Septintajame Rusijos liaudies deputatų suvažiavime vyravusi įtampa ir grėsmės nuojauta vakar kiek atlėgo. Aukščiausiosios Tarybos pirmininko pavaduotojas J.Jarovas pranešė, kad ryte suvažiavimo deputatų grupės susitiko su prezidentu B.Jelcinu. Tai buvęs, pasak derybas vedusio vicepirmininko, atviras, geranoriškas ir konstruktyvus pokalbis. Susitikime buvo priimtas bendras prezidento ir suvažiavimo pareiškimas. Jį pasirašė B.Jelcinas bei parlamento pirmininkas R.Chasbulatovas ir patvirtino suvažiavimo balsų dauguma. Rusijos prezidentas ir deputatai patikino spręsią įstatymus leidžiančiosios ir vykdomosios valdžios ginčus tik laikydamiesi Konstitucijos bei Federacijos sutarties. Vadovautis šių dokumentų nuostatomis raginami visi Rusijos piliečiai, politinės partijos, visuomeniniai judėjimai, masinės informacijos priemonės. Prezidentas ir suvažiavimas prašo vengti masinių akcijų ir politinių veiksmų, kurie skatintų visuomenėje priešiškumą, tvarkos pažeidimus arba streikus. Teisėtvarkos organams pavedama užtikrinti saugumą ir gyventojų konstitucines teises. Po deputatų susitikimo su prezidentu vienas opozicinės „Piliečių sąjungos” lyderių N. Travkinas pranešė, kad B.Jelcinas ketinąs atsisakyti kai kurių daugeliui negeistinų šalininkų. Pavyzdžiui, patarėjų grupės vadovo G.Burbulio. Tai, beje, patvirtino ir deputatas J.Ambarcumovas. Septintasis suvažiavimas jau turėjo baigti darbą, tačiau, Federacijos respublikų tarybos pirmininko N.Riabovo žodžiais, neįmanoma išsiskirstyti, neišsprendus vyriausybės problemos. Beje, keturiasdešimties didžiausiųjų Rusijos įmonių vadovai atsiuntė prezidentui prašymą vėl pasiūlyti J.Gaidarą į premjero postą. Pasak N.Riabovo, deputatų ir B.Jelcino derybose buvo aptarta galimybė atkurti valstybės sekretoriaus pareigas. Jos būtų pasiūlytos J.Gaidarui, kuris formuotų ekonomikos politiką. O vietoje B.Jelcino siūlyto referendumo, kuris turėtų lemti prezidento ir suvažiavimo dvikovos baigtį, galbūt būtų surengtas plebiscitas dėl naujosios Konstitucijos. Visa tai, pabrėžė N.Riabovas, tėra pirminiai variantai. Juos prezidentas dar svarstysiąs su R.Chasbulatovu ir liaudies deputatais. Agentūra France Presse pranešė, kad B.Jelcinas sutikęs atsisakyti referendumo, jei suvažiavimas patvirtinsiąs J.Gaidarą premjeru ir pripažinsiąs negaliojančia trečiadienį priimtą Konstitucijos nuostatą, kad keturis svarbiausiuosius ministrus skiria parlamentas. Tačiau kiti šaltiniai šių žinių nepatvirtino. Suvažiavimo reglamento komisijos nario G.Zadonskio nuomone, pastarosiomis dienomis Rusijoje dar labiau įsigalėjusi dvivaldystė. R. Chasbulatovas sukūręs netgi aukštesnę valdžios struktūrų piramidę nei B.Jelcino. Galų gale vienai jėgų teksią pasitraukti, nes Konstitucijoje numatytų valdžios įgaliojimų nebepaisoma. Užsienio valstybės kol kas žvelgia į įvykius Rusijoje santūriai. „Mes palaikome prezidento B.Jelcino reformas ir linkime jų šalininkams sėkmės kuriant institutus, kurie remtų demokratiją, rinkos ekonomiką, stabilumą ir vyriausybę”, - pranešė JAV Baltųjų rūmų spaudos sekretoriaus pavaduotojas užsienio politikos reikalams D.Devidsonas. Tačiau JAV, pabrėžė jis, Rusijos vidaus problemų nekomentuoja.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Vėl aštrėja Aigipto santykiai su Anglija

Aigipto vyriausybės krizis. Radio žiniomis, naujas krizio pavojus gresiąs Aigipto vyriausybei. Ministeris pirmininkas jau įteikęs karaliui atsistatydinimo raštą, bet karalius atsistatydinimo dar nepriėmęs. Nesusipratimai kilę dėl Aigipto santykių su Anglija. Spėjama, kad netrukus bus paleistas Aigipto parlamentas.


Konstitucinis teismas parėmė B.Jelcino nutarimą uždrausti Komunistų partiją, tačiau plačiau nepasmerkė vis dar galingo sovietinio komunizmo palikimo, rašo JAV laikraštis „The New York Times”. Teismo nariai priėjo išvadą, kad prezidento dekretai po sužlugusio pučo buvo teisėti. Tačiau teismas nusprendė, kad nuosavybės klausimas turi būti sprendžiamas civiliniuose teismuose. Šis juridinis sprendimas labai tolimas B.Jelcino šalininkų reikalavimui visiškai uždrausti partijos veiklą. Tolimas jis ir partijos nublankusių idealų bei istorijos reabilitavimui, ko siekė komunistai. Tai faktiškai juridinis kompromisas, kuris nepatenkina nei vienos, nei kitos šalies, bet leido vieniems ir kitiems garsiai pareikšti apie savo pergalę. Tačiau jau dabar aišku, kad šis sprendimas neturės didesnės tiesioginės įtakos politiniams įvykiams šalyje.


Tautinių mažumų kongrese griežtai pasisakyta prieš Briand'o Paneuropos projektą

Rugsėjo 3 d. Ženevoj prasidėjo šeštas Europos tautinių mažumų metinis kongresas. Jame dalyvauja apie 60 delegatų, kurie atstovauja trisdešimt keturias tautinių mažumų grupes, iš 16 valstybių. Šių metų kongrese pirmą kartą yra atstovaujama ir baskų tauta. Kongresui pirmininkauja buvęs italų parlamento slovėnų atstovas d-ras Wilfanas. Atidarydamas kongresą pirmininkas Wilfanas priminė, kad pereitų metų kongresas pavedė komitetui surinkti plačius objektyvius pranešimus apie visų kongrese atstovaujamų tautinių mažumų padėtį. Tie pranešimai jau parengti. Be šitų pranešimų, svarbiausią šio kongreso debatų objektą sudaro nuomonių pasikeitimas dėl Briando Paneuropos plano. Po jo kalbėjo pirmą kartą kongrese atstovaujamų grupių delegatai. Tarp jų tarė žodį ir lietuvių tautinės grupės Vokietijoj atstovas d-ras Vydūnas. Paskui kalbėjo kongreso generalinis sekretorius d-ras Amandas. Jis padarė 15 Europos valstybių tautinių mažumų padėties apžvalgą, pasiremdamas surinktais pranešimais. Iš tų pranešimų paaiškėjo, kad Europoj, neskaitant Sovietų Rusijos, esama 40.000.000 tautinių mažumų. Tai įrodo, su kokia svarbia problema čia turima reikalo. Visose šitose valstybėse esama po kelias tautinių mažumų grupes. Todėl Europoj jau nebegali būti grynai tautinės valstybės. Tautinių mažumų klausimas gali būti išspręstas tik susitarimo ir bendradarbiavimo keliu. Tautinių mažumų teisių pamynimas ne tik kenkia joms ir užnuodija santykius tarp valstybių, bet kai kur sukelia dargi rimčiausius konfliktus ir karo pavojų. Šiandien tautinių mažumų kongresas svarstė savo svarbiausią darbų tvarkos punktą, būtent — Paneuropos klausimą. Delegatų dauguma šiuo klausimu išsitarė neigiamai. Platų referatą apie tautinių mažumų nusistatymą šituo klausimu padarė Aukštosios Silezijos vokiečių tautinės grupės atstovas Ulitz. Jis pareiškė, kad tautinės mažumos principe pritaria Europos valstybių sąjungai. Tačiau jis aštriai kritikavo Briando projektą, kuris pripažįsta tik valstybes, o ne tautas. Tuo tarpu 40.000.000 svetimose valstybėse gyvenančių grupių taip pat nori dalyvauti prasidedančiuose pasitarimuose tokiu svarbiu klausimu. Be to Briando parinktas momentas, atsižvelgiant į kai kuriuos paskutinio laiko įvykius, esąs netinkantis. Ulitz priminė neseniai pasakytą Poincaré kalbą, kurioj jis pasisakė už tautinių mažumų asimiliavimą su jų gyvenamų valstybių pagrindine tauta, ir pareiškė, kad tautinės mažumos pasipriešins, parodydamos savo nepalenkiamą egzistavimo norą.


Kubos užsienio reikalų ministras Raulis Roa nusiuntė JAV valstybės departamentui protesto notą prieš Amerikos kariaunos provokacijas JAV Gvantanamo karo laivyno bazės rajone. Imperialistinė JAV vyriausybė, nurodoma notoje, paverčia Gvantanamo karo laivyno bazę ardomosios veiklos, šnipinėjimo, provokacijų ir agresijos prieš kubiečių tautą centru, tuo keldama rimtą grėsmę tarptautinei taikai ir saugumui. Kaip pažymima notoje, pastaruoju metu Amerikos Gvantanamo karo laivyno bazės rajone padažnėjo Amerikos kariaunos provokacijos: šaudoma į Kubos sargybos postus, mėginama skverbtis į Kubos teritoriją, padeginėjama ir vykdomi kiti diversijos aktai. Provokaciniais Amerikos kariaunos aktais Gvantanamo karo laivyno bazės rajone, pažymima notoje, siekiama išprovokuoti ginkluotą agresiją prieš Kubą. Griežtai protestuodama prieš provokacinius Amerikos kariaunos veiksmus iš Gvantanamo bazės, Kubos revoliucinė vyriausybė vėl pareiškia, kad ji tvirtai ketina pareikalauti savo laiku grąžinti Kubai šią jos nacionalinės teritorijos dalį, kurią uzurpavo Jungtinės Valstijos.


MONTEVIDEO. (TASS). Ryšium su Tarptautine vaikų gynimo diena, Urugvajaus moterų sąjunga paskelbė pareiškimą, kuriame gina vaikus ir protestuoja prieš karo rengimo politiką.Meilės vaikams, kuri vienija mus visus, vardu, sakoma pareiškime, Urugvajaus moterų sąjunga kreipiasi į visas moteris, ragindama apginti vaikus nuo jiems gresiančio bado, šalčio, skurdo, ligų, nelaimių, kuriuos gali sukelti atominio ginklo bandymai. Pareiškime smerkiami Pietų Atlanto pakto sudarymo po JAV egida planai, kurie ruošiami Argentinos, Brazilijos, Urugvajaus ir Paragvajaus karinių atstovų pasitarime Buenos-Airese. „Pietų Atlantikos gynimo” planai, sakoma pareiškime, kelia pavojų. Mes, Urugvajaus moterys ir motinos, drauge su Argentinos, Paragvajaus ir Brazilijos moterimis atmetame bet kurias priemones, kurios įtrauktų mus į karą. Tiems, kurie ruošia tokias priemones, mes sakome: nepageidaujame paktų! Nepageidaujame atominio ginklo bandymų! Mes reikalaujame mūsų vyriausybę nedalyvauti pakte. Tegu mūsų ištekliai bus panaudoti mūsų vaikų laimei, mūsų tėvynės jaunimo saugumui ir laimingai ateičiai.


Lapkričio 24 d. – gruodžio 1 d. Tarybų Sąjungoje viešėjo Laoso vyriausybės prekybinė-ekonominė delegacija, kuriai vadovavo ministro pirmininko pavaduotojas ir finansų ministras Fumis Nosavanas. Poną Fumį Nosavaną priėmė TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas. Jie draugiškai, atvirai kalbėjosi klausimais, susijusiais su padėtimi Laose, su Ženevos susitarimų Laoso klausimais vykdymu ir ekonominio Tarybų Sąjungos ir Laoso bendradarbiavimo vystymu. Delegaciją priėmė TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas ir TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko. Šie pokalbiai vyko draugiškai, savitarpiškai suprantant Laoso ir Tarybų Sąjungos ekonominio bendradarbiavimo reikšmę ir svarbų uždavinį, kad Laosas vystytųsi taikos, nepriklausomybės ir neutralumo keliu. Tarybų Sąjunga ir Laosas pasirašė prekybos ir mokėjimų susitarimu


(Mūsų korespondento laiškas ir Paryžiaus). Karnegio donacijos salėse profesorius André Tilai šį semestrą laiko eilę paskaitų apie Pabaltės valstybių problemas. – Jo kursą pradėjo profesorius Antoine Meillet, prancūzų mokslininkų pažiba kalbotyros srity. Paskaita įvyko kovo 9 d. Prof. Meillet kalbėjo apie Pabaltės valstybių civilizaciją. Trumpais bruožais paminėjęs slavus, vokiečius ir švedus, profesorius savo įdomioj paskaitoj sustojo prie lietuvių ir latvių ir suomių ugru giminės. Ši pastaroji nepriklausanti indo europiečių giminei, jų tipas yra labai tolimas nuo europiečių. Kalbos atžvilgiu suomių ugrų giminė (suomiai, estai, vengrai…) yra tiktai didelėj įtakoj baltų (lietuvių, latvių... ir germanų), bet jie esą aziatai. Suomių ugrų kurios-ne-kurios tautos, kaip antai samojėdai, iki šių laikų neturi tinkamų materialių sąlygų, išplėsti savo civilizacijai. Suomiai turi aukščiausią civilizacijos lobyną – ,,Kalevalą“. Baltų giminei atstovauja lietuviai ir latviai. Jų kalbos lingvistui esą daug tarp savęs artimesnės, nei kad prancūzų ir provansaliečių. Lietuviai ir latviai, prof. Meillet tvirtinimu, galį vieni kitus suprasti. Ši Baltijos šeima esanti visais atžvilgiais įdomi. Archajiškas periodas daugiau nieko kito nepaliko, kaip tiktai kalbą. Tos pačios giminės prūsai išnyko, tačiau likę prūsų kalbos žodžiai ir katechizmas sudaro kalbotyrai labai brangu indėlį. Indoeuropiečių prokalbę, be slavų, germanų, graikų lygiai sudaro armėnai albanai... tocharai (Kinijoj) ir helitai (Turkijoj). Vis tai esą lietuvių broliai*. Lietuviai su slavais, anot prof. Ferdinad de Saussure esą „dvilypė žvaigždė indoeuropiečių danguj“. Lietuvių tauta net iki XIII a. turėjusi mažiausia kaimynų įtakos. Lotynų civilizacija jų nepalietė, tačiau jų mitologija, šeimos santykiai, veiksmo didybė kai kuriais atžvilgiais prilygsta graikų, kuriems visa žmonija yra dėkinga už civilizacijos vaisius. Lietuviai nesukūrė atskiros civilizacijos, bet juk ji ir yra viena bendra mums visiems, ką jie pasiėmė vėliau, tačiau negalima esą pamiršti, kad Lietuvos stačiai stebuklingi vadai pareiškė kolosalę veiksmo galybę, sudarydami galingą imperiją. Lietuviai užkariautose šalyse radę raštą (pas gudus), jų kalba leidę įstatymus. Štai kodėl galima išaiškinti, kad lietuviu kalba, kuri taip skiriasi nuo slavų, turi labai daug rusų žodžių savoj kalboj, bet ne lenkų kaip kad daugelis iš jūsų mano“, – akcentuoja profesorius. Reformacijos laikais atsiranda plati lietuvių literatūra, neišsemiamas šaltinis kalbotyros atžvilgiu. Lietuviai neturi savo „Kalevalos“, bet jų dainos visiškai ją pavaduoja. ,,Viduržemio jūrų civilizacija“ palietė Lietuvos aristokratiją, ji jai pasidavė. Ji nesiryžo rasti savo gimtoj kalboj išraiškų naujoms idėjoms, mokslo terminams. Būta didelio pavojaus šiai senobiškiausiai kalbai išnykti, tačiau kalbos archaiškumą išlaikė lietuvis valstietis, kurio dainose žydėte žydi tas tautos lobis, spindėte spindi liaudies mintis. Pačios Lietuvos valstybės atnaujinimas irgi einąs demokratiniais pagrindais pilnam akorde su liaudies dvasia, kuri duoda tiek šviesos civilizacijos procese kiekvienoj tautoj. Savo lekcijoj profesorius daugiausia palietė lietuvius, iškėlęs aikštėn jų kalbos ir civilizacijos savybes gausingoj auditorijoj, kur buvo įvairiausių tautų klausytojų. Karnegio donacijos institucija yra daryta specialiai taikos propagandai. Taigi, niekas kitas negalėjo taip puikiai patarnauti taikos idealui, kaip kad gerb. prof. A. Meillet, kuris, tarytum, pirštu prikišamai parodė šių dienų Europos oligarchams, kad lietuvių tauta nėra verta to žeminimo ir skriaudimo, koks yra praktikuojamas politikoj jos atžvilgiu.


