Baltijos revoliucija; Economist” apie Baltijos šalis.

B altijos regionas - tai didžiausias, sudėtingiausias ir daugiausia vilčių teikiantis naujosios Europos regionas. Didžiausias žemyno šalis Baltijos bangos sujungia su kai kuriomis mažiausiomis valstybėmis. Vienur - klestėjimas, kitur - skurdas kaip tokiuose mažai gyvenamuose Pskovo ir Karelijos rajonuose. Regiono šalyse, teigia “Economist”, viešpatauja demokratija, bet ne teisingumas. Ekonomika ir geopolitika. Būtent čia, Baltijos regione, teks pajusti sudėtingiausią Europos geopolitinę problemą: dėl Estijos, Latvijos ir Lietuvos, vadinamų Baltijos šalimis, saugumo. Vertinant sklerotiniais Europos standartais, Baltijos regione ekonomika auga. Dvi Europos šalys, kurių ekonomika sparčiausiai auga (išskyrus tas, kurios atsikuria po karo), yra prie Baltijos jūros: tai Estija, kurios ekonomika 1997 m. padidėjo 8 proc., ir Lenkija - 6,9 proc. Dabar viskas gerai ir bus dar geriau. Taip jau bent mano tarptautinės kompanijos. ABB, didžiausia Europos kompanija, prekybą Baltijos šalyse per trejus metus planuoja padvigubinti; šiuo metu prekybos apimtis - 100 mln. dolerių. Leifas Juhansonas, ”Volvo” kompanijos, šiemet nupirksiančios Baltijos šalyse prekių už 200 mln. Švedijos kronų (25 mln. dolerių), vadovas mano, kad per trejus penkerius metus ši suma padidės dešimt kartų. Stulbinančia galima vadinti elektronikos kompanijos ”Elkotek” sėkmę. Per pastaruosius šešerius metus ji tapo didžiausia Estijos eksportuotoja, taigi svarbiausia šalies firma. Ji gamina mobiliuosius telefonus ir kitą techniką Skandinavijos kompanijoms “Ericsson” ir “Nokia”. Pradžioje kompanija planavo įkurti savo įmonę Rytų Azijoje. Tačiau dabar ji turi sukalbamą darbo jėgą, daugiausia moteris, ir visai šalia Helsinkio: skristi tereikia pusvalandį. Moterys gauna šeštadalį atlyginimo, kurį “Elkotek” moka darbininkams Suomijoje. “Elkotek” buvo tarp pirmųjų Suomijos kompanijų, pradėjusių veiklą Estijoje, tačiau vargu ar ji viena tokia. Milžiniškos kompanijos, pavyzdžiui, valstybinė naftos kompanija ”Neste”, mano, kad Estijoje verslininkams dirbti lengva. Suomija yra didžiausia Estijos prekybos partnere ir kartu didžiausia užsienio investuotoja. Suomija moko Estijos ginkluotąsias pajėgas bei saugumo tarnybas ir pasitiki jomis; ji palaiko policijos bei teismų sistemos moralinę dvasią ir vadovauja bendrai kranto apsaugos bei jūrų erdvės stebėjimo tarnybai. Iš dalies būtent Suomijos dėka Estija yra vienintelė Baltijos šalis, kuri veikiausiai greitai taps Europos Sąjungos nare. Kalbų panašumas padeda palaikyti labai glaudžius kultūrinius ryšius. Talinas veikiausiai yra vienintelis užsienio miestas, kuriame yra suomių kalba skaitomų eilėraščių klausytojų. Partnerių beieškant Jeigu tą patį būtų galima pasakyti apie Švedijos ir Lenkijos arba, pavyzdžiui, Vokietijos ir Latvijos santykius, tai šio regiono svajonės apie integravimąsi ir partnerystę gal ir išsipildytų. Tačiau to dar nėra. Nėra kitų tokių dviejų šalių arba šalių grupių, kurių santykiai bent šiek tiek primintų glaudžius Suomijos ir Estijos ryšius. Tai lėmė įvairios istorinės, geografinės ir politinės priežastys. Glaudžių Suomijos ir Estijos ryšių plėtrai padėjo istorinės šaknys (suomiai dešimtmečiais savaitgaliui važiuodavo į Estiją), Helsinkio entuziazmas (Suomija garsėjo savo sugebėjimu sugyventi su Sovietų Sąjunga) ir, o tai turbūt svarbiausia, tas faktas, kad Estija - pavyzdinga partnerė. Tarp visų buvusių komunistinių šio regiono šalių Estijoje veiksmingiausias valdymas, didžiausios vienam gyventojui tenkančios užsienio investicijos ir protingiausia užsienio politika. Kitoms Vakarų šalims žiūrint į Estiją, atrodo, irgi norisi turėti savo - atleiskite už apibūdinimą - kolonijų. Danija ėmėsi Lietuvos, Švedija - Latvijos. Vokietija irgi kartais linkčioja Baltijos šalims, tačiau dažniausiai tuščiai. Net Islandija kartkartėmis labai suaktyvėja. Ji pirmoji pripažino Lietuvą. Tai paaiškinama ir šalių interesais. Vokietija ir Skandinavija mano, kad protinga yra padėti Baltijos valstybėms, Rusijai ir Lenkijai tapti stabiliomis ir klestinčiomis kaimynėmis. Šiame regione yra daugybė asociacijų, grupių, konferencijų ir kitokių forumų, skirtų bendradarbiavimo problemoms. Nedaug iš jų davė ypatingų rezultatų. Didžiausia ir, manoma, svarbiausia (jai priklauso Rusija) yra Baltijos jūros valstybių taryba. Viena aukšta Suomijos pareigūnė pavadino ją “iš esmės beprasmiška organizacija” tačiau skubiai pridūrė, kad yra ir užmaskuotos naudos. Pavyzdžiui užsienio reikalų ministrų susitikimas Taline, šiaip jau buvęs beprasmiškas, leido Rusijos užsienio reikalų ministrui susitikti su Estijos kolega, o toks susitikimas vargu ar būtų patikęs kai kuriems abiejų šalių politikams, jeigu būtų buvęs suorganizuotas dvišaliu susitarimu. Daug kalbančių, mažai dirbančių. Daugelis organizacijų, iš visko sprendžiant, atsirado todėl, kad jų įkūrėjai norėjo sudaryti įspūdį, kad nesėdi rankų sudėję. Yra Baltijos jūros prekybos rūmų asociacija ir (su ja nesusijęs) Baltijos jūros valstybių verslo viršūnių konferencija. Yra Baltijos jūros šalių regionų bendradarbiavimo konferencija, Baltijos jūros miestų sąjunga, regioninė iniciatyva “Gintaras” (suorganizuota Europos Sąjungos), “Baltija-21” (organizuota Švedijos), Baltijos jūros valstybių karinis operatyvinis susivienijimas, Baltijos jūros valstybių fondas ir Helsinkio aplinkos apsaugos komisija. Dar reikia prisiminti Baltijos jūros valstybių parlamentų konferenciją, kurios nedera painioti su Baltijos jūros valstybių taryba. “Per daug iniciatyvų tokiam mažam regionui”, - sako vienas lenkų diplomatas. Tačiau šis daugiapusiškumo siekis, dokumentų kalnai, nuolat kartojami raginimai veikti negali paslėpti griežtos jėgos politikos siekiant savo interesų. Ir tai vėl ryškiausiai matoma Suomijoje. Pradžioje pasirinkusi Estiją ir jau aktyviai dirbanti Rusijos šiaurės vakaruose, dabar Suomija kreipia savo dėmesį įLatviją. ”Svarbus uždavinys - išgelbėti Latviją. Kyla pavojus, kad ji gali tapti neapmokestinamu Rusijos rojumi”, - sako vienas aukštas suomių diplomatas. Analogišką politiką vykdo Estija. Ji visaip stengiasi draugauti su kaimyninės Rusijos vietos valdžia (pavyzdžiui, neseniai jos užsienio pagalbos programos lėšomis buvo apmokėta Ivangorodo vandens sąskaita) ir taip pat žiūri į pietus. “Mes norime padaryti Latvijai tai, ką mums padarė Suomija”. Švedija yra didžiausia Skandinavijos šalis, tačiau ji dar nerado savo vietos šiame regione. Švedijos kompanijos veržiasi į Baltijos šalių rinkas, tačiau Švedija neskuba žengti politinių žingsnių. Ji dažnai daro efektingus gestus, pavyzdžiui, Švedijos premjeras skubiai nuvažiavo į Rygą, kad pareikštų solidarumą su Latvija. Tai galima aiškinti Švedijos neutralitetu. Suomiją likti neutralia privertė Sovietų Sąjunga, o Švedija pati pasirinko neprisijungimo politiką. Baltijos šalių gyventojai, aršūs antikomunistai, karšti NATO ir JAV gerbėjai, nepatenkinti daugeliu švedų. Švedija labai nori turėti savo gynybą nuo potencialios priešininkes (Rusijos), tačiau jai sunku palaikyti santykius su šalimis, turinčiomis tokių pat baimių ir ambicijų. Keista, tačiau būtent Danija, kelis dešimtmečius buvusi viena iš neveiksmingiausių NATO narių, dabar tampa ambicinga geopolitine šio regiono žaidėja. Amerikos skatinama, Danijos vyriausybė pasisakė už tai, kad Baltijos šalys kreiptųsi į NATO su prašymu priimti jas į organizaciją. Pasak vieno danų užsienio politikos specialisto, Danijos poziciją lemia saugus nuotolis nuo Rusijos ir nemalonus Vokietijos artumas. Danų politikai nebijo Rusijos nepasitenkinimo ir, įtraukdami pokomunistines šalis į Vakarų klubus bei garantuodami Amerikos dalyvavimą regiono įvykiuose, siekia subalansuoti Vokietijos įtaką Europoje. Tai supranta Lenkija. “Mūsų politika - išlaikyti distanciją nuo rusų, garantuoti amerikiečių dalyvavimą sprendžiant regiono problemas ir stabdyti vokiečius”. Baltijos regione Lenkija daugiausia bendradarbiauja su Lietuva. Šių valstybių santykiai, labai šalti dešimtmečio pradžioje, dabar pasidarė tokie šilti, kad norisi palyginti juos su suomių ir estų romanu. Politikos strategai, turintys įtakos Bonai, sunerimę, kad Vokietijos aktyvumas gali nepatikti Rusijai. Vokietijos užsienio reikalų ministras Klausas Kinkelis mėgsta vadinti savo šalį “Baltijos šalių gynėja Europoje”, tačiau kancleris Helmutas Kolis aiškiai nenori, kad susidarytų įspūdis, jog jis jas palaiko. Į Baltijos šalis jis atvyko tik šį sausį (patogi proga buvo Baltijos jūros valstybių tarybos aukščiausiojo lygio susitikimas Rygoje). Vokietijos regionų politikų nuomonė kitokia. Šiaurės Vokietijos miestų ir žemių valdžia aktyviai bendradarbiauja su Baltijos regionu. “Laukiame, kada rusams nusibos”. Kaip ir kituose sudėtinguose Europos rajonuose, pavyzdžiui, Balkanuose ir Kipre, Amerika užpildo vakuumą, atsirandantį dėl europiečių neryžtingumo. Jos politika dvejopo pobūdžio. Ji pamažu stiprina ir integruoja Baltijos šalių gynybos sistemas, daugiausia prisidengdama “Partnerystės taikos labui” programa. Dabar Baltijos valstybės turi daugiausia simboliškas bendras taikos palaikymo pajėgas. Svarbiausia yra “Baltnet”, bendra oro erdves stebėjimo sistema, kurią lengva būtų integruoti į NATO ir Suomijos sistemas. Kalbama ir apie bendrą apsaugos nuo povandeninių laivų sistemą (Baltijos jūroje yra dvi svarbios Rusijos povandeninių laivų bazės). Tačiau nieko sensacingo nevyksta. “Mes laukiame, kada rusams nusibos, - sako vienas iš Amerikos politikos šulų. - O patys darysime viską, kad Baltijos šalys milimetras po milimetro artėtų prie Vakarų”. Atsargiai ruošdamasi blogiausiam variantui (jei atsigautų imperialistinė Rusija), Amerika (jai pritaria šio regiono Vakarų šalys) tikisi geriausio: gal Rusija pagaliau supras, kad užsienio politika anaiptol neturi būti panaši į begalinį karą, kuriame viena šalis ką nors įsigyja kitos sąskaita. Ar Rusija gali gražiai elgtis? Ar ji leis savo kaimynėms būti laisvoms, ar mėgins suardyti jų planus? Tai svarbiausias klausimas visam Baltijos regionui. Dabartinis laikotarpis gali būti naujo aukso amžiaus pradžia arba tik pertrauka tarp dviejų tragedijų. Pesimistai lygina jį su tarpukariu, kai Baltijos valstybės ir Lenkija 1918 m. vėl atgavo valstybingumą, o paskui jas sutrypė Hitleris ir Stalinas. Antra vertus, atrodo, kad Rusija siekia sukurti baimės ir netikrumo atmosferą. Jos šnipai visur kiša nosį. Oficialiuose pareiškimuose vartojami žodžiai “nepakenčiama” ir “neleistina”, ypač kai kalbama apie likimą tų, kurie apsigyveno Estijoje ir Latvijoje sovietmečiu; daugelis tų žmonių, jeigu nori gauti pilietybę, turi laikyti kalbos ir kultūros egzaminus. Daugelis Vakaruose sutinka, kad kai kurios taisyklės pernelyg griežtos, ypač nusenusiems žmonėms Latvijoje. Atsargus diplomatinis Vakarų spaudimas šiek tiek sušvelnino Baltijos šalių poziciją; o kai buvęs kolonijos šeimininkas kumščiu daužo stalą, jų pozicija tik griežtėja. Kaip ir visada, Estija truputį lenkia kaimynes. Jos užsienio politika atvirai skatina parduoti svarbias infrastruktūros dalis stiprioms Rusijos kompanijoms. Pavyzdžiui, dalis Estijos dujų pramonės priklauso Rusijos “Gazpromui”, dalis - Vokietijos “Rurhgas”. Tikslas - turėti Rytuose ir Vakaruose įtakingų draugų, suinteresuotų, kad Estija klestėtų ir būtų stabili. Veikiausiai tokia strategija yra geriausia. Ji, žinoma, padėjo sušvelninti įtemptus Estijos ir Rusijos santykius. Tačiau tai nesuteikia šimtaprocentinės garantijos. Latvijoje rusų investicijos buvo milžiniškos, tačiau, matyt, tai paskatino Rusijos politinį apetitą kontroliuoti, o ne garantuoti stabilumą. Baltijos šalių likimas ir regiono viltys priklauso nuo protingų Rusijos žingsnių ir blaivaus Vakarų proto. Istorija liudija, kad tai toli gražu nėra negarantuota.


