Padėkime Raudonajai Armijai iškovoti galutinę pergalę

Visos Tarybų Sąjungos tautos šlovina savo Raudonąją Armiją budrų visų darbo žmonių laimėjimų, visų tarybinių tautų laisvės ir nepriklausomybės saugotoją ir gynėją Raudonąją Armiią šlovina ir daugumas Europos tautų, kaip savo išvaduotoja nuo hitlerinis jungo. Šią istorinę Raudonosios Armijos išvaduotojos paskirtį labai ryškiai pabrėžė Vyriausiasis Kariuomenės Vadas Tarybų Sąjungos Maršalas draugas Stalinas savo įsakyme ryšium su Raudonosios Armijos XXVII-osiomis sukaktuvėmis. Šiame įsakyme draugas Stalinas sako: „Sukurta didžiojo Lenino mūsų Tėvynei apginti nuo svetimšalių grobikų užpuolimo ir išpuoselėta bolševikų partijos, Raudonoji Armija nuėjo šlovingą savo išsivystymo kelią. Ji garbingai pateisino savo istorinę paskirtį ir teisėtai yra mylimas tarybų liaudies kūdikis. Pilietiniais karo metais Raudonoji Armija apgynė nuo gausių priešų jaunąją Tarybų valstybę. Didžiosiose Tėvynės karo prieš vokiškąjį antplūdį kautynėse Raudonoji Armija išgelbėjo Tarybų Sąjungos tautas iš vokiškosios fašistinės vergovės, apgynė mūsų Tėvynės laisvę ir nepriklausomybę ir padėjo Europos tautoms nuversti vokiečių jungą“. Vykdydama savo istorinę paskirtį, Raudonoji Armija išvalė nuo hitlerinės nešvaros visą gimtąją žemę ir perkėlė karo veiksmų areną į priešo teritoriją, į paties hitlerinio žvėries landynę, kad čia jį visiškai pribaigtų. Paskutinių žiemos puolamųjų operacijų metu Raudonoji Armija nubloškė priešą toli į vakarus: kaudamasi ji pasistūmėjo nuo Rytų Prūsijos sienų iki Vislos žemupio — 270 kilometrų, nuo placdarmo prie Vislos į pietus nuo Varšuvos iki Oderio žemupio — 570 kilometrų, nuo Sandomiro placdarmo į vokiškosios Silezijos gilumą — 480 kilometrų. Per 40 puolimo dienų Raudonoji Armija paėmė daugiau kaip 350 tūkstančių priešo kareivių bei karininkų belaisviais ir išnaikino ne mažiau kaip 800 tūkstančių užmuštais. Į Raudonosios Armijos rankas pateko ir buvo sunaikinta kalnai priešo karinės technikos: apie 3000 vokiečių lėktuvų, daugiau kaip 4500 tankų bei motorizuotų pabūklų ir ne mažiau kaip 12.000 pabūklų. Per tą patį laiką Raudonoji Armija išvijo vokiečius iš 300 miestų ir tūkstančių kitų gyvenamųjų vietovių, apie 100 karinių fabrikų, gaminančių tankus, lėktuvus, ginklus ir šaudmenis, daugiau kaip 2400 geležinkelių stočių, paėmė geležinkelių tinklą daugiau kaip 15 tūkstančių kilometrų ilgio. Šių pastarųjų operacijų rezultate Raudonoji Armija visiškai išvadavo Lenkiją ir žymią Čekoslovakijos dalį, išvedė iš karo paskutinį Vokietijos sąjungininką Europoje — Vengriją, užėmė didžiąją dalį Rytų Prūsijos bei vokiškosios Silezijos, praskynė sau kelią į Brandenburgą, į Pomeraniją, į Berlyno prieigas. Savo žiemos operacijomis Raudonoji Armija suardė vokiečių žiemos puolimą Vakaruose ir įgalino mūsų sąjungininkų armjas pereiti į puolimą prieš vokiečius. Niekuomet tarybinės tautos ir Europos tautos nepamirš šio Raudonosios Armijos indėlio į hitlerinių grobikų sutriuškinimą ir galutinės pergalės iškovojimą. Hitlerininkai ilgą laiką gyrėsi, kad daugiau kaip šimtą metų nė vieno priešo kareivio nebuvo Vokietijos ribose, ir kad vokiečių armija kariavo ir kariausianti tik svetimose žemėse. Raudonoji Armija į šipulius sudaužė ir šias vokiečių fašistų pagyras. Didžiuliai yra Raudonosios Armijos laimėjimai. Tačiau šie pasisekimai neturi mūsų nuraminti, neturi sumažinti mūsų budrumo. Mūsų išmintingasis vadas savo įsakyme įspėja tarybinius žmones: „Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti. Tačiau pergalė niekuomet neateina pati, — ji pasiekiama sunkiose kautynėse ir atkakliu darbu. Pasmerktas priešas meta į mūšį paskutiniąsias jėgas, desperatiškai priešinasi, kad išvengtų rūstaus atpildo. Jis griebiasi ir griebsis kraštutiniausių ir niekšingiausių kovos priemonių. Dėl to reikia atsiminti, kad juo arčiau mūsų pergalė, juo didesnis turi būti mūsų budrumas, juo stipresni turi būti mūsų smūgiai priešui“. Šie išmintingi draugo Stalino žodžiai įpareigoja mus visus — Lietuvos darbininkus, darbo valstiečius ir inteligentus — dar labiau įtempti savo jėgas padėti Raudonajai Armijai, kad greičiau būtų sutriuškintas priešas, būti budriems, kad laiku įspėtume visas priešo ir jo agentų — lietuviškai vokiškųjų nacionalistų klastas ir niekšybes. Mūsų pareiga kiekvieno savo bare — dirbti taip, kad būtume verti Raudonosios Armijos didvyrių, liejančių savo kraują dėl mūsų tėvynės laisvės, dirbti taip, kad būtų įvykdytos visos tarybų valdžios priemonės tarybinei santvarkai sutvirtinti, kad būtų greičiau likviduoti vokiškosios okupacijos padariniai žemės ūkyje, kad būtų tinkamai ir laiku pasiruošta pavasario sėjai, kad būtų įvykdytas miško medžiagų paruošos planas, kad būtų įvykdyti gamybiniai planai, įmonėse ir t. t. Tik sėkmingai atlikę visus šiuos uždavinius, mes reikiamai padėsime Raudonajai Armijai vykdyti jos istorinę paskirtį ir tinkamai atsiliepsime į naująjį draugo Stalino įsakymą.


Priešrinkiminė agitacija. Išstatyta 20 sąrašų. Volkspartijos katastrofa. Lietuvių kandidatai turi didelį pritarimą. Visiškai kitokia blokavimosi idėja. Numatomi rezultatai Kaip jau žinoma, spalių mėn. 10 d. įvyksta rinkimai į Klaipėdos krašto seimelį. Dabar visame krašte eina priešrinkiminė agitacija. Pačioje Klaipėdoje ir visame krašte jaučiamas didelis įtempimas ir nervingumas. Visų partijų lyderiai važinėja po kaimus agituodami, mėto proklamacijas, išmargintas įvairiais masinančiais šūkiais ir pažadais. Tačiau kraštas į visus tuos šūkius žiūri labai abejingai ir laikosi rezervuotai. Ypačiai daug pastangų deda vokiečių partijos. Tačiau šį kartą visa jų būklė yra labai problematiška. Ūkininkai, kurių rankose dabar yra visas rinkimų klausimas, vokiečiams daro didelių ir pamatuotų užmetimų. Jie dar gerai atsimena buv. seimelio trimis skaitymais priimtą užvertinimo įstatymą, kuris buvo taip labai ūkininkams žalingas ir dėl kurio jie taip daug pastangų padėjo, kol gubernatorius galų gale jį atmetė. Pagaliau žymiausia Volkspartija taip pat nustojo pasitikėjimo. Iš jos išėjo nors ir ne pirmaeiliai, bet vis dėlto gana įtakingi žmonės, kaip Rostekas, Meyeris, kas ir kiti ir sudarė atskirą partiją („Wirtschaftspartei“). Dabar Volkspartijai didelio pritarimo nejaučiama ir vargu, ar ji įstengs bent pusę tiek, kiek anksčiau turėjo, atstovų pravesti. Rugsėjo mėn. 18 d. pasibaigė sąrašų įteikimo terminas. Iš viso išstatyta 20 sąrašų, per 300 žmonių, norinčių seimelio atstovais pasidaryti. 10 sąrašų yra įteikusios lietuviškos partijos, o antra 10 vokiškos. Viena iš žymiausių lietuvių partijų, vad., gaspadoriškoji autonomijos partija išstatė tris sąrašus, kiekviename apskrity po vieną. Pirmuoju kandidatu eina Borchertas, paskum Dovils, Storims, Tautrims, Laazeris ir kiti. Ši partija bene turi daugiausia pasisekimo ir pasitikėjimo krašte. Namų savininkų (piliečių) partija taip pat išstatė savo sąrašą, kurio pirmoje vietoje stovi Vanagaitis ir Gudaitis. Toliau, eina lietuvių visuomenės partija, buv. seimelyje turėjusi vieną savo atstovą, ta pati dr. Trūkaną, kuris ir dabar išstatytas pirmuoju. Mažieji laukininkai savo sąraše pirmuoju išstatė Lekšą, o darbininkų ir laukininkų sąjunga — Paurą. Toliau, likusieji trys sąrašai yra laukininkų. Pirmose vietose stovi Salavitz, Labrencas ir Ašmutaitis. Kaip šios visos lietuvių partijos susiblokuos — tuo tarpu dar neaišku. Tuo tarpu spėjama, kad Borcherto sąrašai blokuosis su namų savininkų sąrašu, o visuomenės partija — su mažaisiais laukininkais. Spėjama, kad Labrenco sąrašai susiblokuos taip pat su visuomenės partija, nes dabar, kiek teko patirti, tuo reikalu vedamos derybos. Tuo tarpu apie vokiečių partijas sunku dabar ką tikrą pasakyti. Tačiau įtakingose sferose kalbama, kad komunistai, kurių pirmuoju eina Surau, eis visiškai vieni. Naujoji Virtschaftspartija eis taip pat skyrium. Landvirtschaftspartija yra išstačiusi 3 sąrašus, kurių priešaky stovi žymiausi vokietininkai von Dressler, Gulba ir Rugneys. Spėjama, kad ir jie vieni eis į rinkimus, nors užkulisiuos šnekama, kad einančios derybos su Bertulaičio sąrašais. Toliau, seniau atsiskyrusi iš Landvirtschaftspartijos vokiečių ūkininkų partija eis drauge su Pagaliu ir Hoffmannu. Tai yra atskilusios partijos nuo vadinamosios praeitais seimelio rinkimais buv. Kombrinko partijos. Trumpai pažvelgus į visas šias partijas reikia pažymėti, kad palyginus su praėjusiais rinkimais kandidatų sąrašai visiškai kitaip atrodo. Taip pat tenka pažymėti, kad naujoji Virtschaftspartija turi daug šansų savo kandidatus pravesti, nes su ja eina visa Klaipėdos krašto žydų visuomenė. Apskritai, atmosfera labai tvanki. Visuomenė yra išsiblaškiusi ir daugelio vokiečių partijų apvilta dabar toje priešrinkiminėje politinėj situacijoj beveik nesiorentuoja. Vokiečių socialdemokratai išleido specialų laikraščio numerį, kurį dabar visur dovanai dalija. Žinoma, tas laikraštis, kaip ir visa kita vokiečių spauda, pilnas įvairių pasigyrimų ir pažadų. Edm.Dantas.


Artimieji Rytai: abejonės dėl taikos neišsisklaidė

JAV prezidentas Billas Clintozas, tikėdamasis paspartinti Artimui Rytų taikos procesą, vakar Erezo pasienio kontrolės punkte susitiko su Izraelio premjeru Benjaminu Neanjahu ir palestiniečių lyderiu Jasiru Arafatu. Clintonas iš Jeruzalės į Erezo punktą sraigtasparniu atskrido kartu su valstybės sekretore Madeleine Abright, patarėju nacionalinio saugumo klausimais Sandy Bergeriu bei kitais lydinčiais asmenimis. Izraelio pareigūnai abejoja, ar armijos išvedimas galės prasidėti šį penktadienį, tvirtindami, kad dabar viskas priklauso nuo palestiniečių. JAV pareigūnai nurodė, kad per susitikimą Ereze buvo stengiamasi suteikti impulsą Izraelio ir palestiniečių deryboms dėl galutinio autonomijos sričių statuso ir peržiūrėti komitetų, kuriems pavesta spręsti kalinių paleidimo bei smurto kurstymo klausimus, sudėtį. Vakar Arafato lydimas JAV prezidentas dar turėjo vykti į Betliejų - gimtajame Kristaus mieste uždegti tradicinę kalėdinę eglutę. Vėliau Clintonas su Netanjahu turėjo apsilankyti Masados kalnų tvirtovėje, kurioje žydai iki 73 m. e. m. priešinosi Romos imperijai. Clintonas ir Netanjahu nesutaria Izraelio radijas skelbia, kad JAV prezidentas reikalauja, jog Izraelis šį penktadienį, kaip numatyta, išvestų savo armiją iš dar vienos vakarinio Jordano upės kranto dalies. Tiesa, su tuo nesutinka Netanjahu, kuris palestiniečiams kelia naujas sąlygas. Skelbiama, kad pirmadienio vakarą tarp Clintono ir Netanjahu įsiplieskė įnirtingas ginčas, kuris gali neigiamai paveikti JAV ir Izraelio santykius. Netanjahu buvo“ labai supykęs” dėl to, kad JAV prezidentas, kalbėdamas Gazoje, palygino Izraelio ir palestiniečių vaikus. Clintonas savo ruožtu supyko dėl šaltos Izraelio premjero reakcijos į Palestinos išlaisvinimo organizacijos (PIO) chartijos antiizraelietiškų straipsnių panaikinimą. JAV prezidentas teigia pasiekęs vizito tikslus Nors Izraelis ir nesutiko šią savaitę išvesti savo armiją iš dar vienos vakarinio Jordano kranto dalies, per istorinį vizitą Izraelyje ir palestiniečių teritorijose jis pasiekė tai, ko norėjo, vakar pareiškė JAV prezidentas Clintonas. “Aš pasiekiau tai, ko atvykau pasiekti”, - po dviejų valandų pasibaigus trišaliam viršūnių susitikimui su Izraelio ministru pirmininku Netanjahu ir palestiniečių lyderiu Arafatu pasakė prezidentas. Anot Clintono, taikos procesas vėl sugrąžintas į spalio mėnesį Baltuosiuose rūmuose pasirašytoje taikos sutartyje pažymėtas vėžes. JAV prezidentas pripažino, kad vakar per viršūnių susitikimą nepavyko išgauti Izraelio pažado šį penktadienį atnaujinti okupacinės armijos išvedimą iš vakarinio Jordano kranto. Tačiau vakar dar turėjo įvykti Izraelio ir palestiniečių bendro komiteto posėdis, per kurį turėjo būti svarstomi įvairūs su tolesniu taikos procesu susiję Izraelio reikalavimai. JAV valstybės sekretorė Albright, pasak Clintono, greitai sugrįš į regioną toliau kovoti už naujausios taikos sutarties įgyvendinimą. Pietryčių Azijos valstybės svarsto regiono strategiją Anksčiau buvo skelbta, kad per Hanojaus viršūnių susitikimą ASEAN lyderiai priims ekonomikos gaivinimo veiksmų planą, tačiau analitikai abejoja, ar regionas yra pajėgus imtis rimtų reformų, tarp jų sušvelninti muitų režimą bei sukurti palankias sąlygas užsienio investuotojams. ASEAN grupei priklauso Brunėjus, Indonezija, Laosas, Malaizija, Birma, Filipinai, Singapūras, Tailandas ir Vietnamas. Hanojuje buvo nekantriai laukiama atvykstant Japonijos ministro pirmininko Keidzo Obučio, kuris turi detaliau pristatyti Tokijo 30 mlrd. JAV dolerių pagalbos labiausiai nuo finansų krizės nukentėjusioms Azijos šalims planą. Obučis į Vietnamo sostinę turėjo atskristi 8. 20 val., Grinvičo laiku, o šiandien susitikti su ASEAN lyderiais. Konferencijoje kalbama apie globalizavimo problemas Pietryčių Azijos besivystančių šalių vadovai vakar pareiškė, kad, siekdami išbristi iš finansinės krizės, jie vieningai liberalizuoja savo ekonomikas, tačiau skundėsi dėl neigiamų ekonomikos globalizavimo pasekmių. Per Pietryčių Azijos šalių asociacijos (ASEAN) viršūnių susitikimo atidarymą Vietname tiek Malaizijos ministras pirmininkas Mahathiras Mohamadas, tiek Vietnamo premjeras Fan Van Kajus paragino reformuoti tarptautines finansų ir valiutos institucijas. “Finansų sumaištis išryškino daugelį problemų, kurias kelia globalizavimas. Plėtodami jį, sykiu turime saugotis ir pavojų, kuriuos jis kelia”, - sakė Mahathiras Mohamadas Vietnamo nacionalinės asamblėjos salėje. Visi devyni šalių vadovai kalbėjo apie vienybę ir suderintas pastangas parodyti pasauliui, kad jie rimtai stengiasi kovoti su besitęsiančia ekonomikos krize. Tačiau konferencijoje buvo ir aiškių susiskaldymo požymių. ASEAN priklauso tiek palyginti išvystytos pramonės šalys, tiek ir visai neturtingos valstybės. Šalių atstovai išreiškė pasiryžimą neleisti, kad ASEAN virstų dviejų stovyklų organizacija. Tačiau tuo pat metu Singapūras, Tailandas ir Filipinai ragina siekti greitesnio ekonomikos liberalizavimo, o Vietnamas, Laosas ir Mianmaras (Birma) reikalauja sulėtinti tempus. Vakar ir šiandien Pietryčių Azijos vadovai rengė siauresnius susitikimus, kuriuose turėjo patvirtinti kelis dokumentus, tarp jų ir “drąsių” ekonominių žingsnių projektą. Konferenciją dėl taikos Bosnijoje aptemdė įvykiai Kosove Be to, baigiamas rengti dokumento projektas dėl Bosnijos paragins šią Balkanų šalį pagreitinti valstybinių akcijų pardavimą ir taip parengti šalies ekonomiką remtis savo pačios jėgomis, kai kitąmet baigsis 5,1 mlrd. dolerių tarptautinės pagalbos paketas. “Bosnija ir Hercegovina turi panaudoti šį likusį laiką, kad pasirengtų gyventi savarankiškai, be užsienio pagalbos, ir būtų pajėgi atlaikyti ekonomikos reformos iššūkį”, sakoma projekte. Bosnijoje tebelieka maždaug 32 tūkst. karių NATO vadovaujamos stabilizavimo pajėgos, kurios padeda įgyvendinti taiką po trejus metus trukusio pilietinio karo. Madrido konferencijos reikšmę gali sumažinti tai, kad joje nedalyvauja kai kurie didelę įtaką Bosnijoje turintys užsienio šalių atstovai. Nors į susitikimą atvyksta Rusijos UR ministras Igoris Ivanovas, tačiau jame nedalyvauja JAV valstybės sekretorė Madeleine Albright, kuriai atstovaus jos pavaduotojas Strobe'as Talbottas. Prancūzija, Italija ir daugelis kitų šalių taip pat atsiuntė ne UR ministrus, o žemesnio rango atstovus, tuo tarpu Vokietija siunčia savo užsienio reikalų ministrą Joschką Fischerį, tačiau jis atvyks tik į baigiamąją konferencijos sesiją šiandien.


