jie, girdi, atsako tik už gamybinę veiklą. Argi tai pasiteisinimas? Valdybose dirba šimtai puikių specialistų ir be jų tiesiog neįmanoma apsieiti, ypač gerinant pirmūnų patyrimo, ekonominių žinių bei žemės ūkio mokslo propagandą. Apie ideologinio darbo reikšmę kai kur daug kalbama, tačiau konkrečių priemonių pagerinti vadovavimą šiam darbui nesimato. Ne tik trūkumus konstatuoti (ką mes palyginti neblogai darome), bet ir kovoti už jų išgyvendinimą, organizuoti reikalą taip, kad darbas vyktų sėkmingai – štai koks šiandieną yra uždavinys! Ne kartą, pavyzdžiui, partijos Jurbarko rajono komitetas svarstė padėtį Kirovo vardo kolūkyje. Bet čia ir toliau blogai dirbama su žmonėmis, pirmininkas girtauja, o partinė organizacija taikstosi su tokia padėtimi. Tai akivaizdžiai rodo, kad vien „apsvarstymai“, jeigu jie neparemiami konkrečiomis priemonėmis, nieko gero negali duoti. Kritikuodami ir įveikdami trūkumus, partiniai komitetai, partinės organizacijos turi po kruopelytę rinkti visa tai, kas yra gero ir teigiamo mūsų ideologiniame darbe. Dar kartą reikia pasakyti, kad mūsų spauda, žurnalai, radijas, televizija menkai nušviečia propagandistų, agitatorių, kultūros fronto darbuotojų veiklą, mažai rašo ir apie jų patyrimą darbe su žmonėmis. Artėja nauji mokslo metai politiniame švietime. Reikia viską padaryti, kad ne tik klausytojų skaičiumi būtų gausūs įvairūs rateliai, mokyklos ir seminarai, bet, kas svarbiausia, kad užsiėmimai būtų turiningi, įdomūs ir naudingi klausytojams. Todėl daugiau dėmesio reikia skirti naujų propagandistų ruošimui, teikti kvalifikuotą paramą tiems, kas dirba šį garbingą ir sudėtingą visuomeninį darb


Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosioms metinėms

Prieš keturiasdešimt metų pasaulį sukrėtė pranešimas, kad Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos su V. I. Leninu priešakyje, nuvertė kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, paėmė politinę valdžią į savo rankas. Revoliucinio kreiserio „Auroros“ patrankų griausmas 1917 metų lapkričio 7 d. (spalio 25 d.) paskelbė, kad prasidėjo nauja era žmonijos istorijoje, imperializmo žlugimo ir naujos, socialistinės visuomenės įsigalėjimo era. Prasidėjo ta tikroji žmonių visuomenės istorija, kurią genialiai numatė Marksas, Engelsas, Leninas. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija gimė ir nugalėjo, kaip galingas, rūstus darbo žmonių protestas prieš imperialistinį karą, atvedusį Rusiją prie katastrofos slenksčio, prieš išnaudotojų klasių kapitalistų ir dvarininkų viešpatavimą, prieš nacionalinę priespaudą. Rusijos revoliucinė darbininkų klasė, kareiviai, jūreiviai, darbo valstiečiai sukilo prieš kapitalistų bei dvarininkų priespaudą ir smurtą. Liaudis stojo į lemiamą mūšį už naujos, teisingos visuomenės santvarkos — Tarybų socialistinės santvarkos įkūrimą. Per visą pasaulį nuskambėjo pirmieji Spalio dekretai: Dekretas apie taiką — karštas raginimas kovoti prieš imperialistinį karą, užtikrinti darbo žmonių brolybę, Dekretas apie žemę, Visos Rusijos Tarybų suvažiavimo nutarimas dėl darbininkų ir valstiečių vyriausybės sudarymo. Revoliucijos vyko ir praeityje, jų liepsna nušvietė visas istorijos persilaužimo epochas. Bet praeities revoliucijos apsiribodavo tuo, kad valdžia pereidavo nuo vienos išnaudotojų klasės kitai, pasikeisdavo tiktai išnaudojimo forma, o išnaudojimas likdavo. Viešpataujančios išnaudotojų klasės žiauriai numalšindavo darbo žmonių mėginimus išsivaduoti iš išnaudojimo priespaudos, užliedamos miestų ir kaimų gatves darbininkų ir valstiečių krauju. Buvo sušaudyta Paryžiaus Komuna, pirmą kartą istorijoje iškėlusi proletariato diktatūros vėliavą ir gyvavusi septyniasdešimt dvi dienas, buvo paskandinta darbininkų ir valstiečių kraujuje pirmoji Rusijos 1905 metų revoliucija. Spalio revoliucija, didingiausia savo mastu, giliausia savo uždaviniais ir tikslais, įgyvendino per amžius susikaupusius darbo žmonių lūkesčius, pranešė, kad pasibaigė žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, pasibaigė bet kokia socialinė ir nacionalinė priespauda, ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino didžiąsias socializmo, taikos, tautų lygiateisiškumo ir draugystės idėjas. Būdama ištikima marksizmo-leninizmo mokymui, nesutaikinama bet kurioms revizionizmo, oportunizmo, dogmatizmo ir sektantiškumo atmainoms darbininkų judėjime, Komunistų partija parengė Rusijos darbininkų klasę ir valstietiją ryžtingai kovai už naują, socialistinį gyvenimą, paruošė revoliucinės kovos strategiją ir taktiką, narsiai vadovavo tai kovai ir užtikrino socialistinės revoliucijos pergalę bei socialistinės visuomenės sukūrimą mūsų šalyje. Visos kitos partijos — eserų, menševikų, buržuazinių nacionalistų, kurios pridengdavo savo išdavikiškumą ir tarnavimą imperializmui frazėmis apie demokratiją, subankrutavo. Prieš gimusią jaunąją Tarybų respubliką pakilo į kovą visos iškaršusio senojo pasaulio jėgos — vidaus ir užsienio priešai, dvarininkai, kapitalistai, caro generolai ir užsienio valstybių imperialistinės vyriausybės. Tai buvo neregėto užmojo imperialistų „kryžiaus žygis“ prieš socialistinę revoliuciją. Viskas buvo paleista į darbą: „14 valstybių“ ginkluota intervencija, mėginimai pasmaugti badu ir blokada, grasinimai ir neišvengiamos pražūties pranašavimai, šimtabalsis melas ir juodas šmeižtas. Sąjungininkai ir priešai pirmajame pasauliniame kare — Vokietijos, Amerikos, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kiti imperialistai — visi susivienijo, siekdami vieno — pasmaugti jaunąją socialistinę darbininkų ir valstiečių valstybę „dar lopšyje“, kol ji nesustiprėjo, neatsistojo tvirtai ant kojų. Jaunajai Tarybų respublikai, didvyriškai kovojusiai prieš tarptautinio imperializmo jėgas, karštai pritarė, teikė politinę ir moralinę paramą visų šalių darbininkų klasė, darbo valstietija, pažangioji inteligentija. Visos pasaulinės reakcijos pastangos sustabdyti dėsningą istorijos eigą sužlugo. Keturiasdešimtosios Spalio socialistinės revoliucijos metinės yra nepaneigiamas nusimetusių išnaudotojų jungą tautų nenugalimumo įrodymas, didi marksizmo-leninizmo idėjų pergalė. Įvykdžiusi socialistinę revoliuciją, apgynusi revoliucijos iškovojimus neregėtai sunkioje kovoje, didvyriškoji Rusijos darbininkų klasė tapo naujo gyvenimo pradininku, o Tarybų Sąjunga — pirmąja pasaulyje socialistine šalimi, nutiesusia kitoms tautoms kelią į socializmą. Dar 1917 metų Spalio išvakarėse Leninas pranašavo, kad socialistinė revoliucija, kapitalistų ir dvarininkų valdžios nuvertimas atvers kelią gamybinėms jėgoms neregėtai sparčiai vystyti. Taip ir įvyko. Nors imperialistinės valstybės stengėsi intervencija apiplėšti mūsų šalį ir nublokšti ją toli atgal, jau iki 1941 metų, sparčių industrializavimo ir žemės ūkio kolektyvizavimo tempų dėka, Tarybų Sąjunga pavirto galinga socialistine valstybe, įrodydama neginčijamą socialistinės santvarkos pranašumą. Galinga technika apsiginklavusių TSRS tautų neišardoma draugystė, jų liepsningas tarybinis patriotizmas įgalino socializmo šalį suvaidinti lemiamą vaidmenį triuškinant fašizmą. Kaip vokiškojo fašizmo ir japoniškojo militarizmo pralaimėjimo antrajame pasauliniame kare padarinys, greta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Europoje ir Azijoje, pakilo, sustiprėjo, auga ir vystosi ir kitos socialistinės valstybės. Socializmo statybos keliu, savo išmėgintos klasiniuose mūšiuose Komunistų partijos vadovaujama, žengia didžioji Kinijos liaudis. Socializmo keliu tvirtai žengia šalys, amžinai nusimetusios kapitalizmo jungą: Albanija, Bulgarija, Čekoslovakija, Jugoslavija, Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika, Lenkija, Mongolijos Liaudies Respublika, Rumunija, Vengrija, Vietnamo Demokratinė Respublika, Vokietijos Demokratinė Respublika. Dabar socializmas išaugo ir tapo nenugalima pasauline sistema, sėkmingai lenktyniauja su senąja, savo amžių atgyvenusia kapitalizmo sistema. Šimtai milijonų žmonių Azijoje ir Afrikoje, Spalio idėjų paveikti, nusimetė kolonializmo pančius. Vis labiau įsiliepsnoja kolonijinių ir pusiau kolonijinių šalių tautų nacionalinė išsivadavimo kova. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija iki pagrindų sugriovė reakcinę legendą, kad, esą, liaudies masės nesugebančios valdyti valstybės. Keturiasdešimt Tarybų valstybės gyvavimo metų įrodė, kad darbo žmonių masės ne tik sugeba sugriauti senąją, supuvusią visuomenės santvarką, bet ir sukurti naują, socialistinę valstybės ir visuomenės sistemą, per trumpą istorinį laikotarpi įveikti techninį-ekonominį atsilikimą ir sukurti labai išvystytą ekonomiką, įtvirtinti ir išvystyti aukščiausiąją demokratijos formą — socialistinę demokratiją, įvesti anksčiau neregėtus įvairių nacijų draugystės ir brolybės santykius, pažadinti milijonus žmonių sąmoningai istorinei kūrybai. Kaip tik todėl Spalio revoliucija savo pobūdžiu ir tikslais yra tikrai liaudinė ir didžiausia iš visų revoliucijų, kokias tik žino žmonijos istorija. „… Mes turime teisę didžiuotis ir mes didžiuojamės tuo, — rašė V. I. Leninas, — kad mums teko laimė pradėti tarybinės valstybės statybą, tuo pradėti naują pasaulinės istorijos epochą, naujos klasės viešpatavimo epochą, klasės, engiamos visose kapitalistinėse šalyse ir einančios visur į naują gyvenimą, į pergalę prieš buržuaziją, į proletariato diktatūrą, į žmonijos išvadavimą iš kapitalo jungo, iš imperialistinių karų“ (Raštai, 33 t., 32—33 psl.). Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos keturiasdešimtosios metinės bus šviesi visų Tarybų Sąjungos tautų, visų socialistinių šalių, visos tarptautinės darbininkų klasės, viso pasaulio darbo žmonių šventė. I. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos pergalė ir proletariato diktatūros įtvirtinimas TSR Sąjungoje 1. Didžioji Spalio socialistinė revoliucija buvo neišvengiamas pasaulinės kapitalizmo sistemos vystymosi, didžiausio visų jo prieštaravimų paaštrėjimo rezultatas. Neregėtas technikos išsivystymas, stambiosios gamybos augimas labai smarkiai padidino žmogaus darbo našumą, įgalino sukaupti materialines vertybes, ir tai turėjo žymiai pakelti visų gyventojų gyvenimo lygi. Bet viešpataujant kapitalistinei gamybos priemonių nuosavybei, įsigalėjus kapitalistiniams trestams, sindikatams ir bankams, techninė pažanga tiktai didina kapitalistų pelnus, didina turtinę nelygybę, aštrina vis platesnių gyventojų sluoksnių skurdą ir nepasiturimumą. Tobulėjant gamybai aštrėja darbo žmonių išnaudojimas ir engimas, didėja nedarbas, brangumas, masių nusigyvenimas, monopolijos vis stipriau engia darbininkų klasę ir visus darbo žmones. Kapitalizmas periodiškai užgriauna ant masių jo prieštaravimų paaštrėjimo sukeliamų krizių ir karų negandus, kančias ir siaubą. Visa tai padidino masių nepasitenkinimą ir pasipiktinimą engėjiška kapitalistine santvarka, o didžiulis stambiosios gamybos augimas sudarė materialines prielaidas kapitalizmui pakeisti nauja, aukštesne visuomenės santvarka — socializmu. Kadangi imperializmo epochoje kapitalistinės šalys ekonominiu ir politiniu atžvilgiais vystosi netolygiai, įvairiose šalyse netolygiai bręsta ir sąlygos proletarinėms revoliucijoms. Iš šio dėsnio kilo V. I. Lenino 1915 metais padaryta istorinės svarbos išvada, kad socialistinė revoliucija gali nugalėti iš pradžių nedaugelyje arba net vienoje atskirai paimtoje šalyje ir negali vienu metu nugalėti visose šalyse. XX amžiaus pradžioje visų imperializmo prieštaravimų mazgas ir jo silpniausia grandis buvo Rusija. Visų rūšių priespaudos — kapitalistinės, dvarininkinės, nacionalinės — sujungimas su patvaldystės policiniu despotizmu darė liaudies masių padėtį nepakenčiamą ir teikė klasiniams prieštaravimams Rusijoje ypatingo aštrumo. XX amžiaus pradžioje Rusija tapo tarptautinio revoliucinio judėjimo centru. Jau 1905—1907 metų revoliucija padarė galą palyginti „taikiam“ kapitalizmo vystymuisi Europoje bei Azijoje ir pažymėjo didžiųjų revoliucinių audrų laikotarpio pradžią, ji buvo 1917 metais įvykusių darbininkų klasės ir visų darbo žmonių pergalingų mūšių prologas. 1914—1918 m. m. pasaulinis imperialistinis karas, kuriame imperialistai išžudė apie 10 milijonų ir suluošino daugiau kaip 20 milijonų žmonių, nuskurdino ir paliko be pastogės milijonus šeimų, paspartino revoliucinio sprogimo augimą. „Karas sukėlė tokią nepaprastai plačią krizę, taip įtempė materialines ir moralines liaudies jėgas, sudavė tokių smūgių visai šiuolaikinei visuomeninei organizacijai, — rašė Leninas, — kad žmonijai teko pasirinkti: arba žūti arba pavesti savo likimą revoliucingiausiajai klasei, kad būtų greičiausiai ir radikaliausiai pereita prie aukštesnio gamybos būdo“ (Raštai, 25 t., 340 psl.). Rusijoje kilusios revoliucijos priešakyje žengė didvyriškoji darbininkų klasė, turėjusi galingą sąjungininką daugiamilijoninės darbo valstietijos asmenyje. 1917 m. vasario mėnesį caro patvaldystę nušlavė buržuazinė-demokratinė revoliucija. Šalyje susidarė dvivaldystė — proletariato ir valstietijos valdžia Darbininkų, kareivių ir valstiečių deputatų tarybų pavidalu ir buržuazijos bei dvarininkų valdžia Laikinosios vyriausybės asmenyje. Remdamasi smulkiaburžuazinių partijų — menševikų ir eserų parama, Laikinoji buržuazinė vyriausybė toliau kariavo imperialistinį karą, varė antiliaudinę politiką. Ji nenorėjo ir negalėjo duoti prisikentėjusiai liaudžiai nei taikos, nei duonos, nei žemės. Tokia vyriausybė negalėjo patenkinti darbininkų ir valstiečių gyvybinių poreikių. 2. Darbininkų ir valstiečių revoliucinių masių vadovas, įkvėpėjas ir organizatorius buvo Komunistų partija, bolševikų partija — marksistinė naujo tipo partija. Apginkluota marksizmo-leninizmo teorija, perėmusi visą geriausią tarptautinio darbininkų judėjimo patyrimą, užsigrūdinusi mūšiuose su darbininkų klasės priešais, stipri savo vienybe, nenutrūkstamai susijusi su darbo žmonių masėmis, bolševikų partija buvo tas vadas, kuris sugebėjo tvirtai vesti Rusijos tautas į socializmą. Partijos kovos už perėjimą iš buržuazinės-demokratinės revoliucijos į socialistinę revoliuciją programa buvo garsiosios Lenino Balandžio tezės. Stengdamasi išvengti nereikalingų sunkumų ir aukų, remdamasi masių valia ir parama, partija siekė taikaus revoliucijos vystymosi. Tas kelias numatė, kad visą valdžią perimtų Tarybos, kad partija iškovotų daugumą Tarybose, pakeistų jų politiką darbininku klasės interesais. Tačiau menševikams ir eserams atsisakius nutraukti ryšius su buržuazija ir sutelkti visą valdžią Tarybų rankose, kapitalistams ir dvarininkams įnirtingai kovojant už savo privilegijas, taikus revoliucijos vystymasis buvo sutrikdytas. Laikinosios vyriausybės 1917 metų liepos mėnesį įvykdytas taikios darbininkų ir kareivių demonstracijos sušaudymas Petrograde reiškė, jog pasibaigė dvivaldystė ir įvesta kontrrevoliucinės buržuazijos vienvaldystė. Partijos VI suvažiavimas sutinkamai su V. I. Lenino nurodymais paėmė kursą į ginkluoto sukilimo rengimą. Suvažiavimas davė ryžtingą atkirtį antilenininei kapituliantiškai Preobraženskio linijai, nes jis stojo prieš partijos kursą į proletarinę revoliuciją, laikydamas socializmo pergalę Rusijoje negalima, kol proletarinė revoliucija nenugalėjo Vakaruose. Vadovaudamasi suvažiavimo nutarimais, partija nuveikė milžinišką darbą, organizuodama ir vienydama visas revoliucines liaudies jėgas, kovojusias už taiką, už žemę, už nacionalinį lygiateisiškumą, už socializmą, ir nukreipė jas viena bendra vaga — į socialistinės revoliucijos pergalę. Darbininkai, kareiviai, valstiečiai iš savo patyrimo vis labiau įsitikino, kad bolševikų politika teisinga. Toji politika rodė vienintelę realią išeitį iš karo ir kelią į taiką, reikalavo, kad valdžia būtų perduota darbo žmonėms, kad būtų įvestas visų nacijų lygiateisiškumas, kad dvarininkų žemė būtų konfiskuota ir fabrikai, gamyklos, geležinkeliai, bankai būtų paversti visos liaudies turtu. Tai buvo nuosekli revoliucinė programa, išreiškusi pagrindinius visų tautybių darbininkų ir valstiečių, darbo žmonių interesus. Atsakydama į teisingus darbo žmonių reikalavimus, kapitalistų ir dvarininkų vyriausybė sustiprino represijas prieš liaudį. Buržuazijos atstovai įžūliai grasino pasmaugti revoliucija „kaulėta bado ranka“; kapitalistai ėmė uždarinėti fabrikus ir gamyklas, atleidinėti iš darbo darbininkus, žlugdyti miestų aprūpinimą maisto produktais ir kuru. Fabrikantai ir gamyklų savininkai ruošė visos Rusijos lokautą — masinį darbininkų atleidimą iš darbo. Vien Maskvos ir Petrogrado pramonės rajonuose liko be darbo daugiau kaip 75 tūkstančiai darbininkų. Valstiečių mėginimus užimti dvarininkų žemę žiauriai malšino baudžiamieji būriai. Buržuazinės-dvarininkinės reakcijos siautėjimas po liepos mėnesio dienų ir Kornilovo maištas, kuris buvo atviras mėginimas įvesti šalyje karinę diktatūrą ir nuskandinti revoliuciją kraujuje, atskleidė buržuazinės Laikinosios vyriausybės ir susitaikėliškos eserų bei menševikų politikos antiliaudinę esmę. Siekdami išsaugoti savo viešpatavimą, kapitalistai ir dvarininkai buvo pasirengę parduoti tėvynę užsienio imperialistams ir stengėsi numalšinti revoliuciją, panaudodami užsienio kariuomene. Kontrrevoliucionieriai ir tėvynės išdavikai susitarė su vokiečių imperializmu, ruošėsi atiduoti Petrogradą Vokietijos kaizerio kariuomenei, kad būtų galima sutriuškinti darbininkų klasę ir pasmaugti revoliuciją. Darbo žmonių masės ryžtingai pasuko į bolševikų pusę, nes bolševikai buvo vieninteliai liaudies interesų reiškėjai. Gavusi daugumą Petrogrado ir Maskvos Tarybose, partija nusivedė paskui save pagrindines proletariato mases. Armijos dauguma taip pat perėjo į proletarinės revoliucijos pusę, karinėse dalyse, buvusiose arčiau sostinių, bolševikai turėjo lemiamą jėgų persvarą. Kaime vystėsi gaivališkas valstiečių karas prieš dvarininkus. Įveikdama įnirtingą kontrrevoliucijos, o taip pat kapituliantų ir mažatikių (Zinovjevas, Kamenevas) pasipriešinimą. Komunistų partija organizavo revoliucines darbininkų, kareivių ir valstiečių jėgas pergalingam ginkluotam sukilimui. Dėka to, kad bolševikų revoliucinę programą ryžtingai parėmė liaudies masės ir kad kontrrevoliucinė vyriausybė buvo visiškai izoliuota, tas ginkluotas sukilimas Petrograde pareikalavo mažiausia kraujo revoliucijų istorijoje. 1917 metų spalio 25 d. (lapkričio 7 d.) Petrogrado darbininkai ir kareiviai nuvertė buržuazinę Laikinąją vyriausybę. Antrasis Visos Rusijos Tarybų suvažiavimas, atstovavęs proletarų avangardui ir revoliucingiausiai valstietijos daliai, paskelbė, kad visa valstybinė valdžia perėjo į Tarybų rankas, ir sudarė Darbininkų-Valstiečių Vyriausybę priešakyje su V. I. Leninu. Suvažiavimas priėmė istorinius dekretus apie taiką ir apie žemę. Dekretas apie taiką atvėrė kelią į revoliucinį išstojimą iš karo, padėjo nepajudinamus Tarybų valstybės taikios užsienio politikos pagrindus. Dekretu apie žemę buvo išreikšti ilgaamžiai milijonų valstiečių lūkesčiai, kad bus panaikinta dvarininkų žemėvalda. Suvažiavimo nutarimais apie Darbininkų-Valstiečių Vyriausybės sudarymą buvo padėti naujosios, Tarybų valstybės pagrindai. Petrograde prasidėjusi Spalio socialistinė revoliucija per kelias savaites iš esmės nugalėjo visoje šalyje. Tarybų valdžios triumfo eitynės neginčijamai rodė tikrai liaudinį revoliucijos pobūdį. Petys į petį su rusų darbininkais ir valstiečiais joje aktyviai dalyvavo visų Rusijos tautų ir nacijų darbo žmonės. Spalio socialistinės revoliucijos pergalės dėka mūsų šalyje įsigalėjo darbininkų klasės diktatūra. 