JFLR Prezidento draugo Josipo Broz‑Tito viešėjimas Maskvoje

Birželio 3 d. Maskvoje buvo šilta ir saulėta, kaip retai kada. Puošniai atrodė paruošta atidaryti Visasąjunginė žemės ūkio paroda, kur taip pat yra Visasąjunginė pramonės paroda. Ant stiebų plevėsuoja JFLR ir TSRS, sąjunginių Tarybų respublikų Valstybinės vėliavos. Ryški vejų žaluma, žydinčios tulpės, tviską fontanų purkšlai teikė viskam šventišką vaizdą. Prieš 10 valandą ryto į parodas atvyko viešintieji Tarybų Sąjungoje su oficialiu vizitu Tarybinės Vyriausybės kvietimu JFLR Prezidentas Josipas Broz‑Tito su žmona, Sąjunginės vykdomosios večès Pirmininko pavaduotojas Edvardas Kardelis, Valstybės sekretorius užsienio reikalams Koča Popovičius, Sąjunginės vykdomosios večės narys Mijalko Todorovičius, Chorvatijos Liaudies Respublikos Vykdomosios večės pirmininkas Jakovas Blaževičius ir kiti lydintieji Prezidentą asmenys. Juos sutiko TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas K. J. Vorošilovas, draugai N. A. Bulganinas, N. S. Chruščiovas, L. M. Kaganovičius, G. M. Malenkovas, A. I. Mikojanas, V. M. Molotovas, M. G. Pervuchinas, M. Z. Saburovas, L. I. Brežnevas, TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojai V. A. Malyševas, V. V. Mackevičius, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sekretorius N. M. Pegovas, TSRS Ministrai I. A. Benediktovas, V. P. Jeliutinas, V. P. Zotovas, G. S. Chlamovas, TSRS Užsienio reikalų ministro Pirmasis Pavaduotojas V. V. Kuznecovas, JFLR Ambasadorius TSR Sąjungoje Velko Mičiunovičius, TSRS Ambasadorius Jugoslavijos Federatyvinėje Liaudies Respublikoje N. P. Firiubinas, armijos generolai A. I. Antonovas ir I. A. Serovas, VPSCT sekretorius P. N. Korobova, VŽŪP direktorius akademikas N. V. Cicinas, Visasąjunginės pramonės parodos Vyriausiojo komiteto pirmininkas J. J. Maksariovas, pramonės parodos direktorius V. E. Novakovskis ir kiti oficialūs asmenys, Jugoslavijos žurnalistai, tarybinių ir užsienio laikraščių, radijo ir kinokronikos korespondentai. Čia taip pat buvo JFLR Ambasados TSR Sąjungoje bendradarbiai. Prie įėjimo į parodą susirinko pirmieji ekskursantai, atvykę iš Tarybų šalies respublikų. Jie karštais plojimais sveikino JFLR ir Tarybų Sąjungos vadovus. Svečiai jugoslavai ir Tarybų Sąjungos vyriausybės ir Komunistų partijos vadovai sėda į atviras mašinas ir važiuoja per parodas. Mašinos sustoja prie Svarbiausiojo paviljono, kuriame rodo savo pasiekimus įvairiose mokslo ir technikos srityse TSRS Mokslų akademijos institutai. Apie eksponatus papasakojo TSRS Mokslų akademijos Prezidiumo vyriausiasis mokslinis sekretorius A. V. Topčijevas. Prezidentą Tito sudomino didelis reljefinis šalies žemėlapis, kuriame atvaizduotas TSRS vieningos energetinės sistemos vystymo variantas. Ji sudarė G. M. Kržižanovskio vardo Energetikos institutas. Svečiai susipažino su TSRS Mokslų akademijos darbu kuriant naujas apskaičiavimo mašinas, kurios skiriamos mokslo darbuotojams ir inžinieriams, Akademijoje sukurtos elektroninės greitai veikiančios matematikos mašinos, labai greitai atliekančios inžinerinius apskaičiavimus. Po to draugai jugoslaval įėjo į paviljoną „Rusijos Tarybų Federatyvinė Socialistinė Respublika“. Paviljone „Kazachijos TSR“ svečiams buvo papasakota apie atliktą šioje respublikoje milžinišką darbą įsavinant dirvonus ir piešinius, apie neišsemiamus Kazachstano gelmių turtus, dar nepaliestus naudingųjų iškasenų – įvairiausių rūdų ir anglies klodus. Jugoslavijos ir Tarybų Sąjungos vadovai paragavo Kazachstano vynus ir obuolius - garsųjį Alma-Atos aportą. N. S. Chruščiovas, keldamas taurę, paskelbė tostą: – Už Kazachijos respubliką, už Kazachstano tautų sveikatą! Prezidentas Tito su pasitenkinimu parėmė šį tostą. Gruzijos TSR paviljone Jugoslavijos liaudies atstovai sustojo prie stendų, atvaizduojančių dideli darbą, atliekamą nusausinant Kolchidos žemumą ir drėkinant sausringuosius respublikos rajonus. Po to visi nuėjo į didelę oranžeriją, kur atstovaujama vešli subtropinė Gruzijos augalija. Čia jau prinoko mandarinai. A. I. Mikojanas nuskynė keletą vaisių ir pasiūlė juos svečiams jugoslavams. Ukrainos TSR paviljono eksponatai ryškiai rodo ukrainiečių tautos pasiekimus vystant pramonę ir žemės ūkį. Juos apžiūrint N. S. Chruščiovas pristatė Prezidentui Tito atvykusi į Paroda Socialistinio Darbo Didvyrį F. I. Dubkoveckį - priešakinio Ukrainos kolūkio - Cerkasų srities „Zdobutok Zovtnia“ pirmininką. N. S. Chruščiovas pastebėjo, kad drg. Dubkoveckis vadovauja šiam ūkiui dešimtis metų. – Tai mūsų vienas seniausių. jų kolūkių pirmininkų, - pridūrė L. M. Kaganovičius. Iš čia Tarybų valstybės vadovai ir Prezidentas Tito su lydinčiais jį asmenimis nuvyko prie svarbiausiojo Visasąjunginės pramonės parodos paviljono - „Mašinų gamyba“. Jie ėjo alėjomis, išilgai kurių pasodintos obelys. Medžiai šiuo metu žydi. Daugybėje šio paviljono salių – įvairiausi eksponatai. Čia - daugiau kaip devynių metrų skersmens ir daugiau kaip 400 tonų sverias Kuibyševo HES hidroturbinos darbinis ratas, veikiantis šios hidroturbinos modelis. - Suvirinimo aparatai – tai mane domina, tai mano struka, - pasakė Prezidentas Tito, apžiūrėdamas naujausią suvirinimo techniką. („Struka“ - reiškia „specialybė“). Skyriuje „Anglies pramonė“ svečiai pamatė dviejų anglies lavų su visu mašinų kompleksu maketus, naujausių tipų kalnakasybos kombainus, mašinas angliai ir uolienai pakrauti, metalinius ir gelžbetoninius kasyklų sutvirtinimus. Keliose salėse jie žiūrėjo elektrotechnikos pramonės ir Elektrinių ministerijos įmonių eksponatus. Apžiūrint lengvuosius automobilius Prezidentas susidomėjo bandomuoju pavyzdžiu „ZIS-111“. Ištaiginga septynių vietų mašina gali išvystyti iki 160 kilometrų per valandą greitį. Palikdamas paviljoną, draugas Tito pasakė, kad tai vienas įdomiausių Parodos paviljonų. Apžiūrėjus eksponatus Parodoje, buvo surengti svečių garbei pusryčiai, kurie praėjo nepaprastai šiltoje ir draugiškoje aplinkoje. Parodų aplankymui prisiminti buvo įteikti draugams jugoslavams VZOP Aukso medaliai. Po to svečiai nuvažiavo mašinomis prie gretimo su VŽŪP teritorija TSRS Mokslų akademijos Centrinio botanikos sodo. Jo oranžerijose surinkta daug tropikų augalų. Apžiūrėję Botanikos sodą, svečiai jugoslavai vėl grįžo prie VŽŪP Svarbiausiojo įėjimo. Nuoširdžiai padėkoję Visasąjungines žemės ūkio parodos ir Visasąjunginės pramonės parodos darbuotojams už šiltą ir svetingą priėmimą, jie nuvyko į savo rezidenciją. Paliekant VŽŪP teritorija juos sveikino susirinkę maskviečiai. Vakare Prezidentas Tito, jo žmona ir TSKP CK pirmasis sekretorius N. S. Chruščiovas pėsti apėjo sostinės centrines gatves - Gorkio gatvę, Dailės teatro pravažiavimą ir kt., apžiūrinėjo paminklus A. S. Puškinui, Jurijui Dolgorukiui ir kt. Juos maloniai sutiko ir lydėjo tūkstančiai maskviečių. Birželio 4 d. oras vėl pradžiugino maskviečius. Dangus buvo be debesėlių, skaisčiai švietė saulė. Ji apšvietė Kremliaus soborų aukso kupolus, linksmus nudegusius veidus ekskursantų, kurie šiltai ir nuoširdžiai sveikino JFLR Prezidentą Josipa Broz-Tito Kremliuje. Prezidentas Tito aplankė V. I. Lenino darbo kabinetą ir butą Kremliuje. Jis ir jo bendrakelelviai atidžiai, labai susidomėję apžiūrinėjo kambarius ir klausė ekskursijos vadovo pasakojimo. Kalbėdamasis su savo bičiuliais, draugas Tito pastebėjo: - Aš seniai norėjau čia apsilankyti. Aš buvau Lenino Gorkose ir kitose lenininėse vietose. Ispūdžių knygoje Prezidentas Tito paliko tokį įrašą: „Mane giliai sujaudino kukli didžiojo Lenino buitis. Kiekvienas komunistas turi naudotis ne tik jo mokslu, bet ir imti pavyzdį iš jo asmeniško gyvenimo“. Po to svečiai iš Jugoslavijos apėjo Maskvos Kremliaus teritoriją, apžiūrėjo jo istorinius ir architektūros paminklus, aplankė Archangelų soborą. Prezidentas Tito kalbėjosi su ekskursantais, kurie apžiūrinėjo Kremlių. Jugoslavijos vadovaujantieji veikėjai gyvai domėdamiesi apžiūrėjo nepaprastai turtingas Ginklų rümų kolekcijas. Po apžiūros Ginklų rūmų direktorius A. M. Andriejevas įteikė Josipui Broz-Tito mokslinį veikalą - čia esančių eksponatų aprašymą, kurį paruošė muziejaus bendradarbiai. Draugas Tito nuoširdžiai padėkojo ekskursijos vadovei L. I. Kunickai ir Ginklų rūmų direktoriui ir pasakė, kad jis dar apsilankys Kremliuje. Atsiliepimų knygoje draugas Tito paliko tokį įrašą. „Su didžiu dėmesiu apžiūrinėjau Ginklų rūmų eksponatus, kurie liudija apie didžią, bet kartu ir sunkią rusų tautos praeitį“. Prezidentą Josipa Broz Tito lydėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Sekretorius N. M. Pegovas, JFLR Ambasadorius Tarybų Sąjungoje Velko Mičiunovičius, TSRS Ambasadorius Jugoslavijoje N. P. Firiubinas, Armijos generolas A. I. Antonovas, VPSCT sekretorė P. N. Korobova, Maskvos Kremliaus komendantas generolas leitenantas A. J. Vedeninas. Kartu su draugu Tito ir ji lydėjusiais asmenimis Maskvos Kremlių apžiūrinėjo tarybiniai ir užsienio žurnalistai.


