E. DIRVELĖ Partijos istorijos instituto prie LKP CK mokslinis bendradarbis

PRIEŠ 30 metų lietuviškieji buržuaziniai nacionalistai Kaune sušaudė Lietuvos Komunistų partijos Centro Komiteto sekretorių Karolį Poželą, LKP CK narį Juozą Greifenbergeri, Lietuvos Raudonosios Pagalbos Centro Komiteto nari Kazį Giedrį ir Lietuvos Komunistinės jaunimo sąjungos Centro Komiteto nari Rapolą Čarną. Tai buvo pirmosios fašizmo aukos Lietuvoje. 1926 m. gruodžio 17 d. fašistinis perversmas Lietuvoje nebuvo atsitiktinis reiškinys. Prie jo vedė visa klasių kovos raida Lietuvoje. Reakcingieji Lietuvos buržuazijos sluoksniai, vadovaujami A. Smetonos, A. Voldemaro, M. Krupavičiaus ir kitų, seniai ruošėsi įvykdyti fašistinį perversmą Lietuvoje ir paminti po kojų buržuazinės demokratijos laisves. Reakcingosioms krikščionių demokratų ir tautininkų partijoms fašistinis perversmas buvo reikalingas revoliucinio darbininkų judėjimo sutriuškinimui, tolesniam liaudies masių išnaudojimo didinimui. 1926 m. gegužės mėn. rinkimų į III Lietuvos Seimą metu progresyviosios jėgos sudavė smūgį viešpatavusiai šalyje krikdemų reakcijai. Liaudininkų ir socialdemokratų partijų vadai, pasinaudodami liaudies masių nepasitenkinimu, gausiais pažadais patraukė darbo žmonių dėmesį, laimėjo rinkimus į seimą. Liaudininkai ir socialdemokratai sudarė naują vyriausybę su K. Grinium ir M. Sleževičium priešakyje. Žinoma, tik ką atėjusi į valdžią liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė negalėjo nevykdyti kai kurių liaudies masių reikalavimų. Lietuvoje buvo panaikinta karo padėtis. Buvo duotos kai kurios spaudos, žodžio, organizacijų ir susirinkimų laisvės, ėmė plačiau eiti legali darbininkų spauda, išsiplėtė profsąjungų veikla. Iš kalėjimų buvo paleisti beveik visi politiniai kaliniai. Nauja vyriausybė atleido iš einamųjų pareigų kai kuriuos valdininkus, pasižymėjusius liaudies turto grobstymu. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė sudarė su TSRS nepuolimo sutartį. Tarp Lietuvos ir TSRS pagyvėjo prekybiniai santykiai. Tai buvo žingsnis pirmyn į demokratiją, į progresą. Tuo tarpu kai progresyviosios liaudies jėgos stiprino savo pozicijas, reakcija nesudėjo ginklų. Krikdemai jau gegužės mėnesį norėjo įvykdyti fašistinį perversmą. LKP CK savo atsišaukime „Šalin fašistų diktatūrą!“ 1926 m. gegužės mėn. perspėjo liaudies mases: „Kademai ruošiasi įvesti karo diktatūrą. Perversmo galima laukti kas diena“. Fašistai, patyrę, kad perversmui padėtis Lietuvoje dar nepribrendo, perversmo dieną iš pradžių nukėlė į birželį, o paskui dar toliau, kol pasitaikys patogesnis momentas. Kas gi jiems trukdė? 1926 m. gegužės-birželio mėn. vyko ginčai tarp krikdemų ir tautininkų. Fašistų tarpe dar nebuvo vienybės: jie pešėsi dėl būsimo grobio. Visuomenės akyse krikdemai buvo susikompromitavę savo ankstyvesne antiliaudine spekuliacine politika. Tautininkai liaudies masėse buvo nepopuliarūs. Užsienio imperialistai, svarbiausia Anglijos, tuo momentu irgi negalėjo pilnutinai paremti Lietuvos fašistų. Anglijos imperialistai, vieni iš didžiausių fašistinio perversmo Lietuvoje įkvėpėjų, tada dar buvo užsiėmę savo šalies darbininkų malšinimu. Anglijoje tada vyko didelis angliakasių streikas. Visos šios aplinkybės 1926 m. gegužės-birželio mėn. reakcingajai buržuazijai neleido įvesti fašistinės diktatūros Lietuvoje. Po III Seimo rinkimų Lietuvoje greitai plėtėsi klasines profsąjungos. 1926 metų vasarą Kauno profsąjungoms priklausė apie 10 tūkst. narių. Maždaug tiek pat jų buvo ir provincijoje. Komunistų įtaka masėse diena iš dienos augo. Svarbiausiu LKP uždaviniu tada buvo išplėsti savo įtaką masėse ir kovoti dėl darbininkų klasės vienybės. Šioje srityje LKP pasiekė nemažų laimėjimų. Kaune didesnioji profsąjungų dalis (apie 75 proc.) buvo komunistų įtakoje. 1926 m. lapkričio 28 d. Kaune sušauktame socialdemokratų mitinge, kur dalyvavo apie 2000 žmonių, už socialdemokratų rezoliuciją balsavo tik 80-90 žmonių, o visi kiti už komunistų pasiūlytą antifašistinę rezoliuciją. LKP vedė rimtą kovą del profsąjungų Šiauliuose ir Klaipėdoje, kur didesnioji jų dalis vis dar buvo socialdemokratų įtakoje. Kodėl reikėjo vesti kovą dėl profsąjungų prieš socialdemokratus? Visų pirma, todėl, kad jie vedė darbininku klasės skaldymo politiką, šalino komunistus ir kairiuosius darbininkus iš profsąjungų, nepripažino komunistų vadovaujamų profsąjungų. Komunistų įtakos augimas masėse sukėlė reakcijos susirūpinimą. Reakcinė spauda pakėlė triukšmą, kaltindama liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybę už tai, kad ji savo politika vedanti Lietuvą prie bolševizmo. 1926 metais Lietuvoje vyko masiniai darbininkų streikai. Gegužės mėnesį streikavo Kauno autobendrovės darbininkai, Šiauliuose - odininkai, netoli Šiaulių durpynų darbininkai. Streikai vyko ir kitur. Dar didesnė streikų banga pakilo 1926 m. vasarą. Kaune streikavo „Nemuno“, garlaivių, elektros stoties, linų verpimo, siuvyklų, statybos, degtukų gamybos ir daugelio kitų įmonių darbininkai. Didelį darbininkų streikai vyko Šiauliuose, Jonavoje, Panevėžyje, Alytuje ir kituose Lietuvos miestuose. 1926 metų streikai apėmė kelis tūkstančius darbininkų, kurie reikalavo padidinti darbo užmokestį, įvesti 8 valandų darbo dieną, duoti atostogų, panaikinti viršvalandžius ir t. t. Darbininkų streikams vadovavo daugiausia komunistai. Tiktai tų streikų dėka darbininkai šiek tiek pagerino savo materialinę padėtį. Pakilus darbininkų revoliuciniam Judėjimui, liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė pasuko vidaus politikos vairą į dešinę. Tik ką iškovotos demokratinės laisvės vėl buvo pradėtos mindžioti. 1926 m. rugsėjo 1 d. raitoji policija Jonavoje sumušė 40 streikuojančių degtukų gamybos darbininkų. Rugpiūčio 8 d. policija Rotušės aikštėje išvaikė Kauno bedarbių susirinkimą, o liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė uždraudė veikti komunistų vadovaujamam Kauno bedarbių komitetui. Prieš streikuojančias „Drobės“ fabriko darbininkes buvo pasiųsta policija, kuri su pistoletais varinėjo jas prie darbo. Darbininkų kovos sėkmingumas daug priklausė nuo jų vienybės atkūrimo. Visų pirma reikėjo pasiekti vienybę profsąjungose. 1926 m. rugpiūčio 31 d. komunistų vadovaujamos profsąjungos sušaukė Kaune konferenciją, kuri išrinko Kauno profsąjungų Vienybės Komitetą. Tas komitetas 1926 m. spalio mėn. sušaukė 10 profsąjungų Centro valdybų atstovų konferenciją, kuri išrinko Centrinį Vienybės Komitetą ir pavedė jam sušaukti visos Lietuvos profsąjungų suvažiavimą. Suvažiavimas turėjo vykti 1927 m. sausio 1-2 d. d. Socialdemokratų vadovai, numatydami aiškų savo pralaimėjimą, griežtai pasisakė prieš profsąjungų suvažiavimą, o fašistai, ruošdami fašistini perversmą, paskleidė gandus, kad tas suvažiavimas rengiąsis paskelbti Lietuvoje Tarybų valdžią, ir ėmėsi visų kitų paruošiamųjų priemonių šiam perversmui įvykdyti. Valdžios nekliudomi, fašistai organizavo ginkluotus būrius iš reakciniu karininkų, buvusių savanorių, šaulių, reakcingai nusiteikusių studentų ir moksleivių, kapitalistų, dvarininkų ir buožių sūnelių. Jiems vadovavo darbo žmonių budeliai Plechavičius, Grigaliūnas-Glovackis, Žukauskas - visi jie kilę iš lenkų dvarininkų, Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė, užuot nedelsiant stojusi į kovą prieš fašistus, kovojo su komunistais, uždarinėjo kairiųjų vadovaujamas profsąjungas, tuo pačiu triuškindama ir taip jau suskaldytas antifašistines jėgas. 1926 m. spalio mėn. policija likvidavo Panevėžio profsąjungą, kurioje buvo daugiau kaip 1200 narių. Į tai darbininkai atsakė protesto mitingais, o žvalgyba – areštais (buvo areštuotas komunistas I. Gaška ir kt.). Liaudininkų ir socialdemokratų valdžios policija 1926 metais uždarė Lietuvoje 161 politinį darbo žmonių susirinkimą. Liaudininkų ir socialdemokratų valdžia, darbo masių spiriama, ėmėsi kai kurių priemonių prieš fašistus. Yra žinoma, kad ji 1926 m. gruodžio mėn. areštavo fašistinį budelį Grigaliūną-Glovackį ir kai kuriuos kitus fašistus, bet ta kova buvo neryžtinga ir neveiksminga. Tai dar kartą parodo, kad smulkioji buržuazija dėl savo klasinės prigimties yra nepajėgi vesti nuoseklia politiką. Atėję į valdžią smulkiosios buržuazijos partijų vadai tai linkčiojo galvas į kairę, daug žadėdami, o duodami tik trupunius, tai, nusilenkę iki pat žemės, šunuodegavo prieš stambiąją buržuaziją. Liaudininkų ir socialdemokratų partijų valdymo periodas Lietuvoje dar kartą istorijoje parodo smulkiaburžuazinės demokratijos bankrotą. Prieš tokią antiliaudinę savo vadų politiką liaudininkų ir socialdemokratų partijų eiliniai nariai pradėjo reikšti protestus, bet tie protestai nebuvo organizuoti ir veiksmingi. Nors legalus Komunistų partijos laikraštis „Darbininkų atstovas“ 1926 m. spalio 2 d. ir perspėjo, kad „Kademai ruošia perversmą!“, nors jis ir šaukė: „Budėkite!“, nors LKP organas „Tiesa“ ir kvietė liaudies mases griebtis ginklo ir stoti į kovą prieš fašistus, jei jie pamėgintų sukilti, bet fašizmo pavojų dar toli gražu ne visi suprato. Liaudininkų ir socialdemokratų vadai gana gerai žinojo rengiama fašistų sukilimą. 1926 m. lapkričio pradžioje vienas aukštas karininkas, atvykęs iš Šančių kareivinių, liaudininkų CK pranešė apie ruošiamą perversmą ir pristatė reakciniu karininkų perversmo šalininkų sąrašą. Vėliau, lapkričio gale, liaudininkų ir socialdemokratų CK vėl buvo pranešta, kad fašistai jau sudarė karinį perversmo Komitetą iš Plechavičiaus, Daukanto, Nagevičiaus, Mato Bagdono (žurnalisto) ir Tomkaus (karininko). „Demokratine“ vyriausybė ir šiuo atveju nesiėmė rimtų žygių. Žinoma, ji galėjo sutriuškinti fašistus iki perversmo, bet ji labiau bijojo revoliucinio darbininkų judėjimo, o ne fašistų. Tada reikėjo apginkluoti darbininkus, laisvę ir demokratiją mylinčių valstiečių mases, areštuoti reakcingus karininkus, išvaikyti fašistų, krikdemų ir tautininkų šalininkus 18 valstybės įstaigų ir kariuomenės. Liaudininkų ir socialdemokratų vyriausybė to nedarė. Tai vaizdžiai parodo smulkiaburžuazinės valdžios Lietuvoje vidujinę krizę, tuometinių liaudininkų ir socialdemokratų partijų vadų antiliaudiškumą. Anglijos imperialistai, susidoroję su streikuojančiais angliakasiais, ištiesė pagalbos ranką Lietuvos reakcijai. JAV ir Anglijos imperialistai norėjo paversti Lietuvą kariniu placdarmu prieš TSRS. Fašistinės diktatūros įvedimas Lietuvoje turėjo tam parengti dirvą. Vatikanas taip pat laimino fašistinius reakcionierius, einančius žudyti tauriausių Lietuvos liaudies sūnų ir dukrų. Fašistinis perversmas Lietuvoje įvyko 1926 m. gruodžio mėn. naktį iš 16 į 17 d. Anksti rytą buvo suimti K. Požela, J. Greifenbergeris, K. Giedrys ir R. Carnas. Po to sekė masiniai kairiųjų darbininkų ir komunistų areštai ir kankinimai. 1926 m. gruodžio 21 d. reakcinis laikraštis „Lietuva“ paskelbė, kad naujoji vyriausybė areštavo apie 250 komunistų. Kairiosios profsąjungos buvo uždarytos… Lietuvoje įsiviešpatavo fašistinė diktatūra. Fašistai norėjo fiziškai sunaikinti Lietuvos Komunistų partiją. Jie skleidė šlykščiausius melagingus kaltinimus ne tik prieš keturis komunistus, bet ir prieš visą LKP. Nors ir labai stengėsi fašistų žvalgyba, bet teisme negalėjo pateikti ne vieno fakto, patvirtinančio jų pačių Išgalvojimus. Nepaisant to, keturi komunistai karo lauko teismo buvo nuteisti sušaudyti. Visiškai teisingai dar prieš teismą R. Carnas pasakė: „Mūsų likimas jau iš anksto išspręstas“. Keturi komunistai teisme ir prieš mirtį visą laiką laikėsi didvyriškai, nesutepdami LKP garbės.