3. Proletariato diktatūra, ši naujoji revoliucinė valdžia, įsitvirtino Rusijos darbininkų klasės sąjungos su darbo valstiečių masėmis pagrindu, proletariatui vaidinant vadovaujantį vaidmenį. Socialistinė revoliucija sutriuškino senąjį antiliaudinį buržuazinį-dvarininkinį valstybės aparatą, sudarė naują valdžios aparatą, išreiškiantį gyvybinius darbo žmonių interesus. Proletariato diktatūros valstybinė forma mūsų šalyje buvo Darbininkų ir valstiečių deputatų tarybos — revoliucinės liaudies masių kūrybos kūdikis. Skirtingai nuo buržuazinės demokratijos, kuri visuomet buvo ir visose kapitalistinėse šalyse faktiškai, tikrovėje, lieka demokratija išnaudotojų sudaromai mažumai, Tarybų valdžia įkūnijo plačiausią, aukščiausią demokratijos formą — demokratiją darbo žmonėms, didžiajai liaudies daugumai. Viešpataujant kapitalistinėms korporacijoms, trestams ir sindikatams, anglies, naftos, plieno, automobilių, chemijos, geležinkelių ir kitoms kapitalistų kompanijoms, nėra ir negali būti tikros demokratijos darbo žmonėms. Socialistinė revoliucija, likvidavusi kapitalo viešpatavimą ir pavertusi gamybos priemones visuomenine nuosavybe, sudarė ekonomines prielaidas proletarinei demokratijai. Revoliucija atnešė masėms svarbiausią laisve laisvę nuo išnaudojimo, kuri yra visų demokratinių teisių ir laisvių pagrindas. Pagrindinis socialistinės revoliucijos sukurtos demokratijos pranašumas yra tai, kad valstybinė valdžia priklauso ne išnaudotojams, o darbo žmonėms. „Mes sukūrėme, — rašė Leninas, — tarybinį valstybės tipą, tuo pradėjome naują pasaulinę-istorinę epochą, proletariato politinio viešpatavimo epochą, kuri atėjo pakeisti buržuazijos viešpatavimo epochos“ (Raštai, 33 t., 178 psl.). Tarybinės demokratijos sąlygomis darbininkai ir valstiečiai tapo visos žemės, jos gelmių, visų fabrikų ir gamyklų, šachtų ir rūdynų, geležinkelių, elektrinių ir visų kitų gamybos priemonių šeimininkais. Nė viena buržuazinės demokratijos šalis negali padaryti nieko panašaus, nes ten gamybos priemonės kapitalistams tarnauja priemone liaudies masėms išnaudoti. Proletarinė demokratija pasireiškia aktyvia darbo žmonių valstybinių ir visuomeninių organizacijų veikla. Ji neigia tokią „demokratiją“, kuri teikia reakcionieriams „laisvę“ triuškinti darbo žmonių demokratines organizacijas, šmeižti socialistinę santvarką ir liaudies valdžią. „Proletarinė demokratija, — rašė V. I. Leninas, — slopina išnaudotojus, buržuaziją — ir todėl neveidmainiauja, nežada jiems laisvės ir demokratijos — o darbo žmonėms duoda tikrąją demokratiją“ (Raštai, 28 t., 87 psl.). Socialistinė demokratija ryškiausiai pasireiškė sprendžiant nacionalinį klausimą. Didžioji Spalio revoliucija sutriuškino Rusijoje nacionalinio engimo pančius, visiems laikams panaikino nacionalinę nelygybę ir įtvirtino tikrą visų nacijų brolybę, pakėlė anksčiau engtas tautas iki tikrai laisvų ir tikrai lygiateisių tautų padėties. Anksčiau neturėjusių valstybingumo tautų valstybingumas buvo sukurtas ir buvo atkurtas valstybingumas tų tautų, kurios jo neteko. Spalio socialistinė revoliucija išgelbėjo mūsų šalį nuo grėsmės, kad ją pasidalys ir pavergs užsienio imperialistiniai grobuonys, padarė ją laisva ir savarankiška valstybe. Tarybų valdžia padarė galą šalies ekonominei priklausomybei nuo užsienio kapitalo, nacionalizavo visas įmones, priklausiusias užsienio imperialistams, anuliavo vergovines paskolas, nustojo mokėjusi pelnus užsienio kapitalistams, lobusiems Rusijos darbininkų ir valstiečių sąskaita. Socialistinės revoliucijos pergalė Rusijoje padarė milžinišką įkvepiančią įtaką kitų šalių darbo žmonių masėms. Visose pasaulio dalyse kilo galinga revoliucinių ir nacionalinių-išsivadavimo judėjimų banga. Tačiau tuo metu komunistų partijos Vakaruose dar tiktai kūrėsi, jos dar negalėjo vesti paskui save darbininkų klasės daugumos, užmegzti tvirtos darbininkų klasės sąjungos su valstietija ir užtikrinti proletarinės revoliucijos pergalės savo šalyse. Rusijos Tarybų Respublika tuomet liko vienintelė socializmo šalis, pateko į priešišką kapitalistinį apsupimą. 4. Paėmę valdžią į savo rankas, Rusijos darbininkai ir valstiečiai, vadovaujami bolševikų partijos, ėmėsi taikaus kuriamojo darbo. Bet revoliucijos nuverstos išnaudotojų klasės sukėlė pilietinį karą prieš darbininkų ir valstiečių valdžią, mėgindamos ginklo jėga atkurti savo ankstesnį viešpatavimą. Joms kovoti prieš darbininkus ir valstiečius padėjo smulkiaburžuazinės menševikų ir eserų partijos, galutinai nusiritusios į kontrrevoliucijos stovyklą. Ginkluotos kovos prieš Tarybų respubliką organizatorius ir įkvėpėjas buvo tarptautinis imperializmas. Pirmosios pasaulyje darbininkų ir valstiečių respublikos milžiniškas revoliucinantis poveikis sukėlė visų šalių imperialistų baimę ir įtūžimą. Socialistinės revoliucijos pergalę jie laikė grėsme savo parazitiškam gyvenimui, savo pelnams ir kapitalams, visoms savo privilegijoms. Siekdami pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką, imperialistai, vadovaujami Anglijos, JAV, Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių, organizavo karinius žygius prieš mūsų šalį. Iš visų pusių — iš šiaurės ir pietų, rytų ir vakarų į jos teritoriją ėmė brautis interventų ir baltagvardiečių gaujos. Tarybų Rusiją apsupo frontų ugnies žiedas. Šiomis sunkiomis sąlygomis Komunistų partija ir Tarybinė vyriausybė pašaukė liaudį kariauti teisingo, revoliucinio, tėvynės karo prieš užsienio interventus ir vidaus kontrrevoliuciją. Atsiliepdami į partijos raginimą, šimtai tūkstančių darbininkų ir valstiečių stojo savanoriais į Raudonąją Armiją. Įtempdami visas jėgas, badaujantieji darbininkai aprūpindavo armiją ginklais ir šaudmenimis, o valstiečiai — maisto produktais. Partija ir komjaunimas nusiuntė į frontą beveik pusę savo narių. Darbininkai ir valstiečiai iškėlė iš savo tarpo talentingus karo vadus, legendarinius, išgarsėjusius visiems laikams didvyrius. Daugiau kaip trejus metus Tarybų respublikai teko atremti įnirtingą imperialistinių grobuonių ir vidaus kontrrevoliucijos jungtinių jėgų ginkluotą spaudimą. Sunkų vargą, negirdėtus sunkumus tuo metu patyrė ir įveikė tarybiniai žmonės. Didžiausieji miestai gaudavo labai maža maisto produktų, darbininkams daug mėnesių būdavo duodama po ketvirtį svaro duonos dienai. Neužtekdavo žaliavų ir kuro, o to, ką pavykdavo surinkti, negalėdavo pervežti nuniokotas transportas. Dauguma įmonių nedirbo. Komunistų partijos vadovaujama, tarybinė liaudis ir jos Raudonoji Armija parodė didvyriškumo, pasiaukojamo entuziazmo, aukšto idėjiškumo ir begalinio atsidavimo didiesiems socializmo idealams stebuklus ir apgynė pirmosios pasaulyje socialistinės valstybės gyvavimą. Visi imperialistų mėginimai likviduoti „rusų prasiveržimą“ ir pasmaugti jaunąją Tarybų respubliką susidūrė su ryžtingu užsienio šalių darbininkų klasės pasipriešinimu. Užsienio karinės intervencijos ir pilietinio karo metais kapitalistinėse šalyse kilo judėjimas tarybinei liaudžiai remti, buvo steigiami veikimo komitetai, kurių šūkis buvo „Šalin rankas nuo Rusijos!“ Interventų kariuomenėje vis garsiau skambėjo reikalavimai grąžinti kareivius į tėvynę, dažnėjo atvejai, kai buvo atsisakoma kariauti prieš Tarybų Rusiją. Prancūzų jūrininkai Juodojoje jūroje sukilo prieš intervenciją. Tarybinės kariuomenės pusėje kovėsi internacionaliniai batalionai, kuriems priklausė kinai, vengrai, lenkai, jugoslavai, suomiai ir kiti užsienio revoliucionieriai. Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos įtakoje 1918 metų sausio mėnesį kilo darbininkų revoliucija Suomijoje, 1918 m. lapkričio mėnesį — revoliucija Vokietijoje, 1919 m. kovo mėnesį proletarinė revoliucija vyko Vengrijoje, 1919 m. balandžio mėnesį buvo paskelbta Tarybų respublika Bavarijoje. Visi šie revoliuciniai veiksmai suteikė rimtą paramą jaunajai Tarybų respublikai Rusijoje. Visų šalių darbininkai laikė savo gyvybiniu reikalu, savo tarptautine pareiga kovoje prieš kapitalą ginti Rusijos revoliuciją. Tuo ryškiai pasireiškė proletarinio internacionalizmo jėga ir veiksmingumas. Tarybinės liaudies pergalė prieš interventus ir baltagvardiečius pilietiniame kare buvo ypatingai stambus pasaulinio imperializmo karinis ir politinis pralaimėjimas. Ji pademonstravo didžiąją jaunosios Tarybų valstybės gyvybinę jėgą ir nenugalimumą. Pergalinga tarybinės liaudies kova prieš baltagvardiečius ir interventus akivaizdžiai patvirtino pranašiškus Lenino žodžius: „Niekad nebus nugalėta toji tauta, kurioje darbininkų ir valstiečių dauguma sužinojo, pajuto ir pamatė, kad jie gina savą, Tarybų valdžią — darbo žmonių valdžią, kad gina tą reikalą, kurio pergalė jiems ir jų vaikams užtikrins galimumą naudotis visomis kultūros gėrybėmis, visais žmogaus darbo kūriniais“ (Raštai, 29 t., 289 psl.). II. Socializmo pastatymas TSR Sąjungoje — svarbiausia Spalio revoliucijos išdava 5. Didvyriškai Rusijos darbininkų klasei ir darbo valstietijai, nusimetusioms imperializmo jungą ir, pasak Lenino, atkariavusioms savo šalį iš turtingųjų neturtingiesiems, istorija pavedė didžią misiją sukurti pirmąją pasaulyje socialistinę visuomenę. Neturėdama pavyzdžių, nebijodama negandų ir sunkumų, tarybinė liaudis drąsiai žengė neištirtais istorinės naujo gyvenimo kūrybos keliais. Ir ji praskynė pagrindus nutiesiantį kelią į šviesų visos žmonijos rytojų, parodydama visam pasauliui, kad konkrečiame istoriniame socialistinės statybos TSR Sąjungoje patyrime glūdi kai kurie bendri visoms šalims pergalingos socialistinės revoliucijos ir naujos, socialistinės visuomenės sukūrimo bruožai bei dėsningumai. Socializmo statybos programą moksliškai parengė partijos ir liaudies vadas V. I. Leninas. Lenino mokymas apie socializmo pergalės galimumą iš pradžių nedaugelyje šalių arba net vienoje, atskirai paimtoje šalyje, sudarė teorinį šios programos pagrindą. Lenininiame socialistinio Rusijos pertvarkymo plane buvo numatyta likviduoti jos techninį-ekonomini atsilikimą, sukurti socialistinę ekonomiką, pačią priešakinę naujosios visuomenės materialinę-techninę bazę, paversti šalį galinga industrine valstybe ir visų ūkio šakų augimo pagrindu užtikrinti gyventojams aukštą gyvenimo lygi. Šio plano šerdis buvo socialistinio industrializavimo idėja, nes tik išvysčius sunkiąją pramonę, ypač mašinų gamybą, buvo galima reorganizuoti visas liaudies ūkio šakas, jų tarpe ir žemės ūkį, pasiekti ekonominę valstybės galybę, užtikrinti jos gynybinį pajėgumą, pastatyti socializmą. Ypatingą reikšmę V. I. Leninas teikė šalies elektrifikavimui. Jis sakė: „…Jei Rusijoje susidarys tankus elektrinių ir galingų techninių įrengimų tinklas, tai mūsų komunistinė ūkinė statyba taps pavyzdžiu būsimajai socialistinei Europai ir Azijai“ (Raštai, 31 t., 473 psl.). Nepaprastai svarbi sudėtinė socializmo statybos lenininio plano dalis buvo socialistinis atsilikusio, suskaidyto žemės ūkio pertvarkymas kiek galint labiau „paprastu, lengvu ir prieinamu valstietijai“ keliu — laisvanoriško valstietijos gamybinio kooperavimo, tai yra kolektyvizavimo, keliu, laipsniškai aprūpinant žemės ūkio gamybą šiuolaikine mašinine technika. Į lenininį planą organiškai įėjo kultūrinės revoliucijos, daugybės didžiai kvalifikuotų specialistų kadrų parengimo visoms ūkio ir kultūros šakoms uždaviniai. Priartinti plačiausias darbo žmonių mases prie mokslo, technikos, kultūros, prie valstybės valdymo, nurodė Leninas, yra privaloma socializmo pastatymo sąlyga. 6. Statyti socializmą tokioje ekonomiškai atsilikusioje valstietiškoje šalyje, kokia buvo Rusija, įnirtingo nuverstųjų išnaudotojų klasių pasipriešinimo sąlygomis, esant priešiškam kapitalistiniam apsupimui, siekusiam nuversti Tarybų valdžią ir šiuo tikslu skleidusiam sabotažą, kenkimą, organizavusiam kontrrevoliucinius sąmokslus ir buožių maištus, buvo neįtikimai sunku. Kai dabar kalbama apie „palikimą“, kuris teko tarybinei santvarkai iš carinės Rusijos, tai dažnai turimas galvoje tas labai neaukštas ekonominio išsivystymo lygis, kuri Rusija pasiekė 1913 metais, tai yra pirmojo pasaulinio karo išvakarėse. Bet iš tikrųjų Tarybų valstybė negavo net ir to elgetiško „palikimo“. Jį sunaikino arba išplėšė Vokietijos, Jungtinių Amerikos Valstybių, Anglijos, Prancūzijos, Japonijos ir kitų valstybių imperialistai, kurie įtraukė Rusiją į pirmąjį pasaulinį karą, o po socialistinės revoliucijos pergalės primetė jaunajai Tarybų respublikai pilietinį karą, nusiuntė į jos teritoriją savo intervencines armijas. Interventai plėšė ir draskė į gabalus Tarybų respublikos teritoriją. Su „Rusijos išgelbėjimo“ vėliava interventai ir baltagvardiečiai vogė, grobė, pardavinėjo jos turtus. Jie nuskurdino mūsų šalį. Jie svajojo apie Rusijos suskaldymą ir jos dalių pavertimą savo kolonijomis. Ir nors imperialistai ir kariškai ir morališkai-politiškai pralaimėjo atvirame plėšikiškame kare prieš pirmąją pasaulyje socialistinę darbo žmonių valstybę, jiems pavyko padaryti mūsų šalies liaudies ūkiui tokią didelę žalą, kuri nubloškė jos ir be to atsilikusią ekonomiką dešimtmečiams atgal. 1920 metais mūsų šalies stambioji pramonė gamino beveik 7 kartus mažiau produkcijos, negu 1913 metais; ketaus išlydymas sudarė tik 2,7 proc. prieškarinio lygio, cemento gamyba — 2,4 proc., muilo — 7,1 proc., medvilninių audinių — 4 proc. Plieno išlydymas tuo metu smuko iki 200 tūkstančių tonų per metus. Dabar tokį kiekį plieno Tarybų Sąjunga išlydo mažiau kaip per dvi dienas. Kliudydami užmegzti normalius TSRS ir kitų šalių ryšius, organizuodami ekonominę Tarybų šalies blokadą, sabotažą ir antiliaudinius kontrrevoliucinių elementų išpuolius, imperialistai tikėjosi tokiu būdu sužlugdysią socializmo statybą, neduosią Tarybų respublikai galimybės tuojau pat parodyti viso pasaulio darbo žmonėms didžius socialistinės santvarkos pranašumus palyginti su kapitalizmu. Jie tikėjosi, kad Tarybų šalis neįstengs atkurti karo sugriauto ūkio ir jau, žinoma, nesugebės sparčiai išvystyti ji. Tarybinė liaudis galėjo pasitikėti tik savimi, savo jėgomis ir lėšomis, kad per trumpą laiką įveiktų neregėtus ūkinio nusmukimo ir išsekimo sunkumus, neturtą, badą ir praskintų kelią į socializmą. Socializmo statybą sunkino dar ir tai, kad tuo metu darbininkų klasė dar neturėjo reikalingų specialistų kadrų, o žymi dalis senųjų specialistų buvo priešiškai nusistačiusi Tarybų valdžios atžvilgiu. Pagaliau reikėjo palaužti įnirtingą priešiškų srovių ir grupuočių pasipriešinimą partijos viduje trockininkų, bucharininkų, nacionalistinių nukrypimų šalininkų, kurie buvo prisidengusi sumuštų šalies viduje išnaudotojų klasių agentūra. Visos tos antipartinės grupės stojo prieš partijos generalinę liniją — socializmo statybą TSR Sąjungoje, skleidė netikėjimą socializmo pergalės mūsų šalyje galimumu ir iš esmės traukė į kapitalizmo restauravimo kelią. Partijos Centro Komitetas, vadovaujamas V. I. Lenino, o jam mirus J. V. Stalino, sutriuškino visas antipartines grupuotes, sutelkė partiją į didžią monolitinę jėgą, kuri, tvirtai įveikdama negandus ir sunkumus, vedė šalį lenininiu socialistinės statybos keliu. 7. Lenininę Komunistų partijos generalinę liniją — paversti atsilikusią, agrarinę Rusiją galinga industrine valstybe, socializmo tvirtove, aktyviai ir visapusiškai parėmė liaudis, o dvarininkiškos-kapitalistinės nuosavybės likvidavimas, pagrindinių ūkio šakų sutelkimas valstybės rankose įgalino mobilizuoti socialistiniam šalies pertvarkymui tokius didelius rezervus, kurie neprieinami kapitalistinėms šalims. Komunistų partija sužadino ir nukreipė į vieningą tikslą galingą kuriamąją darbo žmonių energiją. Tarybiniai žmonės sąmoningai ryžosi aukotis, rimtai apriboti savo materialinius ir kultūrinius poreikius, žinodami, kad jie neturi kitokios galimybės per trumpą laiką paversti savo Tėvynę pirmaeilės socialistinės industrijos ir stambaus mechanizuoto socialistinio žemės ūkio šalimi. Vilkinti industrializavimą buvo negalima. Susidariusi padėtis neleido atidėlioti. Arba tarybiniai darbininkai ir valstiečiai turėjo išspręsti industrializavimo uždavinį trumpiausiu laiku, arba Tarybų valstybę, kuri buvo apsuptos tvirtovės padėtyje, būtų nušlavusi ruošta nauja imperialistinių agresorių intervencija. Pirmųjų penkmečių metais visa mūsų šalis — nuo krašto iki krašto — buvo apimta socialistinės industrijos milžinų statybos ir naujos technikos įsisavinimo patoso. Per trumpą laiką buvo sukurti tūkstančiai įmonių, ištisos pramonės šakos, kurių nežinojo ikirevoliucinė Rusija. Išaugo nauji miestai ir pramonės centrai. Nauji geležinkeliai nusidriekė daug tūkstančių kilometrų; sužibo naujai pastatytų elektrinių žiburiai; tarybinių žmonių pastatytos šachtos ir rūdynai, aukštakrosnės ir martenai pradėjo duoti anglį ir rūdą, ketų ir plieną. Sėkmingas pirmųjų penkmečių planų įgyvendinimas pavertė Tarybų šalį iš agrarinės industrine: socialistinė pramonė dabar galėjo gaminti šiuolaikinius visų rūšių įrengimus, duoti šaliai pirmaeilę techniką, aprūpinti Tarybinę Armiją visų rūšių naujausiais ginklais. Pirmasis pasaulyje planingo socialistinio milžiniškos šalies ekonomikos ir kultūros pertvarkymo bandymas puikiai pasiteisino. Buržuazijos šaipymąsi iš „bolševikų ekonominio mito“, jos viltis, kad socialistinis industrializavimas sužlugsiąs, pakeitė augančios TSRS galybės baimė. Tarybinės socialistinės ūkio sistemos pranašumai, didžioji gyvybinga jos jėga dabar reiškėsi nepaprastai ryškiai ir giliai. Tarybų Sąjunga darė visam pasauliui vis didėjančią įtaką audringu savo ekonomikos augimu. Kaip tik tuo laiku kapitalistinis pasaulis drebėjo geležiniuose nepaprastai gilios ekonominės krizės varžtuose. Ši krizė buvo visuotinio pobūdžio ir sukėlė kapitalistinių šalių ekonomikoje visišką nepastovumą ir pakrikimą. Vien Jungtinėms Amerikos Valstybėms 1929—33 metų ekonominė krizė atsiėjo 300 milijardų dolerių produkcijos nuostolių. Dėl krizės pramonės gamyba visame kapitalistiniame pasaulyje sumažėjo 44 procentais: geso aukštakrosnės ir martenai, sustodavo gamyklos ir fabrikai, smuko darbo užmokestis, dvidešimt penki milijonai bedarbių klajojo kapitalistinių miestų gatvėmis, ieškodami darbo ir duonos. Buvo mažinami pasėlių plotai, nusigyveno milijonai fermerių. Kalnai maisto produktų buvo barbariškai naikinami, deginami, skandinami jūroje tuo metu, kai darbo žmonės mirė badu. Išryškėjo visos kapitalizmo piktžaizdės bei ydos, ir susvyravo jo pagrindiniai pamatai. Sėkminga socialistinės ekonomikos statyba TSR Sąjungoje, iš vienos pusės, ir griaunanti ekonominė krizė kapitalistinėse šalyse, iš antrosios, neišvengiamai priminė istorinį kapitalizmo pasmerktumą. Skatinami klasinės neapykantos socializmo šaliai, būgštaudami audringo industrinio Tarybų Sąjungos vystymosi sėkmingai įvykdžius pirmojo penkmečio planą, tarptautiniai imperialistiniai sluoksniai ir visų pirma Amerikos ir Anglijos monopolistai ėmė aktyviai remti ir ginkluoti vokiečių fašizmą, laikydami fašizmą, pasak vieno reakcinio Anglijos laikraščio, „patikimu Europos sargu nuo komunistinio pavojaus“. 