Rumunų karalius Karolis, kaip buvo manoma, pasiūlė sudaryti naują vyriausybę buv. ministeriui pirmininkui Maniu. Tačiau tas, pasitaręs su savo partijos vykdomuoju komitetu, atsisakė priimti jam pavedamą misiją. Kalbama, kad Maniu atsisakęs todėl, kad Karolis norėjo atiduoti finansų ministerio vietą naujame ministerių kabinete savo artimam draugui buv. valstybės sekretoriui Manulescu. Maniu pasiūlė karaliui sudaryti koncentracijos kabinetą su generolu Presonu pryšaky. Prancūzų laikraštis „Matin“ paskelbė specijalų pasikalbėjimą su Karoliu. Karolis pareiškė, didžiausios padėkos prancūzų tautai ir vyriausybei už jų vaišingumą ištrėmimo metu, paskui ašaromis pasruvusiomis akimis aprašė entuzijastišką rumunų tautos sutikimą, jam sugrįžus. Toliau Karolis iškėlęs savo brolio Mikalojaus nuopelnus, — esą, tik jo dėka Karolis vėl sėdęs į sostą. Paskui, paliesdamas politinius klausimus, Karolis pareiškė, kad rumunų užsienio politikos aksijoma paliks draugingumas su Prancūzija. Tačiau Karolis žadąs labiausiai atsidėti Rumunijos ekonominio atstatymo ir neišnaudotų resursų eksploatavimo reikalams. Sovietų spauda vis komentuoja Karolio paskelbimą karalium. Visi laikraščiai reiškia nuomonės, kad tai buvęs prancūzų „coup dʼétat“, o oficijozas „Izviestija“ pareiškia, jog esąs labai galimas daiktas, kad prancuzų imperijalistai pasodinę Karolį į sostą už tai, kad jis pažadėjęs, lenkų rusų karui kilus, tuoj įsibrauti į Pietų Rusiją, per Besarabijos sieną. Toliau „Izvestija“ tvirtina turinčios tikrų žinių, kad prancūzai išgavę iš Karolio pažadą, kad jis pastatys strateginį geležinkelį lenkų rumunų susisiekimui pagerinti. Laikraštis baigia tvirtinimu, kad Rumunija brangiai užmokėsianti už malonumą turėti suaugusį karalių, turėdama pristatyti Prancūzijai ir Lenkijai patrankoms maisto.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Anglija jokių sienų garantijų Lenkijai neduosianti.

Oficialiniu pranešimu, ryšy su lenkų užsienio reikalų ministerio Zaleskio pareiškimu, kad dėl garantijų ateity turi būti susitarta anksčiau, negu bus evakuotos Reino sritys, anglų užsienių reikalų ministeris Chamberlainas buvo paklaustas žemuosius rūmuos, ar jis galėtų duoti užtikrinimą, kad vyriausybė nesiruošianti duoti lenkų vyriausybei tolimesnių garantijų ryšy su Reino sričių evakuavimu. Chamberlainas pareiškė, kad vyriausybė pakartotinai pabrėžė, jog šis kraštas negalįs duoti tolimesnių garantijų arba padidinti jau pažymėtas Tautų Sąjungos ir Locarno statutuos.


LIETUVOS IR RUSIJOS ATSTOVAI VĖL SUSITINKA

Kaip pranešė Lietuvos reikalų laikinasis patikėtinis Maskvoje E. Bičkauskas, pirmadienį Maskvoje prasidėjo dar vienas Lietuvos ir Rusijos įgaliotųjų atstovų susitikimas. Šiandien Maskvoje Lietuvos Parlamento pirmininkas V. Landsbergis ir Rusijos prezidentas B. Jelcinas turėtų pasirašyti susitarimus dėl Rusijos kariuomenės išvedimo iš Lietuvos. Susitikimas prasidės 17 valandą Maskvos laiku. E. Bičkauskas atsisakė komentuoti pranešimus, kad Rusija pasiūlė Lietuvai 1993 metus kaip galutinio kariuomenės išvedimo datą. Maskvoje toliau dirba Lietuvos ir Rusijos vyriausybių delegacijos, turinčios parengti dokumentus dėl tarpusavio atsiskaitymų, dėl bendros prekybos sąlygų ir prekybos atstovybių steigimo bei prekybinio-ekonominio bendradarbiavimo 1993 metais. Šiuos dokumentus rugsėjo 18 dieną turėtų pasirašyti abiejų valstybių vyriausybių vadovai. Tai antrasis ekspertų susitikimas po to, kai J. Gaidaras pasiūlė ruošti bei pasirašyti ekonominius susitarimus. Kaip pasakė Lietuvos ekonomikos viceministras V. Navickas, prieš pasirašant dokumentus dėl tarpusavio atsiskaitymų, būtina sutvarkyti įsiskolinimo problemą, susitarti dėl muitų. Lietuvos vyriausybė mano, kad tai turi reglamentuoti tarptautiniai susitarimai. Pirmą kartą, rengiant ekonominius Lietuvos ir Rusijos susitarimus, dalyvauja užsienio ekspertai. V. Navicko iniciatyva į Vilnių pakviesti du Europos politikos studijų centro Briuselyje ekspertai, dirbantys EB programose, teikiant paramą buvusios TSRS respublikoms.


Šiandien prasideda lietuvių lenkų derybos Karaliaučiuj. Koki klausimai bus pirmiausia derybose paliesti – paaiškės vėliau. Bet dabartiniu momentu lietuvių lenkų konflikte tenka skirti dvi dalis: 1) teritorialinį ginčą, kurs dabar dėl daugelio priežasčių vargu ar gali būti pastatytas derybose visu platumu, nežiūrint didžiausių Lietuvos pastangų: ir 2) formalinių santykių užmezgimą, kurį visomis pajėgomis stengiasi šiokia ar tokia forma pravesti lenkai, bet Lietuvai tas nėra priimtina, tol, kol nebus susitarta dėl sienų. Mums svarbiausia vaidmenį konflikte visą laiką vaidina teritorialinis ginčas, ir todėl, sėdant prie derybų stalo, pravartu yra atsiminti konflikto pradžia ir sąlygos, kuriomis jis plėtėsi. Tiesioginė lietuvių lenkų konflikto pradžia tenka laikyti momentą, kai 1919 m. pavasarį lenkų kariuomenė, be Lietuvos sutikimo, paėmė Vilnių kaip tik tuo metu, kai lietuvių kariuomenė buvo pradėjusi žygius prieš bolševikus Vilniui atvaduoti. Tas pirmas lietuvių lenkų kariuomenių susidūrimas, kad išvengus kraujo praliejimo, baigėsi demarkacijos linijos nustatymu santarvei tarpininkaujant. Nustatant tą liniją, prancūzų karo misijos viršininkas Kaune pulk. Reboul santarvės vyriausybių vardu pranešė, kad „cette ligne de démarcation ne doit pas être interprétée comme atribution, même momentanée, de territoire; elle veut dire simplement occupation militaire provisoire dans un but militaire ou de police. Taigi, demarkacijos linijos reikšmė buvo aiškiai apibrėžia, tiktai kaipo laikinoji priemonė susirėmimams tarp abiejų valstybių kariuomenių išvengti, bet ne kaipo siena. Tačiau lenkai, vos tik linija buvo išvesta, ėmė traktuoti ją, kaipo sieną, ir daryti pastangų kad ir užsieniai ją pripažintų sieną tarp abiejų valstybių. 1920 m. prasidėjęs lenkų rusų karas įnešė atmainų ir į lietuvių lenkų santykius. Didžiausio pavojaus metu, kai raudonoji kariuomenė jau atplūdo lig Varšuvos vartų, Lenkija už santarvės pagalbą Spa konferencijoj atsižadėjo Vilniaus Lietuvos naudai, bet pasižadėjimo neišlaikė. Stumdama bolševikus, lenkų kariuomenė pradėjo kovas ir su lietuvių kariuomenės būriais, nors lenkų rusų kare Lietuva laikėsi griežčiausio neitralteto. Kraujo praliejimui išvengti buvo kreiptasi į T. Sąjungą, kuriai tarpininkaujant 1920 m. spalių 7 d. buvo pasirašyta Suvalkų sutartis, nustatanti provizorinę demarkacijos liniją tarp abiejų kariuomenių, paliekant Vilnių Lietuvai. Tačiau jau spalių 9 d. Pilsudskio įsakymu toji sutartis buvo sulaužyta, kai gen. Želigovskis smurtu įsiveržė į Vilnių. Kaip T. S-ga anuo metu tą lenkų žygį įvertino, matyt iš tuolaikinio T. S-gos tarybos pirmininko Léon Burgeois laiško Lenkijos delegatui T. S-goj Paderevskiui, rašyto 1920 m. spalių 14 d.: „L'occupation de Vilna est donc une violation des engagements pris vis-à-vis du Conseil de la Société des engagements“. Ir per pasimatymą de ne pas demander au Gouvernement polonais quelles mesures immédiates il compte prendre pour assurer le respect des angagements“. Ir per pasimatymą su Paderevskiu spalio 15 d. Léon Burgeois vėl pabrėžė: „C'est la Pologne qui, la première, a fait appel à la Société des Nations pour régler le conflit… L'occupation de Vilna, dans ces conditions, par des troupes polonaises, est une violation des engagements pris envers la Société, et celle-ci a le devoir de demander au Gouvernement polonais de prendre toutes les mesures nécessaires pour y mettre fin“. Taigi, šis Želigovskio žygio įvertinimas rodo, kad anuo metu T. S-ga buvo atsistojusi ant visai teisinga pagrindo, nuo kurio ji vėliau nukrypo tik aplinkybių spaudžiama. Tačiau vis dėlto šis pirmykštis T. S-gos nusistatymas rado atbalsio praeitų metų gruodžio 10 d. rezoliucijoj, kai rekomenduojant tiesiogines derybas iš jų buvo išimti klausimai, kuriais abi valstybės nėra vienodų pažiūrų. Faktas, kad Ambasadorių Konferencija, be Lietuvos sutikimo ir įgaliojimo, priskyrė Vilnių Lenkijai, nei kiek nepaneigia nei Lietuvos teisių į lenkų okupuotą teritoriją, nei pateisina Žaligovskio avantiūrą. Suvalkų sutartis yra vienintelis ligšiol juridinis dokumentas tarp abiejų valstybių, nuo kurio ir turi prasidėti abiejų valstybių santykių užmezgimas. Tačiau lenkai vengia statyti derybose teritorialinę konflikto pusę, paliekant ją atvirą ir norėtų kalbėtis tik dėl antrosios dalies – dėl santykių užmezgimo. Vadinasi, lietuvių lenkų nusistatymai derybų dieną yra beveik visiškai priešingi. Todėl, suprantama, kad Karaliaučiaus derybos logingai galvojant, privalo pirmoj eilėj pradėti nuo mėginimų rasti šiokią tokią bandrą bazę. Tik tokią bazę turint, galima bus pereiti prie derybų tikrąja prasme.


TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo pakviestas, šiandien į Tarybų Sąjungą atvyko Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz Tito su žmona. Jį lydi Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius, Serbijos Liaudies skupščinos pirmininkas J. Veselinovas, Makedonijos Liaudies susirinkimo pirmininkas L. Arsovas, Chorvatijos Vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas I. Krajačičius ir kiti asmenys. Tuo pat traukiniu atvyko TSRS ambasadorius Jugoslavijoje A. Puzanovas Ukrainos žemėje Jugoslavijos prezidentas ir jo palydovai buvo nuoširdžiai, svetingai sutikti. Prezidentui buvo atiduota karinė pagarba. Į atvykusius kreipėsi sveikinimo kalba UTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pavaduotojas S. Kovpakas. Atsakomąją kalbą pasakė Josipas Broz Tit


Ir Vokietijoj parlamentarizmas gyvena aštrų krizį

Žymūs valstybės vyrai smarkiai kritikuoja parlamentarizma Jau nuo seniai konservatyvesniuose Vokietijos sluogsniuose keliami balsai prieš parlamentarinės sistemos trūkumus. Čia nekartą buvo pareikšta mintis, kad parlamentarinė tvarka netik nepadeda, bet, priešingai, dargi trukdo valstybės reikalų sprendimą. Nepasitenkinimo reichstagu balsai dar sustiprėjo po to, kai prieš kelias dienas išstojo iš reichstago frakcijos ir atsisakė nuo savo mandato reichstage demokratų partijos atstovas Heidelbergo universiteto profesorius Hellpachs. Demokratų partijos nariu jis pasiliks ir toliau, nors atsisakė nuo visų jo ligšiol eitu toj partijoj pareigų. Savo atsistatydinimą Hellpachas paaiškino nepasitenkinimu reichstago tvarka, kuri trukdo svarbiausių darbų progresą, neleisdama išspręsti tokių svarbių klausimų, kaip valstybės reforma, rinkimų reforma ir partijų struktūros reforma. Todėl jis laiko savo dalyvavimą reichstago darbuose nenaudingu ir mano, kad nebūdamas reichstage ir nesuvaržytas įvairių partijos uždėtų jam pareigų galėsiąs skleisti savo idėjas tose svarbiose srityse… Sąryšy su Hellpacho išstojimu iš reichstago, kitas reichstago narys buvęs Badeno valstybės prezidentas Hummelis „Vossische Zeitung” skiltyse patiekė plačią reichstago kritiką. Savo straipsnį Hummelis pradeda konstatuodamas, kad net ir didžiausiam parlamentarizmo draugui reichstagas per paskutinių dešimties metų veikimą suteikė daug medžiagos kritikai. Todėl, esą, neišvengta, kad parlamentų, o ypatingai reichstago, prestižas tautoj žymiai sumažėjo. Reichstagas iš savo pusės nėra padaręs nieko, kad ta nuomonę apie save pataisyti. Todėl, esą, suprantama, kad tas nepasitenkinimas vis didėdamas išaugo į judėjimą prieš parlamentarizmą išviso. Todėl parlamentarizmo draugai neturėtų užmerkti akis prieš didelės tautos dalies parlamentarinės tvarkos neigimą ir stengtis ištaisyti klaidas, kurios privedė prie nesusipratimų tiek atskirų atstovų, tiek frakcijų ir pagaliau viso reichstago padėty ir veikime. Tie nesusipratimai būtinai reikalauja gydymo. Nusiskundimai politika vis dažniau suvedami prie nusiskundimų pačiu reichstagu. Susidomėjimas parlamentarinėmis diskusijomis, stenogramų pranešimais vis mažėja , nes čia asmuo visai yra paskendęs kolektyve. Vieną svarbiausių parlamentarinės tvarkos ydų Hummelis mato tame, kad kiekvienas atstovas savo veikimą turi žymiai apriboti frakcijų ar šiaip atskirų grupių naudai. Iš kitos pusės, reichstagas teikia labai mažai dėmesio atskiriems atstovams, pav., paties atstovo pasiteisinimo dėl jo praleisto posėdžio priežasties nepakanka. Jis turi pristatyti gydytojo liudijimą, jei nori gauti dienpinigius. Reiškia, gydytojas turi daugiau pasitikėjimo, negu reichstago atstovas. Norėdami atitaisyti šią klaidą atstovai patys turėtų save pastatyti kitokioj pozicijoj ir reikalauti, kad ta prasme juos paremtų jų rinkikai, kurie stato savo atstovams reichstage kartais visai asmeniškų reikalavimų. Todėl kartais atstovai, kurie užima įtakingas vietas, stengiasi išnaudoti savo įtaką tam tikroj krypty. Tas nesutinka su parlamentarizmo principu ir stato atstovą priklausomoj padėty nuo valdžios įstaigų, kas negali sutapti su tiesioginiais atstovo uždaviniais. Atskiriems klausimams apsvarstyti reichstagas skiria specialias komisijas, kurių veikimą trukdo faktas, kad jose paprastai bendradarbiauja atitinkami specialistai, t. y. suinteresuoti asmenys. Komisijų darbą kliudo taip pat ir tas, kad jų pirmininkais mechaniškai tampa stipresnių frakcijų nariai. Toliau Hummelis, prikiša reichstagui, kad jo atstovai dažnai yra skiriami įvairių valdžios ir privatinių akcinių bendrovių kontrolieriais. Tuo būdu yra supainiojamas vyriausybės ir reichstago atstovų atsakomingumas, kas yra nepageidaujamas reiškinys. Be visko, kas minėta, p. Hummelis savo ilgoj kritikoj iškelia visą eilę specialiai reichstago ligų, berods, charakteringų visiems parlamentams, ir savo straipsnį baigia pasigailėjimu, kad jo draugas Hellpachas prieš atsisakydamas nuo mandato nieko jam apie tai nepranešė. Priešingai, p. Hummelis būtų prašęs Hellpachą dar kurį laiką pasilikti reichstago atstovu, kad nesumažėtų tas nedidelis būrelis, nenorinčių bristi į tą bendrą košę.


Sekmadienį Ostankino televizijos tiesioginėje laidoje dalyvavo Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas V. Landsbergis. Jis atsakinėjo į žurnalistų klausimus apie prezidento Institucijos įvedimą Lietuvoje, buvusios TSRS kariuomenės išvedimą, apie tai, kad didžioji dauguma Respublikoje gyvenančių rusų ir kitų tautybių gyventojų priėmė LR pilietybę, išdėstė kai kuriuos savo biografijos faktus.


Lapkričio 24 d. – gruodžio 1 d. Tarybų Sąjungoje viešėjo Laoso vyriausybės prekybinė-ekonominė delegacija, kuriai vadovavo ministro pirmininko pavaduotojas ir finansų ministras Fumis Nosavanas. Poną Fumį Nosavaną priėmė TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas N. Chruščiovas. Jie draugiškai, atvirai kalbėjosi klausimais, susijusiais su padėtimi Laose, su Ženevos susitarimų Laoso klausimais vykdymu ir ekonominio Tarybų Sąjungos ir Laoso bendradarbiavimo vystymu. Delegaciją priėmė TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas A. Kosyginas ir TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko. Šie pokalbiai vyko draugiškai, savitarpiškai suprantant Laoso ir Tarybų Sąjungos ekonominio bendradarbiavimo reikšmę ir svarbų uždavinį, kad Laosas vystytųsi taikos, nepriklausomybės ir neutralumo keliu. Tarybų Sąjunga ir Laosas pasirašė prekybos ir mokėjimų susitarimu


Estijos vyriausybės ir švedų degtukų bendrovės atstovai pasirašė sutartį, kuria Estijoj bus sudaryta degtukų bendrovė su 4.000.000 švedų kronų kapitalu. Bendrovė gauna 28 metams degtukų gamybos ir pardavimo monopolį. Estijos vyriausybė gauna iš karto 3.000.000 švedu kronų ir, be to, tam tikrą metinį pelną. Švedų degtukų bendrovė gaunanti iš Estijos garantiją: 7 milionų švedų kronų obligaciją.


Latvijos neitraliteto klausimas latvių spaudoj liečiamas gana dažnai. Tačiau ji liesdami laikraščiai daugiausia kalba apie būsimo karo galimumus ir Latvijos poziciją tuo atveju. Vienam paskutinių savo numerių „Pedeja Bridi“ įdėjo kalbama antrašte vedamąjį dėl Latvijos neitraliteto Vilniaus klausimu. To laikraščio aiški pozicija šiuo klausimu Lietuvos visuomenei jau žinoma iš senesnių jo raštų. Šis straipsnis nemažiau turtingas mintimis ir vėl ryškiai liudija mūsų draugų užuojautą Lietuvai ir gilų supratimą, kaip tas klausimas svarbus Pabaltijo santykiuose. Jis vertas pasiskaityti ištisai: „Labai sveikintinas — rašo „Pedeja Bridi“ — Lietuvos Latvijos ūkiškas bendradarbiavimas ir sutarčių sudarymas. Mes jau savo laiku kelis kartus pareiškėm viltį, kad po ūkiškų ryšių seks politiniai. Ministerio pirmininko ir užsienio reikalų ministerio H. Celminšo viešėjimas Kaune bendrai paliko labai gerą įspūdį. Tačiau ponas pirmininkas nesuprantamai yra pareiškęs Kaune Latvijos politinį rezervuotumą. Paklaustas dėl galimų Latvijos Lietuvos bendrų politinių linijų, H. Celminš atsakęs Lietuvos spaudos atstovams, kad esą įvairūs klausimai, kuriais Latvijos interesai diktuoja jai atskira padėtį. Matyt, tuo turėta galvoj Vilniaus klausimas, kuriuo Lavijos užsienio politika jau turi per tradiciją deklaruoti savo neitralitetą. „Mums, kurie jau ne kartą esam iškėlę Vilniaus reikšmę Lietuvos tautos psichologijai, yra žinoma, kad lietuviams yra tiek pat sunku įsivaizduoti Kauną nuolatine Lietuvos valstybės sostine, kaip mums negalima būtų įkalbėti, kad Latvijos metropolis kuomet nors galėtų būti Cesis. Šiuo atžvilgiu ministerio pareiškimai, matyt, reiškė asotį šalto vandens abiejų tautų ankšto susiartinimo politikos atstovams. Mes galim pamanyti, kad ministeris pirmininkas nenorėjo dar labiau praplėsti savo jau taip svarbius uždavinius Lietuvoje, kuriuos jis buvo įvykdęs su dideliu taktu ir pasisekimu. Sudaryti ankštą abiejų tautų užsienio politikos kontaktą taip pat nėra vienos dienos darbas. Bet mums atrodo, kad jau būtų atėjęs laikas diskutuoti klausimus dėl principinių pagrindų, kuriais turi susijungti abi valstybės. „Ir čia mums atrodo, kad labai nesėkminga yra Latvijos principinio užsienio politikos neitraliteto pozicija. Pirmiausia visiškas neitralumas retai kada yra naudingas. Dėl to šypsomasi iš kai kada sumanaus seimo užsienio komisijos pirmininko F. Cielenso, kurio paskutinės apžvalgos gale tas neitralitetas tabalojasi kaip koks gremėzdas rąstas. Už ji daug trumparegiškesnis tos komisijos narys A. Bergas. Antra, griežtas atsistojimas Lietuvos pusėn mus atpalaiduotų taip pat nuo nemalonių veikslios lenkų diplomatijos žygių ir rusų spaudos komentarų. „Mums atrodo, kad Latvija turėtų oficialiai deklaruoti, kad Vilniaus ir Klaipėdos klausimais Latvija pritaria tai pozicijai, kokią yra užėmus Lietuva. Dėl to, mes nieku nerizikuotume. Mums nereikėtų skelbti Lenkijai karą, bet tik padaryti diplomatiškas spaudimas. Lenkija mūs pulti niekuomet nedrįs ir jos draugingumą nupirkti pasitraukimu nuo Lietuvos mums niekuomet nebus naudinga. Ūkiška apyvarta su Lenkija mums jau dabar yra tiek nenaudinga, kad pablogėti nė kiek daugiau negali. Tokią poziciją užimdami mes jau žymiai prisiartintume prie entente cordiale. „Daug yra kalbėta apie tai, kad mes Vokietijai nieko negalį padaryti dėl jos atsisakymo mokėti karo nuostolius, nacionalsocialistų grasinimų ir sviesto įvežimo muitų paaukštinimo. Deklaruodami, kad Latvija solidarizuojasi su Lietuva Klaipėdos klausimu, mes padarytume labai naudingą spaudimą į Vokietiją ir pradėtume vaidinti vaidmenį tarptautinėj politikoj, o Tautų Sajungoj Latvijos parama Lietuvai būtu žymus morališkas argumentas. Taip pat šioj srity mes galėtume be riziko padaryti žygių, nes Vokietijos mums nėra ko bijotis. „Taigi pakeiskim savo neitraliteto poziciją Lietuvos klausimuos! Prieš tai mūsų diplomatija turi paruošti dirvą Estijoj, kad galėtų įvykti ankšta visų trijų Pabaltijo valstybių sąjunga, kuri būtų griežtai atribota nuo Lenkijos. Tuomet prasidėtų naujas, vaisingas etapas rytų Europos politikoj“.


A. Оgarkovas LKP(b) CK propagandos sektoriaus vedėjas

LKP(b) CK įpareigojo partijos politines mokyklas valsčių partinio, komjaunimo ir tarybinio aktyvo politinio lygio pakėlimo tikslu.

Partijos apskrities komitetai turi visu rimtumu įvykdyti šį nurodymą. Žinoma, šioms mokykloms turėtų vadovauti etatiniai propagandistai. Bet kadangi tokių kol kas nėra, reikia paskirti vedėjais partijos komitetų propagandos ir agitacijos skyrių darbuotojus ar labiau išsilavinusius aktyvistus, kuriems būtina prieš darbo pradžią surengti seminarus politinių mokyklų programos klausimais. Ryšium su politinių mokyklų steigimu prie LKP(b) CK nuo spalio 1 d. pradės veikti 3 mėn. propagandistų kursai. Baigusieji kursus bus išsiųsti į tuos valsčius, kur nėra vietinių politinių mokyklų vedėjų. LKP(b) CK nurodo, kad mokyklas turi lankyti vietiniai partiniai, komjaunimo ir tarybiniai aktyvistai. Politinės mokyklos skirtos žemutinės grandies darbuotojams, kurie dar nesugeba savarankiškai dirbti. Politinių mokyklų mokslo plane numatytos 82 valandos. Iš jų 58 valandos skirtos VKP(b) istorijos trumpam kursui nagrinėti ir 24 valandos skirtos nagrinėti draugo Stalino knygai „Apie Didiji Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“. VKP(b) istorijos trumpą kursą reikia dėstyti suglausta forma, trim pagrindiniais etapais: 1) Kova už bolševikų partijos įkūrimą (I—IV skyriai); 2) Bolševikų partijos kova už proletariato diktatūrą (V—VII skyriai); 3) Bolševikų partija prie valdžios (VIII—XII skyriai). Nagrinėjant draugo Stalino knygą „Apie Didįjį Tarybų Sąjungos Tėvynės karą“, politinių mokyklų vedėjai privalo išaiškinti klausytojams, kad mūsų karas su vokiečių ir japonų agresoriais buvo teisingas karas, turi iškelti tarybinės santvarkos privalumus, mūsų valstybės jėgos šaltinius, jos karinės galios ir tarptautinio autoriteto augimą, bolševikų partijos vaidmenį šioje kovoje. Labai svarbu yra teisingai nustatyti dėstymo metodą. Patartina naudoti šitokį metodą: iš pradžių vedėjas praveda 25—30 minučių pasikalbėjimą — pašnekesį, per kurį jis supažindina klausytojus su pagrindiniais temos klausimais, svarbiausiais istoriniais faktais, įvykiais ir išaiškina, kaip reikia dirbti ir kokia medžiaga naudotis. Paskui vedėjas praveda mokykloje seminarus, pašnekesius, pabrėždamas pagrindines šio etapo idėjas. Politinės mokyklos vedėjas turi įpratinti klausytojus naudotis politiniu pasaulio žemėlapiu ir sistemingai skaityti laikraščius, kuriais partijos apskrities komitetas turi aprūpinti visus klausytojus. Partijos apskrities komitetai turi rimtai kontroliuoti mokyklų darbą, jų mokslo lygį, dėstymo kokybę, užtikrinti tvirtą tvarką ir drausmę ir visokeriopai padėti klausytojams ir vedėjams.