K. GARŠVA: „LIETUVOS RYTAI – VISŲ MŪSŲ PILIEČIŲ RŪPESTIS!“

- Kokia suvažiavimo programa? - Nuo paskutinio draugijos suvažiavimo praėjo metai ir pagal įstatus jau gali būti šaukiamas eilinis suvažiavimas. Pateiksime informaciją apie draugijos atliktą darbą, aptarsime draugijos, Rytų Lietuvos reikalus, papildysime savo įstatus, programą, priimsime kitus dokumentus, išrinksime tarybą. 17 val. numatomas Rytų Lietuvos etnografinių ansamblių koncertas. - Kuo skyrėsi šie metai nuo praėjusių metų draugijos veiklos? Kokie planai? - Atidarytas J. ir M. Šlapelių muziejus, draugija gavo patalpas buvusioje Vytauto Didžiojo gimnazijoje (A. Jakšto g. 9, Vilnius, tel. 627009). Birutė Maskonytė susisiekė su senaisiais vilniečiais - renka jų atsiminimus. Pirmas atsiminimų rankraštis įteiktas Kraštotyros draugijai, kuri ketina juos išleisti. Dėl Rytų Lietuvos reikalų draugijos taryba parengė 60 raštų įvairioms valstybės instancijoms. Draugijos nariams įteiksime pažymėjimus, toliau formuosime darbo grupes, skyrius. Jie jau veikia Vilniaus, Šalčininkų, Švenčionių ir Ignalinos rajonuose, Vilniuje, Kaune ir Panevėžyje. Tačiau Lietuvos rytai turi būti visos Respublikos piliečių rūpestis. - Vos įsteigta „Vilnijos“ draugija gana aktyviai kėlė šio krašto lietuvių problemas, neretai aplenkdavo oficialias valstybės įstaigas, gerokai išgąsdindama vietinius gyventojus. Dabar, išsibarsčius po Gervėčių ir kitų parapijų klubus, entuziazmas lyg ir išblėso. Kas turi rengti mokslininkų išvykas į etnografinius pakraščius, tyrinėti lietuviškus kaimus už Lietuvos ribų - Apso, Pelesos apylinkėse ir kitur? Juk neužtenka per tuos kaimus grupelei patriotų pervažiuoti, papolitikuoti. Vietiniai žmonės laukia nuolatinės atramos ir dėmesio. - Pakito Lietuvos politinė padėtis, mažiau ir mes politikuojame. Kuriami centrai, kurie galėtų kompleksiškai tyrinėti čia išlikusią lietuvišką kultūrą, gražiai pabendrauti su žmonėmis, padėti bent knygomis, vaistais. Labai svarbu, kad visa Lietuva jaustų pareigą padėti Vilniaus kraštui. Turime neramių žinių, kad bandoma drumsti žmonių gyvenimą, nuteikti juos priešiškai, sukiršinti. Tam tikros grupuotės ragina 1920-1939 m. okupuotą Lietuvos teritoriją vėl prijungti prie Lenkijos ar Baltarusijos (Gudijos). Už Lenkijos ribų gyvenantiems lenkams Lenkija pernai skyrė per 200 milijardų zlotų, šiemet - 530 milijardų. Oficialiai tie pinigai skiriami tautinei kultūrai, švietimui palaikyti, bet neretai lėšos naudojamos politikavimui. Lenkijoje veikia apie 10 revanšistinių organizacijų, kurios Lietuvos Respublikos AT Lenkų frakcijai, Lietuvos lenkų sąjungai siuntinėja raštus, teikia instrukcijas. - Ar nepasitaisė jūsų santykiai su Lietuvos lenkų sąjunga? - Nesutariame dėl Lietuvos istorijos, Respublikos teritorijos nedalomumo (tai numatyta Laikinajame pagrindiniame įstatyme, pripažinta pilietybės priėmimo pasižadėjime), kultūrinės autonomijos garantijų. „Vilnijos“ draugija okupantų nutautintiems lietuviams, gudams, lenkams ir visiems kitiems reikalauja sudaryti galimybę patiems pasirinkti tautybę, kalbą ir t. t. Įtampą didina autonomininkai, dabar pakeitę taktiką. Jie platina gandus, kad „Vilnija“ neva skelbianti, jog „Vilniaus krašte lenkų nėra“, neva mūsų draugija „pasiruošusi jiems (lenkams) padėti asimiliuotis su lietuviais“, „reikalauja iš mokyklų išimti lenkiškus vadovėlius“, perimti laikraštį „Kurjer Wilenski“ ir t. t. („Nowy Swiat“, 1992.02.10). - Rytų Lietuvos kultūra, už Respublikos ribų gyvenančiais vietiniais lietuviais rūpinasi ir ministerijos, ir kitos valstybės įstaigos… - Jos turėtų geriau atlikti savo darbą, konsultuotis su draugijos sutelktais specialistais. - Ačiū už pokalbį.


Galutiniais, bet neoficialiniais daviniais, naujam lenkų seime vyriausybės blokas turės 128 vietas, socialistai – 63, „Wyzwolenie“ – 36, ūkininkų partija – 25, komunistai – 27, mažumų blokas – 56, tautiškas katalikiškas blokas – 37, „Piasto“ ir krikščionių – 34 ir likusias įvairios kitos grupės. ,,Rzeczpospolita“ rašo, kad nuosaikieji dešinieji naujam seime turės 80 atstovų, tuo tarpu kai pereitam turėjo 230. Jei prie jų sprendžiamais atvejais seime prisidėtų ir konservatoriai, kurie ėjo vyriausybės bloke, tai dešinieji tesudarytų tik 120 balsų. Aiškių kairiųjų balsų bus 150, o mažumų iki 100. „Rzeczpospolita“ nuomone, nuolatinės daugumos seime nebus. Ji formuosiantis nuo įvykio iki įvykio.


Didžiojo Berlyno jaunimo delegacija išvyko iš Tarybų Sąjungos

VLKJS Maskvos miesto komiteto ir TSRS Jaunimo organizacijų komiteto kvietimu daugiau kaip dvi savaites Tarybų Sąjungoje viešėjo Didžiojo Berlyno jaunimo delegacija. Svečiai susipažino su komjaunimo Maskvos miesto ir rajonų organizacijų darbo patyrimu, aplankė Maskvos Lichačiovo vardo automobilių gamyklą, Kaganovičiaus vardo pirmąją guolių gamyklą, „Bolševickos” siuvimo fabriką. Vokiečių jaunimo atstovai susitiko su universiteto, energetikos ir pirmojo medicinos institutų studentais, aplankė kelias mokyklas, Baumano rajono Pionierių rūmus, Centrinius geležinkelininkų kultūros namus. Delegaciją priėmė TSKP CK sekretorius J. A. Furceva, Maskvos Tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Bobrovnikovas. Svečiai taip pat buvo nuvykę į Leningradą. Kovo 17 d. delegacija išvyko į tėvynę. Prieš išvykdamas, delegacijos vadovas, Laisvojo vokiečių jaunimo sąjungos Didžiojo Berlyno apygardos komiteto pirmasis sekretorius Hansas Modrovas pareiškė TASS-o korespondentui: — Mūsų kelionė į TSRS buvo nepaprastai įdomi ir vaisinga. Mes pamatėme neišsenkamas galimybes, kurias socialistinė visuomenė atveria jaunimo gabumams ir talentams vystyti, didžiulį rūpinimąsi vaikais. Žinios ir patyrimas, kuriuos mes čia įgijome, mums labai padės darbe. Viešėdami Maskvoje, mes užmezgėme tvirtą draugystę su jaunaisiais darbininkais bei studentais, ir mums bus džiugu priimti jų atstovus pas mus, Berlyne.


Paskutiniais pranešimais iš Alžyro, maištininkai išsklaidyti ir valdžia kontroliuoja miestą. Kovo 26 d. iki 6–7 valandos vakaro miesto europinės dalies gatvės ištuštėjo. Sanitarinės mašinos evakuoja sužeistuosius. Miestas vėl gauna elektros srovę. Tačiau padėtis Alžyre, kaip ir anksčiau, įtempta. Kariuomenė ir policija lieka visiškai pasirengusios kovai savo pozicijose už vielos užtvarų, nes vėl galimi nauji maištininkų-oasininkų išpuoliai. Viršum miesto skraido malūnsparniai, atlieką žvalgybinę tarnybą. Sužinota, kad prancūzų karinė vadovybė permeta į Alžyrą naujų pastiprinimų. Mers-el-Kebire (karinis uostas Alžyre) šiandien dieną keli Viduržemio jūros eskadros laivai išmetė inkarą.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Apdovanotas čekoslovakų konsulas p. Galia.

Šeštadienį, ½ 2 val. krašto apsaugos ministerijoj, dalyvaujant vyriausio štabo viršininkui pulk. Plechavičiui, generolui Nagevičiui ir užsienių reikalų ministerijos atstovui Blaveščiūnui, krašto apsaugos ministeris gen. Daukantas įteikė ikišioliniam Čekoslovakijos konsului Kaune p. Galia III laipsnio II rūšies Vyties Kryžių.


Aš, paprastai, kalbu apie Prancūzijos vidaus politiką tik tiek, kiek ji paliečia tarptautinę politiką. Visų pirma aš manau, kad prancūzas, turįs garbės rašyti užsienio laikraštyje, tegali labai atsargiai kabėti apie savo šalies vidaus politiką. Išeinant už krašto sienų, partijos dvasia turi būti pakeista tautinę dvasia. Kita vertus, mūsų ginčai negali labai interesuoti lietuvių, o be to, jie sunkiai ir suprantami tiems, kurie nėra kaip reikiant susipažinę su visa vidaus politika bendrai. Bet šiandie aš atsisakysiu nuo tų savo rezervų ir kalbėsiu apie Prancūzijos vidaus politiką, nes dabartinis jos politinis krizis, rodos, gali turėti tarptautinio atbalsio. Tačiau nieko panašaus nėra. Priežastys, dėl kurių sugriuvo Tardieu ir Chautemps kabinetai, nėra reikšmingos. Dabartinis parlamentas yra sudėtas iš dviejų beveik lygių dalių. Mes matėme ir dabar matome kai kuriose šalyse, kaip vyriausybės laikosi pasirėmę nedidele dauguma, pav., Anglijoje. Bet tuo tarpu kai anglų partijos turi pastovų skaičių, — liberalai, konservatoriai ir darbiečiai. — Prancūzijoje šalia tiksliai apibrėžtų partijų, kaip socialistų ir radikalų socialistų partijos, dar yra daugybė mažų partijų ir grupių, kurių tarpe mes randame grupių su 12 narių. Aiškus daiktas, dešinėj yra svarbi respublikonų federacijos grupė, bet centre mes randame net septynias grupes, kurios neturi jokios nuolatinės politinės organizacijos ir kairėj posėdžiauja dar trys grupės: respublikonai socialistai, prancūzai socialistai ir komunistai, turį 30 narių. Tos visos grupės balsuoja pagal posėdžio nuotaiką, pagal savo pačių interesus, arba atsižvelgdami į savo įsitikinimus, sprendžiant vieną ar kitą klausimą, kas, žinoma, labai kliudo reguliarišką parlamento darbą. Kabinetų nepastovumas greičiau pareina nuo partijų nesusiorganizavimo, negu nuo daugumos nebuvimo. Bet koks bebūtų Prancūzijos vidaus politikos nepastovumas, per paskutinius ministerių kabinetų krizius pasirodė, kad visos partijos, neatsižvelgdamos į savitarpio aršią kovą, vienodai žiūri į Prancūzijos užsienio politiką. Trys didelės problemos dabar kreipia mūsų dėmesį: Londono konferencija, Youngo plano ratifikacija ir Saaros klausimas. Būtų galima dar pridėti ketvirtą, Ženevos konferencijos klausimą, kuris, nors ir būdamas grynai ekonominio pobūdžio, vis dėlto yra pirmaeilės svarbos tarptautinės politikos atžvilgiu. Į visus tuos klausimus prancūzų viešoji opinija žiūri beveik vienaip. Ar tai būtų Chautemps kairiojo sparno kabinetas, ar tai būtų dešiniojo sparno Tardieu kabinetas, tais klausimais nuomonės lieka tos pačios. Jei radikalai ir dešinieji negalėjo sudaryti, taip vadinamo, koncentracijos kabineto, tai tik dėl asmeniškų nesusipratimų, nes vieni ir kiti norėjo taip sudarytą vyriausybę vesti. Briando buvimas kabinete laikomas būtinas, ir tat parodo visų bendrą norą vesti užsienio politiką ta pačia kryptimi. Prancūzų tezę Lonodono konferencijoj taip pat būtų gynęs Chautemps, kaip ją gynė Tardieu. Naujasis jūrų ministeris Dumesnie, nors ir radikalas, yra visiškai tos pačios nuomonės, kaip ir buvęs ministeris Leygues, priklausąs prie kitos grupės. Mes jau žinome prancūzų tezę. Ji lieka tokia pat. Rodosi, kad ir kitų šalių, nusistatymai nepasikeitė. Aš labai bijau, tą mintį aš esu jau pareiškęs ir pirma, kad Londono konferencija neišsiskirstytų nepasiekusi jokių pozityvių rezultatų ir nebūtų nukelta į 1935 m. Kas gyvens, pamatys! Kai dėl Youngo plano priėmimo, tai beveik visa prancūzų viešoji opinija nusistačiusi teigiamai. Jei kiltų kokios kliūtys, tai jos galėtų kilti tik iš vokiečių pusės. Kai dėl Saaros srities, tai vienu momentu, gal būt, buvo galima kalbėti apie tos srities prijungimą prie Prancūzijos, bet istorijos radiklis pasistūmė pirmyn, o tautų gyvenimas niekados negrįšta atgal. Iš tikrųjų, mums Saaros srities klausimas yra antraeilis dalykas, ir viešoji opinija niekados dėl jo nesijaudino. Į Ženevos konferenciją visos partijos taip pat žiūri vienodai. Publika tuo klausimu laikosi gan indeferentiškai, o šalies vadai, kad ir norėtų sušvelninti muitų sunkybes, supranta, jog tatai bus galima padaryti tiktai per ilgą laikotarpį. Trumpai sakant, mes matome Prancūzijos užsienio politikos nuoseklumą ir vienodą visų partijų pažiūrų į aktualias pasaulinės politikos problemas. Tuos dalykus aš norėjau paaiškinti savo skaitytojams.