8. Nepaprastai sunkus uždavinys po to, kai darbininkų klasė iškovojo politinę valdžią, buvo įgyvendinti socialistinį žemės ūkio pertvarkymą. Šis pertvarkymas vyko pavienių valstiečių ūkių kooperavimo linija ir stambių tarybinių ūkių organizavimo linija. Reikalas lietė pagrindinį perversmą daugiaamžėje ekonominėje sanklodoje, milijoninių valstietijos masių, buityje, sąmonėje. Komunistų partija įveikė visus sunkumus, susijusius su valstiečių ūkių kooperavimo uždavinio išsprendimu. Partija įtikino valstietijos mases, kad vienintelis kelias į pasiturimą ir kultūringą gyvenimą yra kolektyvinis ūkininkavimas, remiantis žemdirbystės mechanizavimu. Įnirtingas buožių pasipriešinimas kolūkiniam judėjimui, jų mėginimai organizuoti antitarybinius sukilimus, išplėsti kruviną terorą prieš kolūkinius aktyvistus, partinius ir tarybinius darbuotojus iškėlė Tarybų valstybei būtinumą likviduoti buožes kaip klasę, atimti iš buožių gamybos įrankius bei priemones ir perduoti jų žemę ir inventorių kolūkiams. Kolūkinė santvarka nugalėjo visoje šalyje. Tarybinė valstietija — gausingiausią gyventojų dalis — negrįžtamai stojo į socializmo kelią. Kolūkinės santvarkos pergalė reiškė, kad žemės ūkyje — plačiausioje šalies ūkio srityje, kur iki tol vyravo privati gamybos priemonių nuo savybė, įsigalėjo visuomeninė, socialistinė nuosavybė, atsirado nauji, socialistiniai gamybiniai santykiai. Visu paskesniu vystymusi kolūkinė santvarka įrodė savo pranašumą palyginti su smulkiu, išskaidytu pavieniu valstiečių ūkiu. Tais pačiais metais, kai vyko išplėstinis socialistinis puolimas visu frontu, šalyje buvo sėkmingai įgyvendinta kultūrinė revoliucija. Šalį padengė platus mokyklų, kultūros-švietimo įstaigų, aukštųjų mokyklų tinklas. Buvo įvestas visuotinis privalomasis pradinis mokslas TSRS tautybių kalbomis. Pakilo bendras darbo žmonių kultūrinis lygis. Taip istorinis TSRS patyrimas patvirtino V. I. Lenino numatymą, kad, tik iškovojęs politinę valdžią, proletariatas sudarys reikalingas prielaidas sparčiam visos liaudies kultūriniam pakilimui. 9. Socializmo pastatymas yra mūsų liaudžiai svarbiausia Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos išdava. Socializmo pergalė pakeitė šalies vaizdą, pakeitė jos ekonomiką, jos kultūrą ir buitį, sukūrė naujus santykius tarp klasių ir nacijų. Panaikinus privačią gamybos bei mainų priemonių nuosavybę ir įtvirtinus visuomeninę, socialistinę nuosavybę, buvo visiškai panaikintas vieno žmogaus išnaudojimas kito žmogaus, ir pašalintos priežastys, kurios ji sukelia. Pirmą kartą po daugelio tūkstančių metų materialinių gėrybių gamintojai, darbo žmonės, gavo galimybę dirbti ne veltėdžiams-išnaudotojams, o sau, savo socialistinei visuomenei. Po daugelio amžių, kai išnaudotojų mažuma laikė pavergusi tautų daugumą ekonominiu, socialiniu ir nacionaliniu atžvilgiu, gyvenimo viešpačiu tapo darbas ir darbo žmonės — darbininkai, valstiečiai ir liaudies inteligentija. Tarybinė darbininkų klasė žymiai išaugo skaičiaus atžvilgiu, pakilo jos kultūrinis lygis ir gamybinė techninė kvalifikacija. Iš klasės, neturėjusios gamybos priemonių ir priverstos pardavinėti savo dirbančias rankas išnaudotojams, TSRS darbininkų klasė pavirto visai nauja klase, kuri valdo, kartu su visa liaudimi, gamybos priemones ir dirba socialistinėse įmonėse. Tarybinė darbo valstietija nustojo būti smulkių privačių savininkų klase; ji pavirto kolūkine valstietija, kurios gerovės pagrindas — kolektyvinis darbas ir kolektyvinė nuosavybė. Susidarė ir išaugo nauja, tarybinė inteligentija, kilusi iš darbininkų ir valstiečių tarpo, glaudžiai susijusi su liaudimi, giliai suprantanti pagrindinius liaudies interesus ir ištikimai jai tarnaujanti. Pasikeitus visuomenės klasinei struktūrai, sustiprėjo darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, susidarė neregėta istorijoje moralinė-politinė liaudies vienybė. Pirmą kartą istorijoje atsirado nauja visuomenė, kuri nėra suskaldyta į priešiškas klases, o sujungta pagrindinių interesų vieningumo ir bendro tikslo. Moralinė-politinė liaudies vienybė tapo ypatingai stipria varomąja socialistinės visuomenės vystymosi jėga. Socialistinės statybos metu buvo išspręstas istorinis uždavinys — likviduotas iš carizmo laikų paveldėtas ekonominis ir kultūrinis visų TSR Sąjungoje gyvenančių tautų atsilikimas. Tautos, anksčiau neturėjusios jokių teisių, kapitalizmo pasmerktos išmirti, ištiesė pečius, pabudo naujam gyvenimui. Buržuazinės nacijos pasikeitė į socialistines nacijas, tarp kurių įsigalėjo tvirta draugystė ir broliškas bendradarbiavimas. Visose sąjunginėse respublikose sukurta šiuolaikinė pramonė, išaugo nacionaliniai darbininkų klasės ir inteligentijos kadrai, susidarė nauja, nacionalinė savo forma, socialistinė savo turiniu kultūra. Nacionalinio klausimo išsprendimas TSR Sąjungoje išsklaidė kaip dūmus daugiaamžį kolonizatorių melą apie „nepilnavertes“ tautas ir nenuginčijamai parodė, kad savarankiška istorinė kūryba nėra tik „išrinktųjų“ nacijų nuosavybė, o prieinama visoms tautoms, nepriklausomai nuo odos spalvos, nacionalinių ir rasinių skirtingumų. Reikia tik atverti erdvę tautų kūrybinėms jėgoms pasireikšti, kaip tai padarė TSR Sąjungoje Spalio socialistinė revoliucija. Didžiojo Spalio socialistinė revoliucija yra pirmoji istorijoje revoliucija, kuri davė darbo žmonėms ne tik politines ir ekonomines teises, bet ir materialines gėrybes. Ji neapsiribojo tuo, kad užtikrino laisvę darbo žmonėms, darbininkams ir valstiečiams, bet ir sudarė sąlygas nenukrypstamai kilti ne kažkokios vienos klasės arba dalies gyventojų, o visų miesto ir kaimo darbo žmonių gyvenimo lygiui. Socializmo pergalė sukėlė nuolatinį liaudies masių materialinės gerovės kilimą. Išnyko nedarbas ir darbo žmonių baimė dėl rytojaus. Socialistinė valstybė ne tik paskelbė, bet ir įgyvendino realią piliečių teise į darbą, mokslą, poilsį, aprūpinimą senatvėje. Socialistinė santvarka ne tik išvadavo moterį, užtikrino jai visiškai lygias teises politiniame ir visuomeniniame gyvenime, atvėrė jai plačias galimybes aktyviai dalyvauti visuomeniniame darbe ir auklėjant jaunąją kartą, — ji aukštai pakėlė moters-motinos orumą. Ji iš pagrindų pakeitė jaunimo padėti, atvėrė visų tautybių jaunimui platų kelią įsisavinti žinias, įsigyti gamybinę kvalifikaciją, kelią į kūrybinį darbą, į drąsius užmojus ir žygdarbius. Buržuazijos ideologai puoselėjo viltį, kad socializmo statyba nepavyks dėl „amžinos“ žmogaus prigimties, nes jis esąs pačia savo esme individualistas, kolektyvinių gyvenimo formų priešas. Buržuazija ir jos filosofai neigė galimybę sukurti naują, socialistinę moralę, kurios pagrindas — laisvų nuo išnaudojimo žmonių bendradarbiavimas ir savitarpio pagalba. Reali tikrovė sugriovė šiuos piktus senosios santvarkos gynėjų prasimanymus. Įvykdžiusi didingą perversmą žmonių visuomeninėje buityje, socialistinė revoliucija dėsningai sukėlė ir giliausią pakitimą jų sąmonėje, moralėje, jų santykiuose su visuomene, vieno su kitu. Vienas iš svarbiausių tarybinio žmogaus naujo dvasinio veido pasireiškimų yra tarybinis patriotizmas, socialistinė pažiūra į darbą, į visuomeninę nuosavybę. Nauja pažiūra į darbą, į visuomenę sukėlė tokį neregėtą senajame pasaulyje reiškinį, kaip socialistinis lenktyniavimas, kuriuo siekiama gausinti visuomeninį turtą, didinti darbo našumą. Socialistinio lenktyniavimo atsiradimas reiškia nepaprastai didelį perversmą žmonijos istorijoje: darbas, kuri daug tūkstančių metų žmonės laikė sunkia ir gėdinga našta, tapo garbės reikalu, teigiančiu žmogaus orumą. Taikią socialistinę statybą TSR Sąjungoje nutraukė klastingas karinis užpuolimas, kurį įvykdė fašistinė Vokietija, pasirėmusi beveik visos okupuotos Europos kariniu potencialu, Karas atnešė mūsų liaudžiai nesuskaičiuojamas nelaimes, bet tuo pačiu metu jis patvirtino sukurtos TSR Sąjungoje naujos, socialistinės visuomenės tvirtumą ir nenugalimumą, neįveikiamą socializmo pagimdyto ir Komunistų partijos išauklėto naujo žmogaus dvasios jėgą. III. Didvyriškas tarybinės liaudies žygdarbis Didžiajame Tėvynės kare 10. Antrąjį pasaulinį karą sukėlė vokiškasis fašizmas, bet jis buvo tik nuožmiausias ir plėšikiškiausias būrys pasaulinio imperializmo, kuriam kaip visuomeninei sistemai ištisai tenka atsakomybė už dešimčių milijonų žmonių žuvimą kare, už nesuskaičiuojamas šimtų milijonų darbo žmonių kančias, jų ašaras ir kraują, už milžiniškų, daugelio kartų darbu sukurtų materialinių ir kultūrinių vertybių sugriovimą. Būtent JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai, nepaisydami savo, tautų nacionalinių interesų, išeikvojo daug milijardų dolerių, kad padėtų Vokietijos monopolistams išauginti hitlerizmą, apginkluoti fašistines gaujas. Būtent jie skatino hitlerinius agresorius, pretendavusius į Austriją ir Čekoslovakiją, stumdami juos vis arčiau prie Tarybų Sąjungos sienų, atmesdami visus Tarybų Sąjungos pasiūlymus susivienijus atremti fašistinius grobikus. Net tada, kai paaiškėjo, kad hitlerinės gaujos yra mirtina grėsmė visų tautų laisvei ir nepriklausomybei, nes dar prieš užpuldama Tarybų Sąjungą, hitlerinė Vokietija pavergė 11 Europos šalių, jų tarpe Prancūziją, kurios armija savo laiku buvo laikoma stipriausia Europoje, kai visiško sutriuškinimo grėsmė iškilo Anglijai, net tada imperialistai nenustojo vilčių pataisysią savo reikalus užpultos Tarybų Sąjungos sąskaita. JAV, Anglijos ir Prancūzijos imperialistai tikėjosi, kad naikinamajame kare jų vokiškieji konkurentai bus susilpninti, Tarybų Sąjunga bus sunaikinta arba visai nusilpninta, ir jie padiktuos taikos sąlygas ir nugalėtojui, ir nugalėtajam. Bet tikrovėje išėjo kitaip. Didysis Tėvynės karas parodė gilų mūsų partijos įžvalgumą. Ji laiku ėmėsi spartinti socialistinio šalies pertvarkymo tempą. Kaip tik todėl, kad, partijai vadovaujant, per neregėtai trumpą laiką buvo įgyvendinti šalies industrializavimas, žemės ūkio kolektyvizavimas, kultūrinė revoliucija, Tarybų Sąjunga pasirodė pajėgi atremti fašistinės Vokietijos ir jos sąjungininkų puolimą. Partijos šaukiama, tarybinė liaudis pakilo į Didįjį Tėvynės karą ir savo didvyriška kova sugriovė visus hitlerinių grobikų, ir jų įkvėpėjų planus bei apskaičiavimus, Tėvynės karas buvo sunkiausias ir žiauriausias iš visų karų, kuriuos kada nors pergyveno mūsų Tėvynė. Ypač rūstūs išmėginimai teko tarybinei liaudžiai karo pradžioje, kai iki dantų ginkluota, turinti dvejų metų karo patyrimą, besiremianti beveik visos Europos ekonomika, hitlerinė armija drauge su savo sąjungininkais netikėtai užpuolė mūsų šalį ir, pasinaudodama laikinais pranašumais, privertė mūsų kariuomenę vesti sunkius atsitraukimo mūšius. Priešo armijos prasiveržė į gyvybiškai svarbius šalies centrus. Ties mūsų Tėvyne pakibo mirtinas pavojus. Tačiau sunkūs išmėginimai nepalaužė tarybinių ginkluotųjų pajėgų kovos dvasios, nepajudino mūsų liaudies tvirtumo ir jos beribio tikėjimo savo teisingo reikalo pergale. Liaudies pastangomis, Lenino partijos vadovaujama, šalis buvo paversta vieninga karo stovykla. Priešo užnugaryje išsiplėtė galingas partizaninis tarybinių patriotų judėjimas. Jau pirmuose įnirtinguose mūšiuose tarybinė kariuomenė sužlugdė hitlerininkų „žaibiško“ karo planą ir padarė fašistinėms armijoms sunkių nuostolių. Hitlerinės kariuomenės sutriuškinimas prie Maskvos 1941 metų gruodžio mėnesį buvo pirmas stambus fašistinių armijų pralaimėjimas antrajame pasauliniame kare. Po metu didžiųjų Stalingrado kautynių ugnyje žmonija išvydo brėkštančią pergalės prieš fašizmą aušrą. Visų šalių, kurias buvo pavergę hitlerininkas arba kurioms buvo iškilusi pavergimo grėsmė, tautos su didžia viltimi žiūrėjo į didvyrišką tarybinės liaudies ir jos ginkluotųjų pajėgų kovą. Jos laikė Tarybų Sąjungą lemiama jėga, galinčia sustabdyti ir sutriuškinti fašistines gaujas, išvaduoti žmoniją nuo rudojo maro ir išgelbėti pasaulio civilizaciją. JAV ir Anglija sudarė su mūsų šalimi susitarimus dėl bendrų veiksmų kare prieš Vokietiją. Jos, visų pirma, įsipareigojo dar 1942 metais atidaryti prieš vokiečių fašistinę kariuomenę antrąjį frontą Vakarų Europoje. Jeigu šie įsipareigojimai būtų buvę įvykdyti, tai karas būtų pasibaigęs žymiai greičiau, būtų buvę išsaugota milijonai gyvybių ir didžiulės materialinės bei kultūrinės vertybės. Tačiau, nesekdamos Tarybų Sąjunga, kuri sunkiausiomis sąlygomis darė visa, ką galėjo sąjungininkų veiksmams palengvinti ir pergalei pagreitinti, JAV ir Anglijos vyriausybės visokiomis priedangomis vilkino antrojo fronto atidarymą. Tarybinė liaudis, jos ginkluotosios pajėgos, jos partizanai, veikę priešo užnugaryje, pakėlė ant savo pečių visą pagrindinę kovos prieš hitlerines gaujas naštą. Nematyto masto kautynėse, išsiplėtusiose nuo Barenco iki Juodosios jūros, Tarybinė Armija išsekino priešą ir po mūšio prie Bielgorodo ir Kursko 1943 metų vasarą ėmė vyti fašistines armijas iš savo žemės į Vakarus, triuškindama priešo gyvąją jėgą ir techniką galingais smūgiais. Kai paaiškėjo, kad Tarybinė Armija ir pati viena gali sutriuškinti fašistinę Vokietiją ir atnešti laisvę pavergtosioms Europos tautoms, JAV ir Anglija 1944 metų birželio mėnesį išlaipino savo kariuomenę Prancūzijoje. Tačiau ir po to Amerikos bei Anglijos imperialistai buvo labiau susirūpinę ne puolimu prieš Vokietiją iš Vakarų, o prasiskverbimu į Balkanus, kur Jugoslavijos ir kitų Balkanų šalių tautos, remdamosi tarybinių ginkluotųjų pajėgų pergalėmis, sėkmingai kovojo prieš fašistus ir jų talkininkus. Dėl tokios mūsų sąjungininkų taktikos vokiečių karinė vadovybė, neatitraukdama kariuomenės iš Tarybinio fronto, sugebėjo 1944 metų gruodžio pabaigoje palyginti silpnomis pajėgomis pralaužti anglų-amerikiečių frontą Ardėnų rajone ir sudaryti jų kariuomenei sutriuškinimo grėsmę. Tuo metu Anglijos ministras pirmininkas U. Čerčilis kreipėsi į Tarybinės vyriausybės vadovą J. V. Staliną nerimo kupinu laišku, kuriame prašė sunkiai anglų-amerikiečių kariuomenės padėčiai palengvinti pradėti naują puolimą Tarybų Sąjungos—Vokietijos fronte. Nors Tarybinė Armija buvo visai neseniai baigusi didelį žiemos puolimą, o fronte buvo nepaprastai nepalankus oras, J. V. Stalinas jau sekančią dieną, 1945 m. sausio 7 d., pranešė, kad, atsižvelgdama į sąjungininkų padėti Vakarų fronte, Vyriausioji Kariuomenės Vadovybė nutarė paspartintu tempu baigti ruoštis ir, nepaisydama oro, pradėti plačius puolamuosius veiksmus prieš vokiečius visame Centriniame fronte ne vėliau kaip antrojoje sausio pusėje. Jau po savaitės tarybinė kariuomenė pradėjo puolimą nuo Karpatų iki Baltijos jūros ir privertė vokiečių karinę vadovybę atitraukti dalį kariuomenės iš Vakarų savo Rytų frontui išgelbėti nuo sutriuškinimo. 1945 metų vasario 23 d. U. Čerčilis rašė J. V. Stalinui: „Raudonoji Armija švenčia savo dvidešimtseptintąsias metines su triumfu, kuris sukėlė beribį jos sąjungininkų susižavėjimą ir kuris nulėmė vokiškojo militarizmo likimą. Būsimosios kartos pripažins savo skolą Raudonajai Armijai taip pat besąlygiškai, kaip kad darome mes, išgyvenę iki to, kad būtume šių didingųjų pergalių liudininkai“. Amerikiečių bei anglų kareiviai ir šių šalių tautos susižavėję sekė paskutinį lemiamą Tarybinės Armijos puolimą, kuris kartu su JAV ir Anglijos kariuomenės veiksmais privertė fašistinę Vokietiją besąlygiškai kapituliuoti. Bendromis sąjungininkų pastangomis netrukus buvo sutriuškintos ir imperialistinės Japonijos ginkluotosios pajėgos. Didžiulį indėlį į pergalę prieš imperialistinę Japonija įnešė didvyriškoji kinų tauta, kuri kovėsi ilgus metus prieš ją užpuolusius japoniškuosius agresorius. Kirsdamos 1945 metų rugpiūčio mėnesį triuškinantį smūgį rinktinei imperialistinės Japonijos kariuomenei, sutelktai šiaurės rytų Kinijoje, Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos atliko savo internacionalinę pareigą ir sutvirtino savo krauju neišardomą brolišką Tarybų Sąjungos ir Kinijos tautų sąjungą. 11. Neregėtą žygdarbi įvykdė Didžiojo Tėvynės karo metais tarybiniai darbininkai, kolūkiečiai, inteligentija. Sudėtingomis ir sunkiomis karo laiko sąlygomis jie atliko milžinišką darbą, kariškai pertvarkydami liaudis ūkį, evakuodami pramonės įmones iš pafrontės ruožo į gilų užnugarį, organizuodami masinę tankų, lėktuvų, pabūklų, minosvaidžių ir kitų rūšių ginkluotės gamybą, aprūpindami frontą šaudmenimis, apranga. Tėvynės karo metais tarybinė liaudis pasirodė esanti tikrai didvyriška liaudimi. Mūsų šalies darbo žmonės buvo apimti vieningo siekimo: „Viskas frontui, viskas pergalei!“ Milžiniškame kariniame susirėmime su fašistinės agresijos jėgomis nugalėjo tarybinė visuomeninė ir valstybinė santvarka, pagimdyta Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos, nugalėjo pažangiausia pasaulyje socialistinė ideologija. Karo metais vėl ryškiai pasireiškė tarybinės santvarkos pranašumai palyginti su kapitalistine, Socialistinė ūkio sistema, tarybinės visuomenės, pagrįstos neišardoma darbininkų klasės ir valstietijos sąjunga, moralinė-politinė vienybė, TSRS tautų draugystė suteikė Tarybų Sąjungai neįveikiamus jėgos šaltinius. Pergalės prieš fašistinę Vokietiją ir imperialistinę Japoniją įkvėpėjas ir organizatorius buvo Tarybų Sąjungos Komunistų partija. Partija nusiuntė į frontą milijonus geriausių savo sūnų. Jie įkvėpė tarybinius karius savo pasiaukojamu karinės pareigos vykdymu, buvo karinių dalių ir junginių siela. Komunistų autoritetas nepaprastai pakilo. Tarybinės Armijos kariai laikė didele garbe eiti į mūšį būdami partijos nariai. Nepaisant didelių nuostolių fronte, partijos eilės karo laiku išaugo 1 milijonu 600 tūkstančių žmonių. Per visą karą partija aiškino jo teisingą pobūdį ir kilnius tikslus, vienijo ir vairavo visos liaudies pastangas. Komunistų partijos, jos Centro Komiteto vadovavimo dėka tarybinė liaudis pabaigė karą nugalėtoja. 12. Žmonija niekuomet nepamirš didžiojo tarybinės liaudies ir jos Ginkluotųjų Pajėgų karinio ir darbo žygio Tėvynės kare — kare prieš fašizmą. Tarybinės Ginkluotosios Pajėgos garbingai įvykdė savo išvaduojančią misiją, išgelbėdamos daugelio šalių tautas nuo fašistinio pavergimo. Pergalingas tarybinės kariuomenės puolimas susiliejo su plačiu hitlerinės Vokietijos okupuotų šalių tautų nacionalinio išsivadavimo judėjimu. Kartu su tarybine kariuomene atkakliai kovojo prieš vokiečių fašistinius grobikus Čekoslovakijos ir Lenkijos korpusai, Jugoslavijos ir Albanijos partizanų kariuomenė, o vėliau taip pat Rumunijos ir Bulgarijos divizijos. Jų kovinė sandrauga sutvirtinta krauju, bendrai pralietu bendroje kovoje. Žymų indėlį į fašistinės Vokietijos sutriuškinimą įnešė Prancūzijos, Anglijos, JAV ir kitų antihitlerinės koalicijos šalių tautos.