KREIPIMASIS Į LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMĄ IR VYRIAUSYBĘ

Nepriklausomybės atkūrimo pradžioje buvo dedama vilčių, jog vėl pakils tautinė kultūra, bus gerbiamos ir įtvirtinamos bendražmogiškosios vertybės. Nors ir buvo tam sąlygų, tačiau lūkesčiai išsipildė tiktai iš dalies. Pastaruoju metu įstatymiškai saugomos doros ir kultūros normos yra nuolatos ir labai stipriai pažeidžiamos. Iš mokyklų vis labiau išstumiamas svarbiausias dalykas - doros pagrindus gvildenąs mokslas - etika. Plinta alkoholinė, nikotininė ir kitokios manijos, didėja nusikalstamumas. Atgimstančioje Lietuvoje plačiai klesti mafija ir reketas, keroja veidmainystė, biurokratizmas bei karjerizmas. Jaunimo auklėjimas apverktinos būklės. Iškreiptoje dabartinėje demokratijoje, dažnai nusižengiant moralės normoms, viešai netrukdomas kelia galvą visuomenę skaldąs įvairiausių pavidalų fanatizmas. Visuomenę neigiamai veikia toli gražu garbingos politinių partijų rietenos. Nesveikos atsakingų valdininkų ambicijos užgožia atsakomybės jausmą ir pareigas tėvų bei protėvių žemei. Nestabdomos sparčiai plinta Vakarų civilizacijos piktžaizdės: pornografija, smurto ir iškrypimų propagavimas, azartiniai lošimai, iš kurių siekia pralobti savanaudžiai asmenys. Visa tai nesuderinama su sveikos demokratijos supratimu ir yra tapę normalios visuomenės ugdymo bei normalių gyvenimo sąlygų kūrimo stabdžiais. Mes manome, jei visam tam kuo greičiau nebus pasakytas pats griežčiausias „ne!”, lietuvių tauta nepajus džiaugsmo dėl seniai laukto nepriklausomybės atgavimo. Pagaliau ne netvarkos Lietuvoje siekdami žuvo dešimtys tūkstančių geriausių Lietuvos sūnų ir dukterų! Todėl kviečiame Lietuvos Seimo narius ir Vyriausybę būti kur kas principingesnius bei reiklesnius ir skirti kur kas daugiau dėmesio Doros ir Kultūros reikalui, jo plėtotei bei teisinei apsaugai. Doros ir kultūros sąjungos pirmininkas Algirdas Statkevičius, laikinai einantis Lietuvos politinių kalinių sąjungos pirmininko pareigas Adomas Lukoševičius, Vyskupo M. Valančiaus Blaivystės sąjūdžio tarybos prezidiumo pirmininkas Juozas Kančys, Vilniaus miesto baltų tikėjimo bendruomenės „Romuva” seniūnas Algimantas Jucevičius, Neprievartos centro atsakingoji sekretorė Lina Astra, Lietuvos žmogaus teisių gynimo asociacijos pirmininkas Arimantas Dumčius


Įvairūs Brazilijos spaudos organai vieningai pareiškia, kad svarblausia valstybės perversmo Argentinoje įkvėpėja yra Jungtinės Amerikos Valstijos. Laikraštis „Žornal do Brazil“ pažymi, kad viena perversmo priežasčių yra ta pozicija, kurią Argentinos delegacija užėmė Punta del Estės užsienio reikalų ministrų pasitarime. Ne kas kitas, kaip JAV ambasadorius Buenos Airėse Robertas Maklintokas, rašo laikraštis „Luta demokratika“, „kaltas dėl sąmokslo prieš Argentiną. Jis yra valstybės perversmo vadovas“. Savaitraštis „Novos rumos“ rašo, kad karinis perversmas Argentinoje – tai „įžūlus JAV kišimasis į politinę krizę šioje šalyje“


Pranešimu iš Vilniaus, Minske susektas nepaprastas sąmokslas, kurio aukomis galėjo būti šimtai Minsko gyventojų. Mieste rasta 300 dėžių su arseniku raugintų agurkų. Agurkai buvo skiriami parduoti vietos krautuvėms.


Ar Vilniaus omonininkai dalyvavo sausio 13-osios žudynėse? Tardytojo Č.Norinkevičiaus nuomone, tokių duomenų ir įrodymų iki šiol nėra. Liudytojai OMON-ą galėjo supainioti su TSRS vidaus kariuomenės mokomąja kuopa, iš tikrųjų dalyvavusia Radijo ir televizijos pastatų šturme. Išdavikų milicininkų tada dar buvo nedaug, apie penkiasdešimt. Jie rūpinosi tik savo ir užgrobtos bazės saugumu. Vėliau būrį papildė daugiau negu šimtas vilniečių. Tai ir perbėgėliai iš policijos, vienminčiai iš įvairių Vilniaus gamyklų, įstaigų ir organizacijų. Bet kuriuo momentu, kaip gyrėsi B.Makutinovičius, jo būrys galėjo padidėti tris ar net penkis kartus. Tuometinėse sąjunginio pavaldumo įmonėse dirbo daug tų, kurie nekentė ir, manau, iki šiol nekenčia Lietuvos. Prokuratūros duomenimis, Lietuvai priešiškame OMON-e tarnavo 171 žmogus. Jiems buvo žadami pinigai, butai, sotus gyvenimas. Ne vienas omonininkas greitai suprato, į kokius verpetus jis įsisuko. Smurtininkus rėmė tik nedidelė visuomenės dalis, tik tie, kuriems Lietuva taip ir netapo (ir vargu ar taps) sava. Plakatai su angliškais užrašais „I love OMON!” pasaulio visuomenės taip pat nesuklaidino. Išdavikų nemėgsta niekas. Net ir tie, kurie juos remia savanaudiškais tikslais. O omonininkai elgėsi kaip mirtininkai. Neva ieškodami neteisėtai laikomų ginklų, sulaikydavo policininkus, Krašto apsaugos departamento ir muitinės darbuotojus, užimdavo pastatus, sužeisdavo žmones. Pradėjo pulti ir plėšti pasienio postus. Tačiau viešai šiuos savo „žygdarbius” neigė. Tą žurnalistams pakartodavo ir jų globėjai Maskvoje. Kai per Leningrado televiziją Nevzorovas akiplėšiškai pademonstravo nufilmuotą Zarasų rajono Smėlynės pasienio posto užpuolimą, tik tada omonininkai iš dalies prisipažino. Jų vadus iškvietė į Maskvą - pabarė. Vilniuje dislokuotos divizijos vadovai jiems nebeduodavo benzino, kad panašių išvykų į pasienį sumažėtų. TSRS generalinė prokuratūra iškėlė baudžiamąją bylą, jos tardytojai apklausė akcijų dalyvius. O tie jau žinojo, ką ir kaip sakyti. Pavyzdžiui, viršila vairuotojas Igoris Bormontovas rašo raportą B.Makutinovičiui (laisvas vertimas iš rusų kalbos, be kai kurių aprašymo detalių): „1991 m. gegužės 22 d. 18 val. 30 min. su V.Razvodovu dviem automobiliais išvykome į Rygą padėti OMON-ui. 24 val. buvome vietoje. Rygos OMON-o vadas nurodė važiuoti į Smėlynę (Zarasų rajonas) ir iš neteisėtos Kraštos apsaugos formuotės darbuotojų atimti ginklus bei dokumentus. Sankciją lyg ir buvo davęs TSRS prokuroras bei TSRS VRM vadovybė. Atvykę prie posto namelio, pamatėme mėlynos spalvos automobilį VAZ-2101. Viduje, ant jo užpakalinės sėdynės, gulėjo šautuvas ir keturi šoviniai. Mūsiškiai apieškojo namelį, aš buvau apsupimo grupėje. Žinau, kad namelyje buvo rasta guminės lazdos su metaliniais strypais, radijo siųstuvas „Lion” ir trys pistoleto šoviniai. Prie muitinės susirinko vairuotojai, kurie kalbėjo, kad reikia susidoroti su muitininkais, o muitinę sudeginti. Vairuotojai užpylė benzino ir pradėjo deginti namelį. Mes ginklo nepanaudojome. Į būrį grįžome gegužės 23 d. 15 val. 30 min.” Taigi postą degino muitininkų darbu nepatenkinti piliečiai. O šauniesiems omonininkams švenčių progomis dėkingi mažyliai ir jų raudonskruostės mamos įteikdavo gėlių. Jos mylėjo OMON-ą! Beje, buvusiame šio būrio štabe, Valakampių gatvėje, laikinieji gyventojai pasitraukdami paliko ne tik daug negražių užrašų, tuščių degtinės butelių, bet ir „tam tikrų” panaudotų priemonių… Nieko nepasakysi, bent fiziškai jie buvo normalū


Endekai iškėlė gen. Zaleskio nužudymo ir sumuštųjų redaktorių ir visuomenės veikėjų klausimą ir kaltina Pilsudskį, kad jis dengiąs nusikaltėlius. Lenkų seimo biudžeto komisijoj šiomis dienomis, svarstant ministerių kabineto sąmatą, staiga kilo labai karštos diskusijos. Seimo pirmininkas Trampczynski prikišo premjerui Barteliui, kad lenkų valdžia sąmoningai dengianti nusikaltėlius ir paremti tam savo tvirtinimui visai netikėtai pateikė sensacingų davinių. Esą redaktorius Mostovičius, apie kurio sunkų sumušimą savo laiku buvo plačiai laikraščiuose aprašyta, buvęs išvežtas valstybės policijos viršininko Maleševskio automobiliu už miesto ir ten biauriai sužalotas. Įvykio tardymas esąs nutrauktas. Lygiai jokių vaisių nedavęs žinomojo A. Novačinskio sumušimo tardymas, nors vienas policijos agentas pats pasigyręs dalyvavęs tame mušime. Dėl paslaptingo gen. Zagorskio dingimo Trampczynski priminė, kad po kurio laiko Visloje buvęs sugautas lavonas be galvos ir be rankų. Tardymas apsuptas paslaptim. Koki yra tos paslapties rezultatai? Ar vyriausybė nežinanti, kas apie tą įvykį buvę rašyta vokiečių spaudoj? Ten kaltinama, kad aukšti asmens dalyvavę toj žmogžudybėj. O šio dalyko išaiškinimo lig šiol nepadaryta. Apie endekų lyderio Zdziechowskio sumušimą Tramczynski papasakojo, kad 1927 m. balandžio 1 d. įvykęs posėdis, kuriame dalyvavęs ir maršalas Pilsudskis. Kada gen. Daniec susirinkime pranešęs, kad Zdz-kio mušeikos yra surasti, tai maršalas įsakęs nutraukti tardymą, nes to dalyko atidengimas esąs griaunąs jam armiją. Šituos p. Trampczynskio pareiškimus nuneigęs premjeras Bartelis, bet juos plačiai komentuoja visa lenkų opozicijos spauda.