Kovo 19 diena įeis amžiams į alžyriečių tautos istoriją. Tą dieną Alžyre nustojo gaudusios patrankos, nutraukti karo veiksmai. Įsiviešpatavo ilgai laukta taika. Iš Prancūzijos kalėjimų paleista dalis Alžyro patriotų. Su didžiuliu pasitenkinimu šią žinią sutiko ir Prancūzijos liaudis. Juk jau aštuntus metus vyko niekam nereikalingas karas Alžyre. Bet iš tikrųjų karo veiksmai prieš Alžyrą prasidėjo 1830 metų sausio 31 d., kai Prancūzijos karo ministras Burmonas šiai Afrikos šaliai užkariauti pasiuntė šimto laivų eskadrą ir 36 tūkstančius pėstininkų ir artileristų. Nuo to laiko alžyriečių tauta nenustojo kovojusi už savo tėvynės laisvę ir nepriklausomybę. Dabar prieš Alžyro liaudį Prancūzija buvo pasiuntusi devynis dešimtadalius savo kariuomenės – 800 tūkstančių žmonių, ji rėmėsi visa NATO karo mašina. Kiek kartų Paryžius pranašavo, kad Alžyro patriotų pasipriešinimas bus palaužtas, kiek kartų de Golis neigė bet kokį galimumą tartis su Alžyro laikinąja vyriausybe. Dar 1960 metais de Golis sakė: „Kas gali patikėti, kad Prancūzija pradės derybas tik su vienais sukilėliais?“ 1960 metų biržely pirmajame susitikime Melene prancūziškoji pusė buvo pasiryžusi padiktuoti Alžyrui besąlyginį kapituliavimą. Prancūzijos buržuaziniai laikraščiai tada svarstė klausimą: „Ar turi prezidento de Golio atstovai paspausti maištininkų emisarų ranką, ar ne?“ Atėjo 1962 metų kovas, ir ministras be portfelio Liui Zoksas vedė derybas „tik su sukilėliais“ ir sveikinosi su jais, ištiesdamas ranką. Tai, kad prancūziškieji kolonizatoriai buvo priversti pradėti derybas su Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės atstovais, rodo nepaprastai didelį jų politinį, moralinį ir karinį pralaimėjimą. Alžyro patriotų pergalę nulėmė visų pirma tai, kad pasaulyje žymiai pasikeitė jėgų santykis, kad mūsų laikais nepaprastai sustiprėjo pažangos ir laisvės jėgos, kad jau baigia griūti gėdinga kolonijinė sistema. Prancūziškieji kolonizatoriai nenorėjo atsižvelgti į šiuos pasikeitimus tarptautinėje arenoje. Gyvenimas parodė, kokia susibankrutavusi yra Prancūzijos valdančiųjų sluoksnių politika. Kolonijinis karas sukėlė didžiausią grėsmę buržuazinių laisvių likučiams Prancūzijoje. Dėl karo Alžyre sugriuvo Ketvirtoji Respublika, dėl šio karo buvo įvestas asmeninės valdžios režimas, o pastaruoju metu ėmė nebaudžiamai siautėti fašistinės „ultros“, jų sudaryta slaptoji organizacija OAS, sudarytas iš Prancūzijos ir Alžyro respublikos atstovų. Savo žinioje šis organas turės policiją ir ginkluotąsias pajėgas, sudarytas iš musulmonų. Jų dydis sieks 60 tūkstančių žmonių. Taip pat sudaromi civiliniai teismai, kurių nariai bus alžyriečiai ir prancūzai. Visoje Alžyro teritorijoje atstatomos asmeninės ir visuomeninės teisės. Alžyro nacionalinio išsivadavimo frontas pripažintas teisėta politine organizacija. Po referendumo bus surengti parlamento rinkimai, sudaryta Alžyro vyriausybė, kuriai vykdomasis organas perduos savo funkcijas. Specialus susitarimo skyrius skirtas karinėms problemoms. Prancūzija įsipareigojo per trejus metus baigti evakuoti savo ginkluotąsias pajėgas. Jau pirmaisiais metais Prancūzijos kariuomenės Alžyre turi likti ne daugiau kaip 80 tūkstančių žmonių. Prancūzijai suteikiama teisė penkiolika metų naudotis karine jūrų baze Mer-el-Kebire. Taip pat įvairiam laikotarpiui – nuo dvejų iki penkerių metų – Prancūzijos žinioje lieka kelios karinės bazės, aerodromai ir atominiai poligonai. Prancūzija įsipareigoja per artimiausius trejus metus Alžyrui teikti ekonominę pagalbą. Alžyro vyriausybė europiečiams šalies gyventojams suteikia visas garantijas. Jie galės prisiimti Alžyro respublikos pilietybę, jeigu jie to pageidaus. Apsispręsti europiečiams suteikiama treji metai. Per tuos trejus metus europiečiai naudosis visomis Alžyro piliečių teisėmis. Jeigu, praėjus trejiems metams, jie nepanorės tapti Alžyro piliečiais, galės gyventi Alžyre užsieniečių teisėmis. Bet ar pasirašius susitarimą, Eviane pereinamuoju laikotarpiu Prancūzijos vyriausybė pajėgs uztikrinti Alžyro gyventojų-musulmonų neliečiamumą? Juk Prancūzijos ultrakolonialistų vadeiva eksgenerolas Salanas „privačioje“ radijo laidoje Orane įsakė savo žmonėms „pradėti miestuose operacijas, kurių tikslas iškamuoti priešo ginkluotąsias jėgas“. Pranešimai rodo, kad fašistinės rasistinės OAS gaujos jau griebiasi provokacijų Alžyre. Seniai „ultros“ ruošėsi ginkluotam perversmui Alžyre ir pačioje Prancūzijoje, jei tik bus pasiektos paliaubos. Dar vykstant deryboms Eviane, Prancūzijos laikraščių redakcijoms tapo žinoma „direktyva Nr. 19“, kuria Salanas kreipėsi į OAS. Toje direktyvoje jis nurodė, vos tik bus pasirašytos paliaubos, užimti stambiausiuosius Alžyro miestus, Alžyre ir Prancūzijoje sudaryti „betvarkę“, panašią į kolektyvinę isteriją“. Vėliau tapo žinoma, kad Orleanvilyje pučistai atsispausdino savo pinigus, atliedino monetas. Kaip į tai reagavo Prancūzijos vyriausybė? De Golis įsakė į Alžyrą pasiųsti… 5 tonas propagandinės medžiagos. Negi Prancūzijos vyriausybė negali susidoroti su „ultromis“? Dalykas yra tas, kad „ultras“ palaiko pramonės magnatai, tos pačios jėgos, kurios padėjo de Goliui įsivesti asmeninės valdžios režimą. Dabar kapitalo magnatai, visokeriopai remdami Salano maištininkus, siekia to, ko negali padaryti de Golis, įvesti šalyje profašistinį režimą, kuris likviduotų respublikinių ir demokratinių laisvių likučius, o taip pat Alžyre išlaikytų kolonijinę santvarką. Štai dėl ko monopolijos ir pasirinko Salaną. Geresnės kandidatūros jos niekur nebūtų radusios. Juk Salanas antrojo pasaulinio karo metais ištikimai tarnavo vokiškiesiems fašistams, būdamas Peteno „vyriausybės“ emisaras Dakare. Salanas ir dabar remiasi Vakarų Vokietijos fašistais – federatyvinėje respublikoje yra šeši prancūziškųjų „ultrų“ biurai ir dar vienas – Vakarų Berlyne. O 1960 metais su Salanu užmezgė ryšius JAV centrinė žvalgybos valdyba. Tada su prancūziškuoju fašistu Salanu Atėnuose susitiko pats Dalesas. Kam JAV prireikė Salano? Pasirodo, JAV imperialistų pozicijos Šiaurės Afrikoje labai silpnos. Tuo tarpu Maroko vyriausybė pareikalavo, kad JAV likviduotų aviacijos karines bazes jos šalyje. Vašingtonui tada ir kilo mintis: kodėl tas bazes neperkelti į Alžyrą? Bet jei Alžyras išsikovos nepriklausomybę, tada, aišku, jokios kalbos negali būti apie karinių bazių perkėlimą į šią šalį. Štai kaip į kovą prieš laisvę mylinčią alžyriečių tautą susijungė pasaulinis kapitalas, viso pasaulio reakcija. Veltui kolonizatorių pastangos. Ko negalėjo Alžyre per daugelį metų pasiekti didžiulė Prancūzijos armija ir NATO, to nepasieks ir saujelė fašistuojančių ultrakolonialistų. Kaip pabrėžė Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės ministras pirmininkas Ben Heda, OAS veiksmai Alžyre – tai „mirštančio kolonializmo agonija“. Bet jeigu Prancūzijos vyriausybė nesiims ryžtingų veiksmų prieš OAS, jeigu nepažabos ultrakolonialistų – Alžyre vėl gali prabilti patrankos. Netekusios vilties išsaugoti „Prancūzijos Alžyrą“, fašistinės rasistinės OAS gaujos gali pamėginti vėl šalį paskandinti kraujyje.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

Lenkija sutinka pradėti derybas Karaliaučiuj. Vakar Lenkijos pasiuntinybė Rygoj įteikė mūsų pasiuntinybei lenkų atsakymą į Lietuvos vyriausybės paskutinę notą iš vasario 26 d. Lenkų notoj priimama Lietuvos vyriausybės pasiūlymas pradėti derybas Karaliaučiuj kovo 30 d. ir pranešama, kad jei Lietuvos delegacijai pirmininkaus prof. Voldemaras, tai lenkų delegacijos priešaky taip pat būsiąs užsienių reikalų ministeris Zaleskis. Lietuvos vyriausybės pasiūlymų, kad derybose dalyvautų T. S-gos atstovas, lenkų nepriimtas bent tuo tarpu: vietoj aiškaus pasisakymo, ar lenkai pageidauja T. S-gos atstovo dalyvavimo derybose, kaip yra Lietuvos vyriausybės pasiūlyta, ar ne, lenkų nota tepareiškia, kad T. S-gos tarybos gruodžio 10 d. rezoliucija, kur kalbama apie tarpininkavimą, pasilieka galioj.


Pradėtas svarstyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. „Helvetiano“ pranešimu, gruodžio 12 d. priešpiet įvykusiam Tautų Sąjungos tarybos posėdy buvo pradėtas svartyti lietuvių lenkų konflikto klausimas. Posėdžių salėj susirinko labai daug publikos. Prie posėdžių stalo užėmė vietą Lietuvos ministeris pirmininkas prof. Voldemaras. Tautų Sąjungos tarybos referentas Quinones de Leon paskaitė pranešimą, kurio pradžioj buvo paminėti ankstyvesni buvusio referento olandų užsienių reikalų ministerio Beelaerto van Blocklando pranešimai. Toliau buvo nurodyta į lapkričio mėn. Karaliaučiuj įvykusią lietuvių lenkų konferenciją. Trumpas esminis pranešimas išskiria šališkumą bet kuria prasme ir gale prašo abi puses patiekti Tautų Sąjungos tarybai papildomus pranešimus apie kalbamos konferencijos rezultatus. Po pranešimo sesijos pirmininkas Briandas suteikė žodį prof. Voldemarui. Plačiuos išvadžiojimuos prof. Voldemaras išdėstė žinomą Lietuvos nusistatymą vėl paminėdamas Želigovskio smurtą prieš Vilnių ir po to perėjo prie Quinones de Leon pranešimo. „Eltos“ specialinio korespondento pranešimu, vakar T. S-gos taryba po trumpo Quinones de Leon raporto, kuris mini lenkų patiektus dokumentus apie nepasirašymą paskutinio protokolo, prof Voldemaras, padėkojęs reporteriui ir prisiminęs Quinones de Leon rolę Želigovskio byloj, kiek apsistojo ties formalinės derybų pusės protokolo trūkumais. Be to padarė istorinę bylos apžvalgą ir šaukės teisingumo, nurodydamas į nebuvimą pas lenkus per derybas geros valios ir tinkamos dvasios. Lenkai laiko, apturėję atlaidus už tarptautinio ramaus gyvenimo drumstimą ir kad gali po priedanga derybų ruošti Lietuvai sląstus. Problemos raktas Varšuvoj, kur vis dar nepamiršta 1772 metų sienų ir nevykusiai naudojama rusų komisarų dekretai dėl ryšių panaikinimo ir teritorijų padalinimo aktų, pamirštant apsisprendimo teisę. Lenkai reikalauja dargi atlyginimo už Želigovskio žygius. Dabarties sąlygomis negalima byla galutinai išspręsti. Karaliaučiaus derybos lietė „res negociandi“, kuriuos davė apčiuopiamų rezultatų vietinių interesų ir bendros taikos atžvilgiu. Teisiniu atžvilgiu reikšmingas administratyvinės linijos nustatymas. Lenkai siekė į susisiekimo ir prekybos problemas įvelti politiką ir dabartinį status beati possedentes paversti galutiniu. Lietuva laikėsi Berno konvencijos dispozicijų ir statė klausimą taip, kad jos teisės į okupuotą teritoriją nebūtų įžeistos. Toliau prof. Voldemaras nurodė, kad taryba atlikusi didelį uždavinį taikai palaikyti. Derybos irgi davė teigiamų vaisių. Jos ir nenutrauktos ir bus vyriausybių tęsiamos. Zaleskis savo replikoj teisinosi, kad lenkai nereikalavę už želigovskiadą pinigų ir 1772 metų sienų reikalauja kai kurios partijos, o ne vyriausybė. Lenkija neteikianti reikšmės vietinio trafiko konvencijai ir Zaleskis prašė tarybą imtis priemonių prieš Lietuvą dėl vykdymo gruodžio 10 d. rezoliucijos. Šis Zaleskio prašymas daugely atstovų sukėlė šypsenas. Prof. Voldemaras atitaisė Zaleskio pareiškime padarytas paklaidas ir išrodė už ką tikrumoj lenkai reikalavo 7.000.000 dolerių. T. S. taryba pavedė Quinones de Leon paruošti raportą. Posėdis tęsėsi 4 val. Nuotaika gera.


Šeštadienį vėlai vakare daugelis policijos skyrių Danijoje susilaukė telefono skambučių: sunerimę gyventojai sakė matę besileidžiančius ufonautus. Organizacija „Skandinavisk UFO Information” paneigė spėliojimus ir informavo, kad šį kartą kaltas didelis meteoritas, kuris 21 val. 50 min. vietos laiku įskriejo į Žemės atmosferą ir susprogo į kelioliką gabalų. Meteorito skeveldrų lietų buvo galima stebėti beveik visoje Skandinavijoje.


GAUSIOJE komjaunuoliškoje šeimoje šalia jaunųjų darbininkų, kolūkiečių, studentų kovoje už komunizmo pastatymą dalyvauja ir komjaunuoliai - tarybinių įstaigų darbuotojai. Įstaigos komjaunimo organizacijos veikla daug kuo skiriasi nuo įmonių, gamyklų, kolūkių komjaunimo organizacijų darbo. Čia dažnai galima girdėti kalbas: „Kur čia pasireikšti komjaunuoliams? Juk tarybinio tarnautojo darbo neįvertinsi procentais…“ Ir todėl dažnai visa įstaigų komjaunimo organizacijų veikla baigiasi nario mokesčio rinkimu, „sausų“ susirinkimų ruošimu. Mūsų, tarybinėse, įstaigose negali būti žmonių, kurių tikslas tik „atsėdėti valandas“. Tarybinės įstaigos, tarnaujančios liaudžiai, žmonėms, vaidina didelį vaidmenį mūsų šalies gyvenime. Susipažinus su TSKP XX suvažiavimo medžiaga, galima įsitikinti, jog nuo to, kaip sąžiningai dirbs tarybinių įstaigų darbuotojai, labai priklauso viso liaudies ūkio pakilimas. Todėl partijos XX suvažiavimas iškėlė uždavinį gerinti tarybinio aparato darbą, pasiekti, jog visose grandyse jis dirbtų darniai, be sutrikimų. Ką gi gali nuveikti šioje srityje įstaigos komjaunimo organizacija? Tarybinėje įstaigoje, kaip ir visur, komjaunuoliai turi būti pirmieji partinių organizacijų pagalbininkai, gerai eiti savo pareigas, siekti, kad visoje įstaigoje nebūtų darbo drausmės laužytojų, tinginių. Vienu žodžiu, jie turi domėtis „gamybiniais“ reikalais. Ir kuo daugiau komjaunimo organizacija domėsis šiuo klausimu, tuo geriau dirbs kiekvienas tarybinės įstaigos darbuotojas, visas kolektyvas. Gerinant darbą, auklėjant jaunimą, labai didelę reikšmę turi mokymasis. O mokytis galima ne tik politmokykloje arba vakarinėje bei neakivaizdinėje mokykloje. Mokymasis – tai laikraščių ir žurnalų skaitymas, kino ir teatrų, parodų ir muziejų lankymas. Jeigu visos šios priemonės padeda darbuotojui augti, plečia jo akiratį, skatina naujiems darbams, vadinasi, jos daro įtaką jo vystymuisi, augimui. Šis darbas gali būti įvairus. Svarbu tik, kad jis tarnautų bendram tikslui, būtų susietas su įstaigose dirbančiojo jaunimo auklėjimu. Tuo tarpu daugelyje įstaigų komjaunimo organizacijų jaunimo mokymas apribojamas paskaitomis. Tai, žinoma, gera priemonė ir, mokamai organizavus darbą, duoda gerus vaisius. Tačiau bloga, jog dažnai paskaitos organizuojamos tik todėl, kad galima būtų atsiskaityti, padidinti „priemonių“ skaičių. Kaip patiko ši „priemonė“ jaunimui, ką naujo, naudingo davė ji komjaunuoliui ar jaunuoliui, kaip, jų nuomone, reiktų pravesti šį darbą - štai kas turi labiausiai dominti tokių pirminių komjaunimo organizacijų sekretorius. Čia ir turi pasireikšti sekretoriaus ir visų komjaunuolių jautrumas, domėjimasis draugais, jų poreikiais. Ne paslaptis, kad tarybinių įstaigų darbuotojų tarpe atsiranda ir „stileivų“, ir miesčionių, ir žmonių, kurie atitrūko nuo kolektyvo, nuėjo klaidingu keliu. Buvo laikas, kada jie padarė pirmą klaidingą žingsnį, tačiau jų niekas nesustabdė, nepataisė, nepamokė. O jeigu kolektyvas, kuriame tokie žmonės dirba, būtų stiprus, darnus, jeigu jis būtų domėjęsis visų savo narių gyvenimu, buitimi, jeigu gyvenimas jame būtų įdomus, tokie žmonės nebūtų tapę visų pajuokos ir pasipiktinimo objektu. Ir daugiausia dėl to kalta komjaunimo organizacija. Stipraus kolektyvo vien kalbomis nesukursi. Reikalingi įdomūs ir naudingi darbai. Nemaža tokių darbų galima nuveikti, kada pakanka energijos ir noro! Paimkime kad ir paramą kaimui. dažnai ji pasireiškia labai paprastai: išvyksta įstaigos jaunimas į kolūkį, padirba dieną, dvi, ir vėl grįžta. Ar reikia įrodinėti, jog to maža. Kolūkių jaunimas būtų dėkingas ne tik už paramą darbe (nors, žinoma, tai irgi svarbu), bet ir už pagalbą ruošiant meninės saviveiklos pasirodymus, knygų aptarimus, sportines varžybas ir t. t. Tokie šefai taps laukiami kolūkyje, jie duos žymiai daugiau naudos. Paimkime štai poilsio organizavimą. Žiemą - sportinės išvykos su slidėmis, muziejų, teatrų lankymas, vasarą - sekmadieninės išvykos gamtą, trumpi turistiniai žygiai - visa tai patraukia jaunimą, padeda pailsėti organizmui, suteikia naujų jėgų. Ir čia pirmasis žodis priklauso komjaunimo organizacijoms. Daug galima nuveikti vystant meninę saviveiklą. Juk savo jėgomis galima paruošti įdomią programą - tereikia tik noro imtis komjaunuoliškai, tvirtai. Ne bėda, kad kolektyvas nedidelis: į pagalbą galima pasikviesti kitos įstaigos komjaunuolius, jaunimą. Taip, daug kur gali pasireikšti įstaigos komjaunuoliai. Nereikia tik laukti, kol kas nors patars, paragins. Nieko nėra blogesnio komjaunimo darbe, kaip „išlaikytinių“ nuotaikos, kaip iniciatyvos, veržlumo, komjaunuoliškos „ugnelės“ praradimas. O kad to neatsitiktų, kiekvienas komjaunuolis turi dalyvauti organizacijos darbe, stengtis pagerinti jį. Reikia, kad ir komjaunimo rajonų komitetai daugiau domėtųsi įstaigų komjaunimo organizacijomis, nurodytų joms tas ar kitas darbo formas. Tuo tarpu dažnai LLKJS miestų, rajonų komitetai mažai domisi įstaigų komjaunimo organizacijomis, jų pravedamu darbu. Atseit, jie rūpinasi kolūkių, mokyklų, įmonių komjaunimo organizacijomis. Bet juk tarybinėse įstaigose dirba daug jaunuolių, nuo jų darbo daug priklauso svarbių valstybinių uždavinių įvykdymas. Argi galima tada pamiršti šį jaunimą, nesidomėti jo gyvenimu, auklėjimu. Kada įstaigų komjaunimo organizacijomis daugiau domėsis LLKJS miestų ir rajonų komitetai, kada patys tarnautojai-komjaunuoliai imsis iniciatyvos išvystyti savo organizacijų darbą, tada ir tų organizacijų veikla bus įdomi, veržli, kovinga.