Vakar paskelbėm Sov. Rusijos atstovo prieš kelias dienas įteiktą mūsų vyriausybei notą, kurioje užginčijama lenkų skleidžiami gandai, būk sov. Rusija siūliusi ar siūlanti Lenkijai pasidalyti Pabaltės valstybes tokiu būdu, kad Lenkija inkorporuotų Lietuvą, o Sov. Rusija - Latviją. Notoje nurodoma net kada ir kas šituos gandus skleidė. Būtent, jais bandė bauginti Lietuvą neseniai viešėjusi Kaune p. Holuvkos vedama lenkų delegacija. Mes čia turime visų pirma pažiūrėti, kad panašiais gandais lenkai bando Lietuvą bauginti jau ne nuo šiandien. Mažne nuo 1920 metų lenkai Helsinky, Taline, Rygoj ir kur galėdami susitikdami su lietuviais nuolat kelia Maskvos pavojų. Tą pavojų jie piešia įvairiomis spalvomis, įvairiais variantais. Mylimiausias lenkų variantas maždaug yra šis: „Bolševikai seniai mums siūlo nušluoti „limitrofus“ nuo žemėlapio tokiu būdu, kad mes pasiimtume Lietuvą, o jie pasiima Latviją, Estiją, o gal ir Suomiją. Žinoma, mes šitą pasiūlymą atmetėm su didžiausiu pasibiaurėjimu. Bet kas gali užtikrinti, kad Maskva ir be mūsų nebandys šitą savo sumanymą vykdyti? Todėl jums vienintelė išeitis: nieko nelaukdami dėkitės su mumis, nes tik mes vieni pajėgsime jus apginti nuo Maskvos“. Panašios kalbos teko girdėti mūsų vyriausybės atstovui Taline dar 1921 m., nors netiesiog iš lenkų, bet per ju gerus tarpininkus. Šitie bauginimai kai kuriose Pabaltės sostinėse darė gana gilaus ispūdžio. Kai kur gal ir šiandien tebedaro, nors toli gražu ne taip, kaip seniau. Žinoma, sunku žinoti, kas ką mano. Vis tik atsargiausia spręsti apie svetimus užmanymus iš jo žodžių ir ypač veiksnių. Kai dėl Sov. Rusijos, tai mes vistik negalime įregistruoti nė vieno fakto, kuris galėtų liudyti apie tokius jos sumanymus bei daromus lenkams siūlymus. Atvirkščiai, Sov. Rusijos politikos vadai daug kartų yra viešai pareiškę, kad Lietuvos nepriklausomybę jie laiko viena svarbiausia rytų Europos taikos sąlyga. Ir jų veiksmai taipogi nerodo, kad Sov. Rusijai rūpėtų Lietuvai atimti nepriklausomybę, o ypač inkorporuoti ją Lenkijon. Atvirkščiai, Sov. Rusija pirmoji pripažino visišką Lietuvos nepriklausomybę tam tikrose jos pačios sutartose sienose ir su sostine Vilnium. Tą pripažinimą Sov. Rusija patvirtino garantijų sutartim 1926 metais. Visai ką kitą matome pažiūrėję į Lenkijos veiksmus. Lenkai, kurie taip rūpinasi „apsaugoti“ Pabaltės valstybes nuo Maskvos pavojaus, dar karo metu, kai lietuviai namie ir užsieniuose iškėlė nepriklausomos Lietuvos idėją, visomis priemonėmis prieš tą idėją kovojo įkalbinėdami visiems Lietuvą esant Lenkijos dalimi. Vos susikūrus nepriklausomai Lietuvai, Lenkija 1919 m. pagrobia jos sostinę ir veržiasi okupuoti visą Lietuvą. 1920 m. Lenkija nesidrovi laužyti savo tarptautinėje sutarty padėto parašo smurtu ir biauriausiu vylium inscenizuodama sukilimo komediją, antru kartu pagrobti Vilnių ir būtų pagrobusi visą Lietuvą, jei ne lietuvių rimtas pasipriešinimas ir didžiųjų valstybių spaudimas. Laikydama savo naguose Vilnių, Lenkija ir toliau tyko kaip čia pagrobtų Kauną. Atsiranda Plečkaitis, ar kitas koks savo tėvynės priešas - lenkai tuojau pradeda su juo derybas, kad pagruobtų visą Lietuvą. Tai šitaipos atrodo mūsų „prietelių“ veiksmai, kurie tiek daug rodo rūpesčio, kad apsaugotų Pabaltę nuo Maskvos pavojaus. Taigi, prisiminę visus aukščiau pažymėtus faktus, mes turime visišką pamatą tiketi Sov. Rusijos nota, kuri tikrina, „kad minimas pareiškinas yra absoliutinis prasimanymas ir kad Sąjungos Vyriausybė niekuomet ir nė su kuo, tam skaičiuj ir su lenkų vyriausybe, nei tiesioginiai, nei per kokius asmenis nevedė derybų tuo klausimu ir nereiškė panašių sumanymų“. Vis tik reikia stebėtis lenkų diplomatijos nenusimanymu. Jei panašūs jos bauginimai randa šiokio tokio atbalsio Taline bei Rygoj (Helsinky, rodos, visai ne), tai jau reiškia būti stipriai naiviam, kad tikėtum jog tokiais bauginimais galima ką nors pasiekti Kaune. Šita lenkų logika turi panašumo su logika to plėšiko, kuris sulig pasakos užpuolęs ir smaugdamas keleivį stengiasi jį įtikinti: „Tu, brol, man nesipriešink ir geruoju viską atiduok, nes ten toli už kalno vaikščioja kitas – dar baisesnis plėšikas, kuris vistiek nuo tavęs viską atims“. Mes giname ir ginsime savo nepriklausomybę nuo kiekvieno, kas ją bandytų mums išplėšti. Jei Maskva kėsintųsi prieš mūsų nepriklausomybę, žinoma, mes ginsimės ir nuo Maskvos. Tačiau šiandien Maskva mums yra garantavusi mūsų nepriklausomybę ir su Vilnium net dviem sutartimis, ir mes nematome, kad Maskva ruoštųsi tas sutartis laužyti. Tuo tarpu Lenkija jau du kartu mums pagrobė sostinę su trečdaliu teritorijos, laužydama sutartis ir šiandien, ne tik nemano grobio grąžinti ir sulaužytos sutarties atstatyti, bet dar, anot p. Zaleskio, net neleisiarti jokių šituo klausimu kalbų. Lenkija, laikydama mus už gerklės ir kuone prisiekdama prieš visą pasaulį, kad ji mūsų gerklės nepaleisianti ir net nenorinti apie tai kalbėti, drauge stengiasi mums „prieteliškai“ įspėti, kad Maskva mus ruošiasi griebti už gerklės. Štai Varšuvos taktas ir logika!