P. Zaleskio pareiškimai. Pasikalbėjimas su žmonėmis iš Quai d’Orsay. (Mūsų Paryžiaus korespondento). P. Zaleski paskutiniu metu visoj eilėj kalbų ir interview davė gana absurdiškų pareiškimų. Jeigu jis dar kalba apie sutarčių neliečiamybę, kurios, anot jo, neatidalomai yra surištos taikai palaikyti“, tai dar galima būtų ji suprasti. Visi, kurie po didžiojo karo yra prisiplėšę svetimų teritorijų, dabar yra taikos „apaštalai“. Bet, kada p. Zaleski urbi et orbi paskelbia, kad „Lenkijos vyriausybė neleis jokių bandymų dėl teritorijų padėties, kurią galutinai nustatė Ambasadorių Konferencija pačiai Lietuvai prašant“ (žiūr. „le Temps“ gegužės 20 d.), tai tokis pareiškimas tiktai stebina, kaip jis galėjo išeiti iš lūpų atsakomo lenkų politiko ir net paties užsienių reikalų ministerio. Toks pareiškimas pirmiausia neatsako tai dvasiai, kuri turėtų viešpatauti, einant tarp dviejų valstybių tiesioginėms deryboms. Antra, jis neatsako nei turiniui nei dvasiai Tautų Sajungos 1927 m. gruodžio 10 d. rekomendacijos, kuria einant Vilniaus klausimas buvo rezervuotas, o Lenkija yra sutikusi su tuo rezervu. Trečia, užsienių reikalų ministeriui netinka platinti aiškią neteisybę, kad Lietuva galėjusi prašyti konsekruoti Zeligovskio žygį. Dauguma Prancūzijos laikraščių tą vietą, kurioj p. Zaleskis minėjo Lietuvos ir Lenkijos santykius visai apleido. Be abejonės, išmintingesniems laikraštininkams toks pareiškimas pasirodė shocking ir nedarančiu garbės p. Zaleskiui, tačiau atsirado ir tokių, kurie (Homme Libre gegužės 21 d., Le Temps gegužės 20 d.), nesigailėjo p. Zaleskiui komplimentų. P. Eugene Lautier lygina prof. Voldemarą ir p. Zaleski. Šį pastarąjį išvadina „tikruoju europiečiu“, o antrąjį „apsvaigusiu ilotu“, kuris kraujo trokšta. Prancūzai, lenkai, rumunai… ypatingai bijosi to sutarčių revizionistinio judėjimo, kuris šių dienų Europoj ypatingai paskutiniu momentu akcentuojas. Visi gerai žinom lordo Rothermere akciją dėl Trianono sutarties revizijos. Dr. Šymanski lenkų senato pirmininkas, (Paris Midi gegužės 20 d.) pareiškia, kad „Lietuvos revendikacijos dėl Vilniaus yra lygiai juokingos, kokiomis būtų revendikacijos italų dėl Paryžiaus, turint galvoj, kad Paryžiuj yra buvęs Julius Cesaris, ar revendikacijos graikų dėl Viduržemio jūros krantų“… Net kardinolas Kakovskis,Varšuvos arkivyskupas, paskutiniu metu atsilankęs Paryžiuj, irgi neapsiėjo be politikos: jis „L'Echo de Paris“ (klierikalų organas, labai nepalankus Lietuvai) plačioj interview pareiškė, kad lenkai dedą visas pastangas „palaikyti teisingumą ir sutarčių gerbima“. Dancigo gi koridorį lenkų primatas palygino Alzasui, kas prancūzams neperlabai patiko. Vienu žodžiu, „teisingumo ir sutarčių gerbimo“ šalininkai, ponai lenkai, ir ministeriai ir kardinolai tebegieda apie „sutarčių neliečiamybę“ visai pamiršdami, kad, pavyzdžiui, Lietuva tokios sutarties dėl sienų su jais ir neturi. Dėl lenkų paskleistų bleių ir dėl Lietuvos lenkų pasiūlyto nepuolimo ir arbitražo pakto atinetimo, mūsų korespondentui teko turėti pasikalbėjimų su puikiai informuotais oficialiais asmenimis iš Quai d'Orsay. Iš pasikalbėjimo gauta įspūdžio, kad prancūzų užsienių politika labai maž reikšmės duoda nepuolimo pakto atmetimui, į tai žiūri daugiau, kaipo į lenkų gestą, kuris negalėjęs turėti praktikos reikšmės, kol normalūs santykiai nėra sutvarkyti. – Mūsų, prancūzų, politika bendrai, o pirmoj eilėj lenkų lietuvių ginče yra ta, kad klausimą suskaldžius ir pradėjus nuo smulkesnių problemų. Lietuva ir Lenkija jų turi daugybę susisiekimo medžių Nemunu plukdymo, prekybos santykių… Kada atsiras daugiau ryšių, tai galima bus ir prie stambesnių klausimų prieiti: saugumo, diplomatinių santykių, teritorialio ginčo… – Jūs norit pasakyti, – prie Vilniaus klausimo išrišimo, – pertraukiau aš… – Taip, kad ir prie Vilniaus, nes Tautų Sąjungoj Vilniaus klausimas yra rezervuotas ir jūs turit laisvas rankas tartis dėl Vilniaus su lenkais… – Bet juk ginču yra susidomėjus visa Europa, kuri nenori šį rytų Europos kampelį palikti dans l'état d'effer. vescence? – Taip, bet mes nerandam tokių priemonių, kurios padėtų jums ir lenkams, bet vieno mes norim, tai taikos, ir jūs negalite priešintis tai visuotinai taikos dvasiai, kuri šiandien viešpatauja“, – sako mano sąkalbininkas. – Mes, mažieji dar labiau taikos esame pasiilgę, bet kad jos atsiekus, ar nebūtų pravartu kuriuos-ne-kuriuos politikos aktus revidavus, o juk tiek daug pastaruoju metu kalbama net apie sutarčių reviziją, tat kai kuriems arbitraliams aktams peržiūrėti tikrai jau atėjo laikas. – Tai yra bendras viso pasaulio politikos klausimas ir aš nemanau, kad būtų pravartu esant taikos rūmą griauti, nežinant, ką jo vietoj galima bus pastatyti… – man buvo atsakyta. Teko taip pat teirautis, dėl Lietuvos Lenkijos ginčo klausimo įterpimo į teinančios Tautų Sąjungos Tarybos sesijos darbų programą. Buvo gautas atsakymas, kad tas lausimas įdėtas tik informacijos tikslais, kad Tautų Sąjungos Tarybos nariai tuo klausimu, kuriam duoda daug reikšmės, būtų painformuoti. Kitokios šiuo metu Tautų Sąjungos pozicijos, šiai pastarajai panaikinus tarp dviejų šalių karo stovį, esą negalima yra ir įsivaizduoti. Iš viso to matyt, kad Lietuvos užienių politika yra įstatyta į tinkamą vagą. Naujos Lietuvos konstitucijos paskelbimas (Le Temps 27 d.) yra padaręs teigiamo įspūdžio, o Lietuvos respublikos respektas smarkiai padidėjo.


N. Chruščiovo pasikalbėjimas su Josipu Broz Tito

Gruodžio 7 d. Kremliuje TSKP Centro Komiteto pirmasis sekretorius, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas susitiko su Jugoslavijos Komunistų sąjungos generaliniu sekretoriumi, Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentu Josipu Broz Tito. Buvo toliau draugiškai keičiamasi nuomonėmis visapusiškais klausimais, kaip toliau vystyti broliškus Tarybų Sąjungos – Jugoslavijos santykius. Pokalbis vyko atvirai ir visiško savitarpio supratimo aplinkoje. Tarybų Sąjungai pokalbyje atstovavo TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Mikojanas, TSKP Centro Komiteto sekretorius J. Andropovas, TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko, TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas N. Firiubinas, Tarybų Sąjungos ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje A. Puzanovas, TSRS URM penktojo Europos skyriaus vedėjas S. Astavinas. Jugoslavijai pokalbyje atstovavo Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius, Serbijos liaudies skupščinos pirmininkas J. Veselinovas, Makedonijos Liaudies susirinkimo pirmininkas L. Arsovas, Chorvatijos Vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas I. Krajačičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys B. Kraigeris, Jugoslavijos Darbo liaudies socialistinės sąjungos tarptautinių ryšių komisijos pirmininkas D. Vidičius, prezidento generalinis sekretorius B. Crnobrnia, o taip pat Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ambasadorius Tarybų Sąjungoje C. Mijatovičiu


TASSo korespondentas N. Turkatenko praneša: Izraelio ginkluotosios pajėgos 1955 metų gruodžio 11 d. užpuolė Sirijos teritoriją; 1956 metų spalio mėnesį dalyvavo agresijoje prieš Egiptą; 1960 metų vasario 1 d. įsiveržė į demilitarizuotą zoną; 1960 metų kovo ir balandžio mėnesiais Izraelis įvedė karines dalis į Jeruzalės miestą ir pagaliau 1962 metų kovo 16–17 d. d. pradėjo ginkluotą agresiją prieš Sirijos Arabų Respubliką Tiberiados ežero rajone – toks toli gražu ne pilnas agresyvių Izraelio veiksmų prieš arabų šalis sąrašas, kuris buvo pateiktas Saugumo Tarybos posėdyje kovo 28 d. Šis posėdis buvo sušauktas pareikalavus SAR vyriausybei, kuri nurodė, kad pažeidžiančio SNO įstatus ir Izraelio bei Sirijos paliaubų susitarimą Izraelio agresyvūs veiksmai sudaro grėsmę tarptautinei taikai ir saugumui. Naktį iš kovo 16 d. į 17 d., pranešė Saugumo Tarybos nariams pakviestas į Tarybos posėdį SAR atstovas, Izraelio ginkluotosios pajėgos įsiveržė į Sirijos teritoriją ir mėgino okupuoti Sirijos teritorijos dalį. Saugumo Taryba turi kuo griežčiausiai pasmerkti agresyvius Izraelio veiksmus, dėl kurių žuvo nekaltų žmonių, ir priversti Izraelį vykdyti SNO įstatus ir paliaubų susitarimą. Jungtinės Arabų Respublikos atstovas pasipiktinęs atkreipė Saugumo Tarybos narių dėmesį į tą faktą, kad Izraelis, niekada neatsisakydamas agresijos, jeigu tai gali jam lengvai praeiti, po to pats iškelia daugybę kaltinimų agresija savo paties agresijos aukai. Kaip tik tokio manevro griebėsi Izraelio atstovas ir šį kartą. Pakviestas į Saugumo Tarybos posėdį Izraelio delegatas tvirtino, kad Izraelis kovo 16–17 d. d. vykdė karo veiksmus prieš SAR todėl, jog „reikėjo apginti Izraelio piliečių gyvybę bei turtą ir savo teritorijos vientisumą“. Būdingą poziciją užėmė JAV atstovas Stivensonas, kuris vienodai traktavo tiek agresorių, tiek ir jo auką. Pasiūlęs atidėti Saugumo Tarybos posėdį, kol atvyks į Niujorką SNO komisijos paliauboms Palestinoje stebėti štabo viršininkas fon Hornas, Stivensonas ragino tiek SAR, tiek ir Izraelį vykdyti paliaubų susitarimą. TSRS atstovas P. Morozovas nesutiko su tokiu klausimo kėlimu. Jis parėmė SAR reikalavimus pasmerkti Izraelį už jo agresiją prieš Siriją. Tarybų Sąjungos atstovas pabrėžė tą faktą, kad dokumentai ir duomenys, taip pat ir kai kurie Izraelio duomenys, neginčijamai rodo, jog Izraelis įvykdė ginkluotą agresiją prieš Sirljos Arabų Respubliką, pažeidęs SNO įstatus ir paliaubų susitarimą. Sekantis Saugumo Tarybos posėdis numatytas ateinančios savaitės pradžiai, nes, kaip žadėjo einantis SNO generalinio sekretoriaus pareigas U Tanas, generolas fon Hornas iki to laiko jau atvyks į Niujorką.


TASS-o koresp. K. Orlova praneša: Šiandien visa Bulgarijos liaudis – ir mažas, ir didelis – iškilmingai pažymi savo nacionalinę šventę – laisvės dieną – 18-ąsias metines nuo tos dienos, kai šalis buvo išvaduota iš kapitalizmo ir fašizmo priespaudos. Su didžiuliu džiaugsmu Bulgarijos darbo žmonės sutiko N. Chruščiovo ir L. Brežnevo telegramą, kuria jie Tarybų Sąjungos Komunistų partijos Centro Komiteto, TSR Sąjungos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo, TSRS Ministrų Tarybos ir visos tarybinės liaudies vardu nuoširdžiai pasveikino broliškąją bulgarų tautą jos nacionalinės šventės proga. Šiemet savo nacionalinę šventę – rugsėjo 9-ąją – Bulgarijos liaudis sutinka ypač džiaugsmingai. 1962 metų lapkričio mėnesį įvyks Bulgarijos Komunistų partijos VIII suvažiavimas, kuris priims didingą Bulgarijos Liaudies Respublikos vystymo dvidešimtmečio planą. Tai bus programa užbaigti socializmo statybą šalyje ir laipsniškai pereiti į komunizmo statybą. Šventės iškilmės šiandien įvyko Sofijoje, istorinėje „Rugsėjo devintosios“ vardo aikštėje. Susirinkusieji šiltai sutiko pasirodžiusius Georgijaus Dimitrovo mauzoliejaus tribūnoje Bulgarijos Liaudies Respublikos vadovus, taip pat TSKP partinių darbuotojų delegacijos vadovą, TSKP CK Prezidiumo narį, TSKP CK Biuro Rusijos Federacijai pirmininko pirmąjį pavaduotoja A. Kirilenką. Paradas ir sostinės darbo žmonių demonstracija truko daugiau kaip tris valandas ir baigėsi ryškiu spalvingu bulgarų nacionaliniu šokiu „Choro“. Darbo žmonių šventinės demonstracijos įvyko ir kituose šalies miestuos


Amerikos buržuazijos klasinis teismas padarė drakonišką nuosprendį JAV Komunistų partijai. Juo siekiama pastatyti ją už įstatymų ribų. Oficialiai teismo procesas buvo pavadintas taip: „JAV vyriausybė prieš JAV Komunistų partiją“. Didžiausią kaltinamosios medžiagos dalį patiekė Amerikos saugumas – Federalinis tyrimų biuras (FTB). Čia ypatingai įdomi yra ką tik išspausdinta FTB direktorlaus Edgaro Huverio parašyta knyga – „Komunizmo tyrimas“. Saugumo direktorius – svarbiausias antikomunizmo apaštalas Amerikoje. Jo knyga tapo antikomunistų biblija. Ji rekomenduojama kaip vadovėlis mokykloms, universitetams, kariniams koledžams. Šią knygą, be abejo, skaitė teisėjai ir prisiekusieji, kurie dalyvavo Amerikos Komunistų partijos procese. Edgaro Huverio „Komunizmo tyrımas“ duoda supratimą apie oficialią argumentaciją, kuri buvo panaudota Vašingtone prieš Komunistų partiją. Bet, prieš pereinant prie Huverio samprotavimo apie komunizmą, man norisi duoti skaitytojui supratimą apie jo, atsiprašant, „kūrybinį metodą“. Atskleidęs knygą, aš perskaičiau: „Slaptosios policijos nėra…“ Aš patryniau akis, – jokio abejojimo nebuvo: kalbama apie Ameriką, kur slaptoji policija, kuriai vadovauja pats Huveris, apraizgė šalį šnipų, įskundėjų, provokatorių tinklu! Visai neseniai buvęs FTB agentas Džekas Levainas paskelbė faktus, kad Huverio žinyba siunčia provokatorius į kompartijos gretas, bet… „slaptosios policijos nėra“! Po tokio sensacingo pranešimo manęs, sklaidant knygą, jau niekas nestebino. Huverio „tyrimas“ yra įmantrus pusiau tiesos (kuri, kaip žinoma, blogesnė už melą) mišinys su neceremoningiausiu ir nesąžiningiausiu melu. Šis fantastinis mišinys parodo baisų neraštingumą aiškinant visa tai, kas liečia komunizmo teoriją ir praktiką. Ginčytis su šnipu komunistinės teorijos klausimais – tai tas pat, kaip semti rėčiu vandenį, tai yra, visiškai beprasmiškas darbas. Juo labiau, kad Amerikos saugumo šefas savo „teoriniuose“ tyrimuose anaiptol neoriginalus: jis tik demonstruoja visokį šlamštą, rastą literatūriniame sąšlavyne. Kai dėl praktikos, tai čia E. Huveris iškraipo faktus kažkaip jau visai vaikiškai naiviai, todėl tai, ką jis parašė, vietomis skaitoma kaip jumoristinis kūrinys. Pavyzdžiui, ko vertas jo teigimas, kad Lenkijoje specialiu įstatymu (taip ir parašyta – įstatymu) rašytojai įpareigojami, ką ir kaip rašyti. Įsivaizduoju, kaip dėl to kvatosis Lenkijos literatai. Apie tai, iš kokių šaltinių Huveris semiasi savo žinias apie Tarybų Sąjungą, pakankamai ryškiai byloja ši aplinkybė: „laisvosios“ vyriausybės idealu jis skelbia… Kerenskio laikiąją vyriausybę! Čia pat jis plačiai cituoja piktus šio seniai subankrutavusio politinėje arenoje senio šmeižtus. Kaip ir reikėjo laukti, taikaus sambūvio principas ypač nepatinka Huveriui. Jis skelbia jį dar vienu galingu ginklu komunistiniame arsenale, kuriuo siekiama „užiūliuoti laisvąjį pasaulį, tarp kitų šalių ir Jungtines Valstijas“. Ką gi, autorius priklauso prie „pasiutėlių“, stojančių prieš valstybių taikius santykius. Praeityje FTB direktorių ne kartą teisėtai kaltino pronacistinėmis simpatijomis. Būdingas prohitlerinis pareiškimas yra ir jo naujojoje knygoje. Sielodamasis dėl Tarybinės Armijos pergalės kautynėse prie Volgos, jis rašė, kad ji buvo ne tik posūkio punktas Tarybų likime antrajame pasauliniame kare, bet ir komunistinio puolimo, kai septynios Europos šalys neteko savo laisvės, pradžia… Didvyriškas Tarybinės armijos puolimas išvadavo Rytų Europos šalis iš hitlerinės okupacijos, iš kruvinojo teroro, iš koncentracijų stovyklų ir dujų kamerų. Štai toji „laisvė“, kurios gedi Huveris. Žinoma, visų labiausiai iš Huverio kliūva Amerikos komunistams. Jis teigia, kad, girdi, jie visi – šnipai ir sabotažininkai. Radę komunistą, lojalūs piliečiai turi galvotrūkčiais bėgti apie tai pranešti į FTB. Tiesa, Huveris negali pateikti nė vieno kokio nors komunisto neteisėtų veiksmų pavyzdžio. Jūs manote, kad tai verčia jį sutrikti? Nė kiek! Matot, komunistai, esą, tiesiog „laikinai susilaiko“ nuo tokių veiksmų, nes bijo FTB, bet jeigu jiems leisti, tai jie parodys, ką sugeba! Vadinasi, jokio pasigailėjimo! Lengva įsivaizduoti pobūdį Vašingtono tribunolo, kuris nuteisė Komunistų partiją tokiu kriterijų pagrindu. Po viso to, kas pasakyta, belieka tik pažymėti pavyzdžio neturinčius Amerikos saugumo šefo svailčiojimus: „Mes didžiuojamės, kad Jungtinėse Valstijose nuomonės laisvė garantuota visiems, – pareiškė jis. – Kaip ir kiekvienas kitas, komunistai turi teisę į savo įsitikinimus. Esant mūsų konstitucinėmis žodžio laisvės garantijoms, visi mes, taip pat ir komunistai, galime laisvai dėstyti savo požiūrį įstatymų rėmuose“. Ar ne tiesa, tai tinkamas epigrafas Vašingtono vadinamojo „teismo“ protokolam


Rusija įsipareigojo leisti Didžiosios Britanijos ir JAV ekspertams patikrinti objektus, kuriuose gaminamas biologinis ginklas. JAV nuomone, toks susitarimas bus pradžia proceso, per kurį Vakarai galės įsitikinti, kad Rusija nutraukė biologinio ginklo kūrimo programą. JAV ir Didžioji Britanija daugelį metų teigė, kad TSRS, pažeisdama 1972 metų konvenciją, draudžiančią biologinį ginklą, vykdo didelę jo kūrimo ir gamybos programą. Pasak Rusijos užsienio reikalų ministro pavaduotojo, tokia veikla buvo sustabdyta gegužės mėnesį. Pasak DPA pranešimo, Rusija garantavo, kad sunaikins savo biologinio ginklo programą.