V. MURAUSKAS TSRS Mokslų akademijos Filosofijos instituto aspirantas

Nuo pat visuomenės atsiradimo bendra žmonių veikla sukuria papročius, tam tikras elgesio taisykles, normas, kurios reguliuoja jų tarpusavio santykius. Visuma tokių istoriškai besikeičiančių elgesio taisyklių (normų), kurios nustato žmogaus santykius su kitu žmogum, o taip pat su visuomene, vadinama morale. Religijos atstovai skelbia, kad be tikybos negali būti jokios moralės. Jie tvirtina, kad religinė moralė yra bendra visiems žmonėms, tiek išnaudotojams, tiek ir išnaudojamiesiems, tinka visiems laikams ir išreiškia dievo valią. Kaipgi yra iš tikrųjų? Teisingą atsakymą į šį klausimą duoda visuomeninių mokslų duomenys. Gilioje senovėje, pirmykštėje bendruomeninėje santvarkoje buvo laikotarpis, kada moralė buvo bendra visiems žmonėms ir laisva nuo religijos įtakos. Religinės pažiūros atsirado vėliau negu moralė, nes iki tam tikro išsivystymo laipsnio pirmykščiai žmonės nemokėjo abstrakčiai mąstyti. Jų vaizduotė tuomet negalėjo pakilti aukščiau atskirų, konkrečių daiktų. Tačiau moralę jie jau turėjo, nes pirmykščio žmogaus sąmonė vis dėlto buvo pakankamai išvystyta, kad įvertintų savo ir kitų žmonių elgesį. Religinių pažiūrų atsiradimas pirmykštėje visuomenėje yra susijęs su tolesniu žmogaus mąstymo ir garsinės kalbos išsivystymu. Kuomet žmogaus mąstymas jau įstengė sukurti abstrakčias sąvokas, pirmykščio žmogaus bejėgiškumas prieš rūsčias ir nepažintas gamtos jėgas, jo galvoje gimdė mintis, kad aplinkiniuose daiktuose yra nežemiškos, antgamtinės jėgos. Taip atsirado religija - fantastinis kasdieniniame gyvenime viešpataujančių gamtos ir visuomenės jėgų atspindys žmonių sąmonėje. Religija veikė pirmykščio žmogaus moralę, nes prie realios atsakomybės už žmonių padarytus moralinių normų pažeidimus ji prijungė ir tariamą, nerealią atsakomybę prieš neva egzistuojančias antgamtines jėgas - dievus. Privatinės nuosavybės, turtinės nelygybės ir išnaudojimo atsiradimas sąlygojo perėjimą į klasinę visuomenę. Moralė, religija ir kitos visuomeninės sąmonės formos tampa klasinėmis, t. y. išreiškiančiomis tam tikrų klasių interesus. Išnaudotojiškoje santvarkoje religijos šaknys glūdi žmonių materialinio gyvenimo sąlygose. Engiamų klasių bejėgiškumas kovoje su išnaudotojais sustiprina tikėjimą į antgamtinę jėgą - dievą, kuris tariamai gali jiems padėti. Eksploatuojančiosios klasės stengiasi, kad engiamų masių elgesys atitiktų išnaudotojų interesus. Šiam tikslui jie panaudoja įvairias priemones, tame skaičiuje ir religiją. Religijos pagalba eksploatatoriai stengiasi savo klasinę moralę apsupti „dieviškumo“ skraiste. Bažnyčios tarnų lūpomis jie tvirtina, kad religijos skelbiama moralė susideda iš dievo „įsakymų“, o „įsakymai“ – tai amžinos ir nekintamos gyvenimo taisyklės, privalomos visiems žmonėms ir kurių pažeidimas užtraukia sunkią bausmę pomirtiniame gyvenime. Ko gi moko religinė morale? Kodėl būtent religija geriausiai atitinka eksploatatorių interesus ir yra jų panaudojama darbo žmonių elgesiui nukreipti išnaudotojams reikiama linkme? Religija moko, kad viskas pasaulyje yra sukurta ir vyksta dievo valia. Tuo pačiu religija pateisina išnaudojimą, sunkią liaudies masių materialinę padėtį išnaudotojiškoje visuomenėje. Neatsitiktinai Romos katalikų bažnyčios popiežius Pijus XII 1939 metais pareiškė: „dievas, kuris geraširdiškai rūpinasi viskuo, nustatė, kad labdarybės vykdymui ir vertybių patikrinimui egzistuotų pasaulyje turtingieji ir vargšai“. Religija pateisina ir remia atgyvenusią visuomeninę-politinę santvarką. Kadangi esama santvarka sukurta dievo, skelbia religiją, tai bet koks bandymas ją pakeisti yra dievo valios laužymas. Tuo pačiu religija stengiasi atitraukti darbo žmones nuo aktyvios revoliucinės kovos. Religija skelbia, kad žemiškasis gyvenimas - dievo bausmė už žmonių nuodėmes. Ji moko, kad žmogaus gyvenimas žemėje yra laikinas, kad jo tikslas yra kuo geriau pasirengti pomirtiniam gyvenimui, melstis, vykdyti bažnyčios nurodymus ir galvoti tik apie amžinus džiaugsmus aname pasaulyje. Siūlydama darbo žmonėms iliuzinę laimę danguje, religija tuo pačiu slopina žmonių kovą dėl geresnės santvarkos sukūrimo. Taip vadinamame krikščionių religijos naujajame testamente sakoma: „Kantrybe savo gelbėkite sielą savo“. Religija tvirtina, kad vargšai žymiai lengviau pateks į rojų negu turtingieji, nes kuo daugiau žmogus kenčia, tuo labiau jis išperka savo „nuodėmes“ ir priartėja prie amžinos laimės danguje. Tuo būdu, žadėdama už visas dirbančiųjų iškęstas kančias atlyginimą danguje, religija pateisina eksploatatorių daromas skriaudas. Bažnyčia dažnai pabrėžia, kad religinei moralei yra būdingas humanizmas, visuotinė žmonių meilė. Ką gi iš tikrųjų reiškia religinės moralės humanizmas? Religija moko, kad darbo žmonės turi būti paklusnūs, mylėti visus, tame skaičiuje ir savo išnaudotojus. Toks mokymas išreiškia viešpataujančių klasių interesus, nes jis slopina liaudies masių neapykantą skriaudėjams, mažina jų kovingumą. Religinės moralės humanizmas klasinės visuomenės sąlygomis yra veidmainiškas, apsimestinis. Istorijos faktai rodo, kad religijos šalininkai visada pateisindavo karus, žmonių kankinimą, deginimą ant laužo, jeigu tik tai buvo naudinga išnaudotojams. Pavyzdžiui, viduramžių laikais religinė moralė pateisindavo Kryžiuočių ordino vykdomus žiaurius karo žygius į Lietuvą. Visa eilė kitų religinės moralės teiginių tiesiogiai išreiškia išnaudotojiškų klasių pažiūras. Pavyzdžiui, visos religijos moterį laiko žemesniu padaru. Šis religijos teiginys atspindi išnaudotojiškų klasių pažiūras į moterį, kaip į beteisę, ujamą būtybę. Jei paimsime religinės moralės pažiūrą į darbą, tai, iš vienos pusės, religija moko, kad darbo žmonės stengtis gerai dirbti (tai naudinga eksploatatoriams), o iš kitos pusės, išreikšdama išnaudotojų pažiūras į fizinį darbą, kaip į žeminantį dalyką, - ji skelbia, kad darbas yra dievo bausmė, prakeikimas už pirmųjų žmonių nuodėmes. Religinė moralė nuo pat savo atsiradimo keitėsi, keičiantis visuomenės materialinio gyvenimo sąlygoms. Vergvaldinėje santvarkoje religinė moralė išreiškė vergvaldžių klasės interesus, feodalinėje - feodalų, kapitalistinėje - kapitalistų. Visoms šioms santvarkoms bendra yra tai, kad jose gamybinių santykių pagrindą sudaro privatinė gamybos įrankių ir priemonių nuosavybė, egzistuoja išnaudojimas. Religija, kuri atspindėdavo ekonominius visuomenės santykius, visais laikotarpiais pateisindavo eksploatacijos sistemą išnaudotojiškoje santvarkoje. Jeigu išnaudotojiškoje visuomenėje bažnyčia yra viešpataujančių klasių įrankis, kuris panaudojamas pavergti darbo žmonėms, tai socialistinėje visuomenėje, kur likviduotos eksploatacinės klasės, religija, jos moralė nėra kurių nors socialinių grupių įrankis. Tačiau religinės moralės liekanos kai kurių tarybinių žmonių sąmonėje atneša tam tikrą žalą, trukdo mums kurti komunistinę visuomenę. Religinė moralė moko tikinčiuosius ne aktyviai kovoti už laimę šioje žemėje, bet pasyviai laukti dievo malonės. Religija neskatina siekti žinių. Religinės moralės pažiūra į darbą, kaip į dievo bausmę, trukdo auklėti darbo žmones komunistinės pažiūros į darbą dvasia, o tuo pačiu – kelti darbo našumą. Pažiūra į moterį, kaip į žemesnį padarą, ypač kliudo kovoti su kapitalizmo liekanomis šeimoje, pilnutinai įgyvendinti moters lygiateisiškumą. Komunistinė moralė yra giliai priešinga religinei. Gimusi kapitalistinės santvarkos sąlygose, kaip veiksmingas ginklas darbininkų klasės rankose už senosios buržuazinės santvarkos nuvertimą, ji moko darbo žmones aktyviai kovoti už eksploatacijos panaikinimą ir naujos, beklasės visuomenės sukūrimą. Visa tai, kas tarnauja šiai kovai, atitinka kilnios komunistinės moralės reikalavimus. Komunistų partija, vesdama kovą už beklasės visuomenės sukūrimą, ugdo darbo žmonėse, tarybiniame jaunime pagrindinius komunistinės moralės principus - kolektyvizmą, internacionalizmą, tarybinį patriotizmą ir socialistinį humanizmą.


HELSINKIS. rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Šiandien respublikos prezidentas U. Kekonenas priėmė ministrų A. Helmineno, H. Kiutios, K. Titu, I. Karviko, A. Pakaneno ir A. Karjalaineno atsistatydinimą ir į jų vietą paskyrė naujus vyriausybės narius. Šiandien socialdemokratų partijos parlamentinė frakcija pareiškė, kad ministrai-socialdemokratai vyriausybėje neatstovauja socialdemokratų frakcijai. Kaip praneša Suomijos telegramų biuras, respublikos prezidentas U. Kekonenas šiandien vakare priėmė ministrą pirmininką V. Sukselaineną. Prezidentas pažymėjo, kad nauji rinkimai, jo nuomone, nebūtų pageidautini. Jis pasisakė už vyriausybės pagrindo išplėtimą, kuris įgalintų su parlamento daugumos parama imtis reikalingų priemonių užkirsti kelią ekonominiam sustingimui. Šiandien reorganizuota Suomijos vyriausybė tebėra, kaip ir anksčiau, mažumos vyriausybė, nors jos parlamentinis pagrindas šiek tiek išplėstas. Dabar ji gali remtis socialdemokratų partijos deputatais, kurie sudaro šioje partijoje opoziciją.


Kaip praneša Paryžiaus laikraščiai, vakar, Nacionalinės studentų sąjungos raginimu, įvyko didelis visų šalies universitetų studentų streikas. Tai jau antras studentų streikas per pastaruosius 9 mėnesius. Paryžiuje įvyko masinė demonstracija, kurios metu studentai reikalavo iš vyriausybės asignuoti lėšas naujoms mokymo patalpoms statyti, atidaryti naujas studentų valgyklas, pagerinti stipendijų išdavimo padėtį. Sorbonos (Paryžiaus universitetas) kieme įvyko masinis studentų mitingas, kuriame kalbėjo daug oratorių, griežtai kritikavusių dabartinę aukštojo mokslo padėtį Prancūzijoje. Kaip pažymi demokratinė spauda, Prancūzijos studentai gyvena nepaprastai sunkiomis sąlygomis; tik 17 procentų jų gauna stipendiją, kuri, deja, esant dabartiniam pragyvenimo brangumui, gana menka. Daugelis studentų net negali nusipirkti reikalingų vadovėlių. Užsiėmimai vyksta sunkiomis sąlygomis. Auditorijos perpildytos. Prancūzijos studentų streikas, rašo „Jumanitė”, yra naujas įrodymas, kad studentija visai nepatenkinta politika, kuri šiuo metu vykdoma šalyje.