Ir Prezidento, ir Seimo nuomonė: šie įstatymai yra reikalingi

Seimo Pirmininko Vytauto Landsbergio kalba, pasakyta Seime 1998 m. liepos 16 d. Lietuva dar nebaigė išsivaduoti iš sovietmečio politinių sąsajų, valdymo ir įtakojimo sistemos, dar tebėra daug sovietizmo įvairių grupių sąmonėje ir interesuose. Kiekvieną buvusio valdymo ryšio nutraukimą arba silpninimą lydi triukšmingas pasipriešinimas, didžiulės pastangos palikti kaip buvę. Į tas jungtines pajėgas, kurios nenori Lietuvos euroatlantinės integracijos, nenori vidinių apsivalymų nuo “tarybų valdžios”, stengiamasi įtraukti kuo daugiau visokiais būdais klaidinamų žmonių. Jų gali atsirasti net labai aukštose pozicijose. Kaip man šiomis dienomis sakė vienas užsienio diplomatas, “aštuntais metais Lietuva išdrįso”. Ką išdrįso? Ogi paliesti neliečiamuosius, šlovingą “pasaulinio garso organizaciją”. KGB. Čia jau citata ir charakteristika iš Maskvos protestų, kurių net žodynas įdomiai sutampa su vartojamu Lietuvoje. Jūs žinote, apie ką kalbama, kitąsyk net su naivia užuojautos ašara - apie pažeidžiamas kagėbistų teises telktis ypač jautriose valstybei vietose ir toliau veikti besilaisvinančios šalies gyvenimą. Kai telkiasi ginkluotose struktūrose, galima manyti, kad iš tiesų laukiama dar vienos “dienos X”. Bet Lietuva nebenori būti naivi mergaitė vakare po liepomis. Todėl einame apsitvarkyti, todėl natūralu, kad KGB struktūros yra daugiau negu nepatenkintos; jos grūmoja ir panikuoja, įtakoja, kompromituoja, stabdo. Matant, kas ką sako pasako, ne sykį atrodo, kad vienam kitam autoriui prasidėjo arba visiško nesusivokimo, arba “stogų važiavimo” metas. KGB įtaką Lietuvoje reikia mažinti. Likdami šiuo klausimu dvasiškai bejėgiai, mes pasirašytume sau blogą charakteristiką, mūsų esamų ir norimų sąjungininkų akyse dar sykį žengtume atgal: į baimę veikti ryžtingai arba į nešvarų pavaldumą vakarykščiai dienai. Todėl, pasibaigus antrojo kompartijos ešelono epochai, subrendo šis Lietuvos įstatymų leidybos žingsnis. Čia paaiškinimas šaukiantiems: kodėl dabar? Žingsniai sustiprėjo, jų laikas atėjo. Mūsų dilema yra ta, kad būtent šiuos labai svarbius žingsnius turime daryti arba su Prezidentu, arba prieš Prezidentą. Pasirinkimas tikrai nelengvas, nors yra įtakingų jėgų, norinčių pasinaudoti netgi nukentėjusių žmonių jausmais, juos dar paaitrinant, kad kuo greičiau, nė pusmečiui nepraėjus, žengtume prieš Prezidentą. Tuo būdu, kaip tikimasi opizicijoje ir dar toliau, pastumtume jį labiau į kairę, į besiformuojančio kairiojo aljanso glėbį. Prezidentas, man regis, atsidūręs keistoje kompanijoje, kuri kartais atrodo labai negabi, - pavyzdžiui, nepajėgi suformuluoti bent vieną antikagėbistinių įstatymų pataisą, o kartais atrodo labai gabi dvaro intrigoms, nusiklausyti už durų, meluoti ir supriešinti. Prezidentas atlaikė didelį spaudimą dėl telekomo įstatymo, bet neatlaikė dabar. Vis dėlto ir jis pasisako, kad šie įstatymai, kuriuos pats vetavo, yra reikalingi. Tame dalykų susipainiojime galime arba kirsti, arba ištiesti Prezidentui gelbstinčią ranką. Įstatymas vis vien priimamas - ar vienu, ar kitu atveju. Einant Seimo daugumos pasirinktu keliu, įstatymas pasirašomas ir paskelbiamas, jo įsigaliojimas patvirtinamas šiek tiek vėlesne data, o laikas bus panaudotas papildymams kitais įstatymais, kurie jau rengiami, galimiems patikslinimams ir institucijų - Valstybės saugumo departamento bei Genocido ir rezistencijos tyrimo centro - pasirengimui, kad artėjant konkretaus darbo metui nebūtų jokių išsisukinejimų nuo pavedamos pareigos. Suteikime ir Prezidentui galimybę būti kartu su tais, apie kuriuos sakoma: “Lietuva išdrįso”, o ne nutolusiam ir paskendusiam kažkieno abejonėse. Vardan tos dar esančios galimybės, nors galėtume atmesti dešimtkart abejotiną Prezidento veto, aš apsisprendžiau pasiūlyti mūsų Nepriklausomybės bendražygiams neiti atmetimo keliu, o pasirinkti įstatymo įtvirtinimą nekovojant su Prezidentu. Tepalaiko mūsų poziciją ir kiti Seimo nariai.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Paskutiniu laiku Vokietijos Federalinės Respublikos (Vakarų Vokietija) Užsienio Reikalų Ministras dr. G. Brentano padarė eilę pareiškimų, kuriuose, liesdamas Vokietijos suvienijimo klausimus ir Vokietijos Federalinės Respublikos santykius su Tarybų Sąjunga, pavaizdavo dalyką taip, kad esą galima suvienyti Vokietiją be susitarimo tarp dviejų Vokietijos valstybių ir kad ryšium su pasikeitimu ambasadoriais tarp TSRS ir VFR reikią laukti iš Tarybinės Vyriausybės, kad ji pradės derybas Vokietijos suvienijimo klausimu. Ryšium su šiais p. G. Brentano pasisakymais autoritetinguose tarybiniuose sluoksniuose pareikšta štai kas. Minėti p. Brentano pasisakymai gali sukelti tik iliuzijas apie Vokietijos suvienijimo kelius ir anaiptol nepadeda pastūmėti į priekį suvienijimą. Tarybinė Vyriausybė yra visai aiškiai pareiškusi tiek keturių valstybių derybose Ženevoje, tiek ir derybose su VFR ir VDR Vyriausybėmis Maskvoje, kad sąlygomis, kai Vokietijoje susidarė dvi suvereninės valstybės, gavusios tarptautinį pripažinimą, vienintelis kelias į suvienijimą yra tiesioginės derybos tarp Vokietijos Demokratinės Respublikos ir Vokietijos Federalinės Respublikos. Turint galvoje realią padėtį Vokietijoje, reikia suprasti, kad kitokio kelio šiam klausimui išspręsti nėra. Tarybų Sąjunga, kuri oficialiai pripažino Vokietijos Demokratinės Respublikos suverenumą ir nepriklausomybę, savaime suprantama, negali spręsti kokius nors Vokietijos Demokratinės Respublikos klausimus ir negali vesti už ją derybas. Kartu Tarybų Sąjungos Vyriausybė, būdama Vokietijos kaip taikingos ir demokratinės valstybės vienybės atkūrimo šalininku ir turėdama diplomatinius santykius tiek su Vokietijos Demokratine Respublika, tiek ir su Vokietijos Federaline Respublika, yra pasirengusi, savo ruožtu, padėti siekti reikalingo susitarimo tarp jų. TSRS Vyriausybė, be to, kaip ir anksčiau, yra tos nuomonės, kad tas, kas tikrai suinteresuotas Vokietijos suvienijimu, negali nesiekti abiejų Vokietijos valstybių suartėjimo ir atitinkamo jų bendradarbiavimo užmezgimo, o tai atitiktų ir pačios vokiečių tautos, laukiančios veiksmingų priemonių šia kryptimi, siekimus. Kai dėl TSRS ir VFR santykių klausimo, tai Tarybinė Vyriausybė mano, kad yra visos sąlygos geriems, draugiškiems Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos savitarpio santykiams nustatyti. Be to, jeigu Federalinė Respublika nori ir gali vystyti su Tarybų Sąjunga prekybinius santykius, tai Tarybų Sąjunga sveikintų tai ir mano, kad tam yra plačios galimybės. Tarybinė Vyriausybė tikisi, kad, nepaisant dėl tam tikrų priežasčių atsirandančių kliūčių, Tarybų Sąjungos ir Vokietijos Federalinės Respublikos savitarpio santykiai, įskaitant plačius prekybinius bei kultūrinius ryšius, palankiai vystysis, nes tai atitinka abiejų šalių interesus, taikos Europoje stiprinimo interesus.


Į Maskvą, į Visasąjunginį kompozitorių suvažiavimą

Antrajame Visasąjunginiame tarybinių kompozitorių suvažiavime, kuris prasideda kovo 27 d. Maskvoje, Lietuvos TSR Tarybinių kompozitorių sąjungai atstovaus kompozitoriai E. Balsys, A. Budriūnas, V. Baumilas, B. Dvarionas, J. Juzeliūnas, J. Karosas, V. Klova, A. Račiūnas, S. Vainiūnas ir muzikologas J. Gaudrimas. Kovo 24 d. dauguma suvažiavimo delegatų išvyko į Maskvą. Ryšium su suvažiavimu Maskvoje vyksta tarybinės muzikos koncertai. Jų metu bus atlikti taip pat ir lietuvių tarybinių kompozitorių kūriniai: B. Dvariono fortepijoninė siuita vaikams „Žiemos eskizai”,  J. Juzeliūno koncertas balsui su orkestru, S. Vainiūno ir J. Karoso fortepijoninės preliudijos.


Rūpinimasis vaikais Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje

PCHENJANAS, (TASS-ELTA). Korėjos Liaudies Demokratinėje Respublikoje augančioji karta apgaubta valstybės ir visuomenės rūpinimosi bei dėmesio. Atstatant sugriautus respublikos miestus ir kaimus, didelis dėmesys skiriamas mokyklų, vaikų darželių ir kitų vaikų įstaigų statybai. Kaip praneša laikraštis „Nodon Sinmun”, trejų metų plano vykdymo laikotarpiu Šiaurės Korėjoje pastatytos, atstatytos arba išplėstos 5455 mokyklos, atidaryti 2124 nauji vaikų lopšeliai ir 417 vaikų darželių. Dabar vaikų darželiai ir lopšeliai yra daugumoje stambiųjų pramonės įmonių. Sutinkant Tarptautinę vaikų gynimo dieną, įmonėse, įstaigose, statybose, žemės ūkio kooperatyvuose rengiami šiai datai skirti vakarai ir skaitomos paskaitos, mokyklose suorganizuoti meno saviveiklos pasirodymai.