Vilniuje palaidotas didžiulės Lietuvos kūrėjas

Respublikos Prezidento p. A. Smetonos žodis vakarykščiame kariuomenės parade Jaučiame, kad lietuviams šiandien brangiausia šventė, kuri atmena jiems tą dieną, kada Vytautas Didysis, sukūręs didžiulę imperiją, nuo Baltijos ligi Juodųjų jūrių, prieš penkis šimtus metų, ryžosi Vilniuje vainikuotis Lietuvos karalium. Sulaukęs žilos senatvės, jis darė tatai ne sau garbės ieškodamas, o norėdamas sutvirtinti ir patikrinti nepriklausomą Lietuvos ateitį. Mūsų garsųjį valdovą jo didieji žygiai buvo jau apvainikavę, jo pagarsėjęs vardas buvo tuomet žinomas pasauliui ne mažiau, kaip ir vardas Romos imperatoriaus Zigmanto, kurs rašė esąs civilizacijos atrama prieš turkus, o Vytautas prieš totorius, o juodu abu laiką Europos tvarką, abu ją saugoją. Istorikai neveltui yra lyginę šį Lietuvos karžygį su Aleksandru Makedoniečiu, su Juliju Cezariu ir su Napoleonu. Vytautas Didysis siekė Lietuvai karūnos dėl to, kad, ano meto supratimu, tik ji galėjusi laiduoti kraštui visišką laisvę, tik ji buvo valstybės nepriklausomumo ženklas. Bet mūsų pavydieji kaimynai, lenkai, paglemžė Romos Imperatoriaus skirtą Lietuvai karūną, jo pasiuntinius išniekino ir išvaikė. Lietuva, prišlijusi į Lenkiją ir ilgainiui, aplinkumos verčiama, su ja sutapusi unijon, pamažėl skurdo, ligi pagaliau dingo anarchijoje. Vadovaujančioji Lenkija, pati žudama, nutraukė pražūtin ir Lietuvą. Lietuvos prakilniųjų vadų, ypatingai Vytauto Didžiojo dėka lietuvių tauta išliko gyva. Ji ne tik gyva, bet yra atgavasi nepriklausomą gyvenimą, atsistačiusi savaimą valstybę. Toji valstybė, tiesa, tėra mažutė dalelė Vytauto imperijos, palikusi vien prie Baltijos jūrių, bet šiandien ir žmonijos siekimai yra kitoki: ne tautos valstybėms yra, o valstybės tautoms. Taigi ir mes, lietuviai, tenkinamės savo protėvių įgyventu kraštu, kurs vadinosi dar senovėje tikrąja Lietuva, prie Neries ir Nemuno upių. Deja, tie patys kaimynai, anuomet paglemžę Vytauto karūną, dabar temdo mūsų iškilmingą nuotaiką, tebelaikydami klastingai pagrobę mūsų sostinę, kur augo ir tarpo mūsų senovės garbė. Būtume neverti švęsti jo atminimą, jei pamirštume jo palikimą. Nepamiršime. Mūsų šventoji pareiga vainikuoti visiškoji Lietuvos laisvė Vilniuje, kur yra palaidotas didžiulės Lietuvos kūrėjas. Džiaugiamės šiandien, kad mūsų tauta, praeities sūkuryje save pametusi, paskum vėl rado save, vėl atbudo gyventi savaimu valstybės gyvenimu. Tai rodo jos pažangą, jos nudirbtieji darbai. Iš seno kamieno auga atažalos, ir tai mums duoda daug vilties. Šie metai skirti atsiminti garbingajai senovei, visiems reikia suprasti, jog tai, kas buvo, ne visa pražuvo, jog mes senovės tęsinys. Mums reikia suprasti ir atjausti senovė: tokia yra Vytauto Didžiojo metų prasmė. Prisiartinę senovės dvasią, būsime stipresni. Ji liepia mums būti vieningiems. Vytautas Didysis ramdė kunigaikščius atkaklūnus vieningos Lietuvos vardu, o mes, jo paveizdu sekdami, turime įsakyti savo partiniams jausmams, kad nusileistų bendriesiems tautos ir valstybės reikalams. Taip darydami, būsime supratę Vytautą Didijį. Gerėtis garbingąja Lietuvos praeitim yra maža, reikia dar mokėti mums susiklausyti ir dirbti. O darbo daug. Kultūros vaisius, senovės Lietuvos sukrautus, daugiau yra sunaudoję svetimieji, o ne mes. Mums tenka kurti iš naujo, turint didelių spragų tarp praeities ir dabarties. Išvalkioti iš mūsų krašto brangūs palikimai, sugriautos pilys, išvartalioti paminklai. Tai sako mums ir griuvėsiai Kauno pilies, kur Vytautas lankydavos, kur gindavos lietuviai. Bet mes nenusimename, nes nesame išlepinti likimo. Dirbsime ir pasivysime kitus. Taip žadame šiais metais, taip tikimės tesėti. Tesėsime, kai sąžiningai stovėsime savo pareigose. Ir Jūs, kariai, pastatyti savo kraštui ginti, mokėsite atlikti savo prakilnią pareigą, kada jus pašauks Vytauto Didžiojo tėvynė. Nuo šių metų rugsėjo aštuntoji diena, jo vainikavimo diena, palieka tautos šventė, rišanti Lietuvos praeitį su dabartim. Kol to ryšio nenutrūksime, tol neklysime, tol vyksime laimingos pažangos keliais, tol galėsime sakytis ištikimi Lietuvos tėvonys. Jums, kariai, kurie dabar einate savo pareigas, paliks atmintina ši diena, kurią minime didžiausią Lietuvos karžygį. Sugrįžę namon, atitarnavę, dirbdami kasdienius darbus, galėsite didžiuotis tarnavę mūsų kariuomenėje Vytauto Didžiojo metais. Baigdamas savo žodį, sveikinu jus šios atmintinos šventės ir linkiu jums, kad Vytauto Didžiojo dvasia visuomet vyrautų jūsų tarpe. Vytauto Didžiojo Tėvynei valio!


KIŠINIOVAS, gruodžio 28 d. (TASS-ELTA). TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimus darbo žmonės laiko nauju pasireiškimu partijos rūpinimosi, kad toliau klestėtų Tarybų šalis ir kiltų liaudies gerovė. Karštai svarsto Plenumo nutarimus Moldavijos geležinkelininkai. Perskaitę nutarimus, darbininkai pasikeičia nuomonėmis. — Šie nutarimai, – sako kompleksinės brigados brigadininkas P. A. Polustanovas, rodo naują rūpinimąsi liaudimi. Jais siekiama toliau kelti mūsų valstybės ekonomiką. Dabar mes išleidžiame kiekvieną garvežį iš plaunamojo remonto penkiomis valandomis anksčiau laiko. Bet tai ne riba. Mes kovosime už remonto sutrumpinimą dar viena valanda. - Plenumo nutarimai, - pareiškė katilų cecho meistras B. L Oniščiukas, - tai mūsų kovinė programa. Kaip kyla bendras mūsų ekonomikos lygis, mes jaučiame kasdien. Smarkiai gerėja padėtis su gyvenamaisiais namais. Neseniai atiduotas naudoti 48 butų namas geležinkelininkams, statomas dar 72 butų gyvenamasis namas, planuojama statyti daug kitų namų. Dabar statyba vyks dar geriau. TSKP CK gruodžio Plenumo nutarimai apsvarstyti garvežių ir vagonų depuose, geležinkelio stotyse. Moldavijos geležinkelininkai vieningai pritaria išmintingiems partijos nutarimams.


Užsienio spaudos atgarsiai į draugo N. CHRUŠČIOVO pranešimą

Jau pirmoje paskutiniųjų žinių laidoje Londono radijas pranešė apie N. Chruščiovo kalbą TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje, ypač pabrėžęs Tarybų Sąjungos vyriausybės vadovo žodžius, kad Tarybų Sąjungos politika siekiama išsaugoti taiką visame pasaulyje. Milijonai anglų sužinojo apie pagrindinius N. Chruščiovo pranešimo TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijoje teiginius iš televizijos paskutiniųjų žinių laidos, kurioje pagrindinė tarptautinė naujiena buvo Tarybinės vyriausybės vadovo kalb


50-toji Tautų Sąjungos tarybos sesija Ženevoje savo darbų tvarkoje yra priėmusi visą ilgą eilę klausimų. Kaip vakar sesijos pirmininkas visai teisingai pastebėjo, šios sesijos darbai užims gal visą savaitę laiko. Darbų seilėj stovi ir trys klausimai, kurie daugiausia paliečia Lietuvą. Rytoj šiuo laiku tie klausimai vienaip ar kitaip jau bus išspręsti, ir todėl šiandie maža būtų prasmės spėlioti, kaip Ženevos areopagas į juos pažiūrės ir kaip juos supras. Žinios iš Ženevos praneša, kad mūsų vyriausybės galva prof. Voldemaras turės pasimatymą su Prancūzijos užsienių politikos vadu p. A. Briand'u. Vadinasi, jo kelionė šį kartą, kaip ir pereitą rudenį, nesibaigs Ženeva, bet pasieks ir Paryžiaus. P. Briand'as, kaip ir p. Strescmarin'as, šį kartą dėl ligos pats asmeniškai negalėjo į Ženevą atvykti. Mes dar atsimename, kaip gruodžio mėnesio sesijoj p. Briand'as buvo vienas iš didžiųjų valstybių atstovų, kurie prisidėjo prie lietuvių lenkų konflikto pakreipimo į taikingesnes vėžes. Quai d'Orsay organas „Le Temps“ birželio 3 d. savo vedamajam straipsny rašo apie tai, kad „Prancūzijos ir Anglijos susitarimas palieka kiekvienos sveikos taikos politikos bazė“. Pravažiuodamas pro Paryžių į Ženevą, Sir Austin Chamberlain turėjo pasikalbėjimą su p. Briand'u. Paryžiaus laikraščių pranešimais, Chamberlain esąs nepatenkintas, kad į Lietuvos valstybės konstituciją Vilnius yra įrašytas kaip sostinė. „Petit Parisien“, rašydamas apie Chamberlain'o pasimatymą su Briand'u, smarkiais žodžiais rašo prieš Lietuvą, kuri nerodanti geros valios su lenkais į normalinius santykius įeiti. Bet esą reikalinga dabar dar lietuvių lenkų ginčo klausimu jokio sprendimo nedaryti, o palaukti rugsėjo mėnesio sesijos, kad būtų galima „galutinai įrodyti prof. Voldemaro bloga valia“. Mes esame iš paties prof. Voldemaro girdėję, po to, kai jis sugrįžo iš Londono, kad sir Austin Chamberlain yra jam pabrėžęs Anglijos didelį susiinteresavimą taika, ypač Europoje. Taip pat yra suprantamas ir visos Europos noras stabilizuoti taiką, šalinant visus jai gresiančius pavojus. Tokių pavojų skaičiuje yra ir neišspręstas lietuvių lenkų ginčas dėl Vilniaus. Bet čia jau šimtus kartų galėjo įsitikinti visi, kad karo pavojus šiame Europos kampe gali kilti tik iš lenkų, nes Lietuva niekada nėra grasinusi Lenkiją pulti, o ir norėdama ji vargu drįstų militariškai daug galingesnę Lenkiją pulti. Aišku, kad taikos išlaikymas šiame krašte pareina išimtinai nuo Lenkijos geros valios. „Le Petit Parisien“ rašo, kad Vilniaus įrašymas į Lietuvos valstybės konstituciją galėtų būti „casus belli“, - tik esą lenkų vyriausybės taikingumas čia išlaikąs taiką!.. „Petit Parisien“ nė nejunta, kaip jis čia taikos atžvilgiu kalba Lietuvos naudai!.. Nors Vilnius ir Lietuvos konstitucijoj yra įrašytas kaip valstybės sostinė, o vis dėlto puolimo pavojus yra galimas tik iš lenkų pusės. Lietuvos nepriklausomybės aktas 1918 m. vasario 16 d. buvo paskelbtas Vilniuje, ir pažymėta, kad Lietuvos sostinė yra Vilnius. Pagaliau, ir pačioje T. S. taryboje gruodžio mėnesy jis pripažintas ginčytinu. Kodėl Lietuva neturėtų teisės įsirašyti Vilnių į savo konstituciją kaip sostinę? Okupavimo faktas toli gražu dar nesudaro teisės fakto. Juk karo metu buvo okupuotas Briuselis, Bielgradas, Bukarestas, o vis dėlto Belgijos, Serbijos, Rumunijos vyriausybės šių miestų neišsižadėjo. Lenkai įteikė T. S. Tarybos nariams savo protesto notos nuorašus, manydami tuo nustebinsią Tautų Sąjungą ir įrodysią Lietuvą esant taikos ardytoją. Mūsų giliu įsitikinimu ši lenkų nota turėtų prasmės tuo atveju, jei Lietuva tikrai neturėtų jokių teisių į Vilnių. Pavyzdžiui, jei Lietuva būtų įrašiusi į savo konstituciją Krokuvą ar Liubliną, į kuriuos ji jokių teisių neturi, tai visas pasaulis galetų pripažinti, kad čia būtų tik provokatoriškas Lietuvos vyriausybės žygis. Bet dėl Vilniaus, dėl tikrosios Lietuvos sotinės, kuri ir tarptautinėmis sutartimis yra pripažinta Lietuvai, tokių abejojimų visai negali kilti.