JAV valdančiųjų sluoksnių vykdoma provokacijų politika vėl rimtai paaštrino tarptautinę padėtį. Ši kartą taikai pavojingų veiksmų objektu pasirinkta revoliucinė Kuba. JAV kongrese ir reakcinėje spaudoje varoma pašėlusi kampanija prieš Kubą. Isterijos karštyje kai kurie pernelyg karingi senatoriai ir kongresmenai reikalauja Kubos karinės blokados, tiesioginės ginkluotos intervencijos. Šiomis dienomis JAV prezidentas paprašė kongresą leisti pašaukti į JAV ginkluotąsias pajėgas 150 tūkstančių atsarginių. Vakar „Pravdoje“ paskelbtame TASS-o pareiškime pabrėžiama, kad JAV vyriausybės provokacijos gali įstumti pasaulį į visuotinio pasaulinio termobranduolinio karo katastrofą. Savo agresyvius veiksmus reakciniai JAV sluoksniai mėgina pateisinti tuo, kad, esą, priemonės, kurių imasi Kuba savo gynybai stiprinti, sudarančios grėsmę… Jungtinių Valstijų saugumui. Šis absurdiškas prasimanymas buvo JAV vyriausybei pretekstas pasiūlymui sušaukti Amerikos valstybių organizacijos užsienio reikalų ministrų pasitarimą, kuriame jos tikisi įtraukti kai kurias Lotynų Amerikos šalis į savo provokacijas prieš Kubą. Kam nežinoma, jog Kubos respublika priversta stiprinti savo ginkluotąsias pajėgas tik todėl, kad jai gresia Amerikos intervencijos pavojus, kad jai jau ne kartą teko atremti Amerikos samdinių atakas iš svetur ir šalies viduje. JAV kongrese puikiai žinoma, kad Kubos gynybinės priemonės nesudaro jokios grėsmės niekam, nebent tiems, kurie išdrįs ją užpulti. Amerikos imperialistus įpykino tai, kad jų organizuota ekonominė revoliucinės Kubos blokada nuėjo niekais dėl broliškos pagalbos, kurią suteikė kubiečių tautai Tarybų Sąjunga ir kitos socialistinės šalys. Amerikos reakciją baugina ne ginklai, kuriuos kubiečiai gavo savo šalies gynybai, o jų revoliucinė dvasia, kuri daro įtaką toli už Kubos ribų. Kreipdamasis į jaunuosius kubiečius, N. Chruščiovas kalbėjo: „KUBA – LAISVA ŠALIS, KURI IŠSIKOVOJO NEPRIKLAUSOMYBĘ IR IŠVIJO AMERIKOS IMPERIALIZMO STATYTINIUS. TAČIAU JŪS ESATE GALINGIAUSIOS IMPERIALISTINĖS VALSTYBĖS PAŠONĖJE. IMPERIALIZMAS NEGALI NURIMTI, KAI VIRŠUM LAISVOS KUBOS ŽEMĖS PERGALINGAI PLEVĖSUOJA KUBOS VĖLIAVA, KURIĄ IŠKĖLĖ FIDELIO KASTRO VADOVAUJAMA Amerikos karinis jūrų laivynas atviroje jūroje tikrintų“ į Kubą plauklančius laivus. Tačiau seniai praėjo tie laikai, kai jūrose nebaudžiami siautėdavo piratai. Prekyba tarp nepriklausomų valstybių – tai jų vidaus reikalas, o tiems, kurie mėgina kištis į reikalą, kažką „tikrinti“, ir dar jėga, galima tik pasakyti: nekiškite nosies, kur nereikia. Kai dėl veidmainiškų Amerikos reakcijos klyksmų apie Tarybų Sąjungos pagalbą stiprinant Kubos gynybą, tai rėksniams fariziejams vertėtų pasižiūrėti į savo pačių karines bazes, įrengtas už tūkstančių mylių nuo JAV, kurios tomis bazėmis apsupo Tarybų Sąjungą ir kitas socialistines šalis. Visam pasauliui žinoma, kad į tas bazes Jungtinės Valstijos tiekia visų rūšių ginkluotę, taip pat ir raketinį-branduolinį ginklą. Amerikos kariniai jūrų laivynai šeimininkauja daugelyje jūrų, sudarydami grėsmę daugelio tautų saugumui. Išeina, kad JAV gali ginkluoti bet kurią pasaulio šalį, ir, be to, agresyviais tikslais, laikyti savo karo laivus prie svetimų krantų, o kitiems jos nepripažįsta teisės užsitikrinti saugumą ir stiprinti gynybinę galią. Kitais žodžiais, JAV valdantieji sluoksniai pretenduoja į niekuo neribotas privilegijas tarptautiniuose santykiuose, nepripažindami pagrįstų teisių kitiems. Ne, ponai, metas pripažinti visoms šalims lygias teises. Tiems nevykėliams Jungtinių Valstijų malbrukams, kurie vis dar gyvena tolimomis nuo tikrovės svajonėmis apie tariamą karinį Amerikos karo mašinos pranašumą, metas atsikvošėti. Jiems metas suprasti, kad jie gyvena pasaulyje, kur mėginimai jėga primesti savo valią kitiems nebegali būti sėkmingi, nes jėgų santykis seniai pasikeitė imperialistų nenaudai. „MES SAKĖME IR KARTOJAME, – sakoma TASS-o pareiškime, – KAD JEIGU BUS SUKURSTYTAS KARAS, JEIGU AGRESORIUS UŽPULS VIENĄ AR KITĄ VALSTYBĘ IR ŠI VALSTYBĖ KREIPSIS PAGALBOS, TARYBŲ SĄJUNGA GALI IŠ SAVO TERITORIJOS SUTEIKTI PAGALBĄ BET KURIAI TAIKINGAI VALSTYBEI, IR NE TIK KUBAI. IR TEGUL NIEKAS NEABEJOJA, KAD TARYBŲ SĄJUNGA TOKIĄ PAGALBĄ SUTEIKS, KAIP 1956 METAIS JI BUVO PASIRENGUSI SUTEIKTI KARINĘ PAGALBĄ EGIPTUI ANGLIJOS -PRANCŪZIJOS-IZRAELIO AGRESIJOS SUECO KANALO RAJONE METU… TARYBŲ SĄJUNGOS VYRIAUSYBĖ NORĖTŲ ATKREIPTI DĖMESĮ Į TAI, JOG DABAR NEGALIMA UŽPULTI KUBOS IR TIKĖTIS, KAD UŽ TĄ UŽPUOLIMĄ AGRESORIUS BUS NENUBAUSTAS. JEIGU TOKS UŽPUOLIMAS BUS ĮVYKDYTAS, TATAI BUS KARO PRADŽIA”. Būdama ištikima savo taikingai politikai, Tarybų Sąjunga nesiims daryti ko nors panašaus į aktą, kuriuo būtų atsakoma į 150 tūkstančių atsarginių pašaukimą Jungtinėse Amerikos Valstijose, tuo labiau, kad esant šiuolaikinėms raketinio-branduolinio karo priemonėms, tai negali turėti rimtos karinės reikšmės. Tačiau mes negalime nesiskaityti su faktais, iš kurių matyti, kad Jungtinės Valstijos ruošia agresiją. Tarybų Sąjungos vyriausybė, sakoma TASS-o pareiškime, laiko savo pareiga susidariusiomis aplinkybėmis būti budriai ir pavesti Tarybų Sąjungos gynybos ministrui, Tarybinės Armijos vadovybei imtis visų priemonių, kad mūsų Ginkluotosios Pajėgos būtų visiškai paruoštos kovos veiksmams. Tarybų Sąjungos vyriausybė kreipėsi į mūsų liaudį, ragindama ją, kad ir toliau ji dirbtų taip pat sėkmingai, kaip dirba šiuo metu. Karštai atsiliepdami į šį kreipimąsi, tarybiniai žmonės dar plačiau vysto socialistinį lenktyniavimą, naujais darbo laimėjimais stiprina Tėvynės galią. Kartu TSRS vyriausybė ragina Jungtinių Valstijų vyriausybę veikti protingai ir nesiimti veiksmų, kurie veda į karą. Tarybų Sąjunga dar kartą tiesia Jungtinėms Valstijoms draugystės ranką. Išspręsti branduolinio ginklo bandymų nutraukimo klausimą, Vokietijos taikos sutarties problemą, užmegzti normalius santykius tarp JAV ir Kubos, respublikos – štai ką reikia padaryti, norint pašalinti iš tarptautinės padėties „šaltojo” karo antsluoksnius. Ryžtingai remdami savo vyriausybę, kuri deda visas pastangas užtikrinti taiką, tarybiniai žmonės ragina visas tautas pasmerkti agresyvias užmačias, neleisti imperialistams sukelti karą. Agresoriai įspėti: tas, kas pasės vėją – plaus audrą. Tautų uždavinys užkirsti imperialistams kelią į avantiūras, bendromis pastangomis užtikrinti tvirtą, nesutrikdomą taiką mūsų planetoje. RUGSĖJO 13 D. „PRAVDOS“ VEDAMAS


Daugelį nepriklausomos Lietuvos įstatymų beleidžiant, įstatymų ledėjų galvose vyravo tarptautinio pobūdžio idėjos. Todėl netenka stebėtis, kad pradžios mokyklų įstat. kalbama apie auklėjimą valstybingumo ir tėvų konfesijos dvasioje, bet visai nenumatytas tautinis auklėjimas. Matyti, įst. leidėjams neatėjo mintis, kad be tautinio auklėjimo auklėjimas valstybingumo dvasioj beveik nustoja savo prasmės. Nes tik savo krašto, tėvynės pažinimu ir meile paremtas valstybingumas tikrai bus tvirtas. Šiandien, kada primeni tautinį auklėjimą, tai yra tokių, kurie norėtų pasišiaušti prieš jį, sakydami, kad po tuo vardu slepiasi kažkas kita. Mat, kas nori griežtai išlaikyti opozicišką „košerą”, tas iš tolo bijo tų žodžių, kurie prasideda skiemeniu „tau”. Tačiau tie, kurie dirba grynai pedagogikos darbą, gyvai jaučia mūsų mokyklose tautinio auklėjimo trūkumą. Ir štai pradžios mokyklų inspektoriai savo neseniai įvykusiame suvažiavime labai gyvai šį klausimą svarstė. Kas gi yra tautinis auklėjimas? Laikraščio straipsny į tokį klausimą plačiai atsakyti negalima. Bet reikia tik pastebėti, kad visiškai be pagrindo kai kas mano ar bent kitiems bando įkalbėti, esą, tautinis auklėjimas būtų ne kas kita, kaip nesveiko nacionalizmo ar fašizmo skiepijimas. Šitoks tvirtinimas yra jei ne bloga valia, tai vien tik nesusipratimas. Tautinio auklėjimo pagrinde yra savojo krašto praeities, dabarties, ateities galimumų, gerųjų pusių ir silpnybių pažinimas. Svarbiausi tautinio auklėjimo tikslai yra įskiepyti savojo krašto meilę, jo reikalų supratimą ir norą jam dirbti. Daugumas mūsų pedagogų supranta ar bent nujaučia šitokio auklėjimo reikalingumą, bet nemaža yra dar tokių, kurie nelabai težino, iš kurio galo šį darbą pradėjus. O ir tie, kurie ir supranta, kaip tai turėtų būti daroma, neturi tam darbui tinkamų priemonių — vadovėlių. Dar ir šiandien pas mus tenka dirbti su tokias vadovėliais, kuriuose daugiau Anglijos ar Danijos vaizdelių, nei Lietuvos. Tiesa, jau bandoma į vadovėlius dėti žymiųjų Lietuvos veikėjų atvaizdai ir straipsneliai apie juos, bet šiame darbe nematyti ryškios sistemos. Vadovėlių klausimu reikės susirūpinti iš esmės. Juk reikia, kad tautiniam auklėjimui taikomas vadovėlis ir visais kitais atžvilgiais būtų tobulas, atitiktų visus pedagogikos ir metodikos reikalavimus. Tik tada vadovėlis gali būti mielai vartojamas ir mokyklose įsigalėtų. Mokytojui turint tinkamą vadovėlį, kuris būtų visais atžvilgiais gerai pritaikytas tautiniam auklėjimui, net ir nepakankamai pasiruošusiam bus nesunku orientuotis ir savo iniciatyvos parodyti. Vadinasi, pirmas dalykas, kurį tautinio auklėjimo siekiant reikia sutvarkyti, tai vadovėliai. Gal būt, būtų sveika sutelkus visų mūsų žymesniųjų pedagogų, kuriems ir tautinis auklėjimas rūpi, talką šiam reikalui sutvarkyti. Betvarkant vadovėlių klausimą, nemažiau reikia per inspektorius ir pedagoginius žurnalus instruktuoti mokytojus apie tautinį auklėjimą. Įstatymų leidėjų užmirštas tautinis auklėjimas lig šiol, vos paskutiniaisiais metais plačiau tepastebimas, buvo varomas tik uolesnių mokytojų iniciatyva. Laikas jau šį darbą plačia vaga pradėti.


TASS-o koresp. M. Panšinas praneša: Kas teisia Vokietijos patriotus procese prieš Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimą? Šis klausimas šiandien atvirai suskambėjo teismo salėje. … Vos tik teisėjai pasirodė posėdžių salėje, iš žiūrovų eilių pakilo pagyvenęs darbininkas ir pareiškė, kad teisėjas Verneris, pirmininkaująs procesui, buvo Hitlerio partijos ir SA narys ir kad 1936 metais jis parašė disertaciją, šlovinančią Hitlerio režimą. Po 40 minučių pertraukos advokatas Hamanas, kuris procese, atstovauja Nacizmo laikais persekiotų asmenų susivienijimui, pasiūlė teismui pertraukti procesą 3–4 dienoms, kad NLPAS prezidiumas galėtų galutinai išspręsti klausimą, ar jis reikalaus, kad teisėjas Verneris būtų nušalintas pateiktų kaltinimų pagrindu. Prieš šį pasiūlymą tuojau pat stojo VFR valdžios atstovas advokatas Roisas. Bet Bonos advokato manevras nepavyko. Susirinkusieji salėje ne kartą pertraukė jo kalbą pasipiktinimo šūksmais. Todėl pirmininkaujantis buvo priverstas vėl paskelbti pertrauką. Pasitaręs su teismo nariais, jis pranešė, kad procese skelbiama pertrauka iki gruodžio 7 d. Darbininkas, kuris šiandien teisme demaskavo nacistinę teisėjo Vernerio praeitį, vardu Augustas Baumgartė. Jis į Vakarų Berlyną atvyko iš Hanoverio. Kalbėdamasis su korespondentais, Baumgartė pareiškė, kad Hitlerio viešpatavimo laikais jis 12 metų kalėjo fašistinėse koncentracijos stovyklose. 1957 metais VFR valdžia jį už politinius įsitikinimus buvo įkalinusi pustrečių metų. Žinau, pareiškė Baumgartė, kad, grįžęs į Hanoverį, vėl būsiu persekiojamas už šios dienos pareiškim


Hitlerinė Vokietija rieda į pražūtị. Maršalu Žukovo, Rokosovskio, Konevo ir Tolbuchino kariuomenės geležinėmis replėmis triuškina ir naikina hitlerines armijas, skindamos kelią mūsų pergalės vėliavoms į Berlyną. Nepaprasti Raudonosios Armijos laimėjimai kovoje su vokiškaisiais grobikais buvo atsiekti todėl, kad savąją kariuomenę pasiaukojančiu darbu rėmė visas tarybinis užnugaris, kad sutvirtėjusi Tėvynės karo eigoje tarybinių tautų draugystė nepaliaujamai įkvepia plačiosios tarybų šalies dirbančiuosius vis naujiems ir naujiems žygdarbiams. Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti. Tačiau draugas Stalinas mus moko, kad pergalė niekuomet neateina pati. „Dėl to reikia atsiminti, kad juo arčiau mūsų pergalė, juo didesnis turi būti mūsų budrumas, juo stipresni turi būti mūsų smūgiai priešui“ (Stalinas). Tarybų šalies dirbantiesiems vado žodžiai yra kovos ir veikimo programa. Ir galingą Raudonosios Armijos karių žygiavimą į vakarus visuomet lydėjo našus ir didvyriškas viso užnugario darbas. Mūsų krašto darbininkai paleido veikti eilę fabrikų bei įmonių, atstatė tiltus, nugalėjo daug karo meto sunkumų, didindami gamybą fronto ir krašto reikalams. Išsivysčiusių socialistinių lenktynių pasėkoje išaugo eilė pasižymėjusių darbininkų. Ne vien Vilniaus „Ūdros“ kailių fabrikas pelnytai didžiuojasi savo darbininkais stachanoviečiais — dušimtininkais kailininkais drg. Č. Laišiu ir drg. I. Trubovičium, falcininku drg. Chotkevičium, tempėju drg. Žiuromskiu. Nemaža yra provincijoj įmonių, kuriose pasižymėję darbininkai kelia savo kolektyvus prie naujų laimėjimų. Antai, neseniai Kauno trikotažo fabrikų darbo kolektyvai jau įsijungė į savitarpio socialistinį lenktyniavimą tarp cechų, brigadų ir atskirų darbininkų, — kurių pasėkoje pakilo darbo našumas. Trikotažo fabrike „Pašvaistė“ stachanovietės dušimtininkės drg. drg. Žuromskaitė, Zavanskaitė, Čeilikaitė, Binkienė ir Vytautaitė kasdien atlieka darbo normą 200%. Į priešgegužinį socialistinį lenktyniavimą jau įsijungė Valst. Statybinių Medžiagų Pramonės Tresto Nr. 1 įmonės: Petrašiūnų „Bituko“, tolio ir ruberoido, Palemono, Sargėnų, Garliavos ir Rokų plytinių bei Kauno koklinės darbininkai, tarnautojai ir inžinieriai, kurie įsipareigojo iki Gegužės Pirmosios viršyti gamybinį planą, o be to, įvykdyti ir kitus įsipareigojimus. Partinių, komjaunimo ir profsąjunginių organizacijų užduotis yra dar smarkiau išplėsti socialistinį lenktyniavimą, kad nebūtų nei vienos įmonės, kuri savo bare nekovotų dėl garbingo Gegužės Pirmosios paminėjimo. Organizuojant socialistinį lenktyniavimą, svarb yra statyti konkrečius uždavinius kiekvienam darbininkui, meisteriui ar inžinierių bei technikų personalui, nurodant konkrečiai darbų apimtį ir įvykdymo terminus. Iš pavienių darbo kolektyvo pastangų susidaro viso cecho laimėjimai, o cechų pavyzdingas darbas nulemia visos įmonės greitesnį plano įvykdymą. Plečiant socialistinį lenktyniavimą, svarbiausias dėmesys turi būti atkreiptas į darbo našumo pakėlimą. Padedant kitiems darbininkams įsisavinti įmonės pirmūnų darbo metodus ir jų patyrimą, kruopščiai ir sąžiningai mokant naujų darbų, įtraukiant į gamybinį procesą ir moteris, kasdien rūpinantis visų dirbančiųjų profesinio įgudimo pakėlimu — bus sudarytas tvirtas pagrindas nepertraukiamam darbo našumo kilimui. Kiekvienas darbo kolektyvas turi sekti „Ūdros“ ir „Pašvaistės“ stachanoviečių — dušimtininkų pavyzdžių, kiekviena įmonė turi kovoti, kad jos dirbančiųjų tarpe atsiras stachanoviečiai trysšimtininkai. Kad socialistinio lenktyniavimo pasėkoje būtų atsiekti didesni laimėjimai, partinės, komjaunimo ir profsąjunginės organizacijos, o taip pat ir įmonių vadovai turi sistemingai tikrinti priimtųjų įsipareigojimų vykdymą, kontroliuoti lenktyniavimo eigą, nuolat atžymint „Garbės lentoje“ pasiektus pirmūnų darbininkų laimėjimus, kaip pavyzdį visam kolektyvui, plačiai išpopuliarizuojant juos sieniniuose laikraščiuose ir apskričių spaudoje. Besiartinančią Gegužės Pirmąją sutiksime naujais gamybiniais laimėjimais, kad mūsų šaunioji armija trenktų dar didesnius smūgius priešui, priartindama galutinės pergalės dieną.