Rumunijoje stojo rikiuotėn atominis reaktorius

BUKAREŠTAS, rugpiūčio 1 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša laikraščiai, Rumunijos darbininkų, technikų, inžinierių ir mokslininkų, kurie dirba branduolinių tyrinėjimų centro statyboje, bendradarbiaudami su tarybiniais specialistais, pastangų dėka vakar stojo rikiuotėn 2000 kilovatų pajėgumo atominis reaktorius.


Visomis valstybės išgalėmis remti kultūrą, švietimą, mokslą, sportą, turizmą. Įstatymais bei mokesčiais skatinti verslininkų labdarą ir mecenavimą. 2. Moksliškai spręsti krašto gamtosaugos bei kultūros paminklų apsaugos problemas, remti žaliųjų judėjimą. 3. Sudaryti palankias salygas nacionalinių mažumų saviraiškai, visų religinių konfesijų veiklai.


Kaip buvo svarstoma mūsų byla su lenkais 53-čioje T. S. tarybos sesijoj.

(Mūsų Tautų Sąjungos korespondento). II. Prof. Voldemaro kalba. Ne vienas buvo nustebintas, kada Lietuvos ministeris pirmininkas, dar nespėjo po kelionei tinkamai pasilsėti, pusantros valandos bėgy su dideliu pasiryžimu, įtikinančiais argumentais, stipria logika gražiai niuansuota prancūzų kalba, plėsdamas Lietuvos vyriausybės tezę, nušvietė svarbesnius bylos etapus, Karaliaučiaus derybų sunkenybes, lenkų vylių ir pasiektus rezultatus. Sveikimai p. Quinonas de Leon ir jo nešališkumo pažymėjimas. Prof. Voldemaras sveikino naują bylos pranešėją. Dar Paryžiuje Luxembourgo rūmuose lenkų lietuvių byloj p. Quinones de Leon pareiškė aktyvumo. Jis buvo vėliau ir narys kontrolės komisijos, kuri buvo sudaryta po Želigovskio smurto. Ten p. Quinones de Leon parodė savo didelį susidomėjimą ir visišką nešališkumą, kurio ženklus randame ir patiektame raporte. Kodėl protokolas paskutinio Karaliaučiaus derybų posėdžio nepasirašytas? Lenkų delegacija pasiėmė redaguoti paskutinio posėdžio protokolą, bet jį redagavo labai blogai. Be to jame atsirado replikų ir deklaracijų visai nepažįstamų. Daugely vietų stenografija lenkų ir lietuvių skiriasi. Bet „last but not least“... Prancūzų kalba protokole labai menka. Redakcijos stilius stačiai ausį drasko. Galima blogai kalbėti, bet rašyti reikia taisyklingai. Vienas „dokumentas net regaduotas „rytų lotynų“ kalba t. y. rusų. P. Zaleskis yra pateikęs spaudai savo kalbą pritaikintą konferencijos užbaigimui dviem dienom aukščiau ir visgi jo kalba figuruoja in-extenso pačiame protokole, o ne priede. ,,Aš palyginau, sakė p. pirmininkas, p. Zaleskio kalbą Mirusių egiptiečių knygai. Ši knyga turėjo būti įdėta ir egiptiečių kapą, kurie turėjo stoti prieš 49 dievybių tribunolą. Joje randasi numirėlio viso gyvenimo išpažintis. Numirėlis sakydavo dievybėms: „Aš nesu to daręs, aš nesu tai daręs, o baigė: „Aš esu grynas, visiškai grynas; todėl įleiskite mane į Šviesos karalystę“. Du griešninku. Štai koks buvo lenkų elgesys. Mes buvome dviejų griešninkų padėty. Tačiau mes stojome ne prieš dievybes, bet prieš Tautų Tribunolą. Vienas iš griešninkų sako, kad jis niekuomet nėra nusidėjęs, kad jis grynas. Ką gali pasakyti Lietuvis? Aš negaliu pasisakyti, kad būčiau grynas, sakė prof. Voldemaras, bet aš pažymėjau, kad aš turiu vilties surasti teisingumą, – nieko daugiau! Aš dargi pasakiau „Pereat mun dus, fiat iustitia“. Aš net pamainiau tekstą sakydamas: „Tebunie teisingumas, kad dėl jo nesimo pasaulis neišnyktų“. Protokole ir tai yra iškraipyta. Juokų krėtimas. Lietuvos vienintelis tikslas rasti teisingumą. Lenkai ne tiktai ką nemano atitaisyti skriaudų, bet jie net užsiima juokų krėtimu. Jie reikalauja apie 7 milionus dolerių už generolo Želigovskio kariuomenę. Teisybė, generolo Želigovskio kariuomenės dalys nėra išvardintos, bet visi gerai žino, kad tos kariuomenės dalys buvo generolo Želigovskio, o gal sunku patiems lenkams atminti kuriuo momentu jie skaitė Želigovskį maiškininku, o kuriuo momentu disciplinuotu kariu? Derybų dvasia. Deryboms ne vien reikalinga dviejų šalių esimas, bet dar ir tvirtas noras, atatinkama dvasia, palinkimas suprasti sanderybininką. Lenkams ir noro ir tinkamos derybos dvasios trūksta. Jie net mano, kad ambasadorių konferencijos 1923 m. kovo 15 d. nutarimas juos atleido nuo visokių pareigų Lietuvos atžvilgiu. III. Lietuva negali priimti tokios teorijos, kad ambasadorių konferencija galėtų suteikti Lenkijai atlaidus, atleisti ją nuo tarptautinio pobūdžio pasižadėjimų. Teisybė, viduramžy bažnyčia galėjo atleisti vasalą nuo ištikimybės priesaikos suverenui, bet ambasadorių konferencija neturi juk teisės atleisti vieną ar kitą šalį nuo tarptautinių angažementų. Ginčo pradžia labai sena. Praeitis yra svarbu žinoti: jeigu pamirštama praeitis, jokiu būdu nėra galima suprasti konflikto esmės.


Šiandien Lenkijos Liaudies Respublikos Seimo pirmoji sesija dirba toliau. Deputatai svarstė naujosios vyriausybės programą ir sudėtį. Pirmasis kalbėjęs deputatas Z. Kliško (Lenkijos Jungtinė darbininkų partija) pareiškė, kad deputatai - LJDP nariai pritaria vyriausybės programai, kuri atitinka Lenkijos darbo žmonių gyvybinius interesus. Savo šalyje mes žengėme, žengiame ir žengsime socialistinės statybos keliu, pareiškė Z. Kliško. Tas, kuris turi vilčių, kad bus restauruoti kapitalistiniai santykiai, didžiai klysta. Realizuojant vyriausybės programą, pažymėjo deputatas. Lenkijos Jungtinė darbininkų partija bendradarbiaus su Jungtine valstiečių partija, demokratų partija ir nepartiniais deputatais. Mes tvirtai laikomės pozicijos - toliau stiprinti darbininkų ir valstiečių sąjungą - liaudies valdžios pagrindą. Liesdamas vyriausybės užsienio politiką, Z. Kliško pabrėžė, kad liaudies Lenkijos atsiradimas ir jos nepriklausomybė tapo manomi, Tarybų Sąjungai nugalėjus tamsiąsias fašizmo jėgas. Kai kurie pamiršta, kad Tarybų Sąjunga išvadavo mūsų šalį iš hitlerinės okupacijos. Mes tvirtai esame, pasakė jis, už sąjungos ir draugystės su TSRS ir visomis socialistinės stovyklos šalimis stiprinimą. Mūsų sąjungą ir draugystę su Tarybų Sąjunga skatina bendri tikslai, jos garantuoja sėkmingą mūsų programos realizavimą, jos yra mūsų sienų garantija. Mes ir toliau plėsime bei stiprinsime bendradarbiavimą su Kinijos Liaudies Respublika, kitomis liaudies demokratijos šalimis, bendradarbiausime su visomis šalimis, nepriklausomai nuo jų visuomeninės santvarkos. Baigdamas, Z. Kliško pareiškė, kad deputatai - LJDP nariai remia vyriausybės programa ir sudėtį. Naujosios vyriausybės programą ir sudėtį taip pat parėmė deputatai B. Podedvornas (Jungtinė valstiečių partija), J. Vendė (demokratų partija), S. Stoma (nepartinis). Po to sesija patvirtino Lenkijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos sudėtį, kurią Ministrų tarybos pirmininkas J. Cirankevičius pristatė seimo vakarykščiame posėdyje. Prieš vyriausybės sudėtį balsavo 1 deputatas, balsuojant susilaikė 8 deputatai.


Nedidelis Sen Pol de Leono miestelis (Finisterio departamentas) vakar dieną tapo vietinių valstiečių, protestuojančių prieš ekonominę Prancūzijos vyriausybės politiką, galingos demonstracijos centru. Dėl dabar veikiančios tarpininkų ir perpirkėjų sistemos valstiečiai priversti pardavinėti daržoves, konkrečiai — bulves, tokiomis kainomis, kurios daugiau kaip per pusę žemesnės už jų gamybos savikainą. Tarpininkai gauna iš šių daržovių perpardavimo didžiulius pelnus. Šio rajono valstiečiai ne kartą reikalavo sudaryti rizika, kurioje jie patys galėtų parduoti savo darbo vaisius betarpiškai vartotojams. Tačiau Prancūzijos valdžia atsisakė patenkinti šį reikalavimą. Protestuodami prieš vyriausybės žemės ūkio produktų kainų politiką Finisterio departamento valstiečiai atvežė į Sen Pol de Leoną ir išmėtė jo gatvėse daugiau kaip 300 tonų artišokų. Miesto gatvėse ir aikštėse dėl to negalėjo važinėti transportas. Demonstrantai nusiuntė protesto telegramą ministrui pirmininkui Pompidu. Demonstracijos dalyviai pareiškė nutarę kovoti tol, kol jų reikalavimai bus įvykdyti.


Reutenio agentūros korespondentas, remdamasis SNO atstovo pareiškimu, praneša, kad SNO kariuomenė užėmė „prezidento“ Čiombės rūmus ir kad pats Čiombė yra rūmuos


LIETUVOS DEMOKRATINĖS DARBO PARTIJOS RINKIMŲ Į SEIMĄ PROGRAMA

Iškovojusi nepriklausomybę, pasaulio pripažinta, įsipareigojusi demokratiškai tvarkytis ir ginti žmogaus teises bei laisves, Lietuva įžengė į naują valstybės kūrimo laikotarpį. Į šį etapą atėjome labai sunkiu, krizinės ekonomikos, ūkio bei dvasinės visuomenės būklės metu. Perpus sumažėjo pramonės, žemės ūkio gamyba, keliskart nusmuko pragyvenimo lygis. Tačiau tai nėra vien tik ekonominės blokados ir sausros kaina. Vykdoma „reforma” ne tik nepagausino prekių rinkos, bet ir dirbtinai sukėlė kainas, nesudarė palankių sąlygų verslininkams, ignoravo laisvą ūkininkavimo formų pasirinkimą. Ypač bloga jaunų šeimų, socialiai remtinų žmonių padėtis. Daugiau nei pusė žmonių gyvena ties skurdo riba arba net žemiau jos. Nedarbas laužiasi kone į kas antro dirbančiojo namus. Daugelis žemdirbių neteko galimybės dirbti žemę. Tuo pačiu metu biurokratinis aparatas išsiplėtė, išpūstos valdininkų algos. Rengiami prašmatnūs priėmimai, pasivažinėjimai po užsienį, nors biudžetas lopomas nepakeliamais, ekonomiškai nepagristais mokesčiais. Mokesčių mokėtojų pinigai švaistomi neracionaliam ginklavimuisi. Politikoje skatinamas įtarumas, kerštingumas, „priešų” medžioklė. Tuo tarpu visuomenėje plinta nusikalstamumas, girtavimas, akivaizdūs socialinės bei dvasinės degradacijos reiškiniai. Krizinėje būklėje atsidūrė kultūra ir mokslas, prasidėjo „protų nutekėjimas” svetur. Mes suprantame, kad daugelis dabartinių sunkumų neišvengiami, bet esame įsitikinę, jog jie būtų ne tokie skausmingi, jei nuo pat pradžių būtų vadovautasi nuosaikios ir pragmatiškos politikos nuostatomis. Valstybės atkūrimo etapas, kuris prasidės tik po rinkimų į Seimą, pareikalaus doro, išmintingo, ekonomiškai pagrįsto požiūrio į mūsų valstybės vidaus bei išorės reikalus. Neprofesionalaus valdymo pasekmes galės sušvelninti tik valstybiškai ir demokratiškai mąstantys žmonės.


V.Tallat-Kelpša („Lietuvos aidas”, 1991.12.12)

„Ar ne per ilgai Vyriausybė kentė Jūsų patyčias. Jeigu reikės, ginsime Vyriausybę ir nuo jūsų.


