Bolševikų partija, sukurta išugdyta Lenino ir Stalino, yra partija, kovojanti dėl neklasinės komunistinės visuomenės sukūrimo. Jos vadovaujami mūsų šalies darbininkai, valstiečiai ir inteligentija iškovojo laisvę ir sukūrė socialistinę visuomenę. Didžiojo Tarybų Sąjungos Tėvynės karo metu bolševikų partija organizavo ir vedė šventą tarybinės liaudies kovą prieš fašistinius grobikus. Partijos reikalavimai komunistams yra pagrįsti tuo, kad VKP(b) yra aukščiausia TSRS darbininkų politinės organizacijos forma, priešakinė ir sąmoningiausia darbo žmonių rinktinė, vadovaujanti ir vairuojanti Tarybų valstybės jėgą. Visasąjunginės Komunistų Partijos (bolševikų) Įstatų pirmame skyriuje sakoma, kad partijos narys privalo: a) nepaliaujamai ugdyti savo sąmoningumą studijuojant ir įsisavinant marksizmo-leninizmo pagrindus; b) griežtai laikytis partinės drausmės, aktyviai dalyvauti partijos ir šalies gyvenime, praktiškai vykdyti partijos politiką ir partinių organų nutarimus; c) būti darbo ir valstybinės drausmės laikymosi pavyzdžiu, išmokti savo darbo technikos, nepaliaujamai kelti savo darbo gamybinį kvalifikuotumą; d) nuolat stiprinti ryšius su masėmis, laiku atsiliepti į darbo žmonių paklausas ir reikalus, aiškinti nepartinėms masėms partijos politikos ir nutarimų prasmę. Žinoma, VKP(b) Įstatai pateikia tik pagrindines partijos narių ir kandidatų elgimosi taisykles, neinstruktuodami smulkiai visiems gyvenimo atvejams. Bolševikų partija savo darbe vadovaujasi Markso - Engelso - Lenino - Stalino mokslu. Komunistas — masių vadovas. Jis privalo kovoti dėl partijos ir vyriausybės nutarimų vykdymo, nepartiniams aiškinti partijos politiką, partinių nutarimų prasmę, susidariusias kovos ir darbo sąlygas, mobilizuoti darbo žmones visiems sunkumams nugalėti ir nusistatytam tikslui pasiekti. Dėl to Jis pats turi būti gerai politiškai apsišvietęs, sistemingai mokydamasis, gilindamasis marksizmo - leninizmo teoriją. Partija nuolat rūpinasi kelti idėjinį teoretinį komunistų, tarybinės inteligentijos lygį. Milijonai mūsų šalies žmonių savarankiškai studijuoja VKP(b) istoriją, marksizmo - leninizmo klasikų veikalus. Partijos komitetų propagandos ir agitacijos skyriai organizuoja į pagalbą studijuojantiesiems paskaitas, teoretinius pasikalbėjimus, seminarus ir grupines konsultacijas. Partiniuose kabinetuose rekomenduojama ir pateikiama būtiniausia literatūra. Jei pageidauja, draugai gali studijuoti revoliucijos teoriją partinio švietimo rateliuose. Kiekvieno komunisto pareiga — visiškai išnaudoti visas šias galimybes savo teoretiniam lygiui pakelti. Komunistas turi turėti plačią kultūrinę pasaulėžiūrą. Tada jam lengviau bus įsisavinti revoliucijos teoriją, nes marksizmas - leninizmas yra visų pažangiausių pasaulinės kultūros laimėjimų viršūnė. Būtina, kad komunistai nuolat keltų savo kultūrinį lygį — studijuotų savo Tėvynės istoriją, susipažintų su kitų šalių istorijomis, skaitytų laikraščius, žurnalus, mokslinę ir grožinę literatūrą, žinotų mokslo, technikos, literatūros ir meno laimėjimus. „Kai mes susiduriame su savimekos klausimu, — kalbėjo Kirovas, — artimiausias mūsų argumentas—nėra kada,—visą dieną tenka lakstyti, visą dieną kalbėti. Aš patariu, nusiraminkite ir nutilkite bent vienai valandai, ir jūs pamatysite, jog nieko baisaus neįvyks, tik geriau bus. Blogai mano tie, kurie sako, kad tas dirba, kuris uždusęs, kuriam prakaitas srovėmis srovena. Mūsų darbas iš tikrųjų tvarkytinas taip, kad kiekvienas rastų laiko ir laikraščiui, ir knygai paskaityti, ir leninizmui studijuoti, ir savo kultūriniam lygiui kelti. Tai bus didelis įnašas į mūsų praktini darbą“. Svarbiausias visiems partijos nariams ir kandidatams statomas reikalavimas yra griežtai laikytis partinės drausmės. Sąmoninga komunistų drausmė yra mūsų partijos egzistavimo ir sėkmingos veiklos pagrindas. Kas yra laikytis partinės drausmės? Tai yra sąžiningai ir sąmoningai vykdyti VKP(b) Įstatuose pateiktus reikalavimus, vykdyti partinių organizacijų pavestus darbus ir nutarimus. Mūsų