Politinės aistros yra didžiausia kliūtis objektingai klausimui spręsti. Tinkamai klausimui spręsti kliudo ir antras dalykas – per daug didelis racionalizmas, pereinąs į paprasčiausią talmudizmą. Talmudizmas neleidžia į dalyko arba bylos esmę įsigilinti: talmudizino dėmesys telkiasi dalyko arba bylos paviršiui, geriau, juridiniuose kableliuose. Norėtumėm pastebėti dar vieną dalyką, kurs labai trukdo kartais net ir labai aiškios bylos eigą. Tas dalykas yra atvirumą, širdingumą stelbianti įtarinėjimų tendencija. Šiuos visus dalykus, ne iš dausų pagautus, bet patyrimo patiektus, reikia turėti prieš akis, kalbant apie lietuvių lenkų ginčą. Nuo pat ginčo pradžios nelojalumas buvo ir yra ne lietuvių pusėje. Lietuvai spaudą dar neatgavus, lietuviškus raštus spausdinant dar Prūsuose ir iš ten slapta į Lietuvą juos gabenant, lietuviai jau buvo lenkų skaudžiai įtarti, net apkaltinti. Lietuvai kuriant nepriklausomą valstybę, lenkai pasiskubino mus apkaltinti tada labai ne madoj santarvės akyse buvusiais bošų arba vokiečių ir bolševikų simpatikais. Nežiūrint į įvairiausius trukdymus, daugiausia iš mūsų artimiausių kaimynų pusės ėjusius, vis tiek nepriklausoma Lietuva susikūrė didžiausiomis kilniausių Lietuvos sūnų pastangomis. Per tą palyginti neilgą valstybės gyvenime laikotarpį lenkai visokiais būdais norėjo priversti Lietuvą nusileisti, norėjo Lietuvą užuolankų šuntakiais priblokšti prie Lenkijos. Jeigu Lietuvos netolimos praeities diplomatai važinėjo į Varšuvą, Briusselį, Kopenhagą, Luganą, jeigu dabartinės opozicijos žmonėse buvo pasireiškęs noras priimti Hymanso projektą, jeigu mūsiškiai nedovanotinai neapsižiūrėję buvo sutikę prašyti Ambasadorių konferencijos išvesti tarp mūsų ir lenkų sieną, einant kuria mūsų tikroji sostinė visai nepateisinamai atateko lenkams, jeigu mūsiškiai, niekeno neklausydami, sutiko pasirašyti Klaipėdos konvenciją, tai tas parodo, kad spaudimas iš lenkų pusės visados buvo labai didelis. Bet tai parodo ir kitą dalyką, būtent, kad iš mūsų buvusiųjų diplomatų pusės atsparumo arba visai nebūta, arba jo permenko tebūta. Prieš praėjusių metų gale buvusias Ženevos derybas lenkai, pastebėję dabartinės mūsų vyriausybės atsparumą ir žinodami buvusiųjų mūsų vyriausybių nuolaidumą, panorėjo geriau kalbėti su buvusiųjų Lietuvos koalicinių vyriausybių atstovais, negu su prof. Voldemaru. Ypatingu būdu supuolęs spaudimas iš lauko ir iš vidaus – štai tas faktas, kurs nesunku buvo pastebėti net ne diplomatui ir ne politikui prieš praėjusių metų lapkričio 26 dieną. Kai kurių mūsiškių viešai spaudoj pareikšti karšti norai, coût que coût sudaryti plačiosios koalicijos vyriausybę; vieši ir nepaslėpti mūsiškių koalicininkų troškimai nuvažiuoti į Ženevą ir atsiimti dabartinės mūsų vyriausybės prieš lenkus įteiktą skundą – štai nepaprastas mūsiškių nuolaidumas, lenkų jau nuo dvidešimtų metu išmėgintas. Su buvusiomis vyriausybėmis mes susikalbėsim! Štai šūkis: kurs buvo lenkų paleistas prieš praėjusių metų Ženevos derybas. Bet… buvusiosios vyriausybės tada nebegrįžo ir lenkams susikalbėti buvo kur kas sunkiau, negu kad jie manė. Reikėjo pasižadėti, kad iš Vilniaus srities lenkų išguiti be mažiausio reikalo lietuviai turės būti atgal įsileisti. Reikėjo pasižadėti, kad Plečkaičio Lydoj laikoma armija bus likviduota; kad klastingas Varniuose nesamų lenkų mokytojų skundas bus ištirtas. Tai visa lenkų Ženevoj pasižadėta. O kas ištesėta? Tiesa, iš Vilniaus išguitiems lietuviams neva buvo leista grįžti atgal. Bet nesamas Varnių koncentracijos stovykloj lenkų mokytojų skundas nebuvo norimas ištirti. Matyt, jis nepatogu buvo lenkams tirti. Dar blogiau: pažadėti Plečkaičio legionai iki šiol dar nepanaikinti. Vadinasi, pas lenkus dar ir dabar ta pati tendencija, kaip kad ir anksčiau: pasirašė Suvalkų sutartį, bet tuoj ją patys ir sulaužė. Ženevoje pasižadėjo Plečkaičio armiją panaikinti, bet jos nepanaikino. Pažadėti ir neištesėti – labai nekoks dalykas. Toks nepageidaujamas dalykas prie liudininkų konstatuojamas – labai nemalonu girdėti. Ar tik ne dėl šios priežasties lenkai tiek kratėsi, tiek nenorėjo, kad lietuvių lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas. Lenkų nenaudai susidėjus konjunktūrai įsileisti Tautų Sąjungos atstovą – tikrai nepatogu. Visi tai gerai supranta. Bet noras šiuos aiškius, visiems suprantamus dalykus užmaskuoti, arba net kitus kaltinti – daugiau negu ne džentelmeniška. Ir tokį nedžentelmėnišką kelią noriai renkasi lenkai. Pilsudskiui labai artimas laikraštis: „Gazeta Warszawska“ (5. III. 1928) nedviprasmiškai rašo: Lietuvos noras, kad lietuvių - lenkų derybose dalyvautų Tautų Sąjungos atstovas, yra noras lietuvių lenkų klausimą sujungti su Tautų Sąjunga. Nurodytas lenkų laikraštis nesidrovi iškelti net motyvą, dėl kurio lietuviams yra pageidaujamas lietuvių lenkų derybose Tautų Sąjungos atstovas. Tas motyvas yra štai koks: Tautų Sąjungoj yra vokiečiai. O be vokiečių Ženeva net žingsnio žengti negali. Šiam Pilsudskiui labai artimos lenkų spaudos nušvietime vokiečių vaidmuo Tautų Sąjungoj labai teigiamas, net dominuojantis. Bet už tad buvusios santarvės vaidmuo – labai neigiamas: ji be vokiečių net žingsnio žengti negali Lietuvos klausimu. Tiesa, lenkai lietuvių lenkų ginčą kitaip spręstų, jeigu tik būtų palankesnė tarptautinė padėtis. Tarptautinei padėčiai esant lenkams nepalankiai, tenka kaltinti vokiečius, kur lietuviai būk iešką paspirties ir kurie būk lietuvius savo pečiais užstoti nori. Kai lietuvių lenkų byloj tokį Lietuvai palankų vaidmenį vaidina vokiečiai, tai, rodos, su lietuviais nebereiktų ne kalbėti. Tada beliktų susitarti tik su vokiečiais. Tai lenkai labai gerai supranta. Jie ir norėtų kalbėtis nebe su lietuviais, o su vokiečiais. Bet visa nelaimė, kad vokiečiai užsiprašė tokią lupikišką kainą, kad sveiko proto žmogus jos jokiu būdu negali užmokėti. O ko gi vokiečiai norėtų? Kokia kaina jie Lietuvos klausimu sutiktų nusileisti? Kada jie galėtų būti lenkams palankesni? Pirmiausiai vokiečiai norėjo pajūrio. O dabar už tai, kad lenkai galėtų medžius plukdyti Nemunu, kad galėtų susisiekti su Kaunu, vokiečiai reikalauja… Pareinio. Trumpai: vokiečiai norėtų užsitikrinti iš prancūzų pusės, kad galėtų eiti savo naturalinė linkmė, jau ne nuo šiandien šiaip pavadinta: Drang nach Osten. Vokiečiai, užsitikrinę iš prancūzų, arba, geriau, iš santarvininkų pusės, pradėtų ryti (taip ir parašyta) austrus, čekus ir lenkus su lietuviais, arba net visą lenkų Pabaltės bloką. Kai vokiečių sąlygos tokios sunkios, tai aišku, kad su lietuviais nelengva bus susikalbėti. Bet iš viso, kas pasakyta, neina išvada, kad lietuvių lenkų derybų visai neturėtų būti. Jos turi būti jau vien dėl to, kad jų reikalavo vakarų valstybės, kurios dar praėjusį rudenį savo lenkams nepalankiais Latvijoje ir Lietuvoje žygiais Lenkijoj sudarė krizę. Kokių galima laukti rezultatų iš lietuvių lenkų derybų, kada jos yra pradedamos tik dėl to, kad santarvės valstybės lenkus verčia derėtis, ir kada lenkams dėl perdaug didelio užprašymo nesiseka susikalbėti su vokiečiais? O gal Pilsudskiui artimos lenkų spaudos reveliacijos dėl perdidelio vokiečių užsiprašymo yra nepamatuotas dalykas? Vertėtų atvirai pasisakyti tiems, su kuriais lenkams nepavyko susikalbėti dėl perdidelio jų užprašymo.


Latvijos seimas ratifikavo sutartis su Lietuva

Vakarykštis seimo posėdis praėjo labai energinga nuotaika. Į darbų tvarką buvo įtrauktas priešpaskutiniam posėdy neišspręstas nepasitikėjimo klausimas susisiekimo ministeriui Ozoliniui. Savo aštriose kalbose socialdemokratų ir nacionalistų atstovai reikalavo, pagaliau, baigti su demokratinio centro partiniu sauvališkumu ir teroru susisiekimo ministerijoj, kartu nurodydami, kad ministeris neišvengiamai turi pasitraukti. Matydamas pavojų, ministeris pirmininkas Celminš padarė pasiūlymą perkelti balsavimą dėl nepasitikėjimo formulės į penktadienį, tačiau demokratinis centras griežtai reikalavo, kad formulė būtų balsuojama dar šiam posėdy. Ministerio pirmininko pasiūlymas, tačiau, buvo priimtas 48 balsais prieš 43. Manoma, kad iki penktadienio bus prieita prie kokio nors kompromiso. Greičiausia, demokratinis centras kapituliuos ir paskirs naują ministerį į susisiekimo valdybą. Demokratinio centro padėtis pasunkėjo dėl to, kad už vakarykščią nepasitikėjimo formulės nukėlimą balsavo ir latgaliečiai progresistai, kurie lig šiol solidarizavo su demokratiniu centru. Jei demokratinis centras iš koalicijos ir išeitų, ministerių kabinetui krizė negrėstų, nes koalicijoj dar liktų 54 balsai. Vis dėlto, ministeris pirmininkas Celminš padėti, kaip ir anksčiau, laiko labai rimta. Vakardienos posėdy taip pat buvo svarstyta arbitražo ir prekybos sutartys su Lietuva. Abi sutartys raifikuotos vienu balsu. Jokių debatų sutartys nesusilaukė, tik socialdemokratų atstovas Cielens turėjo trumpą kalbą, kurioj pažymėjo, kad prekybos sutarties sudarymas yra sveikintina pradžia tolesnio Lietuvos Latvijos ekonominio bendradarbiavimo ir kad socialdemokratai norėtų matyti glaudų ūkišką bloką muitų unijos pavidalu tarp Lietuvos, Latvijos ir Estijos. Vakarykščiam posėdy taip pat buvo priimtas nutarimas neįsileisti iš užsienių darbininkų nedarbo metu. Nutarimas priimtas sąryšy su smarkiu bedarbių skaičiaus kilimu Latvijoj. Šiuo metu bedarbių jau priskaitoma iki 15.000. Į Vakarykštį posėdį buvo atvykęs Lietuvos pasiuntinys Latvijai p. Br. Dailidė ir Latvijos delegacijos nariai prekybos deryboms su Lietuva. Kiti aktualūs klausimai atidėti penktadieniui. Penktadienio posėdis šioj sesijoj bus paskutinis. Sutartis su Lietuva—Latvijai laimėjimas Rygoj įvyko Latvijos žemės ūkio centralinės sąjungos metinis susirinkimas, kuriam dalyvavo 75 delegatai nuo 59 organizacijų. Ministeris pirminin. Celmins susirinkime darė pranešimą apie Lietuvos Latvijos prekybos sutartį. Celmins, tarp kitko, pažymėjo, kad sutartis yra didelis laimėjimas, ypač pramonei. Balsai, kad sutartis nepatogi žemės ūkiui, neturi jokio pagrindo. Labai didelė lengvata žemės ūkiui yra Lietuvos darbininkų įvažiavimas ir arklių importas, kurių naujakuriams labai stinga.


— „Vilniaus Rytojus“ rašo, kad dar nepaaiškėjo, kas bus naujas Vilniaus vaivada. Tuo tarpu labiausiai minimos Balstogės vaivados ir Vilniaus vice vaivados maj. Kirtiklio kandidatūros. E. „Vilniaus Rytojus“, pranešdamas apie Holuvkos išstojimą iš lenkų užsienių reikalų ministerijos, pažymi, kad, jam pradėjus šeimininkauti tos ministerijos Rytų departamente, įvyko plečkaitininkų „kongresas“ Rygoj, Vilniaus lietuviai neteko mokytojų seminarijos, apie 50 mokyklų uždaryta ir daugeliui veikėjų 1927 m, reikėjo pabūti Lukiškio kalėjime. Dėl jo pasitraukimo, esą, ne vienas Vilniaus endekas nuliūs. — „Vilniaus Rytojus“ praneša, kad šiomis dienomis Naujojoj Vileikoj iš kariško šautuvo nusišovė pradžios mokyklos mokinys. Mokinys nusišovė… kariškų pratimų metu. Ta proga laikraštis rašo: „Vadinasi, net pradinės mokyklos mokiniai jau mankštomi kaip kareiviai su kariškais šautuvais, kuri ne vienam sunku pakelti“. — „Przegląd Wilenski“, komentuodamas savo laiku Želigovskio padarytus pareiškimus, kad jis nenorėjęs kovoti su lietuviais, kadangi juos laikąs broliais, pareiškia, kad generolas tų savo lietuviškų „simpatijų“ neužmanifestavęs, kada buvęs „Vidurinės Lietuvos“ aukščiausias valdovas. Laikraštis pažymi, kad pavyzdys „iš aukšto“ būtų labai išganingai paveikęs ir valdinius ir net civilius gyventojus, kurie buvo tada apimti šovinistinio šėlo. Jeigu jis būtų taip padaręs, tada gal nebūtų priėję prie tokio abipusio susikiršinimo, ir Tautų Sąjungos intervencija būtų buvusi nereikalinga. — Rizgūnų kaime (Švenčionių aps.) Šv. Kazimiero draugijos rūpesčiu buvo pastatytas kryžius – paminklas Vytauto Didžiojo mirties sukaktuvėms paminėti. — Ant paminklo yra iškaltas atitinkamas parašas lietuvių kalba ir ištrauka iš lietuvių tautos himno. Paminklą pašventino Šv. Kazimiero draugijos pirmininkas kun. šambelianas Viskanta, kuris ta proga pasakė atitinkamą kalbą. — „Dziennik Wilenski“ praneša, kad prieš kurį laiką iš Rusijos buvo atgabenti Gardino, Naugardo ir Balstogės miestų archyvai ir rinkiniai. Iš viso buvo atvežta daugiau kaip 5.000 knygų ir aktų numerių.