Lietuva ir Lenkija sutaria visais svarbiausiais tarpusavio bendradarbiavimo klausimais. Tai dar kartą konstatuota vakar įvykusiame Lietuvos Prezidento susitikime su Vilniuje viešinčia Lenkijos Senato maršale Alicja Grzeskowiak. Maršalė pažymėjo, kad Lenkija ir ateityje rems Lietuvos pastangas integruotis į Europos Sąjungą ir NATO, nes Lietuva yra strateginė Lenkijos partnerė. Sutarta, kad abi valstybės, įgyvendindamos savo strateginius tikslus, galėtų labiau bendradarbiauti pritaikant savo teisinę sistemą prie ES standartų. Vakar A.Grzeskowiak dar susitiko su Seimo Pirmininku Vytautu Landsbergiu bei aplankė Vilniaus Jono Pauliaus II mokyklą lenkų dėstomąja kalba. Lenkijos Seimo Nacionalinės gynybos komisijos pirmininkas Bronislawas Komorowskis vakar taip pat gerai įvertino Lenkijos ir Lietuvos bendradarbiavimą. Susitikime su Varšuvoje viešinčia Lietuvos Seimo Nacionalinio saugumo komiteto delegacija, vadovaujama Algirdo Katkaus, jis užtikrino, kad Lietuva yra labai svarbi Lenkijos partnerė šiuo metu ir ateityje. B.Komorowskis ir A.Katkus sutarė, kad Lietuva ir Lenkija turetu labiau bendradarbiauti rengiant karininkus. Seimo Nacionalinio saugumo komiteto pirmininkas pažymėjo, kad vienas iš svarbiausių dvišalių gynybos santykių elementų yra bendras taikdarių batalionas. LITPOLBAT iki kitų metų pradžios turėtų būti galutinai suformuotas ir pasirengęs dalyvauti taprtautinėse operacijose. A.Katkus taip pat kalbėjo apie galimybes įvesti bendrą oro erdvės kontrolės sistemą. B.Komorowskis informavo, kad Varšuvos Okenčės oro uoste jau pradėti montuoti oro erdvės kontrolės įrengimai, kurie bus sujungti su NATO sistema. A.Katkaus nuomone, glaudžiau galėtų bendradarbiauti ir Lietuvos bei Lenkijos saugumo struktūros, ypač žvalgybos, kontržvalgybos srityse, kovojant su organizuotu nusikalstamumu, kontrabanda, prekyba žmonėmis ir narkotikais.


Indonezijos Respublikos prezidento Sukarno viešėjimas TSR Sąjungoje

LENINGRADAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Dvi dienas viešėjo Leningrade Indonezijos Respublikos prezidentas Sukarno ir lydintieji ji asmenys. Leningradiečiai sutiko indoneziečių tautos pasiuntinius, kaip artimus draugus. Gatvėse ir gamykloje, metropoliteno stotyse ir teatre - visur Lenino miesto gyventojai kreipėsi į svečius nuoširdaus sveikinimo žodžiais, prašė perduoti geriausius linkėjimus Indonezijos liaudžiai, kovojančiai už savo nacionalinę laisvę. Šiandien prezidentas Sukarno ir jo palydovai išvyko iš Leningrado. Anksti rytą Leningrado aeroporte susirinko gausūs darbo žmonių atstovai svečių išlydėti. Vėjas siūbuoja Indonezijos, Tarybų Sąjungos ir Rusijos Federacijos valstybines vėliavas. Aerodrome išrikiuota garbės sargyba. Skamba Indonezijos ir Tarybų Sąjungos valstybinių himnų melodijos. Prezidentas Sukarno ir Leningrado miesto Tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas N. I. Smirnovas apeina garbės sargybos frontą. N. I. Smirnovas kreipiasi į garbingą svečią atsisveikinimo kalba. Jis dėkoja prezidentui už apsilankymą Leningrade ir linki svečiams laimingos kelionės po Tarybų Sąjungą. Kalbą prie mikrofono pasakė prezidentas Sukarno. Paskutiniai rankos paspaudimai. Prezidentas Sukarno ir jo palydovai įlipa į lėktuvą. Mašina pakyla į orą ir paima kursą į rytus. Iš Leningrado svečiai išskrido į Sverdlovską. KAZANĖ, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Šiandien 11 val. ryto pakeliui iš Leningrado į Sverdlovską Kazanės aeroporte sustojo Indonezijos Respublikos prezidentas Sukarno. Sutikti garbingo svečio ir lydinčių jį asmenų į aerodromą atvyko Totorijos ATSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. M. Nizamovas, respublikos Ministrų Tarybos Pirmininkas M. Z. Azizovas, Totorijos ATSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo narys Z. I. Muratovas, TSRS, RTFSR, Totorijos TSR Aukščiausiųjų Tarybų deputatai, mokslo, literatūros ir meno veikėjai, Totorijos sostinės pramonės įmonių atstovai, žurnalistai. Svečius iš Indonezijos nuoširdžiai sveikino Totorijos ATSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. N. Nizamovas. Atsakomojoje kalboje prezidentas Sukarno padėkojo už šiltą sutikimą. - Aš, – pasakė drg. Sukarno, – atvykau čia kaip liaudies atstovas, kaip žmogus iš liaudies Liaudis mane išrinko prezidentu. Be liaudies aš niekas. Bet drauge su visa liaudimi mes galime sukurti taikią ir klestinčią visuomenę. Mūsų uždavinys, visų tiek Indonezijos, tiek ir Tarybų Sąjungos bei visų pasaulio šalių darbo žmonių ir vadovų uždavinys atkakliai dirbti, kad būtų pasiekta taika visame pasaulyje. Aeroporto patalpose Totorijos ATSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininkas S. N. Nizamovas surengė pusryčius garbingo svečio ir jo palydovų garbei. 12 val. 20 min. lėktuvas su svečiais išskrido į Sverdlovską. SVERDLOVSKAS, rugsėjo 2 d. (TASS-ELTA). Šiandien 16 val. 30 min. vietos laiku į Sverdlovską iš Leningrado atvyko Indonezijos Respublikos prezidentas Sukarno ir lydintieji ji asmenys. Svečius sutiko Sverdlovsko miesto Tarybos vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas P. G. Panovas, partijos srities komiteto pirmasis sekretorius A. P. Kirilenko, Sverdlovsko srities Tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas K. K. Nikolajevas, gausūs darbo žmonių atstovai. Miesto Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto vardu drg. Panovas nuoširdžiai sveikino Indonezijos valstybės vadovą. Atsakydamas sveikinimą, prezidentas Sukarno pareiškė: Brangūs draugai! Išgirdę sveikinimą, kurį jūs čia tarėte mano adresu, aš nuoširdžiai susijaudinau. Aš jaučiuosi kaip namie, savo šeimos rate. Mano, kaip Indonezijos Respublikos prezidento ir indoneziečių tautos atstovo, uždavinys stiprinti esamus draugiškus ryšius tarp Indonezijos ir Tarybų Sąjungos. Aš jaučiu, kad mano uždavinys nebus sunkus, nes negali nebūti draugystės ir brolybės tarp tautų, turinčių bendrus tikslus. Mūsų šalis, kovojančias už taiką ir klestėjimą, turi sieti draugystė ir brolybė. Indonezijos prezidento kalbą dalyvaujantieji sutiko audringais plojimais. Iš aerodromo prezidentas Sukarno ir kiti Indonezijos atstovai nuvyko į miestą. Visame kelyje nuo aeroporto iki miesto svečius sveikino tūkstančiai sverdlovskiečių. Po trumpo poilsio svečiai iš Indonezijos apžiūrėjo miestą.


NIUJORKAS, gruodžio 21 d. (TASS-ELTA). Vakar įvyko SNO Nusiginklavimo komisijos posėdis jos pranešimui Generalinei Asamblėjai ir Saugumo Tarybai apsvarstyti. Posėdis buvo sušauktas TSRS atstovų prašymu, išdėstytu š. m. gruodžio 1 d. laiške. Komisijai apsvarstyti buvo pateiktas jos pranešimo projektas, kuriame siūloma perduoti Asamblėjai ir Saugumo Tarybai komisijos darbo protokolus ir visus dokumentus, liečiančius nusiginklavimo klausimus. Pirmas komisijos posėdyje kalbėjo TSRS atstovas A. A. Sobolevas. Generalinės Asamblėjos XI sesija, pareiškė jis, jau išsėmė pusę jai skirto darbo laiko ir artėja prie pertraukos. Tolesnis komisijos pranešimo pateikimo vilkinimas gali pastatyti į keblią padėtį SNO narius, kurie turi visišką teisę išreikšti savo sumetimus dėl nusiginklavimo problemos. Pabrėžęs nusiginklavimo problemos svarba, A. A. Sobolevas nurodė, kad nusiginklavimas yra svarbiausias ir labiausiai neatidėliotinas klausimas, turintis iš tikrųjų lemiamą reikšmę taikos stiprinimui. Todėl neatsitiktinai daugelio delegatų kalbose bendrojoje diskusijoje dabartinės Generalinės Asamblėjos sesijos metu buvo skiriamas didelis dėmesys nusiginklavimo klausimui ir buvo pabrėžtas būtinumas iš naujo stengtis, kad jis būtų kuo greičiausiai išspręstas. A. A. Sobolevas pareiškė. kad Generalinė Asamblėja turi apsvarstyti svarbius pasiūlymus, liečiančius nusiginklavimo ir tarptautinio įtempimo mažinimo klausimą. Ryšium su tuo jis priminė žinomus Tarybinės vyriausybės lapkričio 17 d. pasiūlymus nusiginklavimo ir tarptautinio įtempimo mažinimo klausimu. Mes manome, pasakė A. A. Sobolevas, kad Generalinė Asamblėja paskirs jų svarstymui visą dėmesį, kurio jie yra verti. Baigdamas TSRS atstovas nurodė, kad tiesioginė SNO Nusiginklavimo komisijos pareiga yra užtikrinti tas sąlygas, kurios reikalingos, kad Generalinė Asamblėja galėtų, nebedelsdama toliau, pradėti svarstyti nusiginklavimo klausimą. Tarybų Sąjungos delegacija, pasakė jis, neturi nieko prieš pasiūlytą Nusiginklavimo komisijos pranešimo Generalinei Asamblėjai ir Saugumo Tarybai projektą. JAV, Prancūzijos, Australijos, Peru ir Jugoslavijos atstovai parėmė Nusiginklavimo komisijos pranešimo projektą. Vakarų valstybių atstovai „apgailestaudami“ pažymėjo, kad komisija faktiškai nepažengė pirmyn savo darbe, ir kalbėjo apie nusiginklavimo problemos svarstymo skubumą. Šia proga reikia pažymėti, kad praėjo dvidešimt dienų nuo to laiko, kai Tarybų Sąjungos delegacija pateikė savo prašymą, kol ši mėnesį pirmininkaujantis komisijai Anglijos atstovas sušaukė posėdį. Ir tai nepaisant to, kad TSRS delegacija savo laiške prašė kuo greičiausiai sušaukti komisijos posėdį, nes nusiginklavimo problemos svarstymas yra svarbus ir skubus. Komisijos nariai savo kalbose pabrėžė, kad šiuo metu ryšium su naujais pasiūlymais esama preliminarinių sąlygų tam tikram laimėjimui pasiekti nusiginklavimo klausimu. JAV atstovas Lodžas teigiamai atsiliepė apie paskutinius Tarybinės vyriausybės pasiūlymus nusiginklavimo klausimu ta prasme, kad šie pasiūlymai rodo, jog „TSRS siekia suartėti su JAV pozicija“ šiuo klausimu. JAV laiko tuos pasiūlymus, pasakė Lodžas, Amerikos pasiūlymo dėl oro inspekcijos „daliniu pripažinimu“. Amerikos atstovas vėl pabrėžė tokios inspekcijos svarbą. Jugoslavijos atstovas Brilėjus nurodė, kad šiuo metu yra tikrai galima išspręsti nusiginklavimo problemą. Brilėjus pareiškė, kad jo delegacija teikia nepaprastai svarbią reikšmę Tarybų Sąjungos neseniai pateiktiems pasiūlymams. Jis pabrėžė, kad yra svarbu ir būtina bet kuriuo būdu susitarti dėl nusiginklavimo problemų greta susitarimo dėl būtinos kontrolės. Nepasisekimas šiais klausimais, pareiškė Brilėjus, galėtų tiktai padidinti nepasitikėjimą ir baimę tarptautiniuose santykiuose ir padidinti pavojų taikai. Komisija priėmė savo pranešimo Generalinei Asamblėjai ir Saugumo Tarybai projektą, perduodama joms apsvarstyti komisijos bei jos pakomitečio darbo medžiagą, o taip pat įvairių valstybių pasiūlymus dėl nusiginklavimo problemų.


P. Skairys Ukmergės apskr., Kurklių valsčiaus partorgas

Kurklių valsčiuje (Ukmergės apskrityje) nėra pirminės partinės organizacijos. Nebuvo ligi šiol ir komjaunimo organizacijos. Valsčiuje yra daug aktyvistų, tačiau, nesant partinio vadovavimo, jie gyvavo tik popieryje. Tą padėti išnaudojo buožiniai elementai. Kai kur jie vėl atėmė žemę iš naujakurių ir privertė naujakurius jiems vergauti. Buožė Baltrėnas, turėjęs 70 ha žemės, grasindamas privertė naujakurius dirbti jo naudai. Buožė Vincas Pulys, gyvenas Šilinėje, sąmoningai sugadino vienuolika kuliamųjų mašinų. Niekas nenušviesdavo darbo valstiečiams tarptautinės padėties, einamojo momento įvykių. Tai išnaudojo buožiniai nacionalistai ir savo skleidžiamais melagingais gandais klaidino žmones. Atvykęs Kurklių valsčių, kur mane paskyrė partorgu, visų pirma pasistengiau suorganizuoti aktyvą, sukurti komjaunimo organizaciją, nes kiekvienam aišku, kad vienas komunistas be aktyvo pagalbos, kad ir geriausių norų turėdamas, nieko nuveikti negali. Geriausieji valsčiaus aktyvistai įsijungė į derliaus nuėmimo ir paruošų atlikimo kampaniją, organizavo valstiečių talkas karių šeimų bei partizanų ūkių derliui nuimti, padėjo laiku įteikti valstiečiams prievolių lapelius, ir rezultate valsčius jau įvykdė 28% privalomųjų pristatymų metinio plano. Mūsų aktyvistai nuolat būna apylinkėse ir aiškina valstiečiams reikalą kuo greičiau atsiskaityti su valstybe. Šiame darbe ypač pasižymi drg. drg. I. Krilovas, A. Prigaskas, Brazauskas ir komjaunimo organizatorė drg. Baltuškaitė. Dabar valsčiuje veikia stipri 20 žmonių komjaunimo organizacija. Komjaunuoliai aktyviai dalyvauja raudonąsias gurguoles organizuojant, karių šeimų ūkių derlių nuimant. Jų iniciatyva suorganizuota skaitykla, kurią kasdien aplanko apie 70 žmonių. Komjaunuoliai kas sekmadienį rengia viešus pasilinksminimus, per kuriuos skaitomi pranešimai ir paskaitos. Jie leidžia savo sieninį laikraštį. Valsčiaus Jaunimas pradėjo naujai gyventi. Nuo valsčiaus tarybinio aktyvo darbo daug kas priklauso. Dabar jau visose Kurklių valsčiaus apylinkėse sudarytos tarybos; prie valsčiaus vykdomojo komiteto veikia komisijos, kurios padeda vykdomajam komitetui dirbti. Nuo šio aktyvo darbo priklauso, pirmoje eilėje, privalomųjų pristatymų eiga. Tai rodo Kurklių apylinkės vykdomojo komiteto pirmininko drg. Stimburio veikla. Jo darbo dėka apylinkė geriausiai vykdo privalomųjų pristatymų prievoles. Aktyvas įsijungė į darbą. Kasdieniniame darbe ir kovoje aktyvistai pasirodo, kaip tvirti patriotai, karštai ištikimi partijai, pasiryžę nesigailėti jėgų ir pastangų, kad stiprėtų mūsų tarybinė tėvynė. Tai geriausias rezervas partijos augimui. Valsčiuje kol kas tebėra tik vienas komunistas. Todėl svarbiausias uždavinys — artimiausiu laiku sukurti čia pirminę partinę organizaciją. Kai kurie iš mūsų aktyvistų jau rengiasi įstoti į partiją. Dėsime visas pastangas, kad ir kiti valsčiaus aktyvistai keltų savo lygi: dirbsime su jais, kad jie galėtu įstoti į partiją, kad netrukus Kurklių valsčiuje būtų sudarytas stiprus bolševikų branduolys — tvirta valsčiaus pirminė partinė organizacija.