Anglų laikraščiai, rašydami apie karaliaus Jurgio sveikatą, pažymi, kad vakar buvo pakviestas prie ligonio trečias gydytojas žymus specialistas ir kad tą dieną gydytojai ilgiau negu paprastai, pasiliko prie ligonio ir nuodugniai apsvarstė visą ligos eigą. Laikraščiai mano, kad karaliaus sveikatos stovis surimtėjo. Vienas įtakingas Buckinghamo rūmų asmuo pranešė, kad karaliaus sveikata šiuo metu nepablogėjusi, tačiau jos stovis leidžia bijoti ligos atkritimo. Gydytojai neneigia naujų ligos komplikacijų galimuno. Reuterio pranešimu, šeštadienį vakare išleistas oficialinis biuletenis skelbia, kad per visą dieną karalius Jurgis jautės gana blogai. Jis miegojo gana neramiai ir vakare jautėsi kiek pavargęs. Anglų sosto įpėdinis Valijos princas kreiseriu „Entreprise“ grįžta į Angliją. (Elta).


Kaip skaitytojai mano iš mūsų korespondento specialinės telegramos, vakar Tautų Sąjungos taryba Ženevoje padarė, taip sakant, lietuvių lenkų ginčo svarstymo preliudija. Išklausytas jau seniai de facto visų žinotas referento Bloklando raportus, išklausyti abiejų besiginčijančių pusių išsitarimai dėl šio raporto. Išklausė Tautų Sąjungos taryba ir nežino ką toliau daryti. Tarybos nariams paliekama laiko pagalvoti, pamąstyti, išeities paieškoti. Netrukus vėl bus šiam reikalui Tautų Sąjungos tarybos posėdis. Be abejojimo jame bus karštų ginčų ir kalbų, bus, gal būt, ir kokių nors ypatingų pasiūlymų. Bet ar tai galės ką nors padėt realiam, ne teoretiškam klausimo išsprendimui? Ar galės aukštoji taryba rasti tokią formulę, kuri visiems būtų priimtina? Vakarykštis tarybos posėdis dar kartą bus jos narius įtikinęs, kad lietuvių lenkų santykių klausimas yra vienintelis tarptautinės politikos klausimas visame pasaulyj. Sunku būtų rasti jam analogišką. Viena instancija gali jį vienaip išspręsti, kita kitaip. Vienur gali pripažinti esamąjį faktą, kitur gali reikalauti jo atitaisymo. Bet kol kas nematyt jėgos, kad vienoks, ar kitoks sprendimas galėtų būti įvykdytas. Čia dar reikia daug laiko, gal būt dar keliolikos metų, kad Lietuvai padaryta skriauda gali būti atitaisyta. Jei klausimas būtų vien tik teisės klausimas, tai nesunku būtų jį tuojau išspręsti. Ne tik praeitis, ne tik senosios Lietuvos istorija yra nepaperkamas liudininkas, kad Vilnių ir jo žemes valdė Lietuvos kunigaikščiai, kad Vilnius buvo iš senovės lietuvių miestas, yra ir daugiau liudininkų, kurie visuomet atvirai pasakys, kad Vilnius ir po ,, Rzeczpospolitos“ išnykimo buvo palikęs Lietuvos miestas. O paskutiniai laikai turi autentiškų juridinių dokumentų, kurie fiksuoja Lietuvos teises į Vilnių. Tai yra dar niekieno nepanaikintos, neanuliuotos tarptautinės sutartys. Vilnių, kaip ir visą Lietuvą, prieš karą valdė Rusų imperija. Rusija turėjo suverenines teises ne tik į visą Lietuvos kraštą, ji buvo ir Lenkijos žemių suverenas. Atgavusi nepriklausomybę Lietuva padarė su rusų imperijos teisių paveldėtoja sovietų valstybe sutartį Maskvoje. Ta sutartimi Rusija pripažino Lietuvą, kaip nepriklausomą valstybę ir perdavė jai visas suvereninės valstybės teises į Lietuvos valstybės teritoriją, kurios sienos sutartimi yra fiksuotos. Vilnius ir jo žemės ta sutartimi yra pripažintos Lietuvai. Iš Vilniaus išėjo ir nepriklausomos Lietuvos paskelbimo aktas, kuriuo nepriklausoma valstybė buvo paskelbta su Vilnium, kaip sostine. Prieš šį nepriklausomybės aktą nėra protestavusi nė viena valstybė. Nepriklausoma Lietuva yra visu pripažinta, tuo pačiu yra pripažintas jos nepriklausomybės paskelbimo aktas. Šis aktas dar nėra sulaužytas. Su Lenkija Lietuva yra pasirašiusi tik vieną Suvalkų sutartį, kuri, nors lenkų ir buvo sulaužyta, tuo dar nėra panaikinta, kaip juridinis aktas. Tuo tarpu Lietuva, turėdama dokumentų, pagal kuriuos Vilnius yra jos miestas, nėra pasirašiusi nei su Lenkija, nei su kita kuria nors valstybe Vilniaus išsižadėjimo akto. Vadinasi, jei ginčą spręstų teisme juristai, tai Lietuvos laimėjimas būtų visiškai laiduotas. Deja, ji sprendžia ne teisės ir teisingumo sumetimais, į jį žiūrima, kaip į politinį dalyką. Ir todėl juridinės teisės čia yra nustumiamos antron vieton. Politinių kombinacijų sumetimai visą klausimą stato kitokioje plotmėje. Yra valstybių, kurios labai norėtų, kad Vilniaus klausimo pasaulyj visai nebūtų, kad tarp Lietuvos ir lenkų valdomos teritorijos esamoji demarklinija būtų pripažinta galutina valstybių siena, net daugiau, kad Lenkija Lietuvą kokiu nors ramiu būdu visai savo globon pasiimtų. Kitos valstybės, žiūrėdamos savo gyvenimo interesų, žiūri į klausimą visai kitaip. Sakysime SSSR arba Vokietija jokiu būdu negalėtų sutikti, kad Lietuva būtų pavesta lenkų globai. Tai gyvai paliestų šių valstybių interesus. Bet ne tik šios dvi čia suminėtos didžiosios valstybės yra suinteresuotos Lietuvos atsispyrimu prieš lenkų užgaidas. Daugiau ar mažiau tuo yra suinteresuotos ir jų politikai artimesnės kitos valstybės. Dabar mes pastebime, kad tarp Anglijos ir Prancūzijos vėl vyksta suartėjimo procesas. Po karo atsigavusi Vokietija pasaulinėse rinkose vėl ima atgauti savo pozicijas ir savo konkurencija gresia anglų prekėms. Kurį laiką po karo buvo beprasidedas reikštis anglų palankumas vokiečiams, kurį galima aiškinti germaniškos rasės instinktais ir tuo, kad tuojau po karo Prancūzija buvo didesnis Anglijos konkurentas Europoje ir pasaulyj, negu Vokietija. Bet štai vokiečių konkurencija ėmė sparčiai augti, įvarydama tam tikro susirūpinimo anglams. Iš kitos pusės dideli anglų konkurentai pasirodė Amerikos yankiai. Ir štai reiškiasi šioks toks anglų atšalimas nuo vokiečių ir Amerikos. Atrodo, kad vokiečiams su anglais suartėti yra didokų kliūčių. Suprantama, kad Vokietija nenori likt izoliuota. Ji savo akis kreipia į tolimą Ameriką ir dairosi arčiau Europoje. Čia nuo anglų prancūzų nuošaliau stovi Italija, čia nuo jų gerokai atitolusi SSSR. Vokiečių politikai tai mato ir savo kombinacijas daro. Bet kokia sutuacija susidaro Lietuvai? Mums rodos, kad Ženevoje šį kartą negali būti kalbos apie vieningą Tautų Sąjungos tarybos narių palankumą lenkams. Nei vokiečių, nei italų, nei kurių kitų kraštų atstovams nematyt reikalo prisidėti prie lenkų neteisėtų, smurtu paremtų, aktų pripažinimo. Taip galvoti verčia šaltas protavimas.


Laikinosios Alžyro respublikos Vyriausybės ministras be portfelio Huseinas Altas Achmedas šiandien čia įvykusioje spaudos konferencijoje pareiškė, kad laikinojo vykdomojo organo ir OAS vakarykštis susitarimas Alžyre dėl teroro nutraukimo neturi jokio ryšio su Eviano susitarimais. Ministras ryžtingai pabrėžė, kad Alžyro nacionalinio išsivadavimo frontas ir OAS pastaruoju metu nebuvo nustatę jokių kontaktų ir kad OAS buvo priversta tartis, kai pajuto, kad Alžyro nepriklausomybė galų gale bus užtikrinta. Ministras pasakė, kad susitarimas „įeina į Alžyro laikinojo vykdomojo organo kompetenciją, nes Eviano susitarimai suteikė šiam organui įgaliojimus, susijusius su saugumo ir taikos užtikrinimu Alžyre”.


Prof. Voldemaro kalba Tautų Sąjungos Taryboj. (Mūsų Ženevos korespondento). Tautų Sąjungos tarybos darbai rudens sesijoj visuomet būva kiek nuslopinti didžiuoju asemblėjos purimu. Jeigu ne lietuvių lenkų byla, tai ir labai mažai dėl tarybos posėdžių būtų kalbama. Be to ir pati lenkų lietuviu byla žymioj savo daly jau nesukelia tokio susidomėjimo koksai kad buvo 1927 m. gruodžio mėnesy. Viena, karo šmėkla, tarytum išnyko, o antra vertus, su byla kiek visi apsiprato. „Nusibodo!“ dažnai tenka girdėti T. S. kuluaruos. Ketvirtadienio Tautų Sąjungos posėdin jau nesutraukė tiek daug publikos, kaip kad pereitose sesijose. Laikraštininkų vietos užimtos tiktai pačių svarbiųjų, daugiausia agentūrų. Posėdis prasidėjo 3 v. 45 m. ir tęsiasi iki 7 valandai. T. S. tarybos nariai savo vietose. Vokiečius atstovauja p. von Schubert, Anglus lordas Cushendun, Italus - Scialoja, Japonus - Adatci. Visur dominuoja autoritetinga p. Briand figūra. Šiam garbingui areopagui pirmininkauja Suomių užsienių reikalų ministeris p. Procope, p. Bcalerts van Blokland skaito raportą, kurį jau esame „L. A.“ skaitytojams pateikę. Po p. Bealerts van Bloklando p. Zaleskis pasako, kad jis nieko neturįs pridėti, nes pateikti dokumentai patys už save kalbą. Yra pažymėtina, kad p. Zaleskis visuomet vengia viešos diskusijos ir tenkinasi vien bendrais posakiais. P. Voldemaro kalba. Lietuvos ministerio pirmininko kalba iš viso užėmė su vertimu į anglų kalbą tris valandas, o su paaiškinimais reikia skaityti, kad be vertimo p. Voldemaras kalbėjo apie dvi valandas. Spauda jau tą pačią dieną pranešė, kad mūsų ministeris pirmininkas vystė Lenkų Lietuvių ginčą ab ovo. Tai toli gražu neatatinka tikrenybę, nes p. profesorius tiktai pabrūkšniui palietė mūsų bylos su lenkais svarbesnius etapus, kuriuos išsemiančiai nušviesti dviejų valandų nepakaktų. P. Voldemaro kalba labai įvairiai buvo komentuojama. Vieni ją labai gyrė, kiti kiek peikė dėl jos ilgumo, dėl kurio pamatinės ir bendros vadovaujančios mintys, girdi dingdavo detaliuose. Tačiau bendras įspūdis yra labai patenkinantis, o lenkų taip dideliai govedai: dvidešimčiai delegatų, sėdinčių už Zaleskio nugaros ir dar tiek žurnalistų nevieną karčią piliulę teko nuryti, rausti, nervintis… P. Zaleskio veidas nuolat mainėsi, replikavo p. Voldemarui drebančiu balsu. Derybos nebaigtos. P. Voldemaras pažymi, kad p. Blokiando raportas negalėjo duoti tikros derybų padėties vaizdo, kadangi ir pačios derybos nėra baigtos. Mums išrodė, kad ministeris pirmininkas norėjo pasakyti, kad ir apsivylimas p. Bloklandu, kurį jis pareiškia raporte, yra kiek ankstybas. Lietuvos delegacija nėra pasiuntusi Tautų Sąjungai jokio dokumento dėl komisijų darbų, nes ji mano, kad tiktai konferencijos plenumo rezultatai yra abiems šalims privalomi. Savo keliu p. Voldemaras konstatavo, kad eilę dokumentų, kuriais abi delegacijos yra pasimainę, lenkų vyriausybė irgi nesiteikė pateikti Tautų Sąjungai. 11 straipsnis. Lietuvos vyriausybė yra pateikusi Tautų Sąjungai labai apribotą klausimą, Taika buvo pavojuje. Lenkai pradėjo vartoti represijas prieš lietuvius, organizuoti ginkluotas bandas, kad nuverstų Lietuvos vyriausybę, pradėjo uždarinėti mokyklas, išsiuntė lietuvius iš lenkų okupuoto krašto. „Buvo reikalinga palaikyti taika ir ta prasme prieš Tautų Sąjungos tarybą einant 11 straipsniu buvo iškeltas klausimas“, sako p. Voldemaras. Siauresnis klausimas evoliucijonavo ir bendrą lenkų lietuvių santykių padėtį. Sprendimo būdai. Prof. Voldemaro nuomone esa du būdai lietuvių lenkų santykiams sureguliuoti: 1) išspręsti problemą jos visumoj ir tada atskiros sunkenybės savaime išnyktų ir 2) ieškoti provizorinio modus vivendi. Tautų Sąjunga pažino ir vieną, ir antrą būdą. Pačioj pradžioj bylos 1920 m. ji nustatė provizorinę demarkacijos liniją. Paskiau po Želigovskio aferos ėmė klausimą iš esmės, rekomenduodama p. Hymanso projektą. Tautų Sąjungai nepavykus klausimo išspręsti, ji priėmė nutarimą, kad ji nepripažins tokio klausimo išsprendimo, kuris būtų padarytas be abiejų dalių sutikimo, kurį pripažintų Tautų Sąjunga. Šiuo metu Lietuvos vyriausybė turi galvoj bendrą tarptautinę dvasią ir mano, kad šiuo momentu sunku visą klausimą iš esmės išspręsti. „Lietuvos vyriausybė mano, kad šiuo momentu gali būti provizorinis sprendimas, belaukiant tinkamesnio momento galutiniam išsprendimui“, sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai nevykdo Tautų S-gos t-bos gruodžio 10 d. rezoliucijos Gruodžio 10 d. rezoliucija turi daug dispozicijų: 1) rekomendavo šalims nesikišti į vidaus tvarką - turint galvoj vadinamas emigrantų bandas, 2) ji rekomendavo lenkams atgal priimti lietuvius tremtinius, 3) ji paveda tam tikrai komisijai sekti, kad ant demarkacijos linijos neįvyktų incidentų ir pagaliau, 4) rekomenduojama derėtis ir nustatyti tokius santykius, kad galėtų būti palaikoma taika. Kas padaryta? Lenkai prisiėmė keletą tremtinių, ginkluotos bandos tebėra, jos ir dabar tai karo, tai civilinius rūbus nešioja. Bandų organizatorius p. Zaleskio bendradarbių tarpe. „Lietuvos spauda yra paskelbus vieno kapitono, kuris pats buvo Lydoj, parodymus, kur jis pasisako, kiek p. Holówko yra mokėjęs bandų organizatoriams“, sako p. Voldemaras. Žurnalistų tarpe sąmyšis. Visi klausia esančių spaudos suole lietuvių to kapitono pavardės, kuriems atsakoma, kad tai būta kapitono Majaus. Kad Karaliaučiaus konferencija neįvyko taip pat lenkai kalti. Lenkai vilkino derybas. Karaliaučiaus derybos kovo 30 d. jie nepatiekė vadinamo sienos trafiko projekto, teisindamiesi, kad daktylografės nesuspėjusios parašyti. Lietuvos delegacija visuomet be atidėliojimų duodavo atsakymus į lenkų propozicijas, Lietuvos vyriausybė taip pat paėmė iniciatyvą notoj liepos 23 d. Lenkų vyriausybės sušaukti konferencijos plenumo posėdį, bet lenkai pasiūlymo nepriėmė ir siūlė sušaukti rugpjūčio 20 d. konferenciją Ženevoj. Paskutiniu momentu, teisybė, lenkai siūlė pasirinkti konferencijos pirmininkus p. Zaleski ar p. Holówko. „Bet kodėl Lietuvos vyriausybė turi nustatyti lenkų delegacijos derybose pirmininką“ kiausia p. Voldemaras. Siūlymas gi p. Holówko buvo pasityčiojimas iš lietuvių tautos, ponas gi Zaleskis sirgo. „Mes jam linkime širdingai sveikatos ilgiausiems metams“… sako p. ministeris pirmininkas. Lenkai iki pastarajam momentui nėra davę atsakymo į paskutinius Lietuvos delegacijos pasiūlymus. Jie neužsimena ir Ženevoj dėl vietos ir datos konferencijos plenumo. Lenkų nusistatymas. Lietuvos vyriausybė ieškojo provizorinio Vilniaus problemos išsprendimo. „Diametraliai priešingą poziciją užėmė lenkai. Jie laike derybų panorėjo galutinai išspręsti Vilniaus problemą… Lenkai skaitė ir ambasadorių konferencijos nutarimą privalomu Lietuvai.. Štai kur glūdi didžiausias sunkumas ir kliūtis, kuriuos pabrėžė ir juridinio pasaulio garsenybės“, sako prof. Voldemaras. Toliau jis cituoja atatinkamą vietą iš prof. Laprodoke konsultacijos tuo klausimu. Gruodžio 10 dienos tarybos rezoliucijoj taip žymus prancūzų juristas randa visišką tarybos ignoravimą ambasadorių konferencijos nutarimo ir net nuo jo atsisakymą, kaip prieštaraujantį jos decizijom. Tą patį sako ir profesorius Le Fur. Tai buvo didelė naujiena prancūzų delegacijos juriskonsultui p. Fromageot, kuris buvo aiškiai matytis kaip ausis ištempė ir klausė prancūzų teisininkų nuomonės dėl ambasadorių konferencijos nutarimo ir pozityvinės ir natūralės teisės atžvilgiu Lietuvai neprivalomo, kurio patvirtinimas yra pačioj T. S. tarybos gruodžio 10 d. rezoliucijoj. Lenkų taktiką patvirtina ir jų delegacijos pateiktas arbitražo ir saugumo projektas. Lenkų vyraujanti idėja tokia: yra Lenkija ir Lietuva, kurių teritorialinis statutas aiškiai nustatytas; šios dvi valstybės neturi santykių, - reikia juos padaryti normaliais. Šiais negatyviais keliais norima visiškai išdildyti Vilniaus klausimas,“, tęsė ministeris pirmininkas. In perpetuam Dei memoriam, Siūlomo arbitražo sutartimi jokis klausimas, kuris liečia teritorialinį statutą, jokis praeities klausimas negali būti arbitražo sutarties objektu. Vienu žodžiu, jeigu Lietuvos vyriausybė savo parašu patvirtintu panašią sutartį, „ji, anot prof. Voldemaro, laisva valia pripažintų, kad Vilniaus klausimas daugiau neekzistuoja jos santykiuose su Lenkija“. „Tuomi norima, kaip senų laikų sutartyse, išspręsti klausimą ant visados, in perpetuam Dei memoriam, sudaromas diplomatinis įrankis ir remiantis sutartimis bei dangaus galybėmis norima, kad amžinai viešpatautų panaši padėtis“, sako prof. Voldemaras, precizuodamas lenkų norą skaityti Vilniaus klausimą galutinai išspręstu.