Vakar, ryšium su VKP(b) Centro Komiteto ir Maskvos Komiteto organo „Pravdos“ dešimttūkstantojo numerio išėjimu, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku laikraštis „Pravda“ buvo apdovanotas Lenino, ordinu. Ordinais ir medaliais buvo apdovanota ir eilė aktyviausių „Pravdos“ bendradarbių iš rašytojų ir žurnalistų tarpo. „Pravda“ gimė, pasak draugo Stalino, revoliucinio pakilimo vilnyse garsiomis Lenos darbininkų sušaudymo dienomis. Pirmasis jos numeris išėjo 1912 m. gegužės 5 d. Per visus šiuos trisdešimt su viršum metų nuo savo pasirodymo „Pravda“ „ištikimai nešė į liaudies mases didžias bolševikų partijos idėjas, būrė darbininkų klasę ir visą mūsų liaudį aplink garbingą jos vėliavą, įkvėpė ir skatino darbo žmones kovai dėl dvarininkų ir buržuazijos jungo panaikinimo, tarybinės valdžios įvedimo ir sutvirtinimo, dėl socializmo triumfo. Didžiojo Tėvynės karo dienomis „Pravda“ auklėjo tarybinius žmones begalinės ištikimybės Tėvynei, komunizmo reikalui dvasia, ragino ištvermingai kovoti su priešu, žadino didvyriškumo, pasiaukojimo darbe ir mūšio lauke dvasią“. „Pravdos“ apdovanojimas yra visos tarybinės spaudos šventė. Tai pripažinimas didžiulės spaudos reikšmės kovoje dėl naujos socialistinės visuomenės sukūrimo, dėl naujosios santvarkos laimėjimų išsaugojimo nuo vidaus ir užsienio priešų pasikėsinimų. „Pravda“, kaip vedamasis bolševikų partijos organas, visada buvo pavyzdžiu ir Lietuvos darbo žmonių, Lietuvos komunistų, spaudai. Iš „Pravdos“ 1917 metais Petrapilyje mokėsi pirmojo lietuvių bolševikų laikraščio „Tiesos“ bendradarbiai demaskuoti darbo žmonių priešus, menševikus ir eserus, mobilizuoti darbininkus ir valstiečius kovai dėl tarybų valdžios. „Pravdos“ idėjos buvo tuo kelrodžiu, kuriomis sekė Lietuvos komunistai, kovodami dėl fašistinės buržuazijos viešpatavimo nuvertimo, dėl darbo žmonių valdžios iškovojimo. Tėvynės karo metais tarybinės lietuvių spaudos darbuotojai mokėsi iš „Pravdos“ ugdyti darbo žmonėse neapykantą vokiškiesiems fašistiniams grobikams, meilę savo tėvynei ir pasiryžimą kovoti dėl jos laisvės ir nepriklausomybės. Šiandien, kada fašistiniai agresoriai vakaruose bei rytuose sutriuškinti ir taika iškovota, mūsų respublikinei ir apskričių spaudai kyla nauji uždaviniai kovoje dėl lietuvių tautos priešų buržuazinių nacionalistų kenkėjiškos veiklos demaskavimo ir jų izoliavimo, dėl tarybinių valdžios organų sutvirtinimo, dėl krašto ūkio ir kultūros atkūrimo bei tolimesnio išvystymo. Kovingosios „Pravdos“ tradicijos — idėjiškumas, principialumas, nesutaikomumas su priešais, ištikimybė darbo liaudies interesams — turi būti pavyzdžiu visos mūsų respublikos spaudai. Tik griežtai prisilaikydami šių bolševikiškos spaudos savybių, mūsų laikraščiai padės partijai triuškinti visokiomis kaukėmis besidangstančius liaudies priešus, padės jai vadovauti darbo žmonių kovai dėl socialistinio ūkio ir socialistinės kultūros sukūrimo. LKP(b) CK VII plenumas konstatavo, kad Lietuvos laikraščiai dar nepatenkinamai atsako į aktualius politinius klausimus, dominančius gyventojus, ir neretai daro rimtų klaidų, nušviesdami politinius įvykius. Mūsų spaudos darbuotojų garbės uždavinys nuolat stiprinti savo ryšius su darbo žmonių masėmis, gerai žinoti visus juos jaudinančius klausimus, rūpestingai ir kantriai aiškinti jiems tarybinės valdžios politikos pagrindus. Mūsų laikraščiai turi būti centru politinio darbo gyventojų tarpe, juose turi būti kreipiamas ypatingas dėmesys į išaiškinimą aktualių politiniu darbo žmones jaudinančių klausimų, į tinkamą buržuazinių nacionalistu propagandos demaskavimą. Sėkminga ūkinė ir kultūrinė statyba krašte neįmanoma be marksistinio leninistinio mūsų kadrų ir visų darbo žmonių įsisąmoninimo, be bolševikinio užsigrūdinimo. Padėti mūsų partiniams ir tarybiniams kadrams, mūsų darbo žmonėms įveikti buržuazinės nacionalistinės idealogijos liekanas, padėti jiems pasisavinti marksizmo-leninizmo teoriją, suteikiančią galimybę suprasti visuomeninės raidos dėsnius ir duodančią orientavimosi jėgą, — garbingas mūsų laikraščių uždavinys. Visus šiuos uždavinius mūsų laikraščiai galės išspręsti tik tada, kai spaudos darbuotojai nuolatos kels savo idėjinį lygi, atsidėję studijuos marksizmo-leninizmo teoriją, bolševikų partijos istoriją, garbingas „Pravdos“ tradicijas. Tik patys būdami idėjiškai tvirti ir užsigrūdinę, jie sugebės ir savo laikraščius paversti marksistiniu leninistiniu atžvilgiu išlaikytais, principiniais mūsų partijos spaudos organais. Tarybų valdžia mūsų periodinei spaudai sudarė tokias sąlygas, apie kurias spaudos darbuotojai buržuazinėje santvarkoje ir svajoti negalėjo. Jau šiuo metu beveik visose apskrityse išeina laikraščiai. Mūsų uždavinys paversti tuos laikraščius idėjiškai tvirtais, kovingais, bolševikiniais spaudos organais, tikrais partijos pagelbininkais, skatinančiais darbo liaudį naujiems žygiams dėl mūsų didžiosios socialistinės Tėvynės galybės sutvirtinimo, dėl jos ekonominio ir kultūrinio suklestėjimo.


Raudonosios Armijos karių lietuvių laikraščiai

Kai tik tolimame Tarybų Sąjungos užnugaryje susiorganizavo lietuviškasis Raudonosios Armijos junginys, tuojau pradėjo eiti ir jo lietuviškasis laikraštis. Tai buvo laikraštis „Tėvynė šaukia“, kurio pirmasis numeris išėjo 1942 m. balandžio 5 d. Iš viso 1942 m. šio laikraščio išėjo 58 numeriai, 1943 m. — 72 numeriai ir 1944 m. — 78 numeriai. Laikraštis eina ir dabar. „Tėvynė šaukia“ buvo ir tebėra nuolatinis lietuvių raudonarmiečių svečias visuose jų kovos žygiuose. Iki 1944 m. balandžio mėn. „Tėvynė šaukia“ redagavo drg. Juozas Pajaujis, o dabar drg. I. Karlinas Išvadavus Tarybų Lietuvą iš Vokiškųjų grobikų nagų, ir įsiliejus į Raudonosios Armijos eiles tūkstančiams Lietuvos vyrų — pradėjo eiti naujas lietuvių raudonarmiečių laikraštis „Tarybų vėliava“. Iš viso išėjo per 40 šio laikraščio numerių. „Tarybų vėliava“ buvo redaguojama drg. B. Fogelevičiaus. 1945 m. vasario 23 d. išėjo naujas lietuvių kalba leidinys — raudonarmiečių laikraštis „Raudonasis karys“, redaguojamas einančio atsakingojo redaktoriaus pareigas drg. V. Kosolapovo ir redaktoriaus pavaduotojo drg. B. Fogelevičiaus. Laikraštis išeina kas trečią-ketvirta dieną. Pirmuosiuose 3 laikraščio numeriuose draugo J. Stalino įsakymas Raudonosios Armijos 27-jų sukaktuvių proga, S. Leono „Lietuviškasis junginys kovoje dėl tarybinės Tėvynės“, straipsniai apie mirusi rusų rašytoją A. Tolstojų, L. Kapočiaus „Lietuviai grįžta iš hitlerinės katorgos“, eilėraščiai V. Reimerio „Klaipėdai grįžus“, St. Zajančkausko „Raudonarmiečio priesaika“, ir kt., o taip pat straipsniai karinėmis temomis. Laikraštis iliustruotas ir daro malonų įspūdį. (rš).


Kaip pranešė Antaros agentūra, partizaninio judėjimo vadovybė Vakarų Iriano sostinėje Kotabaru mieste kreipėsi į šios Indonezijos teritorijos gyventojus, ragindama sustiprinti kovą už išsivadavimą iš olandiškųjų kolonizatorių priespaudos. Olandijos vyriausybės nutarimas perduoti Australijai neva sienos išlyginimo tikslais Vakarų Iriane Vario ir Jafio miestus sukėlė Indonezijoje rūsčius protestus. Laikraštis „Bintang timur” vedamajame straipsnyje, pavadintame „Įžūlūs kolonizatorių veiksmai”, šį „nutarimą” sulygina su veikla Ost-Indijos kompanijos, kuri praeityje laisvai pirkdavo ir parduodavo ištisas sritis su visais jų gyventojais. Laikraštis pabrėžia, kad, perduodama Indonezijos miestus Australijai, Olandija siekė visiškai aiškaus tikslo, o būtent: suvaidyti Indoneziją su Australija, nes tai įgalintų ją sustiprinti savo pozicijas Vakarų Iriane.


Armėnijos vidaus reikalų ministerija pranešė, kad azerbaidžaniečių pajėgos raketa numušė karinį sraigtasparnį Mi-26, evakuavusį moteris, vaikus ir sužeistuosius iš Stepanakerto. Sraigtasparnis nukrito netoli azerbaidžaniečių Kilibadžano miesto. Iš 43 skridusiųjų aštuoni žmonės žuvo, o dvidešimt vakar tebebuvo po nuolaužomis.


„Tass“ plačiai infromuoja apie centralinio vykdomojo komiteto sesijoj Litvinovo pasakytą kalbą SSSR tarptautinės padėties klausimu. Dėl Locarno Litvinovas pareiškė, kad juos prasidėjo labiau aktinga didžiųjų valstybių nugalėtojų politika. Ryškiausiu to diplomatinio darbo pagyvėjimo pavyzdžiu galima laikyti anglų prancūzų susitarimą ir anglų japonų derybos. Liesdamas pažymėjo, kad sovietų vyriausybė laikė ir laiko reikalingu arba visiškai nusiginkluoti arba bent maksimaliai sumažinti apsiginklavimą. Pereidamas prie Kellogo pakto ir primindamas apie SSSR rezervus, prisijungiant prie jo, Litvinovas nurodė, kad SSSR esanti pirmųjų valstybių tarpe, kurios tą sutartį ratifikavo. Iš 14 Kellogo pakto iniciatorių valstybių, pasirašiusių, jį Paryžiuj, iki šiol jo neratifikavo nei viena. Paktas neratifikuotas taip pat Lenkijos ir Pabaltijo valstybių, išskyrus Lietuvą. Liesdamas Briando pareiškimus, kad raudonoji armija yra kliūtis bendram nusiginklavimui, Litvinovas pareiškė, kad tik raudonosios armijos dėka SSSR jau ekzistuojanti 12 metų. Litvinovas nurodė, kad SSSR neturi jokių agresingų tikslų Lenkijos atžvilgiu. Tarp Lenkijos ir SSSR korektingi santykiai, bet nepakankami. Pagrindą bijoti duoda ne Sovietų taikinga politika, o lenkų ir rumunų vyriausybės ir nuolatiniai pasitarimai tarp tų valstybių generalinių štabų. Liesdamas santykius su Anglija Litvinovas pažymėjo, kad SSSR nelinkusi dabar, kaip ir prieš santykių nutraukimą, susitarti nepriimtinomis jai sąlygomis. SSSR santykiai su Amerikos Jungtinėmis valstybėmis smarkiai auga ekonominėj srity. Amerikos Jungt. Valstybių vyriausybė iki šiol nebuvo valstybių tarpe, kurios intriguoja prieš SSSR. Ekonominiai santykiai tarp abiejų šalių dar labiau padidėtų, jei būtų atstatyti oficialiniai santykiai. Santykiai tarp SSSR ir Artimųjų Rytų niekuomet nebuvo taip geri, kaip dabar. Santykiai su Italija neduoda jokių priežasčių tarpusavių nusiskundimams, nežiūrint priešingų režimų abiejuos kraštuos. Santykiai su Japonija korektingi. Pažymėjęs draugingų santykių stiprėjimą su Afganistanu ir Persija ir pareiškęs pasigailėjimą, kad Nankino vyriausybė varo SSSR atžvilgiu Čangtsolino politiką, Litvinovas perėjo prie santykių su Latvija, Lietuva, Estija ir Suomija, pareikšdamas, kad tuos santykiuos neįvyko jokių pakaitų. SSSR atsidėjusi seka, kad tos respublikos formaliai ir faktiškai išlaikytų savo nepriklausomybę ir savistovumą. Ypatingą dėmesį SSSR kreipianti kovai už nepriklausomybę, kurią veda Lietuva. Su Lietuva SSSR esanti drauginguos santykiuos. SSSR sekanti lenkų lietuvių ginčo plėtojimąsį, prisidedama, kiek tai galima, prie taikingo jo išsprendimo. Pasiektas paskutinėj Karaliaučiaus konferencijoj susitarimas vienu iš tų ginčijamų klausimu, nors ir nežymiu, leidžia tikėtis tokių pat palankių rezultatų tiesioginių derybų tęsimo atveju tarp abiejų valstybių, nesikišant pašalinėms įtakoms ir be prievartos. Jokių pasikeitimų neįvyko taip pat santykiuos su Anglija, Švedija, Norvegija, Danija ir Graikija, su kuria dabar vedamos prekybos derybos. Toliau Litvinovas pažymėjo nebuvimą normalių santykių arba bet kokių santykių su eile Europos valstybių, kurių tarpe yra tokių, kurios SSSR pareiškė žymias pinigines pretenzijas ir bergždžiai manė SSSR nepripažinimu išgauti jų patenkinimą. Baigdamas Litvinovas pažymėjo, kad, kol SSSR pasiūlymai dėl nusiginklavimo atmetami, SSSR neturi silpninti ir nusilpnins savo karo pajėgų.