…Beveik kas minutę Vilniaus prekių stoties krovinių aikštelės teritoriją palieka pilnai pakrautos mašinos. Štai išvažiuoja „ZIS‑150“. Užpakalinis bortas atidarytas, ir gerai matyti ilgos metalinės sijos. Jų nekantriai laukia Vilniaus „Komunaro“ žemės ūkio mašinų gamykla. Paskutinį reisą šiandien daro Dzeržinskio vardo tabako fabriko mašina. Ji veža į įmonę tabaką, pristatytą iš Bulgarijos Liaudies Respublikos. Viso tik vieną dieną mes praleidome krovinių aikštelėje. Tai labai nedaug, bet per prekių stotį pravažiavo šimtai tonų įvairių krovinių. Štai iš vagono iškraunama oda Vilniaus Eidukevičiaus vardo kombinatui. Iš Ordžonikidzėgrado garvežių gamyklos gautos Lietuvos mašinų‑traktorių stotims žemės ūkio mašinų atsarginės dalys. Pas svėrėjus greitai didėja kvitų krūvos. Nė minutei nenutrūksta darbas prekių aikštelėje – jis trunka ištisą parą. Iškraunami ir pakraunami vis nauji ir nauji vagonai. Pribūna statybinė medžiaga, grūdai, plytos, geležis, lengvosios automašinos, kukurūzų sėklos, staklės, mechanizmai. Kartu pakraunami Vilniaus įmonių gaminiai. Nedidelis manevrinis garvežys tempia keletą dengtų geležinkelio vagonų. Tai Vilniaus univermago adresu gauti baldai iš Kauno baldų kombinato. Greta, prie bėgių, einančių išilgai visos krovinių aikštelės, iškraunama fanera. Ji gauta Vyriausiosios tiekimo ir realizavimo kontoros adresu iš Klaipėdos. Prie sandėlio stovi keletas automašinų. Į jų kėbulus ridenami sunkūs laikraštinio popieriaus ritiniai. Kasmet didėja pervežimų kiekis Lietuvos geležinkeliais. Vis reikšmingesnę vietą respublikos krovinių balanse užima Vilniaus prekių stotis. Per vieną parą čia apdorojama vidutiniškai iki 250 vagonų. Didelė, labai didelė darbų apimtis! Tačiau krovinių aikštelės kolektyvas, kuriame yra daug jaunimo, dirba sėkmingai. To „paslaptis“ - meilė darbui, nuolatinis savo meistriškumo tobulinimas. Nė vienas broko atvejis nepasitaikė nuo metų pradžios svėrėjui komjaunuoliui Romanui Jegorminui. Pritaikęs suglaudintą pakrovimo būdą, jaunuolis pasiekė žymios vagonų ekonomijos. Antai, jeigu pagal techninę normą į vagoną turi būti pakraunama 5,5 tonos tabako gaminių, tai jaunasis svėrėjas, maksimaliai išnaudodamas plotą, pakrauna po 7 ir daugiau tonų. Suglaudinto pakrovimo metodą sėkmingai taiko ir vyresnysis svėrėjas Mykolas Abaravičius. Vietoj devynių pagal normą jis sutalpina į vagoną iki 12‑13 tonų surenkamųjų gaminių. Nuo geriausių gamybininkų neatsilieka jaunieji svėrėjai Antanas Čiurlys, Ivanas Kovaliovas, Leokadija Žarik, Vanda Vitenj, Olga Uchačiova ir kiti. Kasdien vis daugiau ir daugiau krovinių praeina pro Vilniaus prekių stotį.


Ar nusiplaus Prancūzija kolonijinio karo gėdą?

OAS siekia teroru užtemdyti Alžyro laisvės aušrą

Šiandien paskelbtais Prancūzijos ginkluotųjų pajėgų ministerijos duomenimis, nuo Alžyro karo pradžios iki 1961 metų pabaigos prancūzų armija neteko Alžyre 17.250 užmuštų ir 51.800 sužeistų, praneša agentūra Frans pres. Tais pačiais duomenimis, Alžyras neteko 141 tūkstančio užmuštų. Nuo 1954 metų lapkričio 1 d. į Alžyrą iš Prancūzijos buvo išsiųsta maždaug milijonas naujokų.


Rašo René Martel. Žinomas prancūzų publicistas, universiteto profesorius, p. René Martel, kuris tarp kito ko gerai pažįsta rytų Europos kraštus – Balkanus, Lenkiją ir kitus, kurio knyga ,,La Pologne et nous“ visur sukėlė daug susidomėjimo, mūsų kviečiamas sutiko bendradarbiauti ,,Lietuvos Aide“. Šiandie mes spausdiname pirmą jo mums atsiųstą straipsnį vedamojo vietoj, nes turime pagrindo manyti, kad jo vedama mintis tikrai yra labai svarbi ir dar daugiau reikšmės turės ateity, kada tarp prancūzų ir lietuvių. p. René Martel ir jo draugų dėka išnyks lig šiol sėtas vienų kitais nepasitikėjimas. Redakcija. Paryžius, 1928 m. gruodžio mėn. Vyriausias „Lietuvos Aido“ redaktorius, p. Valentinas Gustainis, mane paprašė reguliariai bendradarbiauti šiame laikrašty, kad iš Paryžiaus būtų informuojama lietuvių opinija. Jo pasiūlymą aš priėmiau nedvejodamas dėl abiejų mūsų kraštų gero. Reikia, brangūs draugai lietuviai, kad jūs pažintumėte prasidėjusią evoliuciją jūsų naudai prancūzų visuomenės opinijoj. Jūs turite žinoti, kad Paryžiuje jūs turite draugų ir gynėjų, – vyrų, kurie tiki jūsų tautos likimu, – vyrų, kurie yra įsitikinę jūsų gera teise, jūsų reikalo teisingumu, – kad jūs turite vyrų, kurie nedvejos pakelti savo balsą, jei prieš jus bus norima atnaujinti negarbingą neteisingumą, kurio aukomis jūs vieną kartą esate buvę. Jūs išgirsite iš paties Paryžiaus mūsų parsiduodančios spaudos kritiką: nuo dabar iš Paryžiaus bus ardomi klastingos propagandos suokalbiai, kurie puola jūsų kraštą. Jūs žinosite, kad oficioziniai laikraščiai, daugiau ar mažiau inspiruoti, daugiau ar mažiau parsisamdę kai kurioms svetimų kraštų valdžioms, grobuoniški ir be skrupulų, nenušviečia prancūzų viešosios opinijos vieningos dvasios nuo taikos. Kiekvieną kartą, kada nauja apgaulė bandys ją suklaidinti, mes protestuosime, mes demaskuosime intrigos machinacijas, – žodžiu mes skleisime šviesą, visą šviesą. Iki dabar Prancūzijoj Lietuva ir jos teisė buvo perdaug nežinoma. Daug ne. susipratimų tarp abiejų mūsų kraštų yra iš nežinojimo priežasties. Prancūzai ne gana jus pažįsta: per maža pas jus atvyksta, per maža kontakto turi su jūsų tauta. Iš kitos pusės jūsų priešininkai visokiais būdais stengiasi kliudyti atvykt iki jūsų. Jie žino, kaip pavojingas yra šis prityrimas įsitikinimams, kurie perdaug artificiališkai yra nustatyti. Teisingas ir nepartyvus stebėtojas, pervažiavęs jūsų kraštą, ilgiau negali ignoruoti lietuvių tautinio jausmo galybės: jis čia jaučia realumą, nuoširdumą ir net jei jo apriorinis įsitikinimas palieka, po savo patyrimo jame lieka abejojimas ir neramumas. Prancūzas negali nepripažinti tautų teisės. Tautybės principas, tautų teisė pačioms spręsti savo likimą tiek daug kartų buvo patvirtinta didžiosios mūsų revoliucijos. Ar jūs norite, kad aš jums priminčiau būdą, kuriuo Savoie 1792 metais buvo prijungta prie Prancūzijos? Prancūzų kariuomenę į Savoie pašaukė patys jos gyventojai. Ji čia įėjo 1792 m. rugsėjo mėnesį, bet gyventojai išsitarė dėl savo likimo tik tada, kada paskutinis kareivis buvo apleidęs jų teritoriją. Tada 655 provincijos valsčiai laisvai išrinko delegatus, kurie, susirinkę Chambéry, priėmė tokį adresą konventui: ,,Jūs palikote mums teisę patiems duoti sau įstatymus, mes veikėme. Savoijaus tauta pasiskelbė laisva ir suvereninė. Iš šio susirinkimo mes vienu balsu pareiškiame norą, kad būtume prijungti prie prancūzų respublikos“. ,,Mes laikomės principo, pareiškė Lazare Carnot diplomatinio komiteto ir visuomenės gelbėjimo komiteto vardu, kad kiekviena tauta, vistiek kokio didumo būtų kraštas, kuriame ji gyvena, absoliučiai yra savo namie ponas, kad ji teisės atžvilgiu yra lygi didžiausiai ir kad niekas kitas teisėtai negali kėsintis į jos nepriklausomybę“. Mes būtume truputį užmiršę šiuos kilnius žodžius ir šiuos išmintingus patarimus. Karo ir pokarinis psichozas pakeitė protuose daug esminių tiesų, daug tikrų tautinių ir respublikoniškų tradicijų. Brutalus, siauras ir trumparegis utilitarizmas pasišovė kilnių idealų pastangų vieton, – vieton didelių moralinių realybių vaisingos intuicijos. Sąžinės nusileido... Piktas yra didelis, bet jį galima išgydyti. Artimiausioj ateity mes išstudijuosime nesveikas jėgas, kurios prisideda prie prancūzų lietuvių draugystės trukdymo. Mes matysime niekingų įtakų pastangas, mes konstatuosme jų vaisius, bet taip pat pamatysime pradžią išganingos reakcijos – kaip prancūzų sąžinė pabus iš savo letargo. Mes padarysime būklės nuoširdų balansą. Lietuvių tauta pažins tiesą. Tam ji turi teisės ir to ji yra verta.


Baigiasi SNO Generalinės Asamblėjos XVII sesija

Vakarykščiame rytiniame plenariniame posėdyje Generalinė Asamblėja dauguma balsų patvirtino Kambodžos, Etiopijos, Indijos ir eilės kitų šalių pasiūlytą rezoliuciją dėl Basutolendo, Bečuanalendo ir Svazilendo. Savo rezoliucijoje Asamblėja patvirtino neatskiriamą šių kolonijinių valdų tautų apsisprendimo bei nepriklausomybės teisę ir pasiūlė Didžiosios Britanijos vyriausybei nedelsiant sušaukti konstitucinę konferenciją, kurioje dalyvautų demokratiškai išrinkti politiniai lyderiai, turint galvoje nustatyti datą nepriklausomybei suteikti. 57 balsais, 18 susilaikius, ir 14 balsų prieš Generalinė Asamblėja taip pat priėmė rezoliucijos projektą dėl padėties Angoloje. Šioje rezoliucijoje remiamas Angolos liaudies reikalavimas nedelsiant suteikti nepriklausomybę ir raginama, kad Portugalijos vyriausybė imtųsi plačių politinių, ekonominių bei socialinių priemonių, padedančių garantuotai sudaryti laisvai išrinktus atstovaujamus politinius institutus. Kaip ir reikėjo laukti, prieš šį rezoliucijos projektą stojo Portugalijos partneriai NATO bloke, jų tarpe Jungtinės Valstijos, Anglija ir Italij


Anglų kolonizatoriai žvėriškai susidorojo su taikiais Jemeno gyventojais

NIUJORKAS, rugsėjo 6 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūros Junaited Pres korespondentas iš Damasko, Sirijos užsienio reikalų ministras Salachas Bitaras patvirtino spaudos pranešimus, kad Jemeno imamas Achmedas nusiuntė Sirijos vyriausybei telegramą, kurioje kaltina Anglijos karines oro pajėgas už tai, kad jos vykdė antskrydžius Jemene, Šukeiro rajone. Imamo telegramoje, pridūrė jis, sakoma, kad anglų lėktuvai naudojo napalmo ir chemines bombas, kurioms sprogus žmonėms pradeda tekėti kraujas iš nosies, ir jie miršta. Kaip pranešė spauda, imamas apkaltino anglus tuo, kad jie nuo rugsėjo 1 d. mėto į šį rajoną „bombas su nuodingomis dujomis”.