Japonijos užsienio reikalų ministerija pranešė, kad vakar Japonija oficialiai paskyrė ambasadorius trijose Baltijos šalyse ir šešiose NVS respublikose. Ambasadoriaus Lietuvoje pareigas eis Japonijos ambasadorius Danijoje Jošifumi Macud


Perkeliamas JAV 6-asis laivynas NIUJORKAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Vašingtono, JAV Jūrų ministerija vakar pranešė, kad Viduržemio jūroje dislokuotas 6-asis Amerikos laivynas išplaukė iš Neapolio „manevrams“. Oficialiame ministerijos pareiškime dėl 6-ojo laivyno perkėlimo nurodoma, kad „tai — eiliniai manevrai, kurie atliekami pagal prieš keletą mėnesių paruoštus planus“. Vis dėlto, nurodo korespondentas, Vašingtone spėjama, kad Amerikos laivų išplaukimas į jūrą yra susijęs su Egipto nutarimu nacionalizuoti Sueco kanalą.


Maskvoje įvyko Tadžikistano premjero A. Adžanovo derybos su Rusijos premjeru V.Černomyrdinu ir kai kuriais ministrais. Pasak Tadžikistano atstovo, daugeliu klausimų buvo pasiektas tarpusavio supratimas. Jis sakė, kad yra gerų perspektyvų dėl tolesnio bendradarbiavimo. Premjeras tikisi, kad Rusija padės likviduoti duonos, žaliavų ir degalų trūkumą Tadžikistane.


„TSKP XX suvažiavimas - taikos suvažiavimas“

OTAVA, kovo 6 d. (TASS). Laikraštis „Kanadien Tribiun“ redakciniame straipsnyje rašo, kad TSKP XX suvažiavimas buvo didžiulės reikšmės visai žmonijai įvykis. Visų pirma tai buvo taikos suvažiavimas, pareiškia laikraštis. „Visa nepaprastai patraukli tarybinės statybos programa pagal šeštojo penkmečio planą priklauso nuo ilgos taikos pasiekimo“. TSKP XX suvažiavimas, toliau sakoma straipsnyje, paragino viso pasaulio darbininkų klasę padaryti galą skilimui darbininkų judėjime. Šia proga laikraštis pabrėžia N. S. Chruščiovo žodžius apie tai, kad „jeigu darbininkų klasė stos vieninga organizuota jėga, pareikš tvirtą valią, karo nebus“. „Kanadien Tribiun“ pabrėžia didelę šio programinio teiginio reikšmę darbininkų judėjimui Kanadoje, kur „darbininkų klasė suskaldyta ir kur šį suskilimą reikia pašalinti taikos ir socialinės pažangos interesais“.


Nepamirštamąją 1945 metų gegužės mėnesio 9 dieną nuaidėjo į liaudį nukreiptieji draugo Stalino žodžiai: „Atėjo didžioji pergalės prieš Vokietiją diena. Fašistinė Vokietija, Raudonosios Armijos ir mūsų sąjungininkų kariuomenės paklupdyta, pripažino save nugalėta ir paskelbė besąlyginę kapituliaciją“. Paskelbtoji Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos, Jungtinės Karalystės, Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybių ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės Deklaracija dėl Vokietijos nugalėjimo ir aukščiausiosios valdžios Vokietijos atžvilgiu sau pasiėmimo yra istorinis didžios reikšmės dokumentas, pašauktas patvirtinti laimėtąją didžiąją pergalę ir padėti sudaryti pastovią taiką, kuriai negrėstų vokiškosios agresijos atgimimas. Kartu su tuo Deklaracija, pasirašyta Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos Vyriausybės įgalioto Tarybų Sąjungos Maršalo G. Žukovo, Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybės įgalioto armijos generolo D. Eizenhauerio, Jungtinės Karalystės Vyriausybės įgalioto feldmaršalo B. L. Montgomeri ir Prancūzijos Respublikos Laikinosios Vyriausybės įgalioto generolo Delatr de Tasinji, yra ryški ir veiksminga sąjunginių valstybių bendradarbiavimo išraiška sprendžiant pirmąjį ir pagrindinį uždavinį, stovintį prieš visas laisvę mylinčias tautas, — vokiškojo imperializmo nuginklavimo ir sąjunginių valstybių pergalės užtvirtinimo uždavinį. Pergalingoji Raudonoji Armija ir sąjungininkų kariuomenė hitlerinės armijos sutriuškinimu privedė plėšikiškąją fašistinę Hitlerio valstybę prie sudužimo ir griuvimo. Nebėra daugiau grobikiškosios „trečiosios imperijos“, nebėra daugiau fašistinės vyriausybės Vokietijoje. Tokios vyriausybės egzistavimas būtų nesuderinamas su laisvę mylinčių tautų pergale. „Vokietijoje, — sakoma paskelbtojoje Deklaracijoje, — nėra centrinės vyriausybės ar valdžios, galinčios pasiimti sau atsakomybę už tvarkos išlaikymą, krašto valdymą ir už didžiųjų valstybių — nugalėtojų reikalavimų vykdymą“. Aukščiausiąją valdžią Vokietijoje pasiėmė sau Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos, Jungtinės Karalystės ir Jungtinių Amerikos Valstybių Vyriausybės ir Prancūzijos Respublikos Laikinoji Vyriausybė. Šis faktas turi esminę reikšmę įgyvendinant tuos reikalavimus, kuriuos sąjungininkai pateikia Vokietijai, nešančiai atsakomybę už karą. Kartu su tuo šis faktas liudija tai, kad išvengta nelemtos klaidos, padarytos po pirmojo pasaulinio karo, klaidos, kurios pasekmėje Vokietijos valdymas liko rankose vokiškų imperialistų, sugebėjusių išsaugoti pagrindinius kariuomenės kadrus ir sukurti prielaidas greitam vokiškojo militarizmo atgimimui. Sąjungininkų vyriausybių pasiėmimas sau aukščiausiosios valdžios nieku būdu nereiškia Vokietijos aneksijos ir jokiu būdu iš anksto nenulemia būsimojo Vokietijos ar bet kurio rajono, kuris šiuo metu yra Vokietijos teritorijos dalis, statuto. Sąjunginių valstybių Vyriausybių pasiėmimas sau aukščiausiosios valdžios reiškia, kad Vokietijoje įvedamas okupacinis režimas. Šio režimo laikotarpyje turi būti įvykdyti reikalavimai, kylą iš Vokietijos visiško pralaimėjimo ir besąlyginės kapituliacijos. Apžvelgus reikalavimus, nuosekliai išdėstytus paskelbtosios Deklaracijos straipsniuose, kartu atsiskleidžia jų tikslingas ir teisingas pobūdis, tikslingas dėl to, kad jie numato visišką vokiškojo imperializmo nuginklavimą, teisingas dėl to, kad jie atliepia visų laisvų mylinčių tautų interesus, visų Suvienytųjų nacijų interesus. Šie reikalavimai numato visų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų ar vokiečių kontroliuojamų. jų pajėgų, kur jos bebūtų, nuginklavimą. Šis reikalavimas apima sausumos kariuomenę, oro laivyną ir jūrų karo pajėgas. Nuginklavimas vykdomas po sąjungininkų kontrole, kuri apima ir visas pagalbines organizacijas, vienokia ar kitokia forma aptarnaujančias vokiečių ginkluotąsias pajėgas. Sąjungininkų atstovų žinion turi būti taip pat perduotos visos karo medžiagos, visi visų klasių kariniai jūrų laivai, lygiai kaip ir pagalbiniai kariniai jūrų laivai, visi visų tipų lėktuvai, aviacijos priešlėktuviniai įrengimai ir įtaisai, visi kariniai įrengimai ir įstaigos, įskiriant aerodromus, hidroaviobazes, uostus ir jūrų karo bazes, nuolatinius įtvirtinimus ir t. t. Iki perdavimo visų šių karinių medžiagų ir kitų karinio pobūdžio priemonių jos turi būti išsaugotos nesugadintos ir gerame stovyje. Analogiški reikalavimai pateikti ir dėl fabrikų bei gamyklų, dirbtuvių, tyrimų institutų, patentų, planų, brėžinių, išradimų, skirtų karinio pobūdžio medžiagoms gaminti arba padėti gaminti. Vokietija privalo taip pat suteikti atitinkamą darbo jėgą ir transportą, būtinus įvykdyti uždaviniams, išplaukiantiems iš reikalavimų, pateiktų sąjunginių valstybių. Atskiras Deklaracijos straipsnis formuluoja reikalavimą, numatantį paleidimą karo belaisvių, priklausančių Suvienytųjų nacijų ginkluotosioms pajėgoms, lygiai kaip ir paleidimą visų kitų Suvienytųjų nacijų piliečių, uždarytų kalėjime arba apsunkintų represijomis politiniais sumetimais arba kitų priemonių, fašistinio režimo vykdytųjų, pasekmėje. Deklaracijoje taip pat numatytas reikalavimas dėl vokiečių valdžios organų pateiktinos smulkios informacijos apie visų vokiečių ginkluotųjų pajėgų skaičių ir išdėstymą, nežiūrint, ar jos būtų Vokietijos viduje, ar už Vokietijos, pateiktinos pilnos ir smulkios informacijos apie minas, minų laukus ir kitas kliūtis susisiekti sausuma ir vandeniu. Ryšių priemonės taip pat pereina į sajungininkų kontrolę. Griežtai draudžiama naikinti, slėpti ar perkelti karinius, karinius jūrų, oro, sausumos, pramonės ir kitus, panašius įrengimus ir turtą. Net trumpas sumarinis suminėjimas tos dalies reikalavimų, kurie liečia tiesioginį Vokietijos nuginklavimą ir karo belaisvių paleidimą, liudija, kad yra išdirbta konkreti programa priemonių, turinčių tikslą visiškai padaryti nepavojingu nugalėtąjį priešą, išrauti visus dantis imperialistiškajam plėšriajam žvėriui, kuris sukurstė žiauriausią visų karų, panaikinti visas pasekmes vergiškojo režimo, pagrįsto žmogaus neapkenčiančia rasistine „teorija“. Vokiškojo imperializmo nuginklavimas ir nacizmo likvidavimas neįmanomas nesiimant priemonių prieš fašistinius vadeivas ir jų pakalikus. Niekam nėra paslaptis, kad hitlerininkai dar ilgai iki savo pralaimėjimo sukūrė plačiai išsišakojusį pogrindį, kad trukdytų taikų ir normalų pokarinės Vokietijos gyvenimą. Deklaracija numato paieškojimą ir areštą tiek fašistinių vadeivų, tiek ir jų samdinių, nežiūrint to, ar yra tasai samdinys vokiečių pilietis, ar bet kurios Suvienytųjų nacijų pilietis. Deklaracijos 11 straipsnyje sakoma, kad „vokiečių valdžios organai ir tauta vykdys sąjungininkų atstovų išleidžiamus patvarkymus dėl tokių asmenų suėmimo ir išdavimo“. Vokietijos visiško nuginklavimo ir demilitarizacijos vykdymas gali natūraliai pareikalauti naujų priemonių, Deklaracijoje nenumatytų. Dėl to sąjunginės valstybės, pasiėmusios sau aukščiausiosios valdžios Vokietijos atžvilgiu vykdymą, pasilieka sau teisę imtis visų būtinų papildomų priemonių būsimajai taikai ir saugumui sustiprinti. Vokietija neša visišką atsakomybę už karą. Ji privalo atlyginti didžiulius nuostolius, padarytus laisvę mylinčioms nacijoms. Jos pareiga užtikrinti visas sąlygas, susijusias su okupacinio režimo įgyvendinimu. Todėl sąjungininkų atstovams paliekama teisė teikti Vokietijai papildomus politinius, administracinius, ekonominius, finansinius, karinius ir kitus reikalavimus, besąlygiškai vykdytinus tiek vokiečių valdžios organų, tiek vokiečių tautos. Kad būtų įgyvendintas okupacinis režimas, sukuriamas kontrolinis mechanizmas sąjunginių valstybių pasiekto Susitarimo, kurio trumpa santrauka paskelbta kartu su Deklaracija, pagrindu. Tam pačiam tikslui Vokietija padalinama į keturias zonas, sutinkamai su sąjunginių valstybių Susitarimu šiuo klausimu. Tiksliai nustatyta kol kas yra tik tarybinė okupacijos zona, kurios dalis tačiau dar užimta Anglijos ir JAV kariuomenių. Kitų okupacijos zonų ribų nustatymas įvyks, kai pasibaigs šio klausimo apsvarstymas Europos Konsultacinėje Komisijoje. Į keturias okupacijos zonas padalintinas ir Berlynas, kuriame šiuo metu yra tik tarybinė kariuomenė, nes šio klausimo apsvarstymas Europos Konsultacinėje Komisijoje Londone dar nebaigtas. Bendrąją Vokietijos kontrolės sistemą papildo keturių valstybių Vyriausybių, pasiėmusių sau aukščiausiąją valdžią Vokietijos atžvilgiu, pareiškimas, kad „jų noras yra konsultuotis su kitų Suvienytųjų nacijų vyriausybėmis“. Tarybų liaudis su pasitenkinimu sutiks keturių sąjunginių vyriausybių Deklaraciją, kaip liudijimą, kad pastangos ir aukos, sudėtos ant tėvynės aukuro, nepradingo veltui. Tarybų liaudis tiki, kad Vokietijoj, nustatomojo okupacinio režimo pasėkmėje bus pabaigtas visiškas vokiečių imperializmo nuginklavimas ir vokiškojo fašizmo sunaikinimas.