Tautų S-ga sausio mėn. sesijoj turi daug svarbių klausimų;Darbotvarkėj ir liečią Lietuvą klausimai

Šveicarų telegramų agentūra praneša, kad 62 Tautų Sąjungos Tarybos sesija prasidės Ženevoj sausio 19 d., Vokietijos atstovui pirmininkaujant. Provizorinėj darbo tvarkoj yra apie 30 klausimų apsvarstyti. Nusiginklavimo ir saugumo srity Taryba turi susipažinti su prirengiamosios nusiginklavimo komisijos baigiamuoju raportu ir su jos išdirbtu konvencijos projektu. Be to, ji turi nustatyti pasaulinės nusiginklavimo konferencijos sušaukimo datą ir patikrinti jos prirengimą. Toliau turi būti padarytas nutarimas dėl kitos sesijos atskiros komisijos ginklų, amunicijos ir karo medžiagos gaminimo kontrolei ir skelbimui. Be to, Taryba turi išrinkti narius komisijai apsvarstyti konvencijos projektui sustiprinti priemonėms karui sukliudyti. Šita komisija yra, kaip žinoma, įsteigiama paskutinio Tautų Sąjungos plenumo nutarimu. Politinėj srity Taryba turi apsvarstyti du klausimus, liečiančius lietuvių lenkų santykius. Vienas klausimas pareina iš susisiekimo ir tranzito komisijos raporto apie galimus susisiekimo laisvės pasunkinimus dėl dabartinio šitų santykių stovio ir apie priemones, kurių turėtų būti imtasi šitai padėčiai likviduoti. Antras klausimas liečia lietuvių lenkų pasitarimus ramumui ir tvarkai įgyvendyti administracijos palinijy. Taryba jau praėjusį rugsėjį pareiškė noro būti supažindinta su šių pasitarimų eiga. Toliau Taryba turi apsvarstyti juridinio ir finansinio pobūdžio klausimų, kurie liečia Klaipėdos kraštą. Mažumų apsaugos srity, be eilės peticijų, liečiančių mažumų apsaugą Aukštojoj Silezijoj, Taryba turi apsvarstyti vokiečių vyriausybės notas dėl vokiečių mažumos padėties lenkų Aukštosios Silezijos, Poznanės ir Pamario vaivadijose. Toliau Taryba užsiims mandatų komisijos darbais. Techniškoj srity Taryba turi susipažinti su daviniais antrosios konferencijos bendrai ekonominei akcijai pradėti. Ši konferencija, kaip žinoma, posėdžiavo Ženevoj praėjusį lapkritį. Toliau Taryba priims raportus apie ekonominės ir finansinės komisijų darbus. Pagaliau Taryba apsvarstys galutinius opiumo komisijos nutarimus dėl narkotikų gamybos ir prekybos suvaržymo, taip pat kvotos komisijos raportą apie opiumo prekybos kontrolę Rytų Azijoj ir nuolatinės centralinės opiumo komisijos raportą. Taip pat turės būti apsvarstytas statuto projektas tarptautinei pabėgėlių įstaigai, kurią įsteigti buvo nutarta 11-me Tautų Sąjungos plenume.


DERYBOS DĖL KARIUOMENĖS IŠVEDIMO IŠ MOLDOVOS

Vakar Kišiniove turėjo prasidėti antrasis derybų turas dėl Rusijos 14-osios armijos išvedimo iš rytų Moldovos. Informacijos agentūrų duomenimis, derybos bus sunkios, ir artimiausiu laiku, matyt, kariuomenės išvedimo grafikas nebus paskelbtas.


Atidarydamas vakar Lietuvos Lenkijos konferenciją prof. Voldemaras pasakė tokią kalbą: „Pone Ministeri, Ponios, Ponai, Man tenka ypatinga garbė atidaryti lietuvių lenkų konferenciją. Maloni pareiga yra man, pirmiausia, padėkoti miesto valdžiai už puikų priėmimą ir už palengvinimus, kuriuos ji mums suteikė mūsų darbų organizavime. Šiandien čia atsidarančioji konferencija patraukia viso pasaulio dėmesį, nes viso pasaulio civilizuotos valstybės pavargo nuo nesaugios padėties, kurioj jis gyvena nuo didžiojo karo. Mūsų uždavinys yra labai didelis; mums tenka patikrinti taika tarp Lietuvos ir Lenkijos, nes neramumai šioj Europos daly galėtų rimtai atsiliepti kitose valstybėse. Todėl tai Tautų Sąjunga, kuri užsibrėžė didįjį uždavinį patikrinti pasaulio taiką, sumažindama tautų apsiginklavimą ir, kas svarbiau, pašalindama konfliktų priežastis, išsprendžiant juos taikingais būdais, susirūpino lietuvių lenkų konfliktu nuo savo pirmos egzistavimo dienos Pamėginus visa pilnuma išspręsti lietuvių lenkų konfliktą – pastangos, kurios, deja, žlugo – Tautų Sąjunga rekomendavo Lietuvai ir Lenkijai taip sutvarkyti savo santykius, kad būtų apsaugota taika. Taigi, mes dirbsim taikos saugumui. Po buvusiųjų pastangų nepasisekimo, mūsų uždavinys yra kuklesnis. Mes nepasižadėjom ieškoti galutinių sprendimų, bet nustatyti taikingą sugyvenimą tarp abiejų valstybių. Aš įsitikinęs, kad reikalingos geros valios mūsų darbams iki sėkmingo galo atvesti yra tiek lenkų, tiek lietuvių delegacijose. Vien šia sąlyga galima tikėtis pasiekti gerų rezultatų. Laukdamas to ir turėdamas gerų vilčių, aš skelbiu lietuvių lenkų konferenciją atidarytą. Po ministerio pirmininko kalbos, paskaitytos iš rašto, taip pat iš rašto paskaitė Lenkijos užsienių reikalų ministeris p. Zaleskis.


KALKUTA, gruodžio 25 d. (TASS-ELTA). Šiomis dienomis Kalkutoje atidaryta paroda tema: „Aukštasis mokslas Tarybų Sąjungoje“. Atidarant parodą dalyvavo miesto meras prof. Ghošas. Kalkutos gyventojai labai domisi paroda. Ją kasdien aplanko daugiau kaip 5 tūkstančiai žmonių. Daugelis lankytojų palieka įrašų knygoje susižavėjimo kupinus atsiliepimus.


Būsią nutraukti santykiai? ,,Berliner Tageblatt“ žiniomis iš Belgrado, Italija mananti tuojau po Nettuno sutarčių (tarp Italijos ir Albanijos) ratifikavimo išprovokuoti diplomatinį incidentą su Pietųslavija, kad galėtų su ja nutraukti santykius. Kartu su tuo Italija ruošiantis paskelbti muitų uniją tarp Italijos ir Albanijos. Italija tuo būdu norinti atsiekti visiškos Albanijos priklausomybės nuo Italijos ir patikrinti sau karo pozicijas ties Albanijos Pietųslavijos siena. Sąryšy su tuo Pietųslavijos politinės sferos labai rimtai įvertina susidariusią padėtį ir laukia dar didesnio santykių pablogėjimo su Italija. Krizis, kurį dabar pergyvena Italijos Pietųslavijos santykiai, yra rezultatas konflikto, į kurį suėjo abi valstybės, kovodamos dėl įtakos Balkanuose. Italija, atsistojus prie vairo Mussolini, ėmė varyti aktingą ekspansijos politiką, ieškodama naujų teritorijų savo gyventojų prieaugliui ir naujų rinkų savo pramonės gaminiams. Albanija yra gausinga nenaudojamais ligšiol gamtos turtais, kaip antai įvairiais metalais ir mineralais, kas Italijai yra nepaprastai svarbu. O Albaniją verčia ieškoti italų globos nedraugingų jos atžvilgiu kitų Balkanų valstybių politika. Taip tad italų albanų artėjimas šiuo tarpu yra visai suprantamas.


Pasak šalies Liaudies fronto atstovo, vakar rytą armėnų pajėgos raketomis apšaudė Armėnijos Agdamo miestą ir kaimus, esančius Kalnų Karabacho pasienyje: 5 žmonės žuvo, sugriauta daugiau kaip 20 pastatų. O prieš tai naktį armenų smogikai paleido dešimt NVS karininkų, kurie buvo pagrobti kaip įkaitai praėjusį sekmadienį.


JAV kongreso narių pasisakymai prieš antitarybinę propagandą

Trys žymūs demokratų partijos veikėjai ir vienas respublikonų partijos veikėjas, kalbėdami atstovų rūmuose diskusijų dėl Breton-Vudzo konferencijoje padarytųjų pasiūlymų metu, atžymėjo Tarybų Sąjungos laimėjimus ir pasmerkė antitarybinę propagandą. Atstovų rūmų įstatymų projektų komisijos pirmininkas demokratas Sebetas (nuo Ilinoiso štato), atsakydamas į izoliacionistų prasimanymus apie tai, kad Tarybų Sąjunga reikiamai nedalyvaujanti tarptautiniame valiutiniame fonde, pareiškė, jog izoliacionistai, mėginantieji sukelti trynimąsi tarp Tarybų Sąjungos ir Jungtinių Valstybių, paniekina gyvybinius Jungtinių Valstybių interesus. Sebetas pareiškė: „Aš manau, kad jeigu izoliacionistai atsižvelgtų į šalies interesus, tai jie liautųsi kritikavę Rusiją“. Atstovų rūmų narys demokratas Petmenas (nuo Teksaso štato), atsakydamas į reakcinio atstovų rūmų nario respublikonų atstovo Semnerio (nuo Ilinoiso štato) antitarybinius šmeižtus, pareiškė: „Aš nenoriu eiti į bet kurią kovą prieš Rusiją, turėdamas galvoje, ką ji padarė praeityje visam pasauliui, o taip pat ir Jungtinėms Valstybėms, išgelbėti“. Petmenas apgailestavo, kad kasdien daromi pareiškimai, siekiantieji sukelti nesantaiką ir skilimą dviejų didžiųjų sąjungininkų tarpe. Atstovų rūmų nario demokrato Autlendo (nuo Kalifornijos štato) pareiškimu, priešiška kritika Tarybų Sąjungos adresu spaudoje, per radiją ir t. t., daro didžiausią žalą visuotinio saugumo organizavimui. Atstovų rūmų narys respublikonas Bolduinas (nuo Nju-Jorko) taip pat pasmerkė įvairius pareiškimus, siekiančius, sukelti priešišką nusistatymą Tarybų Sąjungos atžvilgiu. Jis pareiškė, kad tokie pareiškimai „yra Amerikos ir Amerikos jaunimo interesų išdavimas“. Bolduinas pasakė, kad žmonės, stojantieji prieš tarptautinę vienybę, dirba nepaprastai juodą darbą. „Kiekvieną kartą, — pridūrė jis, — kai kildavo pasaulinis karas, į Rusiją buvo įsiveržiama. Aš netikiu, kad dabar būtų bet kurių šansų tam, jog Rusija nori įsiveržti į Europą, ir aš, kaipo amerikietis, esu pasiryžęs bendradarbiauti su Rusija visuotinei taikai užtikrinti. Kiekvienas, kuris turi vaikų, galvoja taip pat“.


TOKIO, birželio 11 d. (TASS-ELTA). Amerikos kareiviai toliau siautėja Jungtinių Valstybių okupuotoje Okinavos saloje. Kaip praneša laikraštis „Mainici”, du Amerikos kareiviai šiomis dienomis prasiskverbė į Nachos miesto municipaliteto salę, kur vyko Okinavos salos liaudies demokratinės partijos surengtas mitingas ir ėmė svaidyti akmenis į tribūną, kur kalbėjo oratoriai. Šiuo išpuoliu pasipiktinę, mitingo dalyviai sučiupo Amerikos kareivius ir juos apmušė. Į incidentą įsikišo policija.


Dėl japonų tautybės asmenų repatrijavimo iš TSRS

TSRS ambasadorius Japonijoje I. F. Tevosianas šiandien lankė Japonijos ministrą pirmininką ir užsienio reikalų ministrą Kisį ir pranešė jam, kad atitinkami tarybiniai organai, Japonijos prašymu ir sutinkamai su TSRS ir Japonijos 1956 metų spalio 19 d. bendra deklaracija patikrino ir rado 793 japonų tautybės žmones, gyvenančius TSRS tecitorijoje ir neturinčius pilietybės, o taip pat 146 jų šeimų narius, kurie yra korėjiečių tautybės. Visiems šiems asmenims buvo paskelbta, kad jie savo noru gali išvykti į Japoniją. Ambasadorius toliau pranešė, kad 225 japonų tautybės asmenys ir 146 korėjiečių tautybės jų šeimų nariai pareiškė norą išvykti į Japoniją, ir pareiškė, kad jeigu Japonijos valdžios organai sutinka priimti šiuos asmenis, tai jie bus repatrijuoti į Japoniją tokiu metu, kuris bus suderintas tarp pusių. I. F. Tevosianas taip pat pažymėjo, kad pagal surinktas žinias Japonijos pateikti duomenys apie japonų tautybės asmenis, gyvenančius TSRS teritorijoje, neatitinka tikrosios reikalų padėties. Konkrečiai, ambasadorius nurodė, kad 139 žmonės iš sąrašuose nurodytųjų buvo repatrijuoti anksčiau. Kisis padėkojo ambasadoriui už padarytą pranešimą ir pareiškė įsitikinimą, kad japonų tauta šį pranešimą sutiks su didžiu dėkingumu.


NUSIGINKLAVIMAS – SVARBIAUSIAS KLAUSIMAS, IR IŠSPRĘSTI JĮ REIKIA KUO GREIČIAU

Tarybų Sąjungos delegacijos atstovas spaudos klausimams J. Černiakovas šiandien Ženevos spaudos namuose surengė spaudos konferenciją. Jis pranešė, kad Tarybų Sąjungos delegacija visiškai remia Rumunijos Liaudies Respublikos užsienio reikalų ministro Korneliu Menesku šios dienos 18-kos valstybių nusiginklavimo komiteto posėdyje iškeltus pasiūlymus dėl tolesnio komiteto darbo organizavimo.


ANTANAS SMETONA, Respublikos Prezidentas.