partijoje įsigali plati vidinė partinė demokratija. Tai reiškia, kad kiekvienas komunistas pats dalyvauja iškilusių klausimų sprendime, jis laisvai pasako savo nuomonę ir pasiūlymus. Tačiau svarstymui pasibaigus ir priėmus nutarimą, komunistas turi besąlygiškai vykdyti partinį nutarimą, kad ir būtų asmeniškai balsavęs prieš jį. Leninas nurodinėjo, kad jeigu komunistai uoliai moko nepartinius geležinės drausmės, tai visų pirma jie patys turi jos laikytis. Štai dėl ko VKP(b) Įstatai reikalauja iš kiekvieno partijos nario būti darbo ir valstybinės drausmės laikymosi pavyzdžiu. Bolševikų partijos jėga glūdi jos ryšyje su masėmis: visuomet bendraujant su jomis, laiku atsiliepiant į darbo žmonių paklausas ir reikalus, aiškinant jiems partijos politikos ir nutarimų prasmę. Komunistas turi būti agitatorius, partinių šūkių ir nutarimų vykdytojas masėse, nepartinių vadovas ir organizuotojas. Neteisinga yra teigti, kad agitacinį masinį darbą turi vesti tik specialiai šiam tikslui skirti draugai. Tvirta kiekvieno komunisto pareiga — asmeniškai, individualiai agituoti visur: darbe, namuose, kelyje, valgykloje, krautuvėje ir t. t. Karo metu partija reikalauja iš fronte kovojančių komunistų būti narsiais mūšyje, rodyti drąsos ir mokėjimo priešą mušti pavyzdžius. Iš komunistų, dirbančių tarybiniame užnugaryje, partija reikalauja pavyzdingo valstybinių uždavinių vykdymo, rūpestingos socialistinio turto priežiūros. Komunistas turi negailėti jėgų ir energijos frontui ir šaliai reikalingos produkcijos išleidimui didinti. Įsivaizduokite sau, — vienoje savo kalbų kalbėjo Michailas Ivanovičius Kalininas, — komunistą tekintoją, kuris gamindamas tą ar kitą detalę, įsitikinęs, kad atlieka didelį valstybinį darbą, dirba šalies gynybai, fronto reikalams. Jeigu šis draugas savo darbui skiria visas jėgas, visą savo energija, sugebėjimus, žinodamas, kad tuo jis taip pat gina Tarybų šali, dėl to nesiskaitydamas nei su laiku, nei su sunkumais ir gamyboje pasitaikančiais keblumais, tai jis imasi darbo partiškai ir, mano manymu, šis draugas yra tikrai partinis žmogus“… Komunistas gamyboje pašauktas būti socialistinio lenktyniavimo organizatoriumi. Jis turi nuolat kelti savo kvalifikuotumą, išmokti savo darbo technikos. Meilė Tėvynei, rūpinimasis jos klestėjimu, jautrumas ir paslaugumas žmonėms, nuolatinis stengimasis gerinti materialinę darbo žmonių būklę — svarbiausios bolševiko ypatybės. Komunistai, dirbantieji įstaigose, turi negailestingai kovoti su biurokratizmu, dykinėjimu, bedvasiu — kanceliariniu požiūriu į tarybinių žmonių reikalus. Komunisto, bolševikų partijos nario, vardas yra tarybiniams žmonėms neaprėžtos meilės ir atsidavimo Tėvynei, ištikimo tarnavimo liaudžiai, kristalinio skaistumo simbolis. Partija reikalauja iš komunistų rodyti šias bolševikiškas ypatybes visuomet ir visur, ne tik atliekant tarnybines pareigas ar visuomeninį darbą, bet ir gyvenime. Bolševiko žodis neatskiriamas nuo jo veiklos. Pats savyje jis yra komunistinio garbingumo tiek visuomeniniame, tiek asmeniniame gyvenime pavyzdys. Jis visuomet turi žinoti, kad gyvenimas ir politika neatskiriami. Nepakeičiama komunisto ypatybė yra paprastumas. Išdidumas, puikavimasis yra svetimi bolševikui. Kad ir aukščiausias pareigas eidamas, komunistas turi elgtis paprastai, prieinamai masėms, jautriai įsiklausyti į jų balsą, skaitytis su jų patarimais ir nurodymais. Ne išdidumas, bet paprastumas puošia bolševiką, moko draugas Stalinas. Savo kalboje V. I. Lenino mirtie minėjimo proga per II Visasajunginį Tarybų suvažiavimą draugas Stalinas kalbėjo: „Mes, komunistai, — žmonės ypatingi. Mes sukurti iš ypatingos medžiagos. Mes — tie, kurie sudaro didžiojo proletaro stratego Lenino armiją. Nėra nieko aukštesnio, kaip būti nariu tos partijos, kurios steigėjas ir vadovas yra draugas Leninas“ Komunistas yra tas, kuris garbingai pateisina aukštą Lenino-Stalino partijos nario pašaukimą, kuris kovoje ir darbe, visuomenėje ir gyvenime sąmoningai vykdo tuos reikalavimus, kuriuos jam stato VKP(b).