Deputatas V. AMBARCUMIANAS; Armėnijos TSR Mokslų akademijos prezidentas

Mes, mokslo darbuotojai, labai gerai įsivaizduojame, koks didelis pavojus yra susijęs su raketinio-branduolinio karo grėsme. Tai suprasdami ir jausdami savo didelę atsakomybę, dori visų šalių mokslininkai savaime yra karo priešininkai. Bet mes, mokslo darbuotojai, turime dar vieną pagrindą neapkęsti karo ir kovoti už taiką. Mat, tikrieji mokslo rezultatai, daugelio šalių ir daugelio mokslo sričių mokslininkų pastangos negali priklausyti vienai šaliai arba vienai valstybių grupei. Mokslo rezultatai turi priklausyti visai žmonijai. Ir šiandien, nors šaltasis karas kelia daug sunkumų, daugelyje tarptautinių mokslininkų sąjungų petys petin dirba socialistinių ir kapitalistinių šalių mokslininkai. Pavyzdžiui, man daug metų teko ir dabar tenka garbė dirbti Tarptautinės astronomijos sąjungos vadovybėje. Galiu užtikrinti, kad JAV ir TSRS astrofizikų bei astronomų santykiai šioje organizacijoje kuo geriausi. Visus mus ypač pradžiugino Tarybų Sąjungos iniciatyva pasiektas susitarimas su JAV bendradarbiauti, taikiai naudojant dirbtinius Žemės palydovus. Paminėtina, kad įvairių šalių mokslininkai, jų tarpe JAV ir Tarybų Sąjungos mokslininkai, labai vaisingai praktiškai bendradarbiauja, tirdami Antarktiką. Sunkiomis poliarinių speigų sąlygomis jie nuolat padeda vieni kitiems. Šis darbas, dirbamas labai plačiu mastu, jau davė vertingų rezultatų. Neabejotina, kad toliau tokių pavyzdžių vis daugės, ir tai padės gerinti dviejų valstybių santykius. Manau, kad mes turime kuo karščiausiai ir vieningai paremti Tarybų Sąjungos poziciją užsienio politikos klausimais, taip nuodugniai ir plačiai išdėstytą N. Chruščiovo pranešim


Lenkai nepatenkinti, kad konstitucijoj minimas Vilnius. Lenkijos užsienių reikalų ministeris Zaleskis atsiuntė Lietuvos ministeriui pirmininkui ir užsienių reikalų ministeriui prof. Voldemarui tokio turinio raštą: Varšuva, 1928 m. geguž. 31 d. Lietuvos Lenkijos deryboms. „Lenkų delegacija N:. 46. 28. Pone Pirmininke, Lietuvos Vyriausybė neseniai paskelbė savo oficialiniam laikrašty ,,Vyriausybės žinių“ 275 Nr. iš gegužės mėn. 25 d. Lietuvos Respublikos konstitucijos pakeistą tekstą. Tas tekstas atkreipė lenkų vyriausybės dėmesį 5 straipsnio turiniu, kuriuo Vilnius skelbiamas Lietuvos Respublikos sostine. Aš esu priverstas pareikšti, kad lenkų vyriausybė laiko įtraukimą į Lietuvos Valstybės konstituciją pakeitimo, nukreipto prieš teritorialinę Lenkijos neliečiamybę, nereikalinga demonstracija, be jokios juridinės vertės ir praktiškų pasėkų. Tas vienpusiškas Lietuvos vyriausybės aktas iš tikrųjų niekuo negalės paliesti Lenkijos teisių į Vilniaus teritoriją, įgytą einant iškilmingu vietos gyventojų atstovų Vilniaus Seime balsavimu 1922 m. vasario 20 d. ir patvirtinta Lenkijos Seimo rezoliucijos 1922 m. kovo 24 d.; - teisių, kurios buvo pripažintos Ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimu dėl Lenkijos sienų, padarytų einant Lenkijos ir Lietuvos vyriausybių prašymais, kurį Tautų Sąjungos taryba priėmė dėmesin 1923 m., balandžio m. 20 d. Šio klausimo pakeitimas yra juo labiau nesuderinamas su Tautų Sąjungos pakto dvasia ir raide ir ypatingai su 10 straipsnio nuostatais, kuriais Lietuva ir Lenkija yra surištos. Aš turiu su pasigailėjimu konstatuo.ti, kad šio pakeitimo paskelbimas iš Lietuvos Vyriausybės pusės gali tik sutrukdyti ir pabloginti dabartines derybas tarp Lenkijos ir Lietuvos, derybos, turinčias tikslo ,,sudaryti santykius, kurie patikrintų tarp abiejų kaimyninių valstybių gerą santarvę, nuo kurios pareina taika“, ir kad dėl to ji turi būti laikoma kaipo prieštaraujanti Tautų Sąjungos tarybos rezoliucijai iš 1927 m. gruodžio 10 d. Pagaliau, aš leidžiu sau atkreipti Tamstos dėmesį į tai, kad lenkų vyriausybės pasižadėjimas saugoti Lietuvos respublikos teritorialinę neliečiamybę uždeda Lietuvos vyriausybei pareigą suderinti savo elgesį su tuo pačiu principu. Teikitės priimti, Pone Pirmininke, mano aukščiausios pagarbos patikrinimus. (pasirašė) August Zaleskis, Užsienių Reikalų Ministeris, Lenkų delegacijos pirmininkas.


Užsienio šalių spauda toliau plačiai nušviečia VI Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio eigą. Visi Albanijos laikraščiai spausdina plačias korespondencijas ir daugybę nuotraukų iš pasaulio jaunimo šventės Maskvoje. Pasakodamas laikraščio „Baškimi” puslapiuose savo įspūdžius iš Pasaulinio festivalio, Albanijos jaunimo delegacijos vadovo pavaduotojas Pipis Mitrojordjis pabrėžia, kad Maskvos festivalis galingai pademonstravo neįveikiamą visų šalių jaunimo taikos ir draugystės siekimą. Mes, rašo, jis, matėme, kaip nepaprastai šiltai ir svetingai visur priėmė tarybinė liaudis ir jaunimas viso pasaulio jaunimo pasiuntinius, kaip puikiai buvo organizuota daugybė įvairių tarptautinių jaunimo susitikimų. Galima visiškai pagrįstai pasakyti, kad Maskvos festivalis įeis į viso pasaulio jaunosios kartos judėjimo istoriją kaip didingas jaunimo vienybės ir brolybės pasireiškimas, kaip ryškus jo taikos ir laisvės meilės jausmų išreiškimas. Jugoslavijos laikraštis „Mladost” straipsnyje „Jaunystės ir draugystės himnas” rašo: Maskvos gatvės niekuomet nebuvo tokios spalvingos. Vaizdas tikrai neįprastas: įvairių tautybių žmonės spalvingais drabužiais. Afrikos, Azijos, Amerikos ir Australijos spalvos susimaišė su Europos spalvomis. Viskas persunkta draugystės idėjos. Susivienijęs viso pasaulio jaunimas demonstruoja taikos ir bendradarbiavimo idėjas, tuo pačiu pabrėždamas, kad tautų bendradarbiavimas yra ne tik galimas, bet ir neišvengiamas, nes kitos išeities nėra. Maskvos gatvės liudija, jog nesunku rasti bendrą kalbą, kad tik būtų noras bendradarbiauti. Rumunijos laikraščiai ir žurnalai spausdina smulkias savo korespondentų ataskaitas apie didingąją pasaulio jaunystės šventę. Didžiojo miesto aikštėse ir skveruose, rašo savaitraštis „Viak Nou“, iš visų pasaulio šalių atnešta daina skamba garsiau ir stipriau, negu kur nors kitur. Ją dainuoja tūkstančių tūkstančiai jaunųjų balsų, jaunuoliai ir merginos, atvykę iš visų pasaulio kampelių, suartinti didžiojo miesto iš pat pirmos dienos. Jaunystė, taika, draugystė, tiesa — visa tai, karštoje šiomis dienomis viešpataujančio Maskvoje entuziazmo atmosferoje susilieja į vieningą vertingą lydinį, kuris vadinasi festivalio dvasia. Kaip pranešama iš Bukarešto, rugpiūčio 8 d. ten prasidėjo pirmasis Bukarešto miesto ir srities jaunimo festivalis, rengiamas Maskvos festivalio garbei.


Rusijos, Gruzijos ir Abchazijos vadovai pasirašė naują susitarimą dėl ugnies nutraukimo Abchazijoje. Susitarimo vykdymą kontroliuos Rusijos ir Abchazijos kariškiai. Kaip pranešė Reuter, susitarimą pasirašė ir Šiaurės Kaukazo respublikų atstovai. Daug šių respublikų savanorių rėmė Abchaziją. Rusijos prezidentas B. Jelcinas ir Gruzijos Valstybės tarybos pirmininkas E. Ševardnadzė taip pat susitarė išvesti Gruzijos karines formuotes iš Abchazijos, išskyrus nedidelius dalinius, kurie saugos geležinkelį ir svarbius ryšių objekius, pranešė radijas „Svoboda”.


Savavališki amerikiečių veiksmai Japonijos saloje

PEKINAS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša Tokio radijas, į Japoniją atvyko Okinavos salos gyventojų atstovai ir pareiškė protestą dėl to, kad liepos 13 d. Amerikos kariniai lėktuvai be jokio įspėjimo apliejo benzinu žemės ūkio kultūrų pasėlius maždaug 100 hektarų plote Madzios kaimo rajone Ie saloje, kuri įeina į Okinavos salų grupę. Po to Amerikos karinės vadovybės įsakymu šie pasėliai buvo sudeginti. Kaip pareiškė Amerikos karinė vadovybė Okinavos saloje, pasėliai buvo sudeginti dėl to, kad jie trukdė atlikti šaudymą.


Anglija jokių sienų garantijų Lenkijai neduosianti.

Oficialiniu pranešimu, ryšy su lenkų užsienio reikalų ministerio Zaleskio pareiškimu, kad dėl garantijų ateity turi būti susitarta anksčiau, negu bus evakuotos Reino sritys, anglų užsienių reikalų ministeris Chamberlainas buvo paklaustas žemuosius rūmuos, ar jis galėtų duoti užtikrinimą, kad vyriausybė nesiruošianti duoti lenkų vyriausybei tolimesnių garantijų ryšy su Reino sričių evakuavimu. Chamberlainas pareiškė, kad vyriausybė pakartotinai pabrėžė, jog šis kraštas negalįs duoti tolimesnių garantijų arba padidinti jau pažymėtas Tautų Sąjungos ir Locarno statutuos.