Gruodžio 11 d. Paryžiuje prasidėjusios Šiaurės Atlanto sąjungos eilinės sesijos išvakarėse Vakarų reakcinių laikraščių puslapiuose ilgai buvo vykdoma parengiamoji kampanija. Buržuazinė spauda teigė, kad penkiolikos šalių - Siaurės Atlanto sąjungos dalyvių keturiasdešimt penkių ministrų susitikimas Paryžiuje bus svarbiausias iš visų prieš tal vykusių susitikimų, kad Paryžiuje bus rastas raktas, įgalinsiąs išspręsti svarbiausias problemas, kurias yra iškėlusi Atlanto kariniam blokui įvykių eiga, ir svarbiausiąją iš jų — „susitelkimo“ ir „suskilimo įveikimo“ problemą. Tą „suskilimą“, kaip nurodė Vakarų laikraščių apžvalgininkai, sukėlė pagrindinių Siaurės Atlanto sąjungos dalyvių – JAV, Anglijos ir Prancūzijos nesutarimai politikos Artimuosiuose Rytuose klausimais, užsitęsęs Anglijos, Turkijos ir Graikijos ginčas Kipro klausimu, o taip pat naujų ekonominių sukrėtimų pavojus, gresiantis Vakarų Europos šalims dėl Anglijos ir Prancūzijos agresijos prieš Egiptą. Pagal visa tai ir buvo sudaryta NATO tarybos Paryžiaus sesijos dienotvarkė. Centrinė vieta buvo paskirta „politinei diskusijai pagrindiniais dabartinės tarptautinės padėties klausimais“. Užsienio spauda teigė, kad tos diskusijos metu bus rasta tikra priemonė visiems nesutarimams NATO sistemoje likviduoti ir kad kaip tik tą priemonę turi Dalesas, atvykęs į Paryžių su „Atlanto vienybės“ stiprinimo programa. Jau pirmieji Šiaurės Atlanto bloko tarybos posėdžiai aiškiai parodė, koks būtent yra JAV valstybės sekretoriaus „daktaravimo menas“. JAV pozicijoms sustiprinti Amerikos diplomatijos vadovas ketina pasinaudoti dabartiniu tarptautinės padėties paaštrėjimu, kurį sukėlė Anglijos bei Prancūzijos avantiūra Egipto ir tarptautinės reakcijos organizuotas kontrrevoliucinis maištas Vengrijoje. Dar prieš dvi savaites iki prasidedant NATO tarybos Paryžiaus sesijai žymieji Amerikos karinių sluoksnių atstovai padarė pareiškimus, raginančius toliau vykdyti ginklavimosi varžybas. NATO ginkluotųjų pajėgų Europoje vyriausiasis vadas generolas Norstedas ir jo pirmtakas šiame poste generolas Griunteris vienu balsu kartojo, kad „silpnumo politika yra netikusi“ ir reikia „skirti didelį dėmesį“ NATO ginkluotųjų pajėgų stiprinimui. Keturiasdešimt penkių ministrų posėdžių pradžiai Paryžiuje buvo pritaikyti aiškiai inspiruoti Amerikos pranešimai apie planus, kad „NATO armijos savintų branduolinį ginklą“. Siekiant padaryt: poveikį europiečiams – Šiaurės Atlanto bloko dalyviams, buvo plačiai paskelbtas JAV Viduržemio jūros laivyno vado viceadmirolo Brauno pareiškimas, kad tas laivynas „žymiai sustiprės“, nes į jį bus įtrauktas lėktuvnešis „Forestol“ ir kreiseris „Boston“, apginkluotas vairuojamais sviediniais. Visas tas JAV karinės mašinos „parengties“ demonstravimas ir raginimai vykdyti nežabotas ginklavimosi varžybas turėjo, Amerikos diplomatijos sumanymu, užtaisyti jau seniai Išryškėjusias Šiaurės Atlanto sąjungos rūmų spragas ir sutelkti sąjungos dalyvius apie Amerikos vyriausiąją vadovybę. Tam pačiam tikslui turėjo tarnauti ir pastarosiomis savaitėmis išvystyta pašėlusi melo ir šmeižto prieš Tarybų Sąjungą ir liaudies demokratijos šalis kampanija. Pasaulis jau seniai nematė tokių begėdiškų imperialistinių išsišokimų. Vakarų reakciniai sluoksniai paruošė ir organizavo kontrrevoliucinį pučą Vengrijoje. O dabar, tam pučui sužlugus, jie siekia palaikyti Vengrijoje įtemptą padėtį ir išgalvoja įvairius būdus kištis į jos vidaus reikalus. JAV politiniai veikėjai mėgina atnaujinti senąją „tarybinio pavojaus“ baidyklę ir tuo pačiu paremti savo argumentus „Atlanto vienybės“ naudai. Jau pirmajame NATO tarybos posėdyje Paryžiuje Dalesas pareiškė, kad „dėl Tarybų Sąjungos vykdomos politikos Šiaurės Atlanto blokas turi išsaugoti savo jėgą ir mokėti ją, reikalui esant panaudoti“. JAV reakcinė spauda teigia, kad jeigu toks klausimo sprendimas nebus rastas, visa Šiaurės Atlanto sistema gali sugriūti. Taip iki galo išryškėja JAV atstovų planas NATO tarybos sesijoje: mitu apie „tarybinę grėsmę“ jie nori nukelti į paskutinę vietą Šiaurės Atlanto bloke esamus nesutarimus, pagrįsti tolesnes ginklavimosi varžybas ir naujų karinių avantiūrų parengimą, kuriame ypatinga vieta paskirta Vakarų Vokietijai. Kartu Amerikos valdantieji sluoksniai neatsisako savo ypatingų politiniu ir ekonominių tikslų, kurie prieštarauja kitu NATO šalių interesams, ir visų pirma Anglijos bei Prancūzijos interesams. Amerikos imperialistai jau seniai skelbė idėją, kad senųjų, iškaršusių Imperijų įtaka kolonijiniame pasaulyje būtų pakeista Amerikos „jaunųjų jėgų“ įtaka. JAV reakcinė spauda yra tos nuomonės, kad tinkamas šiam reikalui momentas atėjo kaip tik dabar, kai Anglija ir Prancūzija, užpuolusios Egiptą, galutinai susikompromitavo arabų tautų akyse. „Šiandien Anglijos ir Prancūzijos įtaka Artimuosiuose Rytuose, – rašo laikraštis „Niujork Herald Tribiun“, - negyva“. Pasinaudodamos tuo, JAV, Prancūzijos laikraščio „Komba“ išsireiškimu „atvirai siekia įvesti savo viešpatavimą silpnai išsivysčiusiose šalyse, faktiškai užgrobti pasaulinius žaliavų šaltinius, pašalinti senąsias Europos valstybes iš pozicijų, kurias jos užėmė žemės rutulyje“. Laikraščio būkštavimus patvirtino Daleso kalba NATO tarybos sesijoje. Dalesas atvirai pareiškė, kad JAV ketina „palikti sau veiksmų laisvę“ rajonuose, kurių neapima Šiaurės Atlanto sąjunga. „Būtų klaidinga manyti, – pareiškė jis, - kad JAV negalės imtis jokių priemonių kurioje nors žemės rutulio dalyje, negavusios NATO sutikimo“. Prie tos „kurios nors žemės rutulio dalies“ priklauso visų pirma Artimųjų ir Viduriniųjų Rytų rajonas. Neatsitiktinai įvykusiose prieš NATO tarybos sesiją Anglijos, Prancūzijos ir Amerikos derybose Sueco krizės sukeltų nesutarimų likvidavimo klausimu buvo susitarta tik vienu klausimu – kad reikia atkurti laivybą Sueco kanalu. Anglijos ir Prancūzijos avantiūra Egipte ištisai pakrypo prieš jos organizatorius. Laivybos Sueco kanalu nutraukimas perkirto senuosius prekybos kelius, siejančius Vakarų Europą su Indijos vandenyno uostais, sukėlė Vakarų Europos šalims, visų pirma Anglijai ir Prancūzijai, aštraus naftos bado ir svarbiausių žaliavų rūšių trūkumo grėsmę. Anglijai vienas iš laivybos Sueco kanalu nutraukimo padarinių buvo smarkiai išryškėjęs plieno liejimo pramonės ir laivų statybos darbo nusmukimas, sumažinęs eksportą. Ang1ijos vyriausybė jau kreipėsi į tarptautinį valiutos fondą, prašydama vieno milijardo trijų šimtų milijonų dolerių kredito. Prancūzijoje agresija prieš Egiptą sukėlė gamybos sumažėjimą eilėje pramonės šakų, nedarbą, priverstini darbo savaitės sutrumpinimą. Mėgindama įveikti infliaciją, Gi Molė vyriausybė užprojektavo 1957 metų biudžetui naujus trisdešimt milijardų penkių šimtų milijonų frankų dydžio mokesčius. Ryšium su tuo JAV monopolistiniam kapitalui atsivėrė papildomos galimybės ekonominiam spaudimui daryti Anglijai ir Prancūzijai. Bet vargu ar reikia įrodinėti, kad tokia situacija neišvengiamai toliau aštrina imperialistinius prieštaravimus ir, vadinasi, didina įtempimą Siaurės Atlanto bloko viduje. Pastaroji aplinkybė, žinoma, vis labiau komplikuoja Amerikos uždavinį atkurti „Atlanto vienybę“, apie kurią tiek daug kalbama NATO tarybos Paryžiuje sesijoje. Bet kartu reikia turėti galvoje, kad, nepaisant visų nesutarimų, Šiaurės Atlanto blokas lieka pavojingiausia agresyvių valstybių karinė grupuotė ir kad NATO tarybos Paryžiaus sesija yra dar vienas mėginimas sustiprinti tą grupuotę kariniu atžvilgiu. Visa tai ragina tautas visokeriopai stiprinti budrumą ir pasiryžimą demaskuoti bet kurias taikos priešų intrigas.


Tarybų Sąjungai panaikinus tarybinės kariuomenės įgulos komendantūrą Berlyne, JAV, Anglijos ir Prancūzijos vyriausybės rugpiūčio 24 d. padarė pareiškimą, kuriame jos mėgina taip pavaizduoti reikalą, kad Berlynas, kaip ir anksčiau, tebesąs keturių valstybių valdomas ir jame toliau veikią keturšališkos sąjungininkų komendantūros įgaliojimai. Šiuo reikalu TASS-as įgaliotas pareikšti, kad tokie teigimai visiškai nepagrįsti. Jokių keturšališkų Berlyno valdymo organų nėra nuo 1948 metų, kai dėl trijų valstybių kaltės nutraukė savo veiklą sąjungininkų komendantūra. Taip pat nėra ir vieningo Berlyno. Savo separatiškais veiksmais JAV, Anglija ir Prancūzija palaidojo „keturšališką atsakomybę ir keturšališkas procedūras, nustatytas Berlyne“, įvedė Vakarų Berlyne atskirą okupacinį statutą, įsteigė atskirą trišališką karo komendantūrą. Tarybų Sąjunga neturi su šiais vienašališkais Vakarų valstybių veiksmais nieko bendro ir negali būti atsakinga už jų padarinius. Tokios JAV, Anglijos ir Prancūzijos politikos rezultatas buvo tas, kad okupacinis režimas Vakarų Berlyne neteko bet kurio ryšio su antihitlerinės, koalicijos valstybių susitarimais dėl Vokietijos. Dabar Vakarų Berlynas paverstas agresyvaus Šiaurės Atlanto bloko karine baze, nukreipta prieš TSRS, VDR ir kitas taikingas valstybes. Ten veikiančios JAV, Anglijos ir Prancūzijos karo komendantūros iš tikrųjų yra NATO komendantūros, ir faktinė padėtis Vakarų Berlyne tai visiškai patvirtina. Tarybų Sąjungos vyriausybė ne kartą nurodė į visą susidariusią pavojingą padėtį, kuria agresyvūs revanšistiniai Vakarų Vokietijos sluoksniai naudojasi nuolatinėms provokacijoms ir ardomajai veiklai prieš taiką. Paskutiniu laiku paaštrėjusi padėtis Vakarų Berlyne, už kurią yra visiškai atsakinga Vakarų valstybių valdžia, primygtinai patvirtina, kad būtina nedelsiant likviduoti Vakarų Berlyne NATO karinę bazę, kuri yra VDR ir socialistinių šalių sandraugos teritorijoje ir skirta agresyviems aktams prieš jas ruošti. Tarybinės kariuomenės įgulos komendantūros Berlyne likvidavimas yra žingsnis į visišką antrojo pasaulinio karo liekanų pašalinimą suverenios VDR teritorijoje, jis turi būti ir bus įgyvendinta


Saugumo departamento negąsdina komunistų kuopelė

Lietuvos valstybės saugumo negąsdina kuopelės senų komunistų veikla, kuri, pareigūnų vertinimu, nekenkia Lietuvos valstybės saugumui. “Mes turime daug rimtesnių pavojų Lietuvai, negu jie”, - vakar sakė Valstybės saugumo departamento pareigūnas. Jis komentavo buvusio promaskvietiškos Lietuvos kompartijos vadovo Mykolo Burokevičiaus interviu Rusijos laikraščiui “Pravda”, kurį penktadienį perspausdino Vilniuje rusų kalba leidžiamas laikraštis “Echo Litvy”. Šiame interviu dabar teisiamas buvęs komunistų partijos lyderis teigia, jog Lietuvoje pogrindžio sąlygomis tebeveikia komunistų partija ir kad leidžiamas partijos laikraštis “Tiesa”. Anot M. Burokevičiaus, kompartijai vadovauja centro komiteto sekretoriatas. Saugumo pareigūnas sakė, jog VSD puikiausiai žino apie Lietuvos komunistų pogrindinę veiklą, bet nevertina jos, kaip keliančios “realų pavojų konstitucinei santvarkai ir teisėtai valdžiai”. “Susirenka kartkartėmis grupelė senukų, pacituoja Marksą, paploja iš laikraščių skaitomiems Ziuganovo ar Žirinovskio pareiškimams, padūsauja su nostalgija, kaip jie kadaise vieninteliai valgydavę rūkytą dešrą, ir išsiskirsto”, - sakė pareigūnas. Anot jo, M. Burokevičiaus minima “Tiesa” iš tiesų tebeleidžiama. Ji sumaketuojama ir išspausdinama Minske, tada atvežama į Vilnių ir čia dauginimo aparatu padauginama “keliais egzemplioriais”. Komunistų partijos veikla Lietuvoje uždrausta 1991 m. Atkuriamojo Seimo sprendimu. “Tačiau šie keli aktyvistai nė neketina kur nors registruoti savo organizacijos - jie vadovaujasi senosios komunistų partijos įstatais”, - paaiškino pareigūnas.


LENINGRADAS, birželio 7 d. (TASS-o spec. koresp.-ELTA). Šiandien šimtai tūkstančių leningradiečių išėjo į gatves ir aikštes, esančias prie Maskvos stoties, kad sutiktų Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos Prezidentą Josipa Broz‑Tito, TSRS Ministru Tarybos Pirmininką N. A. Bulganiną ir lydinčius oficialiuosius asmenis. Maskvos stotyje atvykstančius sutiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius F. R. Kozlovas, TSKP srities komiteto sekretorius D. D. Brežnevas, Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Smirnovas, srities tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas G. I. Vorobjovas, partijos Leningrado miesto komiteto pirmasis sekretorius I. K. Zamčevskis, Leningrado karinės apygardos kariuomenės vadas armijos generolas M. V. Zacharovas, TSRS ir RTFSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, srities ir miesto tarybų deputatai, daug gamyklų ir fabrikų atstovų. kultūros veikėjų, žurnalistų. Stoties perone buvo išrikiuota garbės sargyba. Traukinys atvažiuoja prie perono 10 valandą ryto. Iš vagonu išlipa svečiai. Pasigirsta sveikinimo šūksmai ir plojimai. Vaikai įteikia atvykusiems gėlių puokštes. Garbės sargybos viršininkas-raportuoja draugui Tito. Iškilmingai ir didingai skamba Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos valstybiniai himnai. Leningrado miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Smirnovas kreipėsi kalba i draugus jugoslavus. Prie mikrofono prieina JFLR Prezidentas Josipas Broz‑Tito. Prezidento kalba ne kartą pertraukiama plojimais, šūksmais „ura“. Draugas Tito ir jo bendrakeleiviai išeina į stoties aikštę. Čia juos plojimais sutinka tūkstančiai leningradiečių. Josipas Broz Tito ir N. A. Bulganinas sėda į mašinas ir vyksta į jiems paskirtas rezidencijas.