Kai paskaitai ,,Lietuvos Žinias“ ir „Rytą“, tai stačiai nuostabu darosi. Stebiesi žmogus ne iš tų laikraščių, kaip tokių, bet iš jų „griaudžių verksmų“, kuriuos tuodu dienraščiai, nežiūrėdami Gavėnia ar ne, labai atsidėję gieda. O tuose „graudžiuose verksmuose“ juodu apverkia tuos pačius dalykus – liūdnos atminties mūsų seimą su visais jo idealiniais demokratizmo padariniais ir svajotas, lauktas, visokiais būdais siektas, bet nesulauktas ir nepasiektas partijų koalicijas. Kad žmogus, būdamas aklas demokratizmo ir dar ne betkokio, bet ,,tikrojo demokratizmo“ išpažintojas idealizuoja teoretišką šeimą, kaip parlamentinės valstybės santvarkos, kurios jis ir kritikuoti nedrįsta, svarbiausią įstaigą, tas visiškai galima suprasti, bet kad tas pats aukščiausios rūšies, gryniausio kraujo lietuvis demokratas idealizuoja konkrečius, labai ryškiai save parodžiusius, buvusios Lietuvos seimus, kurių neigiamųjų pusių jį, ir užsimerkęs būdamas, negali nepastebėti, ir Lietuvos išganymą vien jų su visomis savo ypatybėmis atgaivinime temato, o prieš betkokias reformas priešinasi, tada iš tikrųjų nuostabu darosi, ir pradedi abejoti, ar nuoširdžiai tas demokratas kalba. Kągi Lietuvai davė tas visagalis, vienų ujamas, kitų, vis dar garbinamas jos buvęs Viešpats – Seimas? O gi iš demokratiškiausių viso pasaulio konstitucijų lopu šiaip bei taip susiūtą, užtai greit prakiurusią konstituciją, pataisomis ir pataisėlėmis nusagstytą ir gyvenime sunkiai pritaikomų ne perdaug didelį įstatymų lobyną, demoralizuotų, kur vėjas pučia krypstančių, agitatorių – bačkininkų, partinių fanatikų kadrus ir pagaliau katalikiško ir bedieviško sūrio, sviesto, zuperio, masoniškų jorkširų ir kitoniškų partiškų „principingumu“ nesergančiam žmogui sunkiai suprantamų dalykų. Seimas buvo demokratiškosios Lietuvos demokratiškų peštynių ir partinių rietenų centras ir versmė, iš kurios tos peštynės ir rietenos į visą kraštą sklisdavo, tolimiausių Lietuvos užkampių ramų, darbštų, bet tamsų mūsų sodietį pasiekdamos ir jų į savo kaimynę šnairuoti verčiančiu partiniu „principingumu“ užkrėsdamos. Taip daugelio priežasčių, dėl kurių mūsų seimas toks buvo ir tokiais darbais pasireiškė, bene svarbiausios bus pokarinio, iš normališkų vėžių išėjusio gyvenimo revoliucinė nuotaika, seimo narių ir iš viso mūsų inteligentijos didelis, iš rusų paveldėtas, teoretiškumas, tikrojo gyvojo Lietuvos gyvenimo nepažinimas ir visiškas daugelio seimo narių savo darbui nepasiruošimas. Dėl daugelio mūsų seimo narių tekdavo nusiskųsti liaudies išminties suformuluotu posakiu: „vargas, kai batsiuvis ima kepti pyragus, o kepėjas siūti batus“. Kad tokie seimo nariai tik rankas, partijų lyderių diriguojami, temokėjo kilnoti, trukšmą kelti ir gale mėnesio algų lape pasirašyti – niekam nepaslaptis. Bet demokratizmo apaštalų tokie dalykai negąsdindavo, priešingai – jie juos, pačiu grynuoju ir idealiuoju demokratizimo pasireiškimu laikydami, idealizuodavo ir šiandien, kada to grynojo demokratizmo idealieji reiškiniai taip vaizdžiai konkrečiomis ir skaudžioms, naujų kelių ieškoti, senas vertybes perkainuoti verčiančiomis, pasekmėmis apsivainikavo, tebeidealizuoja. Įpratę viską