Iš ministerio pirmininko prof. Voldemaro pareiškimo spaudai. Grižęs iš Ženevos ministeris pirmininkas ir užsienių reikalų ministeris prof. Voldemaras vakar 17 val. ministerių kabinete priėmė Lietuvos ir užsienių spaudos atstovus, kuriuos plačiai painformavo apie tai, kaip paskutinėje Tautų Sąjungos tarybos sesijoj buvo svarstomi Lietuvą liečią klausimai. Papasakojęs bendrai apie žincmus tris klausimus, kurie buvo svarstyti ir apie kuriuos mūsų laikraštyj jau daug buvo rašyta, prof. Voldemaras palietė ir tuos pašalinius momelitus, kurie šį kartą iškilo, svarstant mūsų santykių su lenkais klausimą. Tie momentai iškilo staiga ir beveik netikėtai, todėl pats klausimų svarstymas Tautų Sąjungos taryboj įgavo kiek kitokio pobūdžio, negu prieš sesijos sušaukimą buvo manyta. Pirmas pašalinis momentas buvo p. Zaleskio nota, protestuojanti prieš Vilniaus įrašymą į Lietuvos konstituciją kaip Lietuvos valstybės sostinės. Ši nota buvo įteikta prof. Voldemarui Berlyne, važiuojant į Ženevą. Aišku, kad ji Kaune prieš T. S. tarybos posėdžius nespėta apsvarstyti. Antras pašalinis momentas buvo tai neabejotinas kai kurių valstybių noras Lietuvą tuojau sutaikyti su Lenkija. Gana savotiškas buvo referento p. Bloklando pranešimo įrašymas kaip lietuvių skundo iš pereitų metų lapkričio ir gruodžio svarstymas. Lietuvos vyriausybė prieš šitokį įrašymą protestavo, motyvuodama tuo, kad Lietuvos skundai T. S. jau išspręsti p. m. gruodžio 10 d. rezoliucija. Protesto nota T. S-gai iš Kauno buvo pasiųsta gegužės 30 d. Lenkai atsiuntė į T. S-gą ne tik žinomą jų protesto notą (dėl Vilniaus), bet ir Karaliaučiaus derybų dar nepasirašytą protokolą. Todėl, kai pereitą trečiadienį buvo paskirtas posėdis lietuvių lenkų klausimui, p. Bloklando raportas dar nebuvo paruoštas, ir posėdį teko kiek suvėlinti. Lietuvos atstovui pasakyta, kad nei lietuviams, nei lenkams apie Bloklando pranešimo turinį nieko pirmiau nepranešta. Taip pat pasirodė, kad lenkai T. S-gai dėl mūsų skundo (Vilnijos mokyklos) buvo atsiuntę visą eilę pastabų, kurios Lietuvos vyriausybei taip pat nebuvo praneštos. Pranešta, kad dėl Vilnijos mokyklų būsianti taikoma mažumų procedūra, ir lietuviai negalėsią šį klausimą svarstant dalyvauti. Lietuvos delegacijai teko prieš tai protestuoti. P. Bloklando raporte beveik visai nebuvo referavimo. Jame buvo išreikšta padėka lenkų valdžiai, kad ji leido į Vilniją grįžti 4 ištremtiems kunigams, vadinasi, kad įvykdė savo pareigą. Lietuvių delegacija nurodė, kad raportas yra nevykęs, nes gavo keistą temą ir todėl negalėjo nušviesti kaip, gruodžio 10 d. rezoliucija buvo vykdoma. Jame buvo dėkojame Lenkijai, ir nieko nekalbama apie tai, kad Lenkija ir po gruodžio 10 d. rezoliucijos Lydoj organizavo ,,Kaimo pulką“, iš kurio bėgę keli dezertyrai į Latviją netyčia pateko į mūsų pusę ir yra pasodinti mūsų kalėjimuose. Buvo pasiūlyta T. S-gai atsiųsti savo atstovus į Kauną, kai bus nagrinėjama šių plečkaitininkų byla, kad jie vietoje patys galėtų įsitikinti. Zaleskis pareiškė, kad kalbos apie plečkaitininkų organizavimą Lenkijoj yra tik gryna fantazija. Į tai atsakyta, parodant plečkaitininkų fotografijų ir pareikšta, kad fantazijų niekas nefotografuoja ir teismas neteisia. Paėmęs žodį p. Chainberlain kreipėsi specialiai į prof. Voldemarą, apgailestaudamas, kad derybos su lenkais neduoda teigiamų vaisių. P. Chamberlainas pabrėžė, kad mažos ir jaunos tautos turinčios daug simpatijų, bet esą joms nedera iš savo silpnumo daryti ginklą. Prof. Voldemaras, žinoma, negalėjo nepareikšti, kad ne tik mažos, bet ir didelės tautos be kitų simpatijų negali apsieiti, kad bendrai nėra tautos, kuri galėtu tų simpatijų nevertinti. Kai dėl tautų didumo ar mažumo, tai šis klausimas yra reliatyvus. Sakysim, Lenkija yra didelė, palyginus ją su Lietuva, bet maža palyginus ją su Rusija arba Vokietija. Po visų kalbėjusių sesijos pirmininkas, Kūbos atstovas pasiūlė rezoliucijos projektą. Čia vėl Lietuvos delegatui teko pastebėti, kad pranešimas rezoliucijomis negali baigtis. Pasiūlytoji rezoliucija buvo visai nelaukta, netiksliai redaguota, todėl jau iš paties principo Lietuvos atstovas negalėjo jos priimti. Iš kitos pusės nustatymas termino - kada turi būti pasiekti apčiuopiami rezultatai ir neaiškia forma, kas juos vertiną – esmėje reikštų gruodžio 10 d. rezoliucijos pakeitimą. Buvo paprašyta pertrauka pataisoms įteikti ir joms motyvuoti. Motyvuose pabrėžta, kad Lictuvai rūpi gruodžio 10 d. rezoliucijos integralus vykdymas. Tuo būdu atsirado dvi rezoliucijos. Kadangi rezoliuciją priimti T. S-gos taryba gali tik vienbalsiškai, tai buvo aišku, kad tegali būti tik viena rezoliucija. Esant dviem rezoliucijų projektam buvo aišku, kad nei viena, nei kita nebus priimta, kaip ir įvyko. Tada, p. Chamberlainas savo vardu įešė pasiūlymą, kad lietuvių - lenkų klausimas būtų įrašytas į T. S-gos rugsėjo sesijos darbų tvarką, kas ir buvo priimta. Nušvietęs ukrainiečių“ skundą dėl žemės reformos Lietuvoje ir pastebėjęs, kad Lietuvos vyriausybė klausimą stato prejudicialiai, norėdama išaiškinti, ką reikia laikyti tautine mažuma ir ką ne, ar galima tautybę taip keisti kaip yra keičiama tikyba, ar užsiėmimas, atseit, ar galima tiem patiems žmonėms vieną dieną pasivadinti totoriais, kitą dieną kalmukais, trečią dieną kokiais nors čeremisais, prof. Voldemaras atsakė į spaudos atstovų paklausimus. Į klausimą, ar dabar nenumatoma, kad derybos su lenkais duos geresnių vaisių, prof. Voldemaras atsakė, kad derybų pažanga pareina tik nuo lenkų. Jei lenkai Vilniaus klausimą laiko baigtu, tai, žinoma, jokios vilties nėra. Rugsėjo mėnesyj mums yra proga T. S-goj statyti Vilniaus klausimą visu platumu, pagal T. S-gos pakto 11 str. Derybos su lenkais bus tęsiamos Kaune ir Varšuvoj (Berlyne jau baigtos). Po to rugpiūčio mėnesyj pasiūlyta lenkams susivažiuoti Karaliaučiuje ir čia derybas tęsti.


Peronistų partijos laimėjimas kovo 18 d. rinkimuose paaštrino Vidaus politikos padėtį šalyje. Per rinkimus vyriausybinė „nesutaikinamųjų pilietinė radikalų sąjunga“ neteko absoliučios daugumos nacionaliniame kongrese. Apytikriais duomenimis, ši partija turės deputatų rūmuose 75 vietas į 192, vietoj 102 vietų, kurias ji turėjo iki rinkimų. Peronistai turės 43 vietas deputatų rūmuose. Peronistų kandidatai į gubernatorius nugalėjo dešimtyje provincijų iš 14, kur vyko rinkimai, jų tarpe didžiausioje Buenos Aireso provincijoje. Spaudos pranešimais, vakar ginkluotųjų pajėgų vadovai pareikalavo, kad prezidentas Frondisis nusiųstų vyriausybės įgaliotinius į tas provincijas, kur peronistų kandidatai gavo balsų daugumą, kad nebūtų leista naujiesiems gubernatoriams pradėti eiti savo pareigų.


Šiandien Surabajoje įvykusiame mitinge, kuriame dalyvavo keli šimtai tūkstančių žmonių, kalbą apie indoneziečių tautos kovą už Vakarų Iriano išvadavimą pasakė respublikos prezidentas Sukarno. Sukarno pasakė, kad indoneziečių tauta būtinai nugalės kovoje už Vakarų Iriano suvienijimą su Indonezija. Ši kova, pasakė jis, yra teisinga, o teisinga kova būna pergalinga. Jis pažymėjo, jog, nepaisant to, kad Indonezija negavo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje dviejų trečdalių balsų, kai buvo balsuojama rezoliucija dėl Vakarų Iriano, ją parėmė 42 šalys, kuriose gyvena pusė viso pasaulio gyventojų skaičiaus.


Dar dėl Lietuvos vėliavos Gedimino pilies bokšte.

„Žycie Ludu“ deda platesnį pranešimą apie vasario 16 d. iškeltą Gedimino kalne lietuvių tautinę vėliavą. Vėliava buvusi labai didelė ir juoda su baltu Vytim ir Gedimino stulpais. Vėliavą policija pastebėjusi iš ryto, jau po 7 val. Pirmi bandymai vėliavą nuimti nepavykę, nes dėl bokšto remonto nieks į jo viršų negalėjo užlipti. Policijai pagelbėjęs specialiai iššauktas ugniagesys, kuris įlipo į patį viršų ir apie 8 val. rytą lietuvių gedulo vėliavą nutraukęs. Liudininkai pasakoja, kad darbininkai, valdininkai, mokiniai ir kiti, ėję į darbą, su dideliu susidomėjimu sekė tą sunkią operaciją.


„Mes kovosime, kol nuversime diktatorių“

Be paliovos stiprėja kova prieš diktatūrą Gvatemaloje. Informacijų agentūrų korespondentų pranešimais, vakar dieną ir visą naktį sostinėje vyko susirėmimai tarp iki dantų ginkluotų policininkų bei karinių dalinių, iš vienos pusės, ir antivyriausybinių demonstrantų, iš antros. Šiuose susirėmimuose buvo užmušta apie 20 žmonių, sužeista apie 100 ir suimta daugiau kaip 250 žmonių. Vyriausybė jau neįstengia kontroliuoti padėties šalyje. Vakar valdžia sostinėje buvo perduota kariškiams. Armija pareiškė, jog ji imsis „reikiamų griežtų priemonių“, kad „likviduotų gatvių maištus“. Kariškiai užėmė paštą, radijo stotį ir telegrafą. Mieste uždrausti mitingai, susirinkimai ir streikai. Įvesta komendanto valanda. Kartu paskelbta, kad į sostinę sutraukiama 40 tūkstančių diktatoriaus Idigoro Fuenteso šalininkų. Bet tokios represinės priemonės nepadeda vyriausybei. Prie studentų, kurie neseniai pradėjo streiką, protestuodami prieš tai, kad vyriausybė suklastojo praėjusių metų gruodžio mėnesį įvykusius rinkimus, prisijungė kiti šalies gyventojų sluoksniai. Nors valdžia ne kartą buvo pareiškusi, kad partizanų judėjimas sutriuškintas, partizanų būriai šalies šiaurėje ir šiaurės rytuose aktyvina savo veiklą. Vienam šių būrių, praneša agentūros Asošieited pres korespondentas, vadovauja buvęs gynybos ministras Karlas Pasas Techada. Šios savaitės pradžioje jis savo kreipimesi paragino sustiprinti kovą prieš vyriausybę. „Mes nesiliausime kovoję, kol bus nuversta diktatoriaus Idigoro vyriausybė“ – tokiu šūkiu kovoja gvatemaliečiai.


Kyšių byla numarinta. Valmieroj latvių politinės apsaugos valdininkai suėmė tris Vidžemės rajono komunistų partijos centralinio komiteto narius. Kai valdininkai bandė padaryti kratą vyriausio komunistinio veikimo organizatoriaus Strauto bute, jis pas save nejsileido. Kol buvo atlaužtos durys, Strautas suskubo pačius svarbiausius dokumentus sunaikinti. Tačiau kai kurie dokumentai dar pateko į valdininkų rankas. Latvijos prokuratūrai įsakius, konfiskuota visa eilė kairiųjų profesinių sąjungų (komunistų) priešrinkiminių leidinių, kuriais kurstoma prieš vyriausybę ir valstybę. Latvijos teismo įstaigos numarino pagarsėjusią švedų degtukų tresto kyšių bylą, nes joks nusikaltimas neįrodytas. Kaip žinoma, „Jaunakas Zinas“ buvo įdėjusios dokumentą, kuriuo neva įrodoma, kad Latvijos finansų ministeris - Liepinš gavo iš švedų stambų kyšį, bet paskum buvo nustatyta, kad dokumentas yra falsifikuotas.


Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacijos viešėjimas Lietuvoje

Viešinti Lietuvoje Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacija, vadovaujama Vyriausiosios draugijos valdybos sekretoriaus Lenkijos Liaudies Respublikos seimo deputato E. Orlovskos, vakar toliau susipažino su Vilniumi. Rytą svečiai apžiūrėjo Vilniaus Valstybinio V. Kapsuko vardo universiteto senovinius pastatus, pabuvojo jo auditorijose, paliko įrašą universiteto garbės lankytojų knygoje, kuri jau vedama šimtą metų. Po to delegacija aplankė Pilies skersgatvyje kambarį, kuriame 1822 metais gyveno didysis lenkų poetas Adomas Mickevičius. Dabar čia įkurtame A. Mickevičiaus memorialiniame muziejuje svečiai įsiminė kai kuriuos unikalinius daiktus, kurių nėra lenkų muziejuose. Dieną delegacijos garbei buvo surengtas priėmimas Lietuvos TSR Kultūros ministerijoje. Pasikeitus nuomonėmis tarp kultūros ministro J. Smilgevičiaus, ministro pavaduotojo M. Meškauskienės, ministerijos kolegijos narių ir Tarybų Sąjungos—Lenkijos draugystės draugijos delegacijos narių, buvo pasiektas principialus susitarimas apie tai, jog ateinančiais metais Lenkijos Liaudies Respublikoje bus surengta lietuvių meno dekada. Draugai lenkai pareiškė norą organizuoti Lenkijoje lietuvių dailininkų paveikslų, kurie dabar eksponuojami Lietuvos TSR Dailės muziejuje, parodą, sistemingai keistis naujais muzikos ir literatūros kūriniais. Svečius sudomino taip pat Tarybų Lietuvos kultūros-švietimo įstaigų darbo patyrimas organizuojant meno saviveiklą. Šį patyrimą jie norėtų pritaikyti ir savo respublikoje. Po priėmimo Kultūros ministerijoje svečiai apsilankė Naujosios Vilnios mokytojų institute, kuriame ruošiami dėstytojai mūsų respublikos mokykloms su lenkų dėstomąja kalba. Svečiai kalbėjosi su instituto direktoriumi V. Čečetu, dėstytojais, studentais, apžiūrėjo įvairius kabinetus, auditorijas, mokomąjį lauką. Antroje dienos pusėje delegacija apsilankė Vilniaus rajono Spalio revoliucijos vardo ir Kirovo vardo žemės ūkio artelėse. (ELTA).


Paskutiniai Zaleskio nepasisekimai didžiojoje politikoje sukėlė lenkų opozicijos spaudoje smarkų puolimą visos dabartinės lenkų užsienių politikos. Tautiškų demokratų spauda ypač daro priekaištų dabartinei lenkų vyriausybei, kad ji nukreipusi visą savo dėmesį į rytų politiką, užsiėmusi pragaištingais federacijos projektais ir pamiršusi daug svarbesnę vakarų politiką, kur vokiečiai neva sudarą didžiausią pavojų Lenkijai šiuo metu. „Dziennik Pomorski“ rašo: ,,laipsniškas vokiečių galybės ir įtakos atgavimas, aiškiai kreipiamas savo smaigaliu prieš Lenkiją, sukelia tarp mūsų ,,sanatorių daug mažiau budėjimo ir susirūpinimo, negu koks nors tautinių demokratų susirinkimas... Ir tai darosi tuomet, kai nuo Berlyno eina ant Lenkijos sujungtas pokarinių vokiečių frontas, kuris savo vyriausiu uždaviniu stato mūsų vakarų sienų išgriovimą. Tai jie atvirai ir aiškiai pareiškia kiekvienai progai pasitaikius... O lenkų politika neorganizuoja pasipriešinimo, nejungia tautos, nekelia budrumo, nekaupia pajėgų ties vakarine mūsų siena, neįspėja prieš pavojų, nežadina miegančiųjų, bet klaidžioja kažin kur po rytų pakraščius, vokiečių magikų suhipnotizuota. Be svyravimo galima pasakyti, kad mūsų politikos rytų kryptis gali tik vokiečių naudai išeiti. Troškimas nusilpninti Rusiją atplėšiant jos vakarų kraštus nėra lenkų federalistų „išradimu“, bet angloprūsišku sumanymu. Atsirado jis dar 1854 metais ir buvo užmirštas ligi didžiojo karo, kai buvo vokiečių vėl iškeltas, kad tuo būdu sužavėti lenkų vaizduotuvė ir mesti juos prieš rytus...“ Toliau atpasakota smulkiau federacijos plano kilmė, iškelta anglų, kad tuo būdu patrauktų vokiečius į savo pusę, pažadėjus dinastijos princą įkurdinti naujai atplėštos iš Rusijos srities karalium.


Atidaryta tarptautinė Vienos pavasario mugė

VIENA, kovo 10 d. (TASS-ELTA). Šiandien Vienoje buvo atidaryta 1957 metų tarptautinė pavasario mugė. Mugėje dalyvauja apie 1.700 užsienio firmų. Per atidarymą kalbėjo kancleris Rabas. Mugės atidaryme dalyvavo Tarybų Sąjungos delegacija, vadovaujama TSRS automobilių pramonės ministro pavaduotojo B. N. Černousovo. Tarybų Sąjungos delegaciją sudaro automobilių, traktorių ir chemijos pramonės, sunkiųjų ir žemės ūkio mašinų gamybos ir kitų pramonės šakų specialistai.