KARIUOMENĖ IŠEINA IŠ STEPANAKERTO PASAULIO ĮVYKIAI

Prie Maskvos televizijos centro įvyko mitingas, kurį surengė Rusų partija. Dalyvavo maždaug tūkstantis žmonių. Jie reikalavo grynai rusiškų televizijos programų, skandavo antisemitinius šūkius, laikė plakatus su užrašais: „Nutraukti Rusijos televizijos okupaciją!“ Ta pati partija surengė mitingą ir Sankt Peterburge. O maždaug pusė tūkstančio komunistų mitingavo Maskvos centre. Jie reikalavo partijos sugrąžinimo į valdžią, daugelis nešė Lenino ir Stalino portretus. Pasak „Laisvosios Europos“ radijo pranešimo, 30 metų maskvietis S. Samotejevas bandė susideginti Raudonojoje aikštėje. Nukentėjusiam nustatytas antrojo laipsnio nudegimas. Akcijos motyvai nežinomi.


Man yra tekę girdėti vieno gerai nusimanančio socialdemokratinės minties žmogaus nuomonė apie putšų vertybę. Jo žodžiais tariant, patys didieji socializmo vadai, Engels ir k., vienodai kovoję prieš putšus, arba darymą netvarkos, kad valstybė per nevalią priimtų kurią jai primetamą idėją. Viena, materialiu ginklu niekaip neįkalsi dvasinio dalyko, kol visuomenė nebus pakankamai išauklėta tam tikra kryptimi, socializmo, juoba komunizmo, jai neįskiepysi; putšų pastangos nėra nė viename atvejyje davusios laukiamų rezultatų. Antra, putšui sukelti pasinaudojama paprastai jaunais, nekritingais egzaltantais; jie pastūmėti į kurį ginkluotą darbą piga, bet nebepiga esti už juos morališkai atsakyti. Vadai patys į putšą neina: eina jų paklausę, ir keletas jų savo laisvę ar net galvas paguldo, o rezultate – tik sustiprina reakciją. Už betikslias aukas, žinoma, atsako ir tie, kurie ir patys terorą ir putšus kėlė, kitus įklampindami. Bakūnin. Į putšus daugiausia neprovokuojama jaunuomenė, juoba šviesioji jos dalis – studentija. Drąsos, idėjingumo, karšto kraujo daug, o šaltam, blaivam sumetimui nei vietos nei laiko neesti. Kas jausmais vaduojasi, esti labai simpatingas, bet neesti gudrus, o dažnai neteisingas ir kenksmingas, pats to nenorėdamas. Studentiją suvaldyti dėlto labai sunku; neįtikinsi argumentais to, ką jausmas yra pagavęs. Net mušamas jis darys savąją. Tai psichologinis pasireiškimas, o ne bloga valia. Dėlto ir gailima jaunuomenės, nors ji, minia eidama, daug nemalonumų pridaro. Vis dėlto tuo pasikliauti ji neturi teisės ir ginkluotų, kruvinų putšų ji turi vengti, nors labai rankos niežtėtų. Yra dar viena rūšis putšų, tiesa, nekruvina, vis dėlto nemažiau skaudi, bent doriškai. Tai gaivališkai, ūmiai pasireiškiąs studentijos teismas. Politikos žmogų, atsitinka kitur, pas mus, ačiū Dievui, dar nėra atsitikę, apdrapsto, jį ar jo butą, akmenimis langus išdaužo. Pasiteisinama, kai tai esti vadinamasis actus primo primi, ūmai nieko nepagalvojus; ir sunkiai nusikalstama, kai padaroma su premeditacija, laiku viską sugalvojus. Politikos žmonės atsakomi visuomenei, jokiu būdu – jaunuomenei, kuri ir nekompetentinga spręsti ir nesuinteresuota; jos uždaviniai kol kas labai specialūs – ruoštis į gyvenimą, o ne normuoti gyvenimas. Skaudžiau esti, kai taip pasielgiama su savo Almae Matris nariu, kuriuo aukštesniojo personalo žmogum. Profesoriauti – nuolatinis jo uždavinys; politikauti – tik atsitiktinas. Profesorius jis gali būti kuo geriausias, o politikas kuo niekingiausias. Bet abudu šiuodu savumu – viename asmenyje. Kuoneveikdamas už vieną, visai neteisingai nuskriaudi antrą. Paneigęs už vieną silpnybę, nustoji viso žmogaus labai vertingo. Kažin kuris Angelas dar apsaugoja mūsų universitetą nuo šios dėmės. Avertat Deus ,,samosūd“, Lynch ir kitokius barbariškus žmoniškos minkštaširdės mūsų studentijos ,,teismus“! Tokie atsitikimai universitetui esti neišdildoma negarbės dėmė, o universitetas turi būti šviesusis mūsų gyvenime taškas. Pagaliau, esti dar ir putšiukų. Čia parėkaujama, čia pašvilpiama, čia kaikas apverčiama ar kurie kiti „juokai“ padaroma. Jie, tie juokai, dažnai esti kaimiški; kai ten arklį ant gryčios lubų užtraukia ar duris akėčiomis užbarikaduoja, esti daug „juoko“, negryno džiaugsmo, ką nors įpykinus. Tokių poelgių doriškoji vertybė pareina nuo akstinų, paraginusių taip padaryti. Jei išdykavimas, tuščia fantazija, tai nieko. Bet esti abuojų ,,akstinų“, kai išdygsta iš asmeninių, nedorų, barbariškų ar spekuliantiškų, sumetimų, o vykintojais pasitelkiama neišmanėlis, be atogodos jaunimas. Antai, tinginys nemokša obskurantas nieko nedirba ir pyksta, kad kuris lektorius nesutinka pasirašyti jam diplomą; reikia tokiam iškirsti šposas. Na, draugai, „jūs“ taip padarykite! Tai biauru. Eina gandų vienas scenos veikėjas, sumanęs varžytis su kitu tos pat scenos veikėju, drįsęs ateiti į universitetą ar kur ten ir įkalbinėjęs iš patriotizmo (sic!) apšvilpti tą kitą. O kol nebuvo konkurencijos, siundytojo „patriotizmas“ tylėjo. Studentai nepasidavę pigiai panaudojami negražiam tikslui. Laimingi, netapę niekšybės dalyviai ir vykintojai. Mano išmanymu, studentija už tokį atentatą ant jų garbės turėtų padaryti rimtą garbės teismą ir pasikėsinusį savo gešeftėliui panaudoti grynąjį jaunimą paskelbti negarbingu. Draugai dairykimės iš kur vėjas pučia, kurlink rodo mūsų pačių nekaltos, asmeniškai nesuinteresuotos sąžinės fliugeris ir niekados nebūkime kitiems – fliugeriu.


Viso pasaulio spauda gyvai tebekomentuoja Tarybų Sąjungos — Kinijos sutartį, teisingai įvertindama ją, kaip svarbiausią tarptautinės reikšmės dokumentą. Laikraščiai pažymi, kad ši Sutartis ne tik išeina iš trijų didžiųjų valstybių vadovų Krymo Konferencijoje paskelbtų principų, bet ir toliau stiprina bei plečia šiuos principus. Šios Sutarties efektingumas ir jėga pasireiškia tuo, kad jinai atitinka TSRS ir Kinijos interesus. Josios jėga ta, kad ji stiprina tradicinę tarp Tarybų Sąjungos ir kinų tautų esančią draugystę, kad ji sutvirtinta krauju, bendrai pralietu kovoje prieš bendrąjį priešą priešą — imperialistinę Japoniją. Sutarties reikšmė apibrėžiama ir tuo, kad jinai yra stambus indėlis į taikos ir saugumo užtikrinimą ne tik abiejų šalių, bet ir visų taikingųjų tautų gerovei. Galiausiai jos reikšmė ta, kad ji, vieninga laikraščių nuomone, yra puiki demonstracija nuoseklios tarybinės užsienio politikos, išeinančios iš tų tautų ir valstybių, su kuriomis TSRS sudaro sutartinius santykius, suverenumo ir nepriklausomybės gerbimo principo. Kinijos vyriausybė, iš savo pusės, parodė pagarbą tautų apsisprendimo principui, kas pasireiškė užsienio reikalų ministerio Van Ši-cze notoje dėl suteikimo Mongolijos Liaudies Respublikai nepriklausomybės. Kinų laikraštis „Sinchuažibao“, išreikšdarnas kinų tautos nuotakas, rašo: „Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutartis yra kertinis akmuo Tolimųjų Rytų taikai, Kinijos ir TSRS laimės pagrindas, o taip pat visų taikingų Tolimųjų Rytų tautų laimės pagrindas. Sutartis, turi didžiulę reikšmę naujiems agresyviems karams Tolimuosiuose Rytuose užkirsti, ir bet kokiai fašizmo formai panaikinti“. Anglų laikraštis „Njus Kroniki“ rašo, kad „tokios viską apimančios sutarties tarp Tarybų Sąjungos ir Kinijos pasirašymas buvo būtinas žingsnis. Prieš Kiniją stovi svarbiausios problemos, susijusios su šalies atstatymu. Sutartis su Rusija praskaidrina nepaprastai sudėtingus santykius ir turi ypatingai didelę reikšme“. San Francisko radijas, komentuodamas Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutartį, pareiškė: „ši Sutartis yra regionalaus susitarimo prieš galimos agresijos iš Japonijos pusės pasireiškima ateityje pavyzdys, ji užtikrina veiksmų vieningumą — tarp Tarybų Rusijos ir Kinijos. Sutartis rado pritarimą JAV, Rusijoje ir Kinijoje, kur ji laikoma taikos įrankiu, kuris bus naudingas visam pasauliui“. Tarybų Sąjungos — Kinijos Sutarties reikšmė yra dar ir ta, kad jos įgyvendinimas skatins Kinijos tautinę vienybę ir demokratizaciją. Ši savaitė atnešė seniai viso pasaulio tautų laukiamą pranešimą apie pirmojo svarbiausių karo nusikaltėlių sąrašo perdavimą Tarptautinio, Karo Tribunolo teismui. Šių nusikaltėlių, palikusių kruvinus pėdsakus visų Europos, tautų kūne, „bylos“ visiems žinomos. Plačiai žinomi ir šių hitlerinių oberbudelių ir banditų vardai. Tarptautinio Kero Tribunolo teisiamųjų suole atsisės hitlerinės nusikaltėlių gaujos vadai. Greta svarbiausiųjų Hitlerio bendrininkų fašistų partijoje ir valstybėje — Geringo, Heso, Rozenbergo, Lejo, Bermano ir kitų, pirmajame nusikaltėlių sąraše figūruoja vokiškosios karo mašinos vadeivos. Tai — Keitelis, Denicas, Jodlis, Rederis, tiesioginiai paruošusieji ir įvykdžiusieji plėšikiškus kitų šalių ir tautų pavergimo planus ie atsakingi už hitlerinių gaujų nusikaltimus okupuotose šalyse. Prieš karinį tribunolą stos stambiausi fašistiniai magnatai ir vokiečių karinės pramonės bei ūkio karaliai — Valteris Funkas, Helmaras Šachtas, Krupas fon Bolenas und Galbachas, išauginę ir pasikvietę prie valdžios Hitlerį ir pajungę visą šalies ūkį tarnauti jo užkariavimo planams. Prieš teismą stos budeliai — Maidancko, Buchenvaldo ir kitų dešimčių ir šimtų tūkstančių žmonių naikinimo fabrikų organizatoriai, „gauleiteria“ — budeliai Zaukelis, Frankas, Frikas ir kiti, pavergę ištisas šalis. Labai simboliškas tasai faktas, kad šių budelių teismas vyks Niurnberge. Atsiskaitymas, — rūstus ir teisingas, — užklups nusikaltėlius kaip tik tame mieste, kuris visą laiką buvo fašistinių galvažudžių susitelkimo vieta, kur fašistų partijos suvažiavimuose buvo svarstomi ir ruošiami fašistinių nusikaltimų planai. Dar pačiame Didžiojo Tėvynės karo prieš hitlerinius grobikus įkarštyje draugas Stalinas pasakė, kad mūsų liaudis nedovanos vokiškiesiems išsigimėliams už jų nusikaltimus. „Mes priversime vokiškuosius nusikaltėlius atsakyti už visus jų nusikaltimus!“ — pareiškė draugas Stalinas. Dabar šie žodžiai išsipildo. Kaip aiškėja iš komiteto svarbiausiųjų karo nusikaltėlių byloms tirti ir kaltinti pranešimo, paskelbtasis sąrašas yra tik pradžia ir karinių nusikaltėlių, neįeinančių į pirmąjį sąrašą, bylų tyrimas tęsiamas, Pasaulio viešoji nuomonė, su dideliu pasitenkinimu sutikusi šio pirmojo svarbiųjų nusikaltėlių sąrašo paskelbimą, laukia kad visiškai būtų išaiškinti, patraukti rūsčion atsakomybėn ir teisingai nubausti visi hitlerinės gaujos kariniai nusikaltėliai. Neseniai Jugoslavijoje pasibaigusi Laikinosios Liaudies Skupščinos sesija priėmė eilę įstatymų akivaizdžiai liudijančių apie didžiulius šalies pasisekimus demokratinio valstybingumo stiprinimo srityje. Dargi paprastas priimtųjų įsakymų išvardinimas parodo, kad dabar šalyje paruošti pagrindiniai įstatymai, reguliuojantieji svarbiausias josios politinio gyvenimo sritis. Šie demokratiniai įstatymai pakeičia kartu su fašistiniu rėžimu griuvusią fašistinę „įstatymdavystę“. Sesija priėmė įstatymą apie Steigiamąjį Susirinkimą, rinkimų įstatymą, įstatymą dėl draugijų ir organizacijų steigimo, dėl susirinkimų ir demonstracijų, dėl spaudos, dėl nusikaltimų prieš tautą bei valstybe ir t. t. Jugoslavijos ministerio pirmininko pavaduotojas Milovanas Džilas, apibūdindamas šių naujų Jugoslavijos įstatymų reikšmę, pažymi, kad jie normalizuoja ir reguliuoja santykius, susidariusius išvadavimo karo metu, suteikia platų, tvirtą pagrindą galutinai nustatyti valstybės veidui ir yra naujas žingsnis pirmyn Jugoslavijos tautų kovoje dėl broliškumo, lygiateisiškumo ir laisvės“. Šie įstatymai pasižymi tuo, kad jie yra nuoseklūs antifašistiniai ir iš tikrųjų gina demokratiją nuo fašizmo. Įstatymas apie Steigiamąjį Susirinkimą numato, pavyzdžiui, dviejų lygiateisių rūmų — Sąjunginės Skupščinos ir Tautybių Skupščinos įsteigimą. Ši pastaroji užtikrina federatyvinį šalies konstrukcijos principą ir visų Jugoslavijos tautybių interesų gynimą. Rinkimų įstatymas taip pat nepaprastai demokratiškas. Jis numato slaptą balsavimą, visuotinius, tiesioginius, lygius rinkimus nepriklausomai nuo lyties, rasės ir religijos. Rinkimų teisę turi taip pat 18 metų amžiaus jaunuoliai. Pirmą kartą rinkimų, teisę įgyja Jugoslavijos armijos kareiviai ir karininkai. Tokio demokratiško rinkimų įstatymo Jugoslavija dar nežinojo! Partijų ir organizacijų įstatymas suteikia visišką laisvę steigti naujas ar atnaujinti anksčiau veikusias partijas ir organizacijas (ligi 1929 metų sausio mėn. 6 d. — karinio fašistinio perversmo Jugoslavijoje dienos), išskyrus profašistinių ir užsiimančių rasinės neapykantos ir nesantaikos propaganda. Šalyje užtikrinta ir visiška spaudos laisvė visiems, išskyrus fašistinius elementus. Tokiu būdu naujieji Jugoslavijos įstatymai garantuoja plačias teises visai tautai ir atima šias teises iš visų tų, kas ketina trukdyti kurti naują, laisvą gyvenimą. Todėl neatsitiktina, kad šie įstatymai buvo priimti didele Skupščinos deputatų balsų dauguma ir sutiko visišką Jugoslavijos liaudies masių pritarimą.