Suomijos Nepriklausomybės dienos išvakarėse mūsų korespondentas kalbėjosi su šios šalies nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Lietuvoje ponu Taistu Veiku TOLVANENU. - Pone ambasadoriau, rytoj Jūsų šalis minės Nepriklausomybės dieną. Prašytume papasakoti „Tiesos” skaitytojams šios dienos atsiradimo istoriją. - Į Suomiją, dabar mininčią savo nepriklausomybės 75-metį, žvelgiama kaip į jauną valstybę. Tai tiesa, bet tik formali. Suomija, šimtmečius būdama Švedijos sudėtyje, perėmė senosios Švedijos visuomenės tvarką, įstatymus - mūsų visuomenės šaknys glūdi Šiaurės šalių tradicijose. Suomija daugiau kaip šimtą metų buvo Rusijos imperijos sudėtyje - kaip autonominė didžioji kunigaikštystė. Mes ne tik išsaugojome mūsų valstybės pagrindus, bet ir juos stiprinome. Vidinė nepriklausomybė Rusijos imperijos sudėtyje leido mums vystyti valstybės sandarą nacionaliniu pagrindu, ugdyti savitą suomių kultūrą. Mes nesame švedai, nenorime tapti rusais, būkime suomiai - šis šūkis mus lydėjo per visą tautinį brendimą. Kai vėliau, Pirmojo pasaulinio karo sukūriuose, paskelbėme nepriklausomybę, Suomija jai buvo pasirengusi. Mums 75-eri nepriklausomybės metai - tai sunkūs jaunos valstybės žingsniai, trumpas raidos laikotarpis tarp dviejų pasaulinių karų, nepriklausomybės gynimas, jo skaudžios aukos, sunkūs pokario sprendimai. Tai ir laikas, kai mes galėjome vystyti ryšius, prekybą su kitomis šalimis, tapti aktyvia tarptautinės bendrijos nare. - Mūsų šalys kaimynės, bet daugelį metų žengėme skirtingais keliais. Šiandien nespėliokime, „kas būtų, jeigu būtų”. Žinome, kad ekonomikos atžvilgiu Lietuva dar labai ilgai negalės lygintis su Suomija. Kas lėmė Jūsų šalies klestėjimą? - Norėčiau atsakyti trumpai, tiesiog išvardydamas pagrindines priežastis. Ilgą laiką tobulėjo politinė ir visuomeninė sistema, rinka, sąžiningu verslu paremta ekonominė sistema, turinti ilgalaikį patyrimą. Kiekvieno individo indėlis į bendrą reikalą. Požiūris į darbą, darbo moralė, kuriai didelę įtaką darė ir galbūt tebedaro bažnyčia, mokykla. Dar ir dabar iš vaikystės prisimenu sekmadienines religinės pakraipos mokyklas, kuriose mums kaldavo į galvą paklusnumą, dorybes, kitaip tariant, tai, ką vadiname vienu žodžiu - dorovė. - Tačiau pastaruoju laiku suomiai, atrodo, nėra labai patenkinti savo ekonomika. Kalbama, kad tai iš dalies susiję su TSRS žlugimu. Ar ekonomikos poslinkius į blogesniąją pusę, jeigu taip yra, jaučia paprastas suomis? - Mūsų ekonomikos smukimas yra faktas, tai daugiau ar mažiau jaučia kiekvienas suomis. Mes tiesiog įpratome gyventi pernelyg gerai. Gamybos išlaidos didelės, mums vis sunkiau realizuoti savo produkciją. Iš dalies tokia padėtis susidarė dėl tarybinės rinkos kracho. Bedarbių skaičius rekordinis - maždaug 15 procentų darbingų žmonių. Žmonės vis konkrečiau jaučia asmeninio gyvenimo smukimą. Tačiau pastaruoju laiku pasirodė, nors ir lėto, bet ekonomikos kilimo požymiai. Pavyzdžiui, mūsų eksportas nuo 1992 metų sausio iki rugpjūčio mėnesio padidėjo 15 procentų (jeigu lyginsime su ankstesniais metais). Tiesa, šis augimas labai lėtas, ir reikės daug metų, iki pasieksime prieš 4-5 metus buvusį lygį. - O kas jis, vidutinis suomis? - Aš norėčiau tikėti, kad Suomija pasiekė tokį demokratijos lygį, kad tam tikra prasme visi esame „vidutiniai suomiai”. Paprastų paprasčiausias suomis (jeigu taip galima sakyti), tarkim, Virtanenas, technikas, žmona - darželio auklėtoja. Šeimoje - du vaikai. Domisi ir dalyvauja politikoje. Gyvena raudoname nuosavame name. Lankosi užsienyje, turi savo vasarnamį. Domisi kultūra, bet ne ypatingai, laisvalaikiu mėgsta žiūrėti televizijos laidas. - Sugrįžkime šiek tiek į praeitį. Istorijos vingiai lėmė, kad Lietuva pusę amžiaus buvo ištrinta iš pasaulio politinio žemėlapio. Tokia grėsmė buvo iškilusi ir Jūsų valstybei. Nedidelė šalis sugebėjo atsispirti. Kuo tai paaiškinti? - Kaip žinoma, Suomija pagal Molotovo-Ribentropo paktą buvo priskirta TSRS interesų sferai. TSRS, remdamasi šiuo paktu, pareikalavo dalies Suomijos teritorijos. Suomija sutiko nusileisti dėl nedidelės teritorijos, bet negalėjo sutikti su TSRS reikalavimu dėl didelės teritorijos. Suomija buvo priversta priešintis TSRS agresijai. Mes kovojome iš esmės vieni, turėjome daug aukų. Mes karą pralaimėjome, bet ir daug laimėjome - mūsų tautinį gyvavimą. Buvome priversti perduoti Tarybų Sąjungai dešimtadalį savo teritorijos. Perkėlėme 400 000 žmonių. Beje, perduotoje teritorijoje likę žmonės išvyko į kitus Suomijos rajonus. Mokėjome dideles reparacijas. Žiemos karas parodė, kad suomiai subrendusi tauta. Karo grėsmė sutelkė visuomenę. Valdininkas, fermeris, darbininkas, karininkas, eilinis kareivis - visi gynėsi petys petin. Įvairių visuomenės grupių konfrontacija, iškilusi paskelbus nepriklausomybę, karo metu susilpnėjo. Visuomenės susitelkimas, matyt, buvo viena pagrindinių mūsų išsilaikymo priežasčių. Mūsų rezervai buvo ganėtinai svarūs, karinis pasirengimas, nors ir trūko technikos, buvo efektyvus. Mes optimaliai panaudojome savo nedideles pajėgas, išnaudojome landšaftą. Kai kas kalba, kad lemiamas veiksnys buvo šalčiai. Matyt, svarbiausią vaidmenį atliko kiti veiksniai. - O ką suomiai dabar mano apie Kareliją? Ar ji nebėra tautos skaudulys? - Suprantama, kad tai skaudus klausimas, ypač ten gimusiems žmonėms. Suomijoje daug draugijų, kurias sudaro išeiviai iš šios teritorijos. Suomiai pastaraisiais metais gali lankyti gimtuosius kraštus Karelijoje. Yra net sukurtas tikslus Vyborgo miesto maketas. Dalis žmonių norėtų derybose su rusais iškelti klausimą dėl Tarybų Sąjungai perduotos Karelijos dalies. Kiti mano, kad turint omenyje perduotos teritorijos ekonominę padėtį, susigrąžinimo viltį geriau pamiršti. Šių teritorijų atkūrimas kainuotų labai brangiai. Kadangi rusai nepageidauja kelti šį klausimą, dabar mes negalime jo iškelti dvišaliuose santykiuose. - Suomijos humanitarinė parama 1990-1992 m. Baltijos valstybėms beveik prilygsta Europos bendrijos pagalbai. Lietuvai turėtų būti skirta iš viso 18,22 milijono ekiu. Tad keletą žodžių apie mūsų šalių ryšius. - Tikrai, Suomijos parama svari. Reikia pasakyti, kad šie skaičiai susiję ir su Baltijos šalims teikiamais kreditais pramonei pertvarkyti, kai kurioms prekėms tiekti. Mes dalyvaujame ir tarptautinės paramos programoje. Kalbu apie G-24 šalis, Europos vystymo ir rekonstrukcijos banką, Pasaulio banką, Šiaurės šalių programas. Be minėtosios finansinės paramos, pagal programą numatoma padėti Lietuvai ir kitoms Baltijos šalims vystyti verslus, administracinę infrastruktūrą, padėti socialinėje sferoje, bendradarbiauti aplinkos apsaugos, energetikos, žemės ūkio, maisto pramonės srityse. Dėl istorinių, geografinių ir kitų priežasčių, mes galbūt aktyviau teikiame paramą Estijai. Kita vertus, nemažai pasiekėme ir Lietuvoje. Turiu omenyje menedžmentą, kai kurių specialistų kvalifikacijos kėlimą. Sukurtos 22 bendros įmonės, yra bendrų įmonių statybos planų, kai kurių kitų nemažų sumanymų. Suprantama, daug kas priklauso ir nuo Lietuvos. Mes tikimės, kad kai kurie klausimai, susiję su bankų, finansų sfera, bus sprendžiami sparčiau. - Ką reikia daryti, norint tapti Suomijos ambasadoriumi Lietuvoje? - Ambasadoriai - paprasti URM darbuotojai. Aš ilgai dirbau kaip Centrinės, Rytų Europos, buvusios TSRS specialistas. Bene 1983 metais buvau paskirtas Tarybų Sąjungos sektoriaus vedėju, po to 4 metus buvau Centrinės, Rytų Europos ir Tarybų Sąjungos skyriaus vedėju. Per tą laiką daug patyriau. Juk tai buvo vadinamosios socialistinės imperijos irimo laikas, daugelio valstybių nacionalinio atgimimo metas. Žinoma, Pabaltijys buvo mūsų dėmesio centre. Kodėl atvykau būtent į Lietuvą? Manau, turėjo reikšmės tai, kad šiek tiek moku lietuvių kalbą. - Manau, kad siekiantys pažinti mūsų kraštą užkopia į Gedimino pilį, apsilanko Palangoje ir paragauja cepelinų… - Na, cepelinų ragavau, Gedimino pilyje buvau, o kai dėl Palangos, tai, deja, tebuvo oficialūs vizitai į Kauną ir Panevėžį. Tikiuosi nuvažiuoti kitais metais. - Tad ar jau galite sakyti, kad pažįstate mūsų šalį? - Nemanau. Tokia pažintis - tai procesas. - Dėkoju už pokalbį.


Tarybų Sąjungos Vyriausybinė delegacija į LJDP CK Pirmojo sekretoriaus drg. Boleslavo Bieruto laidotuves

Lenkijos Jungtinės Darbininkų partijos CK Pirmojo sekretoriaus drg. Boleslavo Bieruto laidotuvėms į Varšuvą vyksta Tarybų Sąjungos Vyriausybinė delegacija, kurią sudaro šie draugai: TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Narys, TSKP CK Pirmasis Sekretorius N. S. Chruščiovas (delegacijos vadovas), RTFSR Ministrų Tarybos Pirmininkas M. A. Jasnovas, UTSR Ministrų Tarybos Pirmininkas N. T. Kalčenko, BTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas V. I. Kozlovas, Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas J. Paleckis, Tarybų Sąjungos Maršalas I. S. Konevas, Maskvos Tarybos pirmininkas N. I. Bobrovnikovas, rašytoja V. L. Vasilevskaja, Tarybų Sąjungos ambasadorius Lenkijoje P. K. Ponomarenko.


Gruodžio 8 d. Kaune įvyko tautininkų sąjungos tarybos suvažiavimas, į kurį atsilankė atstovai iš visų apskričių. Susirinkimą aplankė ministeris pirmininkas prof. Voldemaras, kuris padaro trumpą pranešimą apie dabartinę Lietuvos būklę, pabrėždamas kelius, kuriais mes einame. Pranešimą darė gener. sekretorius Žukas. Iš jo kalbos aiškiai galima buvo matyti, kaip tautininkų sąjunga auga ir plinta. Susidomėjimas visuomenės darbų kryptimi labai didelis. Žmonės kas kartą labiau supranta ir įvertina tautininkų sąjungos ideologiją ir todėl pati sąjunga auga ir tobulėja. Moralės atžvilgiu dabar stiprėja visa Lietuva, todėl ir tautininkų sąjunga, artimiausia dabartinei vyriausybei, stengiasi eiti tuo pat moralumo keliu. Tautininkų sąjungos skyriai auga, tačiau žiūrima daugiau ne į jų kiekybę, bet į kokybę. Ilgos kalbos užsitęsia apie spaudą. Referavo p. Gustainis. Ypatinga, kas reikia pažymėti, tai visuomenės susidomėjimas spauda, kas ypač matoma iš gausingo skaičiaus skaitytojų. Daugiausia užtrukta prie darbininkų klausimo. Atkreipta dėmesys į tai, kad darbininkus, ir jų būklę, reikia lyginti su žemės darbininkais – ūkininkais. Darbininkų klausimu iki šiol visai mažai tesirūpinta ir jų gyvi interesai buvo visai užmiršti. Todėl rekia eiti į darbininkus ir kelti grynai socialį klausimą, tinkamą jų globai. Tuo reikalu priimta rezoliucija. Reikia jungti darbininkus į vieną masę, nes jų pakrikimas ir pasidalinimas į įvairias dažnai su darbininkais nieko bendra neturinčias sroves – jiems tik kenkia.


Prezidentas Josipas Broz Tito Tarybų Sąjungoje

Pakviesti TSKP Centro Komiteto Pirmojo sekretoriaus, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko N. Chruščiovo, Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz Tito ir jį lydintys valstybės veikėjai gruodžio 5 d. kartu su N. Chruščiovu poilsiavo prie Maskvos. Gruodžio 5 d. vakare Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos prezidentas Josipas Broz Tito, Sąjunginės vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas A. Rankovičius, Serbijos Liaudies skupščinos pirmininkas J. Veselinovas, Chorvatijos Vykdomosios večės pirmininko pavaduotojas I. Krajačičius ir Jugoslavijos Federatyvinės Liaudies Respublikos ambasadorius Tarybų Sąjungoje C. Mijatovičius Kremliaus Suvažiavimų rūmuose klausėsi D. Verdžio operos „Kaukių balius“. Ją rodo atvykęs į Maskvą gastrolėms Ukrainos TSR T. Ševčenkos vardo akademinis operos ir baleto teatras. Kartu su Jugoslavijos prezidentu ir jį lydinčiais valstybės veikėjais spektaklyje buvo TSKP Centro Komiteto Pirmasis sekretorius, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas N. Chruščiovas su žmona, draugai A. Kosyginas, A. Mikojanas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos Tarybos užsienio reikalų komisijos narys A. Adžubėjus su žmona. Prieš prasidedant trečiajam veiksmui, teatro režisierė Ukrainos TSR nusipelniusi artistė I. Molostova teatro kolektyvo, visų Ukrainos meno darbuotojų ir visų esančių spektaklyje vardu karštai pasveikino draugą Josipa Broz Tito ir jo palydovus. Po spektaklio Josipas Broz Tito ir jį lydintys draugai jugoslavai atėjo už kulisų pas artistus. Jie padėkojo už gerą spektaklį. Josipas Broz Tito pasakė: „Aš su pasitenkinimu klausiausi jūsų spektaklio. Kai būsiu Kijeve, būtinai ateisiu pas jus į teatrą. Ačiū“. N. Chruščiovas ir Josipas Broz Tito apžiūrėjo Suvažiavimų rūmus. Grupė Jugoslavijos valstybės veikėjų iš Josipo Broz Tito palydovų ir diplomatiniai Jugoslavijos ambasados bendradarbiai žiūrėjo TSR Sąjungos Akademiniame Didžiajame teatre P. Čaikovskio „Gulbių ežerą“. Kartu su svečiais iš Jugoslavijos baletą žiūrėjo TSRS Kultūros ministrė J. Furceva, TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojas N. Firiubinas, Tarybų Sąjungos ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje A. Puzanovas ir kiti. Spektaklyje pagrindines partijas atliko TSRS liaudies artistė R. Stručkova, RTFSR nusipelnęs artistas B. Chochlovas, A. Begakas, V. Košeliovas, J. Vankė. Dirigentas – A. Žiūraitis, dailininkas – RTFSR liaudies dailininkas S. Virsaladz


Per visą Latvijos nepriklausomybės laiką jos tarptautiniai reikalai nebuvo taip bevilčiai susiraizgę, kaip dabar. Kaip ir visų buvusių vyriausybių taip ir dabartinės vyriausybės deklaracijoj buvo pažadėta dėti pastangų geriems santykiams ugdyti su visais kaimynais. Tačiau praktikoj išėjo priešingai. Jeigu Latvijos užsienių reikalų ministeris p. Balodis, kalbėdamas apie savo veikimą Ženevoj, galėjo pasakyti apie galimumus sudaryti prekybos sutartis su Pietųslavija ar net Persija, tai nei anksčiau, nei Ženevoj jam nieko teigiamo nepavyko atsiekti deklaracijoj užsibrėžtiems tikslams įgyvendyti kaimynų atžvilgiu. P. Balodis T. S-goj iškėlė klausimą apie Liepojos Romnu geležinkelio atidarymą. Nors ir primygtinai tvirtina, kad latvių sumanymas turįs galvoj tiktai ekonominius Latvijos interesus ir neišeinąs iš paskelbtojo neitralumo ribų, vis dėlto šiuo atžvilgiu nėra jokio galimumo konstatuoti, kur baigiasi ekonominiai ir kur prasideda politiniai interesai. Negali būti kalbos apie ekonominius interesus, kada tokie dalyko žinovai, kaip latvių geležinkelių direktorius, viešai skelbia savo nuomonę, kad Liepojos Romnų geležinkelio atidarymas yra Latvijai ne tik nenaudingas, bet ir kenksmingas. Tai nėra vienintelis balsas pačių latvių tarpe, įvertinąs liepojiečių užuogaidas kaip inspiruotas iš šalies. Stovėdami (leiskim, kad ir nenoroms) Lietuvos atžvilgiu kai kuriais klausimais ant vienos platformos su Lenkija, latviai galėtų bent tikėtis šiokių tokių kompensacijų iš lenkų. Bet jau seniai žinomas posakis, kad nedėkingumas yra pasaulio atlyginimas. Paskutiniuoju laiku pastebima visa eilė reiškinių, kurie rodo, kad Lenkijos valdantieji sluoksniai pradėjo prieš latvius generalinę ataką. Latviai turėjo praryti karčią piliulę – p. Holuvkos, atsakomingo lenkų užsienių reikalų ministerijos valdininko, pareiškimą apie „Vilnių Latvijoj“. Latviai su pavydėtinu ramumu sutinka lenkų spaudos nuomones, kad esąs atėjęs laikas reviduoti sienas su Latvija. Lenkai, matyti, laiko dabar patogiausiu momentu kelti klausimą apie atlyginimo išmokėjimą lenkų dvarininkams Latgalijoj, kurių žemės nusavintos einant žemės reformą. Pagaliau, lenkai aiškiai siekia įkaitinti santykius Latvijoj iki didžiausio laipsnio, provokuodami latvius pradėti geležinkelių karą. Štai reiškiniai, kurie rodo, kad Latvijos lenkiška politika eina prie fiasko. Tuo tarpu yra žinoma, kad latviai prie lenkų be baltų pirštinių neprieidavo. Dar ir dabar, kada prieita liepto galo, visa eilė įtakingų latvių laikraščių nutyli apie bet kuriuos sunkumus santykiuose su Lenkija. Matyti, net ir dabar dar nedrįstama pakelti balsas prieš lenkus… Bet ir santykiai su sąjungininkais estais kažkaip nesitvarko. Muitų unijos klausimas, kuris savo laiku buvo laikomas beveik naujos eros pradžia, šiandien dar mažiau yra aiškus, negu tą iškilmingą valandą, kada buvo padėti šiai unijai pagrindai. Muitų unija nusitraukia ad calendas graecas. Latvių spauda visuomet megindavo įrodinėti, kad Lietuva savo užsienio politikoj yra izoliuota. Bet dabar visi pažymiai rodo, kad pačios Latvijos užs. politika atsidūrė „splendid isolation“ stovy. Tas splendid isolation kilo iš to, kad latviai buvo prieinami kugždėjimams iš šalies. Alienus.