Šiandie, gruodžio 17 dieną, visoms kariuomenės dalims ir įstaigoms paskaitytas Respublikos Prezidento raštas mūsų kariuomenei, kurį čia ištisą atspausdiname. Esti tautos gyvenime tokių atsitikimų, kuriais ji pradeda naują linkmę savo pažangoje. Vienas tokių atsitikimų Lietuvių tautai buvo 1926 m. gruodžio 17 d. įvykis. Jis yra Lietuvai kaip ir kokia didelė gairė, žyminti du skirtingu tarpu jos dešimties metų nepriklausomoje kelionėje. Pirmasis, jau atgyventas tarpas tai viešpatavimas visokių partijų, skelbusių kuo plačiausią laisvę be drausmės ir susiklausymo. Tokia laisvė privedė mūsų kraštą pabaigoje 1926 m. prie to, kad vos buvo bematyti valdžia ir kad žadėtoji kiekvieno laisvė ruošė visos Lietuvos nelaisvę. Taip esant, valstybės iždas tuštėjo, kana iš kur atsirado aibės bedarbių, kad seimas besiruošė skirti jiems pašalpos milijonus litų. Ūkininkų reikalai buvo pamiršti, o tamsios minios, vedamos surusėjusių vadoklių, rodėsi aikštėn iš visų pakampių ir svojo valdžion bolševizmą. Lietuvių partijos seime, užuot iš vieno dirbusios rimtą darbą, nuolat riejosi ir leido tautinėms mažumoms kaip tinkamoms kraipyti mūsų valstybės vairą. Nerimas paėmė visą mūsų kraštą. Nusiminė seimas ir jo pastatyta vyriausybė. Iš baimės jis vis labiau ir labiau leidos ir lenkės įdrįsusių vadoklių nesveikiems ingeidžiams. Ramius darbščius Lietuvos gyventojus gązdino patamsio žmonės atimsią iš jų turtą ir pasielgsią su juo taip, kaip esą pasielgta Rusijoje. Priėjo ligi to, jog policijai nebedavė tvarkos palaikyti. Šalyje nebesisekė darbas, visa pradėjo stingti. Mūsų gobšas kaimynas jau džiaugėsi tylomis, kad išnykus mūsų valdžiai ir įsivyravus pas mus netvarkai, ne tik Vilniaus kraštas, bet ir visa Lietuva, kaip jau seniai geidaujamas grobis, jam atateksianti. Mūsų visuomenė susirūpinusi laukė, kas ją išgelbės iš to pavojaus. Dievo Apvaizda jos neapleido. Išaušus gruodžio 17 dienai, štai stojo Lietuvai kita gadynė. Vardu tautos ir mūsų kariuomenės, nuolat budinčios nepriklausomos Tėvynės sargyboje, buvo padarytas seimui ir jo pastatytai vyriausybei rimas žygis, kad dėl tautinės vienybės būtų sudaryta tautiška valdžia. Seimas paklausė ir turėjo pritarti tam žygiui. Su džiaugsmu jam pritarė ir tauta. Panašių atsitikimų, kaip gruodžio 17 d., rodo mums ir Lietuvos senovė. Kai kunigaikštis Jaunutis nesugebėjo valdyti Vilniaus, paveldėto iš tėvo Gedimino, tai jo broliai, Algirdas ir Kęstutis, pašalino jį iš tenai ir tuo žygiu pradėjo garbingą Lietuvai gadynę. Taip juodu padarė, susirūpinę Lietuvos vienybe. Už tai mes dėkojame mūsų didiesiem protėviam. Ne kitu kaip tautinės vienybės tikslu buvo padarytas ir gruodžio 17 d. žygis. Po dvejų metų galime parodyti, kad jis buvo ne veltui. Tautiška linkme einant, daug kas gera spėta jau padaryti tiek mūsų vidaus tiek užsienio atžvilgiu. Mūsų santykiai su šv. Sostu, kuriuos buvo suardžiusios pirmykštės vyriausybės, jau pataisyti, teisės santykiai tarp Romos Bažnyčias ir mūsų Valstybės jau sutvarkyti kankordatu. Vilniaus klausimas, kurs pasaulio galybių buvo laikomas galutinai išspręstu Lenkijos naudai, dabar vėl mūsų iškeltas viešojon politikon kaipo ginčo klausimas. Visas pasaulis sužinojo, kad Lietuva niekuomet neišsižadės Vilniaus krašto. Per tą trumpą laiką pagerėjo ir Lietuvos vidaus būklė: per paskutinius dvejus metus žymiai padidėjo valstybės iždo pajamos, kuriomis daug apstingiau, nekaip seniau, patenkinami mūsų šalies ūkio ir kultūros reikalavimai, nors tie dveji metai nebuvo derlesni už visą eilę metų prie buvusių vyriausybių. Valstybės iždas paartėjo ūkininkams, teikdamas jiems prieinamomis sąlygomis paskolų ir tuo žymiai sumažindamas visoje šalyje procentą. Per šiuos dvejus metus yra daugiau Lietuvoje nusausinta žemės, nekaip per visus kitus nepriklausomo gyvenimo metus prie anų valdžių. Baigiama statyba, pradėta anų valdžių, imtasi naujos statybos, kaip pav. trys didžiuliai Kauno tiltai per Nemuną ir Nerį. Sutvarkyta su Anglija skola, užsilikusi dar 19 metų. Geležinkeliai jau duoda pelno, prie anų valdžių davę nuostolių. Išvilkta aikštėn namaža nusižengimų valstybės ūkio srityje ir kaltininkai šaukiami tieson, kad būtų didesnė grasmė valstybės turtui apsaugoti. Ypatingai daug padaryta mūsų ginkluotai pajėgai, kuri seniau buvo labai apleista. Kariuomenė sustiprinta doriškai ir apstingiau aprūpinta ginklais. Drausmė ir susiklausymas padidėjo. Štai keliais bruožais parodytas skirtumas dviejų tarpų nepriklausomos Lietuvos gyvenime, kuriuos žymi gruodžio 17 d. įvykis. Juo atskleistas naujas Lietuvos istorijoje lapas, kurs tenka mums toliau tautiškais darbais rašyti. Mūsų budrioji kariuomenė, taip glaudžiai sutapusi su savo tauta, taip opi Lietuvos nepriklausomybei, per gruodžio 17 d. įvykį dar sykį pabrėžė visiems, kad ištikimai eina savo Tėvynės sargybą, pasiryžusi saugoti ją nuo kiekvieno pasikėsinimo, ar jis būtų taikomas iš vidaus ar iš oro. Juk ta Tėvynė atpirkta brangiomis brolių karių aukomis. Jos dėka šiandien gali ramiai darbuotis Lietuvos gyventojai, jos dėka mūsų valstybės vyrai gali drąsiai ginti pasaulio tribūnoje laisvosios Lietuvos ir pavergtojo Vilniaus šventąją bylą. Būkite, mieli kariai, ir toliau drausmingi ir budrūs, kaip buvote lig šiol. Patamsio gaivalas, gruodžio 17 d. nuvytas iš aikštės, glūdi pasislėpęs ir tebetykoja įsiterpti jūsų eilėsin, kad pakirstų jūsų atsparumą, o tuo ir Lietuvos galybę. Budėkime! Kiekvieno gruodžio 17 d., kurią buvo nustatyta Lietuvai tautiška linkmė, testiprina mūsų vieningą karių šeimą. Jūsų, kariai, garbingai einama Tėvynės sargų pareiga aukštai kelia Lietuvos vardą.


Kaip praneša žurnalas „Afrika treid end divelopmend”, Jungtinėse Amerikos Valstijose vyksta kampanija samdiniams svetimšaliams verbuoti į marionetinio Katangos „prezidento” Čiombės armiją. Kaip sužinota, rašo žurnalas, JAV senatoriaus Tomo Dodo skatinama vadinamoji „kovotojų už Katangos laisve” organizacija verbuoja „savanorius” Čiombės žandarmerijai. Šie samdiniai, rašo žurnalas, verbuojami daugiausia iš Kubos emigrantų ir Amerikos avantiūristų, kurie praėjusiais metais dalyvavo nepavykusiose karinėse avantiūrose prieš Kubą. Kaip rašo žurnalas, „kovotojų už Katangos laisvę” organizacijos atstovai pareiškė gali užtikrinti, kad SNO administracija Katangoje nesikiš į Katangos žandarmerijos veiksmus, o tie, kurie įstos į jos gretas Jungtinėse Amerikos Valstijose, nebus judinami”. Samdiniams žadamas didelis piniginis atlyginimas, kuris taip pat priklauso nuo samdinių karinio parengimo ir patyrimo laipsnio”. Samdinių verbavimo į Katanga kampaniją, rašo žurnalas, finansuoja vadinamasis „Amerikos pagalbos kovotojams už Katangos laisvę komitetas”, kuris gauna lėšų iš pramonininkų, turinčių įmonių katangoje bei Pietų Afrikos respublikoje, ir kuris taip pat gavo stambią sumą iš Rokfelerio fondo. Netrukus, praneša žurnalas, pirmoji šių „savanorių” grupė išvyks per Rodezija į Katanga. Kaip praneša žurnalas „Afrika treid end divelopmend”, Jungtinėse Amerikos Valstijose vyksta kampanija samdiniams svetimšaliams verbuoti į marionetinio Katangos „prezidento” Čiombės armiją. Kaip sužinota, rašo žurnalas, JAV senatoriaus Tomo Dodo skatinama vadinamoji „kovotojų už Katangos laisve” organizacija verbuoja „savanorius” Čiombės žandarmerijai. Šie samdiniai, rašo žurnalas, verbuojami daugiausia iš Kubos emigrantų ir Amerikos avantiūristų, kurie praėjusiais metais dalyvavo nepavykusiose karinėse avantiūrose prieš Kubą. Kaip rašo žurnalas, „kovotojų už Katangos laisvę” organizacijos atstovai pareiškė gali užtikrinti, kad SNO administracija Katangoje nesikiš į Katangos žandarmerijos veiksmus, o tie, kurie įstos į jos gretas Jungtinėse Amerikos Valstijose, nebus judinami”. Samdiniams žadamas didelis piniginis atlyginimas, kuris taip pat priklauso nuo samdinių karinio parengimo ir patyrimo laipsnio”. Samdinių verbavimo į Katanga kampaniją, rašo žurnalas, finansuoja vadinamasis „Amerikos pagalbos kovotojams už Katangos laisvę komitetas”, kuris gauna lėšų iš pramonininkų, turinčių įmonių katangoje bei Pietų Afrikos respublikoje, ir kuris taip pat gavo stambią sumą iš Rokfelerio fondo. Netrukus, praneša žurnalas, pirmoji šių „savanorių” grupė išvyks per Rodezija į Katanga.


Reikia atsižvelgti į Tarybų Sąjungos poziciją

Spaudoje pasirodo vis nauji liudijimai, kad Jungtinės Valstybės ketina aprūpinti šalių — NATO narių armijas atominiu ginklu ir balistiniais vairuojamais sviediniais. Kalbėdamas per pietus, kuriuos Vašingtone surengė aviacijos pramonininkų asociacija, Amerikos generolas Džonsonas gyrėsi, kad „netrukus NATO ginkluotosios pajėgos bus aprūpintos modernesnių rūšių ginklais, jų tarpe vairuojamais sviediniais”. Džonsonas pareiškė, kad vien per 6 pereitų metų mėnesius Jungtinės Valstybės išsiuntė šalims, „bendradarbiaujančioms laisvojo pasaulio savitarpio gynybos srityje”, įvairios karinės ginkluotės beveik už du milijonus dolerių.


Jungtinėms Valstijoms vėl nepavyko šiandien įvykdyti branduolinio sprogdinimo kosminėje erdvėje Džonstono salos rajone Ramiajame vandenyne. Kaip praneša Amerikos informacijų agentūros, „Toro” raketa, nešanti branduolinį užtaisą, netrukus po paleidimo dėl techninių sutrikimų buvo susprogdinta pagal komandą iš žemės. Raketos skeveldros ir branduolinis užtaisas nukrito į vandenyną. Branduolinio sprogimo neįvyko.


Per visą Latvijos nepriklausomybės laiką jos tarptautiniai reikalai nebuvo taip bevilčiai susiraizgę, kaip dabar. Kaip ir visų buvusių vyriausybių taip ir dabartinės vyriausybės deklaracijoj buvo pažadėta dėti pastangų geriems santykiams ugdyti su visais kaimynais. Tačiau praktikoj išėjo priešingai. Jeigu Latvijos užsienių reikalų ministeris p. Balodis, kalbėdamas apie savo veikimą Ženevoj, galėjo pasakyti apie galimumus sudaryti prekybos sutartis su Pietųslavija ar net Persija, tai nei anksčiau, nei Ženevoj jam nieko teigiamo nepavyko atsiekti deklaracijoj užsibrėžtiems tikslams įgyvendyti kaimynų atžvilgiu. P. Balodis T. S-goj iškėlė klausimą apie Liepojos Romnu geležinkelio atidarymą. Nors ir primygtinai tvirtina, kad latvių sumanymas turįs galvoj tiktai ekonominius Latvijos interesus ir neišeinąs iš paskelbtojo neitralumo ribų, vis dėlto šiuo atžvilgiu nėra jokio galimumo konstatuoti, kur baigiasi ekonominiai ir kur prasideda politiniai interesai. Negali būti kalbos apie ekonominius interesus, kada tokie dalyko žinovai, kaip latvių geležinkelių direktorius, viešai skelbia savo nuomonę, kad Liepojos Romnų geležinkelio atidarymas yra Latvijai ne tik nenaudingas, bet ir kenksmingas. Tai nėra vienintelis balsas pačių latvių tarpe, įvertinąs liepojiečių užuogaidas kaip inspiruotas iš šalies. Stovėdami (leiskim, kad ir nenoroms) Lietuvos atžvilgiu kai kuriais klausimais ant vienos platformos su Lenkija, latviai galėtų bent tikėtis šiokių tokių kompensacijų iš lenkų. Bet jau seniai žinomas posakis, kad nedėkingumas yra pasaulio atlyginimas. Paskutiniuoju laiku pastebima visa eilė reiškinių, kurie rodo, kad Lenkijos valdantieji sluoksniai pradėjo prieš latvius generalinę ataką. Latviai turėjo praryti karčią piliulę – p. Holuvkos, atsakomingo lenkų užsienių reikalų ministerijos valdininko, pareiškimą apie „Vilnių Latvijoj“. Latviai su pavydėtinu ramumu sutinka lenkų spaudos nuomones, kad esąs atėjęs laikas reviduoti sienas su Latvija. Lenkai, matyti, laiko dabar patogiausiu momentu kelti klausimą apie atlyginimo išmokėjimą lenkų dvarininkams Latgalijoj, kurių žemės nusavintos einant žemės reformą. Pagaliau, lenkai aiškiai siekia įkaitinti santykius Latvijoj iki didžiausio laipsnio, provokuodami latvius pradėti geležinkelių karą. Štai reiškiniai, kurie rodo, kad Latvijos lenkiška politika eina prie fiasko. Tuo tarpu yra žinoma, kad latviai prie lenkų be baltų pirštinių neprieidavo. Dar ir dabar, kada prieita liepto galo, visa eilė įtakingų latvių laikraščių nutyli apie bet kuriuos sunkumus santykiuose su Lenkija. Matyti, net ir dabar dar nedrįstama pakelti balsas prieš lenkus… Bet ir santykiai su sąjungininkais estais kažkaip nesitvarko. Muitų unijos klausimas, kuris savo laiku buvo laikomas beveik naujos eros pradžia, šiandien dar mažiau yra aiškus, negu tą iškilmingą valandą, kada buvo padėti šiai unijai pagrindai. Muitų unija nusitraukia ad calendas graecas. Latvių spauda visuomet megindavo įrodinėti, kad Lietuva savo užsienio politikoj yra izoliuota. Bet dabar visi pažymiai rodo, kad pačios Latvijos užs. politika atsidūrė „splendid isolation“ stovy. Tas splendid isolation kilo iš to, kad latviai buvo prieinami kugždėjimams iš šalies. Alienus.