Kai kurie dideli teoretiški demokratai ir mažino parlamentarizmo garbintojai nuolat stengiasi priminti, kad šiuo metu Lietuvoje viešpatauja kiek kitokia tvarka, negu pagal jų teoretiškus išvadžiojimus turėtų būti. Jie dažnai mėgsta nurodinėti Italiją ir Ispaniją, kur dabartiniu metu absoliutiniam parlamentarizmui yra pareikštas nepasitikėjimas dėl didelių jo nesugebėjimų. Pažvelgę į senovės istoriją, mes randame, kad apie 500 metų prieš Kristaus gimimą Romai grėsė didelis pavojus iš ekvų ir volskų pusės. Tada išmintingi Romos gyventojai visą valdžią pavedė vienam vyrui Cincinatui, kuris nuo priešų apgynė. Cincinatas du kartu turėjo diktatoriaus teises, du kartu savo šalį nuo priešų apgynė ir už tai Romos istorijoj jo vardas turi vieną iš garbingiausių vietų. Klasikinio parlamentarizmo šalyj Anglijoj 17-tam šimtmetyj Cromwellis, buvęs parlamento kariuomenės vadas ir keliuose mušiuose sumušęs karaliaus kariuomenę, išvaikė patį parlamentą, pasiskelbė 3-jų respublikų lordu-protektorium, išlaikė tvarką Anglijoj ir iškėlė jos galybę. Kada didžioji prancūzų revoliucija nuvertė Burbonus, ir visame dideliame krašte pasidarė netvarka, buvo įvesta Robespiero diktatūra, kuri iškėlė Napoleoną. Po didžiojo karo, kada demoralizuotos masės Italijoj, Ispanijoj ir kitur visai rimtai ėmė grėsti naminiu karu ir visokia netvarka, atsirado žmonių, kurie tam su visu griežtumu pasipriešino ir savo kraštuose rado didelio pritarimo. Fašizmas rado simpatijų visose tose valstybėse, kur jaunos demokratijos dėka jų partijų susiskaldymo ir žlibumo pasirodė nesugebančios sudaryti atsakingą ir tvirtą valdžią, kaip tautiški jausmai to reikalauja. Jei čia reikalaujama diktatoriaus tvirtos valios vyro, tai į tai reikia žiūrėti ne kaip į įrodymą, kad demokratija yra galutinai paniekinta. Tai yra tik reikalavimas tvirtos demokratijos, tvirtos tautos. Daug valstybės mokslų teoretikų visai teisingai sako, kad demokratiją gali pastatyti revoliucinė diktatūra, kurią vėliau pakeičia tvarkos diktatūra. Jei po to, kai šalyje yra įvesta demokratiška tvarka, vis dar atsiranda kliūčių, kurios tautos valiai neleidžia įsikūnyti, tai reikalaujamas tvirtų vyrų pasiryžimas toms kliūtims pašalinti. Jei pirmiau pajėga būdavo kreipiama prieš autokratus, kurie užstodavo kelią laisvei, tai dabar ji kreipiama prieš partijas, kurios vadinasi demokratiškomis, bet tikrumoje tokiomis nėra. Demokratija yra tai tautos valdžia, bet partijos tautos valdžią pakeičia partijų valdžia. F. Wieser apie diktatūrą ir demokratiją sako: „Moderninis diktatorius turi pabaigti tautinio susipratimo auklėjimo darbą, nes jis besipriešinančias partijas mokina pareigų, kurių jos turi savo tautai. Tvirta tauta diktatorių tol pripažįsta savo ponu, kol ji jaučia, kad jis jos interesams tarnauja. Ir moderninė diktatūra įrodo, kad ji savo jėgą, kuria ji veikia, galiausiai ima iš tautos ir tik tautai tarnauja“. Čia pareikštas mintis mes labai lengvai galime pritaikinti dabartinei Lietuvos politikos padėčiai. Pas mus buvusiais neva demokratijos laikais faktinai valdė ne tauta, kuriai aukščiausia valdžia priklauso, bet valdė partijos, labai dažnai tautos interesų visai nepaisydamos. Demokratija Lietuvoje dar nespėjo sutvirtėti, nespėjo išsiauklėti, o jau buvo partijų liga užkrėsta. Pats p. Sleževicius savo laiku pripažino, kad Lietuvos demokratija dar per silpna šaliai valdyti. Ir dabar daug žmonių su pasibaisėjimu prisimena netolimus „demokratijos“ valdymo laikus, kada visiems tikriems mūsų tautos patriotams ir valstybės gynėjams Lietuvoje buvo pradėję darytis angšta, kada socialistinė vyriausybė, norėdama parlamente turėti bent šiokią tokią daugumą, priversta buvo pildyti daug visai nepamatuotų tautinių mažumų užgaidų. Prisiminkime tik tai, kad antisanitarinės Kauno miesto primityviškos skerdyklos atidarymas arba uždarymas turėjo didžiausios valstybinės reikšmės! Valstybės valdininkai ir kariuomenė buvo ujama, policija turėjo bijoti chuliganų… Visos šnekos ir priminimai, kad tautininkai neigia patį demokratijos principą, neturi pagrindo. Tautininkų ideologijos žmonės, imant iš esmės, yra didžiausi demokratai. Už kitų Lietuvoje pasireiškusių politinių srovių žmones jie yra didesni demokratai, nes jie nepripažįsta visokios pseudodemokratijos, kuri ne tik demokratijai kelią pastoja, bet ir pačiai tautai prapulties duobę kasa. Tautininkai mano, kad dabartinis mūsų politinio gyvenimo periodas yra tai partijų politinio auklėjimo periodas. Partijos dabar gauna pamoka už savo praeities darbus. Nereikia stebėtis, kad ši pamoka kai kurioms iš jų yra gana nemaloni. Bet, norėdamas valtsybės valdyme dalyvauti, norėdamas daugiau valstybinės išiminties turėti, partijos turi suprasti visą pamokos naudą. Ateis laikas, kada pamokymo metai bus baigti. Tada tos partijos, kurios bus šiek tiek pasimokinusios ir kurios vėl norės valtsybės valdyme aktyviai dalyvauti, galės savo sugebėjimus iš naujo pabandyti. Ypatingai skubintis, mums rodos, partijoms šiuo metu nėra reikalo


DIDŽIOSIOS BRITANIJOS DELEGACIJA KINIJOJE

Kinijoje lankosi Didžiosios Britanijos delegacija: svarstomi žmogaus teisių klausimai. Numatyti susitikimai su teisininkų ir policijos veikėjais, bus prašoma informacijos apie politinius kalinius. Didžiosios Britanijos URM duomenimis, delegacija kels klausimus dėl tikinčiųjų persekiojimo Tibete, prievartinių abortų, mirties bausmių, nusikaltėlių, kuriems įvykdyta mirties bausmė, organų pardavimo. Anksčiau Kinija atsisakydavo svarstyti žmogaus teisių klausimus su kitų šalių atstovais.


Šiandie yra suvažiavę iš visų Lietuvos kampų atstovai tos politinės srovės, kuri vadinasi Tautininkų Sąjunga. Yra suvažiavę politikos vienminčiai, kad pasiinformuotų svarbiuosius valstybės gyvenimo klausimus, kad aptartų ir nustatytų tas politikos gaires, į kurias mūsų valstybės laivas turėtu orientuotis. Aišku, kokios didelės reikšmės tenka duoti šiam suvažiavimui. Bųtų tik laiko gaišinimas, jei mes norėtume įrodinėti, kad tautininkų tarpe turi būti didžiausias susiklausymas, vienybė ir vienų pasitikėjimas kitais. Tai yra tiek aiškūs kiekvienos organizacijos sėkmingo veikimo dėsniai, kad dėl jų dviejų nuomonių būti negali. Tautininkai, imant apskritai, visada gerbė ir gerbia atskiro žmogaus asmenybę ir pripažįsta nusipeiniusių autoritetą. Ir šiandie suvažiavime jie turės progos išgirsti autoritetingų asmenų pažiūras į mūsų valstybės vidaus ir užsienio politikos būklę ir į tai, kaip turi derinti tautininkai savo veikimą su vyriausybės vedama politika. Tuo mes nenorime pasakyti, kad suvažiavusieji turi pasitenkinti tik organizacijos vadų ir vyriausybės narių pranešimais be kritikos iš savo pusės. Sveika ir drąsi kritika visada yra teigiamas dalykas, nes ji padeda geriau nušviesti supainiotus klausimus. O painių klausimų mūsų gyvenime yra nemaža. Pirmiausia suvažiavimas turės gyvai susidomėti mūsų vidaus politikos klausimais. Jis turi aptarti tautininkų politinės minties santykius su kitų Lietuvos politinių srovių ir partijų vedama politika. Reikia išsiaiškinti, kaip naudingiau būtų mūsų tautai ir valstybei: ar kad viena tautininkų srovė ir toliau neštų visą atsakomybę už mūsų valstybės likimą, ar tos atsakomybės dalį ji galėtų sudėti kitoms politinėms organizacijoms? Taip pat yra labai įdomus klausimas: kiek dar politiškai sveria ir gali dabar sverti seniau Lietuvoje buvusios didelės politinės partijos ir, apskritai, kiek naudos ar nenaudos nuo bendradarbiavimo su jomis galėtų būti valstybei ir pačiai tautininkų sąjungai? Reikia apsvarstyti ir ta politinio gyvenimo būklė, kuri susidarė pakeitus valstybės konstituciją. Yra gana gerai pagrįsta nuomonė, kad politikos darbe stipresniems nėra reikalo ieškoti silpnesniųjų paramos, kad stipresnio susidėjimas su silpnesniuoju išeina silpesniojo naudai, bet stipresniojo nenaudai. Todėl ir tautininkams nesą mažiausio reikalo dabar ieškoti silpnesniųjų paramos, ypač turinti galvoj tai, kad mūsų valstybės gyvenimas yra viduj gana gerai sutvarkytas ir joki ypatingi pavojai jam negresia. Šiaip ar taip, tautininkų srovės žmonės po perversmo yra pasiėmę didžiausią atsakomybę ir todėl jie turi nekliudomi, kartais abejotinų talkininkų, tą atsakingąjį darbą dirbti. Bet yra ir kita nuomonė, kuri sako, kad tautininkai nenori ateities perspektyvose turėti savo srovės diktatūrą, bet turi ieškoti modus vivendi ir su kitomis kad ir silpnesnėmis politinėmis organizacijomis, jei tik šioks ar toks susitarimas su jomis galėtų būti suderintas su tautininkų politiška ideologija ir su jų politikos vedamomis mintimis. Tiesą pasakius, tautininkai politikoj niekad nenorėjo būti ekskliuzivistai, nenorėjo nuo valstybės darbo atstumti dorų žmonių, nors jie toli gražu nebūtų tautininkų ideologijos. Tautininkai visada palaiko principą – traukti į valstybės darbą kuodaugiausia pajėgų. Ir dabar jie nuo šito principo negali atsisakyti. Tik vieno dalyko čia negalima užmiršti, būtent, kad tautininkai jokiu būdu negali eiti į kompromisus, kurie negalėtų būti sutaikyti su jų ideologijos pagrindiniais dėsniais. Kai dėl bendradarbiavimo su kitomis partijomis, tai po valstybės konstitucijos pakeitimo pasirodė naujų perspektyvụ. Tarp tautininkų ir vadinamų opozicijos partijų buvo atsivėrusi bedugnė, kai buvo nusistatyta valstybės konstitucija būtinai pakeisti. Dešiniosios partijos, tiesa, visai nesipriešino konstitucijos pakeitimo idėjai, bet negalėjo sutikti su tautininkais dėl pakeitimo būdo. Kairiosios buvo pasisakiusios ir prieš patį keitimą. Bet štai konstitucija pakeista. Sprendžiant iš opozicijos partijų spaudos, tenka pabrėžti, kad su konstitucijos pakeitimo faktu jos skaitosi ir negali jo nepripažinti. Juk, pasiremdami naująja konstitucija, jų organai stato klausimus, kada bus rinkimai į seimą, kada bus sudaryta valstybės taryba? Vadinasi, opozicijos partijos tolesniame savo veikime jau nori išeiti iš tos bazės, kurią sudaro naujoji konstitucija. Tuo svarbiausios priežastys, skyrusios opoziciją nuo tautininku kol nebuvo pakeista valstybės konstitucija, dabar yra išnykusios. Iš opozicijos partijų tarpo tenka girdėti balsų, kad būti opozicijoj dabar lyg ir nėra prasmės, nei pagrindo. Esą tik atkaklieji opozicionieriai, kurie per daug yra įsierzinę, norėtų amžinai opozicijoj palikti. Tuo tarpu sukalbamesnieji žmonės nori bendradarbiauti. Vadinasi, jei bendradarbiavimas pasirodytų bendrai politiniai būklei naudingas, tai bent su kai kuriomis srovėmis jis būtų galimas. Be abejojimo, suvažiavime šie klausimai bus plačiau apsvarstyti.