TASS-o korespondentas Haris Frimenas praneša: Niujorko biržoje vėl smarkiai krinta akcijų kursas. Penktadienį, rugsėjo 21 d. akcijų kursas labai krito, biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo maždaug 4 milijardais dolerių. Akcininkai tikėjosi, kad sekmadienio pertrauka, gal būt, nuramins biržos spekuliantų nervus, tačiau pirmadienį, rugsėjo 24 d. „Volstrit džornel“ pranešė, kad rugpiūčio mėnesį smarkiai sumažėjo naujų užsakymų mechaninėms staklėms. Šis nepalankus reiškinys svarbiame ir jautriame ekonomikos sektoriuje padidino nervingumą, kurį sukėlė visa Amerikos ekonomikos padėtis. Niujorko biržoje akcijų kursas rugsėjo 24 d. krito dar smarkiau, negu rugsėjo 21 d. Akcijų kurso kritimą rugsėjo 24 d. galima pavadinti Volstrito „niūriuoju pirmadieniu“. Kaip apskaičiavo agentūra Asošieited pres, per dieną biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo maždaug 4,6 milijardo dolerių. Šis kritimas palietė didžiausių korporacijų, jų tarpe „Ameriken telefon“, „Dženeral motors“, „Diupon“, „Kraisler“, akcijas. Pasak žurnalo „Junaited steits nius end Vorld riport“, gegužės ir birželio mėnesį kracho metu biržoje kotiruojamų akcijų vertė sumažėjo iš viso 140 milijardų dolerių. Vėliau akcijų vertė buvo atkurta maždaug 50 milijardų dolerių. Tačiau dabar biržoje aiškiai vyrauja nauja smukimo tendencija, kuri atspindi nervingumą dėl Amerikos ekonomikos perspektyv


Alzaso klausimas. – Prancūzijos vidaus reikalas. Iš Elzaso istorijos Kolmaro procesas. Prancūzų viešoji opinija. Šventojo Sosto pozicija. Kolmaro bylos pamokos. (Mūsų Paryžiaus korespondento). Gegužės 24 d. Kolmare pasibaigė Alzaso autonomistų procesas. Ne vienas tik Alzasas, bet ir visa Prancūzija, tam tikros karštligės apimta, laukė teismo sprendimo. Kolmaro prisiekusieji posėdininkai iš 15 kaltinamų 4 nuteisė metams kalėjimo ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Tarp nuteistųjų du Dr. Riclin ir mokytojas Rossé, naujai išrinktieji Prancūzijos parlamento nariai, kurie, matyt, savo kaltę atlikinės atostogų metu, kaip tai daro nuteistieji komunistai atstovai: prasidedau atostogoms iš parlamento traukia į Santé kalėjimą. Mums, lietuviams, daugeliu atvejų Alzasas ir vadinamų autonomistų teismas vertas susidomėjimo. Alzasas ir Lorenas iki didžiojo karo buvo vokiečių ir prancūzų nesantaikos priežastis: niekas rimtai negalėjo ir kalbėti apie vokiečių ir prancūzų santykių gerėjimą, kol tas klausimas po karo nebuvo lokarnizuotas. Antra vertus, alzasiečių autonomistų procesas mus pamokinąs Klaipėdą administruojant, o momentui atėjus ir Vilnių. Trečia, alzasiečių byla charakterizuoja prancūzų politikų pažiūrą į tautines mažumas, į tautų apsisprendimą ir t. t., ypatingai, turint galvoj, kokią politiką prancūzai yra praktikavę vienam iš Lietuvos „Alzasų“ - Klaipėdoj. Šių dienų didieji Europos oligarchai moka kitoms valstybėms tautinių mažumų gynimo dispozicijas taikyti, Hymanso projektus, freištatus ir Klaipėdos krašto liliputiniui rėželiui plačias autonomijas suteikti, o pas save namie ne tiktai ir ženklo autonomijos, bet ir paprastos administracijos decentralizacijos regionalizmo šešėlio bijosi. Mums, taip pat gerai žinoma, koki fiasco sulaukė savo laiku p. Galvanausko Tautų Sąjungoj pasiūlymas tautinių mažumų teisių dispozicijas išplėsti visoms valstybėms. Alzaso klausimas tarptautiniu klausimu nustojo egzistavęs. Jeigu dar Versalio sutarti vokiečiai gali atakuoti, kaip jiems nugalėtojų primesta, tai po Lokarno 1925 m. spalių 16 d. sutarties pasirašymo, kurią pirmieji vokiečiai yra pasiūlę, visoki nesusipratimai dėl Prancūzijos ir Vokietijos sienos atkrinta ir apie Alzaso ar Loreno klausimus netenka kalbėti. Tai visiškai Prancūzijos vidaus klausimas. Lokarno sutarties dalis, kur kalbama apie Prancūzijos ir Vokietijos sienas, vadinama Reino paktu. Pirmas savitarpinių garantijų Lokarno sutarties punktas numato palaikymą teritorialinio status quo ir sienų neliečiamybę, būtent, tokių sienų, kurios nustatytos 1919 m. birželio 28 d. Versalio traktatu. Teisybė, Alzasas amžiais yra priklausęs Šventajai Imperijai, bet kuri tuo metu vargu begalima buvo vadinti valstybe, kaip moderninė teisė valstybės koncepciją supranta. 1648 m. Vestfalijos sutartimi Imperiia perleidžia Alzaso suverenumą Prancūzijai. Alzasiečiai greitai priprato prie Frascūzijos, o revoliucija ir demokratinė dvasia suliejo tą kraštą su ja. Strasburge yra gimęs ir dabartinis Prancūzijos himnas Marseillaise, kurios autorius Pouget de l'Isle pirmą kartą ją sugiedojo pas Strasburgo burmistrą Dietrich. Tačiau vokiečiai po Napoleono l-jo išaugę į konfederaciją, Bismarko sustiprintą valstybę, griežtai reikalavo Vestfalijos taikos traktato revizijos. Nelaimingas 1870 Napoleono III karas su vokiečiais pražudė Alzasą ir Loreną: prancūzai buvo priversti pasirašyti 1871 m. sutartį. Bismarkas patiekė prancūzams sąskaitą, kiek jam kaštavo Alzaso atėmimas. Jis užsiprašęs 14 miliardų 456 milionų aukso frankuų, nusileido lig penkių miliardų, kas tais laikais buvo didelė suma. Vokiečiai tvirtino, kad der Rhein Deutschlands Strom, nicht Deutschlands Grenze, o prancūzai išrodinėjo, kad dar Tacitas, Cezaris rašę, kad Reinas skiria Galiją nuo Germanijos, ir kad tai esanti tarp Vokietijos ir Prancūzijos natūrali siena. Teisybė Alzasas, senosios Galijos provincija, yra turėjęs germanų žymios įtakos, tačiau sunku čia būtų pritaikyti teisės mastą ir pateisinti Bismarko militarinės okupacijos politiką. Bismarko šalininkai į prancūzų protestus atsakydavo: ,,Prancūzijai yra keliai: 1) atsisakyti nuo Alzaso ir Loreiro, pasitenkinant nustatytomis sienomis ir 2) aštrinti kalavijas“. Kalavijas buvo „aštrinamas“ nuo 1871 m. iki 1914, ir einant Versalio sutartim 51-79 straipsniais Alzasas ir Lorenas vėl buvo grąžintas Prancūzijai. Savo laiku vokiečių socialdemokratai Liebnechtas ir Bebelis kėlė balsą prieš tą aneksiją, tačiau jie buvo areštuoti, atiduoti teisman už „tėvynės išdavimą“ posėdininkų nuteisti 2 metams kalėti ir buvo pasodinti į Hubertusburgo ir Konigsteino tvirtoves. Istorija kartojasi. 1928 m. gegužės 24 d. du Prancūzijos pralamento nariai Reclin ir Rossé taip pat kaltinami „tėvynės išdavimu“ ir posėdininkų nuteisti 1 metams kalėti ir 5 metams išsiųsti iš Alzaso. Krastas, turis per 1½ miliono gyventojų, sudaro prancūzams gerokai nemalonumų. Lorene, kuris yra daugiau prancūziškas, incidentų nekyla, tačiau Alzaso provincijoj nesusipratimų nestinga. Pagrindinė prancūzų klaida gal bus ta, kad jie panorėjo pergriežtai naujai prijungtus prie Prancūzijos kraštus suceatralizuoti. Prie vokiečių, einant 1879 m. konstitucija, tie du kraštai sudarė Reichland'ą. Imperatoriaus atstovas su suvereninėmis teisėmis buvo vadinamas Statthalter'iu, kurio aktus tvirtino ministeriai, Valstybės Taryba pareikšdavo savo nuomonę dėl leidžiamų įstatymuų o landtagas leisdavo įstatymus, kuriuos tvirtindavo Bundesratas. Visiškos autonomijos nebūta, nes visa istatymų galia landtagui nepriklausė. Administracija buvusi kiek geresnė už prancūzų, civilinės teisės srity įstatymai likę iš vokiečių Alzase yra tobulesni, nei Nepoleono kodeksas, o pavyzdžiui, ipotekos srity patys prancizai pripažįsta vokiečiams pirmenybę... Be to, Alzase stiprus klerikalinis judėjimas. Alzasiečiai, kunigų suagituoti, bijosi, kad nebūtų „subedievinta“ mokykla, kad neužviešpatautų masonai, laisvamaniai, ateistai... Asimiliacija su Prancūzija gan sunkiai eina: Alzase veikia konfesionalinė mokykla, konkordatas su Šventuoju Sostu, vietiniai buvusio Reichlando kai kurie įstatymai. ,,Paskutinių dešimties metų bėgy aš daug esu girdėjęs biauraus apie įvykius Alzase, - sako prof. Charles Gide. ,,Teismai, tardymai, areštai, bausmės, išsiuntimai, laikraščių sulaikymai... – kalba profesorius. ,,Alzase buvo trylika autonominio judėjimo vadų sulaikyta, trys laikraščiai uždaryti“. Buvo areštuotas ir Dr. Ricklin, buvęs reichstago narys, buvusio landtago pirmininkas, o dabar, po paskutinių rinkimų ir prancūzų parlamento narys. Prancūzijoj susidarė nuolatinė vadinama ,,le malaise alsacien“, iš kurio prancūzai nežino kokiu būdu išbristi. Kraštas per 45 vokiečių valdymo metus liko gerokai suvokietintas. Be to, jame apsigyveno per 300.000 vokiečių emigrantų, iš kurių nedaugiau kaip vieną trečdalį pasisekė atgal Vokietijai grąžinti. Didžiausias Alzaso autonomijos priešininkas ir žymus to klausimo žinovas p. Eduard Helsey savo knygoj „Notre Alzase“ pripažįsta, kad didesnė pusė Alzaso gyventojų kalba vokiškai (pusl. 54). Tuo tarpu visiško biliguizmo (dviejų kalbų vartojimo) Alzase nėra. Dėl to pirmiausia ir kyla kova už ,,Mutersprache“. Antra vertus, tikinčiose Alzaso masėse kunigams yra darbo prieš bedieviškąją Prancūziją, už konfesionalinę mokyklą. „Gott mit uns“ – prieš prancūzų lajiškumą (supasaulinimą) – štai Alzaso kunigų obalsis. Kunigas Halgy vadovauja tokiam antiprancūziškam judėjimui, kuris veda į separatizmą arba bent į autonomiją. Šis kunigas vokiečių pinigais yra įsteigęs didelį ,,Consortium“ tokiai propagandai. Pasiūlymų dėl Alzaso autonomijos nestinga. Alzaso atstovai: Walter, Oberkirch, Brom, kurie išvien ėjo į rinkimus su puankaristais, vis dėlto drįso Aukšt. Reino, Žemojo Reino ir Mozelio departamentams pasiūlyti autonominį statutą su atskiru parlamentu. Kolmaro procesas – tai visa politikos ir dorovės problema. Pati prancūzų visuomenė dėl to proceso pasidalino. Kairiesiems tai buvo sunkus bandymas. Visa nelaimė, kad autonomistų judėjimui vadovauja klerikalai, komunistams pritariant. Oficialiai Žmogaus ir Piliečio Teisių Lygos pirmininkas prof. Victor Basch rašė, kad būti autonomistu nėra Prancūzijos įstatymais užginta, tai nėra nusikaltimas. Reikia pabrėžti, kad nei vienas iš dešiniųjų ir kairiųjų, neišskirus net Thorès, advokatų, savo, matyt, patriotizmą ir antiklerikalizmą afišuodami, nesutiko Alzaso autonomistų ginti. Užtat du komunistai advokatu: p. Berton ir p. Fourier čia turėjo tokio didelio pasisekimo, kad po procesui p. Berton ant kunigų pečių buvo nešiojamas po miestą. Prancūzų spauda kiek nerviškai, bet kantriai laukė sprendimo. „Le Temps“, „Le Journal“ raginte ragino prisiekusius posėdininkus „rauti tėvynės išdavystę“, o kiti (kairieji) pusiau lūpų patarė išteisinti „kramolninkus“ nes tai liečia „laisvės opiniją“. Prancūzams visais atžvilgiais nusileidimas autonomistams negali būti malonus. Alzaso platesnė savivaldybė tuojau gali turėti įtakos į Korsikos, kur italai mielai palaiko autonomijos tendencijas, ir į Bretonijos administravimą. Prancūzija turi daugybę rezonų nepripažinti autonomistų reikalavimų. Tačiau tai irgi nebus klausimo išrišimas: visa eilė aršių incidentų per procesą puikiai parodė, kad čia tik kalėjimu negalima bus dalyko išspręsti. Prieš karą nekas kitas, bet patys prancūzai Alzase palaikė autonominį judėjimą. P. Rohan net davė įdomią alzasiečiams formulę: „Vokiečiu būti nenoriu, prancūzu negaliu, esu alzasietis !“ Ir prancūzai visur rėmė separatistinį alzasiečių judėjimą.