Dvyliktą kartą susirinko savo eilinei sesijai Suvienytųjų Nacijų Organizacijos Generalinė Asamblėja. Taikingos tautos, laikančios Suvienytųjų Nacijų Organizaciją įrankiu taikai ir saugumui palaikyti, laukia, kad ji priimtų svarbius nutarimus gyvybiškiausiais klausimais, visų pirma nusiginklavimo ir masinio naikinimo ginklo uždraudimo klausimu. Tautų pasiryžimas išsaugoti taiką toks didelis, kad į jį negali neatsižvelgti net atstovai imperialistinių sluoksnių, kurie suinteresuoti tarptautinio įtempimo aštrinimu ir ginklavimosi varžybomis. Tebevykstančios bendrosios diskusijos metu Generalinės Asamblėjos plenariniuose posėdžiuose nusiginklavimo klausimo negalėjo aplenkti nė vienas delegatas. Tiesa, kai kurių šalių, visų pirma Jungtinių Amerikos Valstybių, atstovai mėgina spekuliuoti savo „dėmesiu” nusiginklavimo klausimams, siekdami tuo pretekstu išprovokuoti tolesnes ginklavimosi varžybas. Tačiau tas kamufliažas neduoda tų rezultatų, kurių tikisi jų autoriai. „Taikdarių” kaukė negali pridengti karo kurstytojų ausų. Ši aksioma pasidarė ypač aiški ryšium su JAV valstybės sekretoriaus Daleso kalba bendrojoje Asamblėjos diskusijoje. Laikraščio „Niujork Taims” korespondentas, lygindamas Amerikos ir Tarybų Sąjungos atstovų kalbas bendrojoje diskusijoje, daro išvadą, kad „pirmajame raunde… nugalėjo Tarybų Sąjunga”. Korespondentas aiškina Daleso pralaimėjimą tuo, kad jis „neįstengė pasakyti nieko ypatingai naujo” nusiginklavimo klausimu. Iš tikrųjų, visa Amerikos atstovo kalbos dalis, lietusi nusiginklavimo klausimą, buvo skirta labai nerangiai ir visiškai neįtikinamai ginti tiems pasiūlymams, kuriuos Vakarų valstybės iškėlė dar Londone vykusiuose SNO Nusiginklavimo komisijos pakomitečio posėdžiuose. Dalesas toliau kabinosi už „oro inspekcijos” ir „atviro dangaus” doktrinos, kuria, kaip jau paaiškėjo visiems blaiviai protaujantiems žmonėms, mėginama užtverti kelią bet kuriai galimybei išspręsti nusiginklavimo klausimą. Tarybų Sąjungos pasiūlymai, kaip pažymi Paryžiaus laikraštis „Liberasjon”, atveria realias galimybes tarptautinei padėčiai gerinti. Ir nenuostabu, kad net „Niujork Taims” priverstas pripažinti Tarybų Sąjungos laimėjimą Generalinėje Asamblėjoje. Didelis dėmesys, kurį Dalesas paskyrė Artimųjų Rytų klausimams, buvo manevras. Dalesas norėjo atitraukti dėmesį nuo JAV nenoro susitarti dėl nusiginklavimo problemų. „Dėmesys, kurį valstybės sekretorius paskyrė Artimiesiems Rytams, — rašė laikraštis „Krisčen Sajens Monitor”, — buvo skirtas atitraukti dėmesį bent šiuo momentu nuo to, kas, daugelio nuomone, bus svarbiausias ginčo objektas dabartinėje sesijoje, o būtent — nuo nusiginklavimo problemos”. Jau seniai yra žinoma, kad tokių manevrų Amerikos diplomatija griebiasi kiekvieną kartą, kai nori atitraukti visuomenės dėmesį nuo žmoniją jaudinančių klausimų. Tai, be kita ko, patvirtina tas faktas, kad JAV primetė Asamblėjai neegzistuojančio „Vengrijos klausimo” svarstymą. Bet iškeldamas į pirmąją vietą klausimą dėl padėties Artimuosiuose Rytuose ir Sirijoje, JAV valstybės sekretorius aiškiai vijosi du zuikius. Jo teigimai apie „komunistinę grėsmę Sirijai yra ne tik abstraktaus pobūdžio. Jais siekiama taip pat pateisinti Amerikos imperializmo rengiamą užsienio kišimąsi į Sirijos reikalus. Bet ir šis Amerikos diplomatijos manevras žlugsta. Jordanijos nuolatinis atstovas Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje pareiškė, kad „arabų nuomone, Sirija nekelia karinės grėsmės jokiai šaliai”. Saudo Arabijos karaliaus Saudo vizito į Siriją metu buvo padarytas analogiškas pareiškimas. Saudo ir Irako karaliaus Feisalo derybas su Sirijos politiniais veikėjais Damaske Arabų šalių spauda laiko dar vienu nepasisekimu, kurį patyrė JAV politika, siekiantį sukelti priešiškumą ir suskilimą Arabų šalių savitarpio santykiuose. SNO Generalinės Asamblėjos XII sesijos darbas rodo, kad imperialistinėms valstybėms su JAV priešakyje darosi vis sunkiau primesti savo valią Suvienytųjų Nacijų Organizacijos nariams. Priešingai imperialistinių šalių planams į Asamblėjos dienotvarkę įtraukti klausimai dėl padėties Kipro saloje, dėl karo Alžyre, dėl Vakarų Iriano okupacijos. Anglijos, Prancūzijos, Olandijos mėginimai pavaizduoti tuos klausimus esant savo „vidaus reikalais” visiškai sužlugo: didžioji Generalinės Asamblėjos narių dauguma pareiškė, kad simpatizuoja kipriečių, alžyriečių ir indoneziečių nacionalinio išsivadavimo kovai. Keblus Amerikos diplomatijai buvo klausimas dėl Kinijos atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje. Kaip yra žinoma, ir šį kartą Jungtinėms Valstybėms nešvarių procedūros manevrų dėka ir padarius spaudimą nuo jų priklausomoms šalims, pavyko atidėti šio labai svarbaus klausimo svarstymą. Tačiau nesunku pastebėti, kad Amerikos „balsavimo mašina“, kuri anksčiau puikiai veikdavo, dabar vis dažniau ėmė gesti. Svarbu net ne tai, kad padidėjo skaičius šalių, pasisakančių už Kinijos Liaudies Respublikos pagrįstų teisių atkūrimą Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje, nors ir tai yra labai būdingas dalykas. Svarbios reikšmės turi tas faktas, kad dabartinėje sesijoje klausimą dėl Kinijos atstovavimo Suvienytųjų Nacijų Organizacijoje iškėlė Indija, o kai kurios kitos Azijos šalys, nepriklausančios socialistinei stovyklai, griežtai kritikavo JAV ir kitų Vakarų šalių poziciją šiuo klausimu. Ką galėjo priešpastatyti Amerikos delegatas daugelio šalių reikalavimams, kad būtų atkurtos pagrįstos Kinijos Liaudies Respublikos teisės? Tiktai neįtikinamą nurodymą, kad Suvienytųjų Nacijų Organizacija jau yra svarsčiusi šį klausimą. Tas nurodymas labai būdingas Amerikos dabartinio etapo diplomatijai. Jungtinių Valstybių vadovai atkakliai kabinasi už praeities, nenori matyti didžiulių pakitimų, įvykusių ir vykstančių tarptautinėje padėtyje.


Vakar po pietų vokiečių delegacija išvažiavo iš Ženevos į Berlyną. Prieš išvažiuodamas Stresemannas pasakė, kad, Litvinovui negalint atvykti į Ženevą iki kovo 13 d., o Steinui sergant, atidedamas vokiečių pasimatymas su rusais. Sugrįžęs į Berlyną Stresemannas tuoj padarys pranešimą ministerių kabinetui. Berlyne daug kalbama dėl Stresemanno ir Zaleskio pasitarimų Ženevoj. Spėjama, kad Zaleskis padarysiąs įtakos lenkų kabinetui ir būsią pašalinti kai kurie lenkų vokiečių ginčai dėl sienų.


Sunaikinti ginklus, kad jie niekada neprabiltų AŠTUONIOLIKOS KOMITETE

Kalbėdamas 18 valstybių nusiginklavimo komiteto dešimtajame posėdyje, JAV valstybės sekretorius D. Raskas užtikrino komiteto narius, kad JAV, kaip jis pasakė, tikrai nori visuotinio ir visiško nusiginklavimo ir yra pasiruošusios kantriai vesti derybas šiuo tikslu. Pranešęs, kad jis šiandien ketina palikti Ženevą, Raskas kartu pareiškė esąs pasiruošęs čia grįžti bet kuriuo laiku, jeigu to pareikalaus darbo interesai. Kartu JAV valstybės sekretoriaus kalboje patraukia dėmesį tai, kad jis vėl iškėlė į pirmą vietą dalinių priemonių idėją, aiškiai priešpastatydamas tai konkrečiam darbui ruošiant visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį. Po to kalbėjo TSRS užsienio reikalų ministras A. Gromyko. A. Gromyko priminė, kad komitetas jau patvirtino tvarką, kurios reikia laikytis tolesnio darbo metu, ir kad buvo vieningai nutarta skirti pagrindinį dėmesį visuotinio ir visiško nusiginklavimo susitarimo ruošimui. Nurodęs, kad nuo šiol komiteto darbas turi įgauti konkretų, dalykišką pobūdį, A. Gromyko pažymėjo, kad, kaip parodė diskusija, to nori ir kiti komiteto dalyviai. Mes galime, pasakė jis, pradėti nagrinėti komitetui pateiktus pasiūlymus skyrių po skyriaus, punktą po punkto. Žinoma, taip svarstant protinga laikytis dokumento, kuris plačiausiai apima nusiginklavimo priemones ir nusiginklavimo kontrolės priemones, tiksliai nustato šių priemonių vykdymo eilę, žodžiu, teikia plačiausią ir aiškiausią viso visuotinio ir visiško nusiginklavimo proceso vaizdą nuo pradžios iki pabaigos. Tokį dokumentą komitetas jau turi – tai Tarybų Sąjungos vyriausybės kovo 15 d. pateiktas tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamo visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektas. A. Gromyko smulkiai komentavo įžanginę Tarybų Sąjungos pasiūlyto sutarties projekto dalį. Pagrindiniai Tarybų Sąjungos vyriausybės pateikto sutarties projekto preambulės teiginiai, pasakė TSRS atstovas, – reiškia paprastą ir aiškią mintį, kad, sudarydamos visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutartį, valstybės veikia sutinkamai su tautų valia ir lūkesčiais. Daugelis ministrų komiteto dalyvių, jeigu ne visi, pabrėžė savo kalbose, kad reikia pašalinti karą, sunaikinti kariavimo priemones. Mes su pasitenkinimu pažymime, kad mūsų nuomonė šiuo klausimu sutampa su JAV nuomone, kad JAV savo nusiginklavimo pasiūlymuose taip pat rado reikalą apie tai pasakyti. Tarybų Sąjungos atstovas pareiškė įsitikinimą, jog visi komiteto dalyviai sutiks taip pat su Tarybų Sąjungos pateikto projekto preambulėje išdėstyta mintimi, kad tarptautiniu mastu griežtai kontroliuojamas visuotinis ir visiškas nusiginklavimas yra patikimas ir realus būdas, kuris įgalina įgyvendinti ilgaamžę žmonijos svajonę – užtikrinti žemėje amžiną ir nepažeidžiamą taiką. Tarybų Sąjunga yra tos nuomonės, toliau pasakė A. Gromyko, ir tai atsispindi mūsų pateiktame sutarties projekte, kad tam tikra dalis lėšų, kurios atliks, paleidus armijas ir nutraukus karinę gamybą, turi būti panaudota ekonominei ir techninei pagalbai teikti ekonomiškai silpnai išsivysčiusioms šalims. Amerikos pasiūlymuose taip pat reiškiama mintis, kad nacijų ištekliai turi būti naudojami siekiant materialinės, kultūrinės ir dvasinės žmogaus pažangos. Jis nurodė, kad, matyti, nėra jokių sunkumų susitarti dėl šio Tarybų Sąjungos pasiūlyto sutarties projekto preambulės teiginio, o taip pat dėl tos jos dalies, kurioje pabrėžiama, kad reikia grįsti valstybių savitarpio santykius taikos, geros kaimynystės, valstybių ir tautų lygiateisiškumo, nesikišimo, visų šalių nepriklausomybės ir suverenumo gerbimo principais. Manau, pridūrė A. Gromyko, kad preambulės pastraipa, patvirtinanti tą neginčijamą teiginį, jog visi būsimojo susitarimo dalyviai turi vadovautis SNO įstatų tikslais ir principais, taip pat priimtina komiteto nariams. Paskutinė preambulės pastraipa fiksuoja valstybių pasiryžimą neatidėliojant visuotinai ir visiškai nusiginkluoti griežtos ir efektyvios tarptautinės kontrolės sąlygomis ir sudaryti šiuo tikslu sutartį. Tam mes atvykome čia. Tai uždavinys, kurį mums patikėjo tautos. Komitetui atsiveria galimybė žengti pirmąjį žingsnį, padėti pirmąją susitarimo plytą, būtent: priimti preambulę, kaip ji pasiūlyta jūsų svarstomame sutarties projekte. Mūsų nuomone, tai būtų galima padaryti be ilgų debatų. Po A. Gromyko kalbėjęs Kanados užsienio reikalų ministras G. Grinas labiausiai pabrėžė, kad reikia greitai susitarti dėl problemų, kuriose, jo nuomone, yra bendrų elementų. Po to žodis buvo suteiktas Čekoslovakijos užsienio reikalų ministrui V. Davidui. Kad komiteto darbas sparčiai žengtų į priekį, pasakė V. Davidas, reikia paimti pagrindu Tarybų Sąjungos pateiktą sutarties projektą, kuris yra reali, gerai parengta, logiška ir organiška visuma. Priešingai, JAV planas yra tik atskirų priemonių, be to, daugiausia kontrolės pobūdžio priemonių, visuma. Kadangi mūsų darbas turi kiek galint greičiau baigtis sutarties paruošimu, pabrėžė jis, tai geriausias kelias komitetui būtų nedelsiant pradėti straipsnį po straipsnio svarstyti Tarybų Sąjungos sutarties projektą. Meksikos užsienio reikalų ministras M. Teljas parėmė idėją apsvarstyti priemones, kaip užtikrinti taikų bendradarbiavimą kosmose. Anglijos užsienio reikalų ministras lordas Hiumas visiškai solidarizavosi su Rasko kalba ir užtikrino, kad Vakarai nuoširdžiai nori nusiginklavimo. Kaip ir Raskas, jis paskelbė išvykstąs iš Ženevos ir užtikrino, kad mielai grįš bet kuriuo momentu, jeigu to prireiks. Trumpoje kalboje Nigerijos užsienio reikalų ministras Dž. Vačiuku ragino pirmininkus paruošti svarstytinų, vadinamųjų lygiagrečių priemonių sąrašą, kurį galėtų papildyti kitos delegacijos. Jis ypač pabrėžė branduolinio ginklo neturinčios zonos sudarymo Afrikoje klausimą. Po to kalbėjęs Bulgarijos užsienio reikalų ministras K. Lukanovas ragino nedelsiant pradėti ruošti visuotinio ir visiško nusiginklavimo sutarties projektą. Kadangi niekas iš kalbėjusių, pasakė jis, visiškai neprieštaravo Tarybų Sąjungos pateiktam tokios sutarties preambulės projektui, tai būtų galima pavesti pirmininkams jau rytojaus posėdžiui paruošti suderintą tokios sutarties preambulės projektą. Po to kalbėjęs JAV valstybės sekretorius Dinas Raskas, nors ir pareiškė, kad jo delegacija rimtai neprieštaraujanti Tarybų Sąjungos pateiktam preambulės projektui, vis dėlto jis pasiūlė neskubėti jį suderinti, nes, pasak jo, į projektą būtų pravartu įtraukti ir kai kuriuos kitus nuostatus. Paskutinis šios dienos posėdyje kalbėjo Italijos atstovas Karlas Rusas. Jis labai entuziastingai atsiliepė apie šiandieninę D. Rasko kalbą ir parėmė pasiūlymą nedelsiant pradėti svarstyti deklaracijos dėl kosmoso naudojimo tik taikiems tikslams projektą.


Jemenas protestuoja prieš agresyvų Anglijos ginkluotųjų pajėgų aktą

LONDONAS, birželio 20 d. (TASS-ELTA). Jemeno misija Londone paskelbė pareiškimą, kuriame pranešama apie naują agresyvų Anglijos ginkluotųjų pajėgų aktą prieš Jemeną. Pareiškime sakoma: „Birželio 17 – 18 d. d. naktį 6 anglų reaktyviniai lėktuvai ne kartą skraidė virš Šukeiro posto Charibo rajone (Jemenas) ir mėtė padegamąsias bombas. Jemeno reikalų patikėtinis šiandien perdavė griežtą savo vyriausybės protestą prieš šį provokacinį aktą ir pareikalavo, kad Anglijos vyriausybė padarytų galą tokiems aktams ir neleistų jiems kartotis ateityje”.