Tverės srityje, netoli Nelidovo miesto, keleivinis traukinys Ryga-Maskva vieno ruožo geležinkelyje susidūrė su prekiniu: daugiau kaip 30 žmonių žuvo, 45 paguldyti į ligoninę. Tarp žuvusiųjų - abiejų šilumvežių brigados (išskyrus vieną mašinisto padėjėja). Susidūrimo metu kilo gaisras, sunaikinęs tris vagonus. Saratovo srities Belakavo atominėje elektrinėje kilo gaisras. Automatinės apsaugos sistema reaktorių nuslopino, radioaktyviųjų medžiagų nuotėkio nėra. Spėjama, kad avariją sukėlė trumpasis sujungimas.


Kroviniai į Kubą bus gabenami be pertrūkių

Šiandien TSRS Jūrų laivyno ministerijoje prasidėjo derybos su Kubos vyriausybės prekybine delegacija dėl Tarybų Sąjungos ir Kubos respublikos jūrų krovinių apyvartos. Tarybų Sąjungai derybose atstovauja jūrų laivyno ministras V. Bakajevas ir jo pavaduotojas D. Zotovas. Kubos delegacijai atstovauja Kubos užsienio prekybos ministras Albertas Mora Besera ir Kubos ambasados Tarybų Sąjungoje prekybinis patarėjas Peresas Pinto. Prasidėjusios derybos labai svarbios Kubos respublikai, nes Amerikos valdžia toliau trukdo normalią jūrų laivybą tarp Kubos ir kitų šalių. Amerikos valdžia visaip baugina užsieniečius laivų savininkus, kurie gabena krovinius į Kubą, ir grasina jiems represijomis. Ne taip seniai dviejų Anglijos ir Graikijos laivų kapitonai, kurie gabeno į Kubą džutinius maišus iš Indijos, išsigandę JAV grasinimų, iškrovė savo laivus Orane (Alžyras), Norvegijos laivas, kuris plaukė į Kubą su maisto produktais ir kitomis prekėmis, išsikrovė Roterdame. Abiem atvejais krovinius pristatė į paskyrimo vietą, tai yra į Kubos uostus, pakeliui plaukę Tarybų Sąjungos laivai. Dabar JAV vėl ketina sutrukdyti normalius jūrų pervežimus į Kubą. Apie tai davė suprasti JAV prezidentas Džonas Kenedis, pareiškęs paskutinėje spaudos konferencijoje, jog Jungtinės Valstijos mėgina paveikti NATO narius ir kitas šalis, kad jų laivai nevežtų krovinių į Kubą. Konkrečiai, amerikiečiai pareiškė nepriiminėsią savo uostuose tų laivų, kurie kursuoja Kubos kryptimi. Kaip sužinojo TASS-o korespondentas, Tarybų Sąjungos–Kubos derybose svarstomas klausimas apie krovinių gabenimą į Kubą iš Europos ir Viduržemio jūros uostų Tarybų Sąjungos ir kitų socialistinės stovyklos šalių laivais. Tarybų Sąjungos–Kubos derybos vyksta visiško savitarpio supratimo dvasi


Lenkija atsakys po rinkimų ir T. S. Tarybos sesijos.

Žiniomis iš Varšuvos, lenkai atsakys į paskutinę lietuvių notą tik po rinkimų ir po Tautų Sąjungos tarybos posėdžio.


Prisiminimai gali būti svarbesni negu KGB dokumentai.

Seimas masinius trėmimus iš Lietuvos į SSRS paskelbė karo nusikaltimais, taip pat papildė Baudžiamąjį kodeksą įstatymo “Dėl atsakomybės už Lietuvos gyventojų genocidą” pagrindinėmis nuostatomis. Piliečių chartijos taryba, pabrėždama, kad dabar ypač aktualu rinkti medžiagą naujausiai -pasipriešinimo okupacijoms karo ir pokario laikotarpiu - Lietuvos istorijai parengti, kreipiasi į visuomenę, švietimo ir mokslo, kultūros ministrus, LGGRT centro generalinę direktorę. Visuomenė, pirmiausia jaunimas - moksleiviai ir studentai, mokytojai ir dėstytojai, bibliotekininkai ir visi kiti šalies šviesuoliai - kviečiami įsijungti į prisiminimų rinkimo darbą. Toliau kreipimesi, kurį pasirašo Piliečių chartijos tarybos pirmininkas Vytautas Kubilius bei sekretorius Eugenijus Ignatavičius, teigiama. Siūlome ateinančius mokslo metus paskelbti nuo okupacijos nukentėjusių žmonių prisiminimų rinkimo metais. Šiam darbui sutelkti visas visuomenės jėgas, spaudą, radiją, televiziją. Darbui organizuoti sudaryti koordinacinę grupę iš LGGRT centro, politinių kalinių ir tremtinių organizacijų, Švietimo ir mokslo bei Kultūros ministerijų, Kraštotyros ir Žurnalistų draugijų atstovų. Prašyti Vyriausybės lėšų įsigyti užrašymo techniką, kuri akcijos dalyviams būtų didžiausia dovana, nes būtų galima našiau ir lengviau dirbti. Metodika ir anketomis turėtų pasirūpinti LGGRT centras. Jame būtų kaupiama ir surinktoji medžiaga. Darbą siūlome pradėti nuo konkrečios artimiausios užduoties: rinkti medžiagą papildytam ir pataisytam enciklopedinio žinyno “Tremties ir įkalinimo vietos” antrajam leidimui. Pirmasis, išėjęs prieš pustrečių metų, buvo rengtas tik pagal apklaustų 1000 buvusių politinių kalinių ir tremtinių prisiminimus. Todėl žinyne neišsamiai ir nelabai tiksliai aprašyta tik dalis Sibiro vietų, kuriose būta lietuvių. Rengiant antrąjį leidimą, šių trūkumų reikėtų išvengti ir pasistengti aprašyti visas vietoves. Tam tikslui tektų apklausti apie 15-20 tūkstančių lietuvių, pasklidusių po visą Lietuvą. O Lietuvoje nuo okupacijų nukentėjo apie pusę milijono gyventojų! Šio darbo negalima nei atidėlioti, nei ištęsti per keletą metų, nes liudytojų ir įvykių dalyvių kasdien katastrofiškai mažėja. Piliečių chartijos taryba prašo Švietimo ir mokslo ministeriją: iki naujųjų mokslo metų pradžios dar kartą peržiūrėti bendrojo lavinimo, aukštųjų mokyklų mokymo ir egzaminų programas, pasigilinti, ar jose pakankamai nuosekliai ir išsamiai nušviesti svarbiausieji pokario įvykiai Lietuvoje, Sibiro tremtis ir lageriai, emigracija į Vakarus. Reikalui esant, šias programas papildyti; per rajonų švietimo skyrius rekomenduoti mokyklų direktoriams, mokytojams ir moksleiviams aktyviai dalyvauti minėtoje akcijoje, rinkti prisiminimus savo mokyklų apylinkėse, o surinktą medžiagą analizuoti, panaudoti per pamokas, įvairius konkursus ir kitokius renginius, organizuoti žymesnių datų ir įvykių minėjimus; sudaryti ir patvirtinti rekomenduotinos literatūros pokario temomis (prisiminimų knygų, mokslo studijų, žinynų) sąrašą ir padėti mokykloms ir bibliotekoms įsigyti nors po vieną šių knygų egzempliorių; kitais metais šalyje bus pažymimas partizanų generolo, Lietuvos laisvės kovų sąjūdžio prezidiumo tarybos pirmininko Jono Žemaičio 90 metų jubiliejus. Vyriausybės nutarimu ir Švietimo ir mokslo ministerija įpareigota prisidėti prie šio renginio. Tikimasi sulaukti moksleivių rašinių konkurso laisvės kovų tema; mokyklų vadovams, mokytojams ir auklėtojams būtų prasminga telkti moksleivius tvarkyti neprižiūrimas istorinių įvykių vietas, laisvės kovų ir partizanų atminimo paminklus, apleistus jų kapus. Neužmiršti ir vienišų, netekusių artimųjų buvusių rezistentų, tremtinių ir šiaip reikalingų globos žmonių, nors retkarčiais juos aplankyti, pagerbti ir pagloboti. Moksleiviams, įsitraukusiems į tokias akcijas, atliekantiems bent pačias kukliausias užduotis, akistatų su anų dienų tikrove akimirkos galėtų tapti puikia žmoniškumo ir pilietinio sąmonėjimo mokykla.


AMERIKOS SENATORIUS KURSTO SALYJE KARINĘ ISTERIJĄ

Jungtinėse Amerikos Valstijose nesibaigia karinės isterijos kampanija, kurstoma ryšium su Tarybų Sąjungos laimėjimais mokslo ir technikos srityje. Tikrasis šios kampanijos tikslas, kaip matyti iš spaudos pranešimų ir JAV oficialiųjų asmenų pareiškimų, yra įbauginti Amerikos mokesčių mokėtoją nesama „grėsme”, kurią, esą, kelia Tarybų Sąjunga, ir kiečiau užveržti mokesčių varžtus, kad būtų galima stiprinti ginklavimosi varžybas ir didinti Amerikos monopolijų pelnus. Būdingiausias šiuo atžvilgiu yra JAV senato daugumos lyderio Lindono Džonsono pareiškimas. Pasak agentūros Junaited Pres, šis senatorius vienoje savo viešoje kalboje pareikalavo, kad būtų padidinta darbo savaitė ir kad būtų „ištisai pereita į karo meto mobilizacinį grafiką, nes tai padės laimėti varžybas su Rusija raketų ir dirbtinių Žemės palydovų kūrimo srityje”. Postriguodamas apie „komunistų keliamą grėsmę” Džonsonas primygtinai teigė, kad turi būti imtasi priemonių, reikalaujančių „aukų, kraujo, prakaito ir ašarų”.


— Kodėl neauga jūsų apskrities partinė organizacija? Argi pirminės partinės organizacijos visai nepalaiko ryšio su nepartiniu aktyvu, kad taip maža žmonių atrenka į partija? — paklausėme LKP(b) Rokiškio apskrities komiteto sekretorių drg. Paradauską. Drg. Paradauską toks klausimas aiškiai erzina. — Kaipgi! Mūsų apskrities kiekviename valsčiuje yra 15—25 žmonių aktyvas. Obeliuose veikia 18 žmonių agitkolektyvas, Juodupėje 20 žmonių. Ką gi, nutarėme nuvykti į valsčius, susipažinti su nepartiniais aktyvistais, įsitikinti, kodėl jie nepareiškė noro įstoti partijon. Nuvykome į Obelius. Obelių valsčiaus partorgas patvirtino, kad yra 18 žmonių agitkolektyvas. Tačiau, kada paprašėme sušaukti agitatorius, partorgas sumišo. Jis rodo sarašus, — juose iš tikrųjų 18 pavardžių. Bet patikrinus pasirodo, kad daugelis į sąrašą įrašytų draugų jau seniai išvyko iš Obelių valsčiaus, kiti nieko neveikia. Popierinis agitkolektyvas, o gyvo agitatoriaus nei vieno, nors gerų, tarybų valdžiai atsidavusių žmonių valsčiuje nemaža. Partorgas pasitenkina sąrašu ir dirba vienas. Kaip gi gali čia augti partinė organizacija? Juodupės valsčiuje partorgas iš 20 popieryje užrašytų agitatorių tesušaukė vos 10. Kartkartėmis partorgas sušaukia savo agitatorius, surengia pasitarimus einamųjų kampanijų reikalais, bet atskirai kiekviena aktyvistą mažai tepažįsta, nesidomi, kaip jie kelia savo politinį lygį. Kaip gali jis atrinkti geresniuosius į partija? Juodupės valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininkas komjaunuolis drg. Andrijanovas — savo darbui atsidavęs tarybinis darbuotojas. Jis — Tėvynės karo invalidas ir stengiasi dirbti taip, kaip ir fronte kovojo. Tačiau drg. Andrijanovas dar jaunas darbuotojas, jam reikia padėti kelti savo politinį lygį. Gi konkrečios operatyvinės pagalbos jam partorgas nesuteikia. Valsčiaus progimnazijos direktorius drg. Juozas Jurevičius — valstiečių naujakurių sūnus. Jis aktyvus visuomenininkas, dalyvauja apskrities spaudoje, jo aktyvaus darbo dėka gerai organizuotas malkų paruošimas progimnazijai, mokytojų tarpe jis organizavo ratelį VKP(b) istorijos trumpajam kursui nagrinėti. Juodupės valsčiuje yra ir darbininkų. „Nemuno“ fabrike dirba 168 darbininkai, bet partorgas ten retas svečias. Nenuostabu, kad Juodupėje, kur yra tiek daug gerų aktyvistų, nesudaryta pirminė partinė organizacija. O Panemunės valsčiuje komunistai net nepadeda tokiems draugams, kurie labai norėtų stoti į partiją. Panemunės valsčiaus paruošų įgaliotinis drg. Juozas Stuokas — mažažemis valstietis. Vokiečių okupacijos metu jis padėjo tarybiniams partizanams. Jam brangi tarybų valdžia ir Lenino - Stalino partija, ir jis trokšta stoti į jos eiles. Tačiau drg. Stuokas nežino dargi, kaip apipavidalinti dokumentus, ir niekas jo nepamoko. Tai tokia padėtis valsčiuose, kuriuos partijos apskrities komitetas nurodo kaip priešakinius. Aišku, kad kituose valsčiuose popierizmo ne mažiau, o daugiau. Daugelis Rokiškio apskrities komunistų net nesupranta, kad rūpintis partijos eilių augimu yra kiekvieno komunisto pirmaeilė pereiga, ir šį klausima spręsti paveda vienam žmogui. Štai Kamajų valsčiaus pirminė partinė organizacija nutarė: „Pavesti pirminės partinės organizacijos sekretoriui drg. Pereškavičiui atrinkti geriausius aktyvistus įstojimui į partiją“. Kai kurie komunistai nemoka apipavidalinti priimtųjų į partiją bylų, surašyti protokolų apie priėmimą į partiją. Viena apskrities miesto pirminė partinė organizacija savo protokole įrašė: „Rekomenduoti partijos Rokiškio apskrities komitetui priimti NN kandidatu į partijos narius“. Nariai nežino, kad ne partijos komitetas, o pirminė partinė organizacija priima į partiją naujus narius, kad pirminė partinė organizacija neturi teisės rekomenduoti aukštesniam organui ką nors daryti? Tokių pavyzdžių galima rasti ir daugiau. Viena tų reiškinių priežasčių buvo taip pat ligšiolinis blogas partijos apskrities komiteto orginstruktorių skyriaus darbas. Buvusi šio skyriaus vedėja nieko nedarė, kad atkreiptų komunistų dėmesį į partijos augimo klausimą, nemokė jų apipavidalinti bylų, nepatikrino vietoje komunistų darbo su nepartiniu aktyvu, ji net neskaitydavo pirminių partinių organizacijų protokolų ir, nepastebėdama klaidų, žinoma, negalėjo jų ištaisyti. Todėl nenuostabu, kad per metus Rokiškio apskrities partinė organizacija tepriėmė kandidatais į partijos narius 16 žmonių ir tik 10 iš kandidatų į partijos narius, o birželio ir liepos mėn. partiją nebuvo priimtas nei vienas naujas narys ar kandidatas. Rugpiūčio mėn. į partiją priimti tik 2 žmonės. LKP(b) CK VII plenumas atkreipė partinių organizacijų dėmesį į partinių organizacijų sustiprinimo reikalą, ypač valsčiuose ir apylinkėse. LKP(b) Rokiškio apskrities komitetas ir jo orginstruktorių skyrius, vykdydamas VII plenumo nutarimus pagyvino organizacinį darbą, pradėjo kurti eilėje valsčių pirmines partines organizacijas. Reikia, kad partijos apskrities komitetas, vykdydamas šį darbą, siektų ne tik valsčiaus komunistų sudarymo, bet ir dėtų pastangas sustiprinti jas naujais nariais iš geriausių nepartinių aktyvistų. Kad tai būtų įmanoma reikia visų pirma naujai pertvarkyt darbą su aktyvu. Reikia atminti, kad partinė organizacija tada tegal augti, kai ji remiasi plačiu, stipriu, patikrintu aktyvu, užgrūdinamu nuolatiniu vadovavimu kasdieniniame darbe ir kovoje. M. Vabalas („Tiesos“ koresp.)