Pirmininkas – danas Zahle. Vakar suomių užsienių reikalų ministeris Procope atidarė 9-tą Tautų Sąjungos plenumą. Pirmininku išrinktas Danijos ministeris Berlyne Zahle. Po paprastos praeitų metų darbų apžvalgos plenumas telegramomis pasveikino anglų ir vokiečių užsienių reikalų ministerius Chamberlainą ir Strezemanną. Vokiečių užsienių reikalų ministerijos direktorius von Schubertas pristatė Briandą kancleriui Muelleriui, kurie turėjo trumpą pasikalbėjimą kulvaruos. Tautų Sąjungos plenume dalyvauja 50 tautų atstovai, tarp kurių yra penki ministeriai pirmininkai ir 18 užsienių reikalų ministerių. Tautų Sąjungos plenumas išrinko šešias komisijas, kurios savo ruožtu pasiskyrė jų pirmininkus. Juridinės komisijos pirmininku išrinktas Italijos atstovas Scialoja, techniškų organizacijų - Šveicarijos atstovas Motta, nusiginklavo - Carton de Viart (Belgija), finansų - Vasconcellos (Portugalija), socialinių klausimų - Mathos (Gvatemala), politinių klausimų – Marinkovič (Pietųslavija). Darbų tvarkos komisijos pirmininku išrinktas Caballero (Paraguajus). Plenumo vicepirmininkais išrinkti japonų atstovas Adatci, Briandas, Vokietijos kancleris Muelleris, lordas Cushendun, Kanados atstovas Mackenzie King ir Austrijos kancleris Seipelis. Tautų Sąjungos plenumas nutarė opiumo prekybos klausimą. Tolimuos Rytuos ir privatinės ginklų gamybos klausimą įtraukti į šios sesijos darbų tvarką. Tautų Sajungos rūmų statybos klausimas šioj sesijoj dar nebus galutinai išspręstas. ,,Petit Parisien“ korespondentas praneša iš Ženevos, kad Lenkija artimiausiu laiku atnaujinsianti prekybos derybas su Sovietų Rusija.


Silpsta dešiniųjų vienybė, o administracinis šalies perdalijimas tampa net lažybų objektu

Lenkijos Seimui, atrodo, nė motais nei karščiai, nei seniai prasidėjęs vasaros atostogų metas, arba, kaip čia sakoma, agurkų sezonas. Maža to, deputatai įprato posėdžiauti iki vėlios nakties. Taip buvo, kai vyko audringos diskusijos dėl vaivadijų skaičiaus (šį klausimą Seimas svarstė net 7 mėnesius), taip atsitiko ir praėjusį penktadienį, kai tik gerokai po pusiaunakčio Seimo nariai priėmė sprendimą atmesti Senato parengtą įstatymo pataisą. Lenkijos parlamento žemųjų rūmų deputatai prieš porą dienų pareikalavo daugiau vaivadijų, negu Seimas balsavo (jo projekte patvirtinta 16), ar kitokio jų jungimo principo. O daugiausia ginčų sukėlė reikalavimas, kad Torūnė priklausytų regionui, kurio centras bus Gdanskas. Įdomu, jog Torūnės vaivadijos panaikinimas buvo bene visuotinės diskusijos objektas. Torūniečiai nė už ką nesutinka priklausyti vaivadijai, kurios centras Bidgoščius. Jei jau naikinate, tai norim, kad mums vadovautų Gdanskas, primygtinai prašo jie. Deja, Seimas neatsižvelgė į žmonių pageidavimus. Kairieji demokratai (SLD) bei jų požiūrį palaikiusių kai kurių dešiniosios solidarumo rinkimų akcijos (AWS) atstovų balsų dauguma Seimas nutarė, jog Torūnė priklausys vaivadijai, kurios centras bus Bidgoščius. Šis faktas lyg ir ne itin reikšmingas, bet štai ką sako lenkų apžvalgininkai: per rudenį vyksiančius savivaldybių rinkimus Bidgoščiuje visus šansus laimėti turi būtent SLD, todėl kairieji taip stengėsi tą miestą padaryti didžiulės vaivadijos centru. Šis Seimo sprendimas - tai dar vienas įrodymas, jog lemia ne gyventojų norai, o politiniai interesai. Tik labai keista, kad dėl Torūnės net 29 AWS deputatai balsavo taip kaip SLD dauguma, stebisi apžvalgininkai. Nors tokios vaivadijų pertvarkos įstatymą Seimas jau priėmė, o prezidentas A.Kvaswniewskis pareiškė jį pasirašysiąs, kovos dėl administracinio šalies perdalijimo nesibaigė: rudenį bus sprendžiama dėl suskirstymo į apskritis. Ateitis parodys, ar ir šis suskirstymas taps lažybų objektu, kaip minėtojo įstatymo projektai. Be kita ko, iš tų lažybų daug kas laimėjo nemažas sumas. Paradoksalus taip pat kitas reiškinys Lenkijoje: dar visai neseniai valdžią iš kariųjų perėmė AWS bei Laisvės sąjungos (UW) koalicija, o jos gretos jau gerokai praretėjo. Ypač mažėja kelias dešimtis dešiniųjų partijų jungiantis AWS blokas iš jo arba buvo pašalinti, arba patys pasitraukė radikalesnių pažiūrų veikėjai, o kartais paprasčiausiai nepritariantieji AWS politikai, ypač jos sąjungai su UW. Štai ką tik pranešta, kad iš AWS išeina keli nacionalistinio Krikščionių tautininkų susivienijimo (ZChN) nariai. Apskritai šis euroskeptiškai nusiteikęs susivienijimas dažnai konfliktuoja su AWS vadovybe, nepritaria beveik visiems Seimo bei vyriausybės sprendimams. Neseniai ZChN sukritikavo 1999 m. biudžeto projektą, kurį parengė finansų ministras ir vicepremjeras L.Balcerowiczius (UW) ir kuriam jau pritarė ministrų kabinetas. Iš AWS pasitraukę Krikščionys tautininkai tvirtina, jog planuojamas administracinis šalies perdalijimas bus penktasis Lenkijos valstybės suskaldymas, keliantis grėsmę jos suverenumui. Ta proga priminsiu, kad ir AWS bloko vadovybė šį perdalijimą laiko viena iš svarbiausių bei būtiniausių Lenkijos dekomunizavimo priemonių. Tačiau didžiausia AWS ir ZChN nesutarimų priežastimi šiuo metu galima laikyti skirtingą AWS daugumos ir ZChN narių požiūrį į Europos integravimosi komiteto vadovą R.Czarneckį. Krikščionių tautininkų atstovo Czarneckio darbu seniai nepatenkinta ne tik UW, bet ir beveik visa AWS. Iš jo tiesiog šaipomasi, net ir visuomenėje, ypač po to, kai dėl prastai parengtų reformų projektų (juos Briuseliui pateikė Czarneckio vadovaujamas komitetas), Lenkija prardo 34 mln. ekiu. Nepaisant to, ZChN kategoriškai reikalauja, kad Czarneckis ir toliau eitų Europos integravimosi komiteto vadovo pareigas, nes “jis gina šalies interesus ir neleis Vakarams visiškai užvaldyti Lenkijos”. “Czarneckio tema” ZChN vadovai kiaurą naktį kalbėjosi su premjeru J.Buzeku. Nacionalistinis ir euroskeptiškai nusiteikęs susivienijimas grasino visas pasitrauksiąs iš AWS, jeigu Czarneckis bus nušalintas nuo Europos integravimosi komiteto vadovo pareigų. Šį pirmadienį paaiškėjo, kad komitetui nuo šiol vadovaus pats premjeras. Kai kurie ZChN deputatai išėjo iš AWS ir pareiškė kartu su radikaliu Lenkijos atkūrimo judėjimu (ROP) steigsią naują dešiniųjų bloką, nes AWS juos labai nuvylė. Taigi dabar dešiniųjų dauguma Seime turi tik 14 balsų persvarą. Turint omenyje, jog AWS grupuotėje yra keliasdešimt įvairių partijų, kurios balsuoja toli gražu ne visuomet vieningai, netrukus gali atsitikti taip, kad bus nebeįmanoma numatyti nė vieno balsavimo Seime rezultatų. Kaip teigia dienraštis “Gazeta Wyborcza”, valdžios sprendimai gali priklausyti tiesiog nuo traukinių, kuriais važinėja kai kurie deputatai: Lenkijoje traukiniai paprastai vėluoja, tad deputatai gali nespėti į balsavimą. O Seimo įstatymus vis labiau lems nepaprastai drausmingų bei vieningų SLD ir Valstiečių partijos deputatų balsai. Rinkimus Lenkijoje laimėjo dešinieji, bet Seimas tuoj gali atsidurti kairiųjų rankose.


Agentūros AP korespondentas praneša iš Leopoldvilio, kad, kaip ten sužinota, Elizabetvilyje beveik visiškai nutilo šūviai ir SNO kariuomenė Žadovilio keliu traukia į Katangos „vario ruožo“ centrą. Manoma, kad Elizabetvilis tvirtai yra SNO kariuomenės rankos


(Mūsų Berlyno korespondento). Didžiausia ir įtakingiausia vokiečių katalikų partija gruodžio 8 ir 9 d. buvo susirinkusi kongresui. Kad centras gyvena tam tikrus sunkumus, neslėpė nei ,,Germania“, nei kongreso dalyviai. Centro partija, visada laikyta nesugriaunama katalikų tvirtove, per paskutiniuosius reichstago rinkimus staiga pralaimėjo 7 mandatus: ji gavo 62 vietas. Taip pat kita katalikų partija – Bavarijos liaudies partija – rinkimų išdavoj neteko 3 vietų. Šią vasarą atsistatydino ilgametis centro vadas buvęs reichskancleris Warksas. Jis savo žygį motyvavo pa[...]usia sveikata. Tačiau stipriai įsigalėjusi nuomonė, kad labai nusipelnęs vadas pasiaukojo partijos interesams: jis supratęs, nebegalįs sujungti visų pasireiškusių pakraipų. Bet „Germania“ tai kategoriškai neigia. Kaip ten bebūtų, bet naujojo centro vado rinkimai patvirtino jau anksčiau išgirstus gandus, būsią partijoj einančios smarkios kovos dėl vadovybės. Centras nuo kitų vokiečių partijų skiriasi tuo, kad jame dominuojantis yra pasauliožiūros momentas. Centro partija neturi vienos socialinės grupės. Jos šalininkai yra visuose gyventojų sluoksniuose, juos tarp savęs riša bendra pasauliožiūra. Čia susitinka darbdaviai su darbininkais, valdininkais, laisvų profesijų žmonės, ūkininkai, dvasiškiai. Ypač stipri yra partijos įtaka tarp katalikių moterų. Bet ir palanki centrui krikščionių darbininkų profesinė sąjunga turi daug šalininkų. Tačiau per paskutiniuosius reichstago rinkimus centre ėmė daugiau ar mažiau reikštis srovės. 7 mandatų pralaimėjimas aiškinamas dalies iki tol buvusių partijai ištikimų darbininkų nusigręžimu nuo centro. Prie pasireiškusio rūgimo prisidėjo dar d-ro Markso atsistatydinimas. Dar reikia atminti, kad centras nuo pat vokiečių respublikos pradžios buvo vyriausybėj. Todėl partijos turėjo galimumo valstybės sunkumus suversti centro ir kitų pozicijos partijų atsakomybei. Nemažos reikšmės turi ir pakitėjusios veikimo aplinkybės. Aktingai dalyvavęs Weimaro konstitucijos ruošime, centras į ją įrašė kai kuriuos straipsnius, kurie anksčiau buvo mases traukiantieji šūkiai. Tuo būdu centro partija iš dalies neteko spiritus movens. Visus tuos pasireiškusius sunkumus turėjo išspręsti partijos suvažiavimas, kuriam, be to, teko uždavinys išrinkti naujas vadas. Kova dėl vadovybės buvo gana smarki. Paprastai suvažiavimui jau iš anksto buvo nutariama pasiūlyti tas ar kitas kandidatas, kuris ir būdavo išrenkamas. Šį kartą teko rinkti tam tikra komisija, kuri ilgai derėjosi dėl kandidato. Labiausia ligšiolinės vadovybės buvo palaikoma krikščionių darbininkų vado Stegervaldo kandidatūra. Tačiau ji sutiko pasipriešinimo pas pramonininkus, valdininkus ir kitus sluoksnius. Tada buvo pasiūlyta labiau neitralinis reichstago atstovas Joosas, bet šis, norėdamas duoti vadovybėj pasireikšti įvairioms srovėms, pasiūlė išrinkti partijos direktoriją. Bet šis pasiūlymas buvo išaiškintas kaip silpnybės pareiškimas. Buvo sustota ties praloto profesoriaus Kaaso kandidatūra. Didele balsų dauguma jis pagaliau buvo išrinktas. Didelė įtaka ir pagarba besinaudojančio dvasininko išrinkimas aiškinamas ta prasme, kad centras vėl nori pirmon vieton pastatyti pasauliožiūros klausimus. Pralotas Kaasas, pasak ,,Germania“, turės suburti įvairius centro elementus ir atsiekti katalikiškųjų jėgų susijungimo. Be to, jam teks realizuoti kitas uždavinys: atsiekti susijungimo su kita stipria katalikų politine organizacija – Bavarijos liaudies partija. Šios atstovas, dalyvavęs kongrese, viešai pareiškė viltį, kad jis centre suvažiavime dalyvaująs paskutinį kartą kaip svečias. Tuo būdu centras, išsirinkęs naują vadą, tikisi ne tik išlaikyti savo ligšiolines pozicijas, bet dar ir sustiprėti.


Bloklandas nedarė pranešimo T. S-gai dėl lietuvių lenkų konflikto.

Prancūzų dienraštis „Le Temps“ kovo 10 d. paduoda tokią žinią iš Ženevos: ,,Taryba išklausė p. Beelaerts van Bloklandą, Olandijos užsienių reikalų ministerį, kurs prašė ją išimti iš dienotvarkės klausimų dėl Lenkijos Lietuvos santykių, kadangi p. Voldemaras esąs pranešęs, kad jis negalįs tuojau atvykti Ženevon dalyvauti tarybos svarstymuose. Tas klausimas yra įrašytas į artimiausios sesijos dienotvarkę. Olandijos atstovas pareiškia, kad jis visiškai pasiliekąs abiejų šalių dispozicijoj tuo atveju, jei būtų į jų kreipiamasi pagalbos, kaipo į to klausimo referentą tarybai“. Šitais „Le Temps“ pranešimas išsklaido nesusipratimus, kurie yra kilę mūsų spaudoj dėl to, ar T. S-gos taryba galėjo svarstyti dabartinę sesiją lietuvių lenkų konfliktą, ar ne. Kaip atmenama, prof. Voldemaras per pasikalbėjimą su spaudos atstovais yra pareiškęs, kad dabartinę sesiją lietuvių lenkų klausimas negalįs grįžti T. S-gos tarybon dėl formalinių priežasčių. Taip iš tikrųjų ir buvo. Pasikeitęs telegramomis su prof. Voldemaru, p. Bloklandas, kaip matom iš „Le Temps“, nedarė jokio pranešimo, bet prašė klausimą įrašyti sekamos tarybos sesijos dienotvarkėn, einant paprasta klausimų svarstymo procedūra.