Artimieji Rytai: abejonės dėl taikos neišsisklaidė

JAV prezidentas Billas Clintozas, tikėdamasis paspartinti Artimui Rytų taikos procesą, vakar Erezo pasienio kontrolės punkte susitiko su Izraelio premjeru Benjaminu Neanjahu ir palestiniečių lyderiu Jasiru Arafatu. Clintonas iš Jeruzalės į Erezo punktą sraigtasparniu atskrido kartu su valstybės sekretore Madeleine Abright, patarėju nacionalinio saugumo klausimais Sandy Bergeriu bei kitais lydinčiais asmenimis. Izraelio pareigūnai abejoja, ar armijos išvedimas galės prasidėti šį penktadienį, tvirtindami, kad dabar viskas priklauso nuo palestiniečių. JAV pareigūnai nurodė, kad per susitikimą Ereze buvo stengiamasi suteikti impulsą Izraelio ir palestiniečių deryboms dėl galutinio autonomijos sričių statuso ir peržiūrėti komitetų, kuriems pavesta spręsti kalinių paleidimo bei smurto kurstymo klausimus, sudėtį. Vakar Arafato lydimas JAV prezidentas dar turėjo vykti į Betliejų - gimtajame Kristaus mieste uždegti tradicinę kalėdinę eglutę. Vėliau Clintonas su Netanjahu turėjo apsilankyti Masados kalnų tvirtovėje, kurioje žydai iki 73 m. e. m. priešinosi Romos imperijai. Clintonas ir Netanjahu nesutaria Izraelio radijas skelbia, kad JAV prezidentas reikalauja, jog Izraelis šį penktadienį, kaip numatyta, išvestų savo armiją iš dar vienos vakarinio Jordano upės kranto dalies. Tiesa, su tuo nesutinka Netanjahu, kuris palestiniečiams kelia naujas sąlygas. Skelbiama, kad pirmadienio vakarą tarp Clintono ir Netanjahu įsiplieskė įnirtingas ginčas, kuris gali neigiamai paveikti JAV ir Izraelio santykius. Netanjahu buvo“ labai supykęs” dėl to, kad JAV prezidentas, kalbėdamas Gazoje, palygino Izraelio ir palestiniečių vaikus. Clintonas savo ruožtu supyko dėl šaltos Izraelio premjero reakcijos į Palestinos išlaisvinimo organizacijos (PIO) chartijos antiizraelietiškų straipsnių panaikinimą. JAV prezidentas teigia pasiekęs vizito tikslus Nors Izraelis ir nesutiko šią savaitę išvesti savo armiją iš dar vienos vakarinio Jordano kranto dalies, per istorinį vizitą Izraelyje ir palestiniečių teritorijose jis pasiekė tai, ko norėjo, vakar pareiškė JAV prezidentas Clintonas. “Aš pasiekiau tai, ko atvykau pasiekti”, - po dviejų valandų pasibaigus trišaliam viršūnių susitikimui su Izraelio ministru pirmininku Netanjahu ir palestiniečių lyderiu Arafatu pasakė prezidentas. Anot Clintono, taikos procesas vėl sugrąžintas į spalio mėnesį Baltuosiuose rūmuose pasirašytoje taikos sutartyje pažymėtas vėžes. JAV prezidentas pripažino, kad vakar per viršūnių susitikimą nepavyko išgauti Izraelio pažado šį penktadienį atnaujinti okupacinės armijos išvedimą iš vakarinio Jordano kranto. Tačiau vakar dar turėjo įvykti Izraelio ir palestiniečių bendro komiteto posėdis, per kurį turėjo būti svarstomi įvairūs su tolesniu taikos procesu susiję Izraelio reikalavimai. JAV valstybės sekretorė Albright, pasak Clintono, greitai sugrįš į regioną toliau kovoti už naujausios taikos sutarties įgyvendinimą. Pietryčių Azijos valstybės svarsto regiono strategiją Anksčiau buvo skelbta, kad per Hanojaus viršūnių susitikimą ASEAN lyderiai priims ekonomikos gaivinimo veiksmų planą, tačiau analitikai abejoja, ar regionas yra pajėgus imtis rimtų reformų, tarp jų sušvelninti muitų režimą bei sukurti palankias sąlygas užsienio investuotojams. ASEAN grupei priklauso Brunėjus, Indonezija, Laosas, Malaizija, Birma, Filipinai, Singapūras, Tailandas ir Vietnamas. Hanojuje buvo nekantriai laukiama atvykstant Japonijos ministro pirmininko Keidzo Obučio, kuris turi detaliau pristatyti Tokijo 30 mlrd. JAV dolerių pagalbos labiausiai nuo finansų krizės nukentėjusioms Azijos šalims planą. Obučis į Vietnamo sostinę turėjo atskristi 8. 20 val., Grinvičo laiku, o šiandien susitikti su ASEAN lyderiais. Konferencijoje kalbama apie globalizavimo problemas Pietryčių Azijos besivystančių šalių vadovai vakar pareiškė, kad, siekdami išbristi iš finansinės krizės, jie vieningai liberalizuoja savo ekonomikas, tačiau skundėsi dėl neigiamų ekonomikos globalizavimo pasekmių. Per Pietryčių Azijos šalių asociacijos (ASEAN) viršūnių susitikimo atidarymą Vietname tiek Malaizijos ministras pirmininkas Mahathiras Mohamadas, tiek Vietnamo premjeras Fan Van Kajus paragino reformuoti tarptautines finansų ir valiutos institucijas. “Finansų sumaištis išryškino daugelį problemų, kurias kelia globalizavimas. Plėtodami jį, sykiu turime saugotis ir pavojų, kuriuos jis kelia”, - sakė Mahathiras Mohamadas Vietnamo nacionalinės asamblėjos salėje. Visi devyni šalių vadovai kalbėjo apie vienybę ir suderintas pastangas parodyti pasauliui, kad jie rimtai stengiasi kovoti su besitęsiančia ekonomikos krize. Tačiau konferencijoje buvo ir aiškių susiskaldymo požymių. ASEAN priklauso tiek palyginti išvystytos pramonės šalys, tiek ir visai neturtingos valstybės. Šalių atstovai išreiškė pasiryžimą neleisti, kad ASEAN virstų dviejų stovyklų organizacija. Tačiau tuo pat metu Singapūras, Tailandas ir Filipinai ragina siekti greitesnio ekonomikos liberalizavimo, o Vietnamas, Laosas ir Mianmaras (Birma) reikalauja sulėtinti tempus. Vakar ir šiandien Pietryčių Azijos vadovai rengė siauresnius susitikimus, kuriuose turėjo patvirtinti kelis dokumentus, tarp jų ir “drąsių” ekonominių žingsnių projektą. Konferenciją dėl taikos Bosnijoje aptemdė įvykiai Kosove Be to, baigiamas rengti dokumento projektas dėl Bosnijos paragins šią Balkanų šalį pagreitinti valstybinių akcijų pardavimą ir taip parengti šalies ekonomiką remtis savo pačios jėgomis, kai kitąmet baigsis 5,1 mlrd. dolerių tarptautinės pagalbos paketas. “Bosnija ir Hercegovina turi panaudoti šį likusį laiką, kad pasirengtų gyventi savarankiškai, be užsienio pagalbos, ir būtų pajėgi atlaikyti ekonomikos reformos iššūkį”, sakoma projekte. Bosnijoje tebelieka maždaug 32 tūkst. karių NATO vadovaujamos stabilizavimo pajėgos, kurios padeda įgyvendinti taiką po trejus metus trukusio pilietinio karo. Madrido konferencijos reikšmę gali sumažinti tai, kad joje nedalyvauja kai kurie didelę įtaką Bosnijoje turintys užsienio šalių atstovai. Nors į susitikimą atvyksta Rusijos UR ministras Igoris Ivanovas, tačiau jame nedalyvauja JAV valstybės sekretorė Madeleine Albright, kuriai atstovaus jos pavaduotojas Strobe'as Talbottas. Prancūzija, Italija ir daugelis kitų šalių taip pat atsiuntė ne UR ministrus, o žemesnio rango atstovus, tuo tarpu Vokietija siunčia savo užsienio reikalų ministrą Joschką Fischerį, tačiau jis atvyks tik į baigiamąją konferencijos sesiją šiandien.


Nauji parlamentai ir Prancūzų-Vokiečių santykiai.

(Mūsų Paryžiaus korespondento). Nieko nėra stebėtino, kad Prancūzų viešoji opinija laukia iš Reichstago ir būsimos vokiečių vyriausybės dar labiau ,,lokarninės politikos, nei kad pirmiau būta. Tačiau Vokietija į Prancūziją ir Prancūzija iįVokietiją vis dar žiūri su kai kuriuo nepasitikėjimu. Vokiečiai mano, kad jie perdaug nusileidžia prancūzams, o prancūzai atbulai, nors P. Briando ir Strezemanno politikoj buvo stiprios kolaboracijos. Kairiųjų laimėjimas Vokietijoj tokį bendradarbiavimą tegali pagilinti. Nekantriai laukiama p. Hermann Müller sudarytos naujos vyriausybės ir jos programos. P. Loebe (socialdemokratas), kuris buvo išrinktas ir naujo parlamento pirmininku, savo Reichstago atidarymo kalboj pasakė: ,„užsienių politikoj Reichstagas sieks įvairių tarptautinių susiartinimų“. Bet prancūzai ir į socialdemokratus žiūri šiek tiek su nepasitikėjimu. Tasai pats p. Loebe yra didžiausias šalininkas Austrijos Anschluss'o. Vokietiją gerokai erzina tas faktas, kad trejetai metų praėjus po Lokarno sutarties aliantai vis dar yra okupavę Reinaniją. Ne taip seniai, kada vokiečųu buvo norėta išplėsti Rüsselsheimo stotį, jie sulaukė antantos protesto. Bet daugiausia vokiečius ir prancūzus suerzino p. Zaleskio įsikišimas, kuris „pasipriešino“ priešlaikinei Reino pakraščių evakuacijai, nurodydamas, kad tuo liečiamas ir Lenkijos saugumas. Tuo reikalu p. Zaleskis padarė pareiškimų Paryžiaus spaudai ir iššaukė didelio pasipiktinimo Vokietijoj. Reinanijos okupacijoj lenkai mato ir jų saugumui didelį laidą, nors Lokarno sutartis tokios garantijos lenkams neduoda. Ir Paryžiuje ir Briusely lenkai varė akciją, kad be jų pritarimo nebūtų Reinanijos evakuacijos, reikalaudami teisės net dalyvauti pačiose derybose tuo reikalu. Be abejo, kai kuri ryšį tarp Lenkijos saugumo ir Reinanijos okupacijos norint galima būtų surasti, bet šiuo momentu p. Zaleskio įsikišimas gerokai nuodija taikos atmosferą ir gerokai paardė lenkų vokiečių santykius. P. Zaleskis ir dar p. Titultsco išrodo tam tiktai ir daro po Europa keliones, kad iškilmingai pareikštų: „Negali būti kalbos dėl 1919 metų taikos sutarties revizijos! Sutartis mes laikome neliečiamomis“. Reinanijos okupacija gali tęstis daugiausia penkioliką metų ir vargu yra daug prasmės jąją prancūzams tęsti. Mes neabejojame, kad prancūzai tučtuojau imtųsi evakuacijos, jeigu jie iš Reicho gautų tam tikrų finansinių kompensatų. Prancūzams reikalingas pinigas, nes po Lokarno sutarties saugumo klausimas čia galėtų būti pašalintas. Mes neabejojame, kad p. Zaleskio „pasipriešinimas“ nėra daromas be prancūzų žinios. Evakuacijos klausimas norima labiau sukomplikuoti, kad prancūzai daugiau pinigų galėtų išsiderėti. Šiuo metu Reinanijos evakuacijos klausimas ne tiek ,,saugumo“ klausimas, kiek pinigo. Nuo tinkamo šio klausimo išsprendimo pareina ir vokiečių prancūzų santykių gerėjimas ir būsimo p. Hermanno Müllerio ministerių kabineto pasisekinas. Viena aišku, kad „už dyką“ Reinanijos prancūzai neevakuos. P. Zaleskis čia pasirodė vien prancūzų politikos pastumdėlis ir gerokai jis pakenkė vokiečių lenkų santykiams.