iš siaurų partinių „principų“ išeidami vertinti ir partiniu mastu matuoti, mūsų „demokratai“ nenori ar negali (vienas Dievas težino) matyti Lietuvos gyvojo gyvenimo plačių principų, kuriuos pastaruoju laiku jau ir mūsų, partišku „principingumu“ –  partišku fanatizmu dar nesergąs sodžius, mūsų šalies tikrasis šeimininkas – ūkininkas vis aiškiau ir aiškiau pradeda suprasti, aplenkdamas savo „principinguosius“ vadus – inteligentus agitatorius ir nuo jų nusigręždamas. Šis pastarasis reiškinys, kuris yra aiškiausias mūsų valstybės politinio ir to pasekmėj ekonominio gyvenimo pasveikimo simptomas, be galo nepatinka įvairiems darbo ir geros seimų duonos netekusiems siauriems politikieriams ir baigiantiems savo armijas prarasti partijų centrams. Jie nenustoja kalbėti apie koalicijas, vien jose išganymą tematydami ir nenori pastebėti tos plačios koalicijos, kuri kasdien sparčiai augdama, galingai „Ūki


Nė viena šalis neturi teisės kėsintis į žemės atmosferą, remdamasi tik savo vienašališku nutarimu, rašo Anglijos laikraštis „Gardian”, smerkdamas Jungtinių Valstijų branduolinius sprogdinimus dideliame aukštyje. Pavojus tas, toliau rašo laikraštis, kad, vykdydami eksperimentus, kurie daro įtaką visai žemę supančiai erdvei, amerikiečiai sudaro eilę precedentų. Iš principo nėra jokio skirtumo tarp bombų bandymo radiacijos juostoje ir, pavyzdžiui, Labradoro srovės užnuodijimo arba dirbtinės žiemos sudarymo Kalifornijoje. Visa tai dabar negalima, bet, gal būt, ne visada taip bus. Reikia parengti kokią nors procedūrą, kad būtų galima spręsti, kokie globaliniai bandymai priimtini, o kokie ne.


94-ųjų kovos dėl Puerto Riko nepriklausomybės pradžios metinių minėjimas Lareso mieste virto, kaip praneša agentūra Prensa Latina, galinga manifestacija prieš Ameriką. Tūkstančiai žmonių, susirinkusių Lareso mieste iš visų šios Amerikos kolonijos vietų savo nacionalinės šventės paminėti, nešė Puerto Riko vėliavas ir plakatus, kuriuose įrašyti reikalavimai išvesti Šiaurės Amerikos kariuomenę ir paleisti politinius kalinius. Kreipdamasis į susirinkusius, Niujorko puertorikiečių organizacijų delegatas Pelegrinas pabrėžė, kad puertorikiečiai solidarūs su Kubos revoliucij


Kaip praneša iš Nasau agentūros Asošieited pres korespondentas, vakar Dž. Kenedis nusiuntė Prancūzijos prezidentui de Goliui laišką, kuriame pareiškia ketinąs tiekti Prancūzijai „Polario“ raketas tomis pat sąlygomis, kuriomis jos, kaip susitarta su Makmilanu, bus tiekiamos Anglijai“. Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas Kenedis išvyko iš Bahamos salų, kur jis keletą dienų tarėsi su Anglijos ministru pirmininku Makmilanu, ir atvyko į Palm Bičą (Floridos valstija


Antikomunistinė deklaracija priimta, bet partijos nesutaria

Parlamentarų diskusijos dėl projekto Vakar iki 15 valandos redakcinė komisija, kurioje - Vytautas Landsbergis, Stasys Stačiokas, Antanas Stasiškis, Povilas Katilius, Kazys Bobelis ir Nikolajus Medvedevas, atsižvelgdama į Seimo narių siūlymus, rengė galutinę deklaracijos “Dėl komunizmo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo struktūrų vertinimo” redakciją. Taip nuspręsta Seimo posėdyje po diskusijų dėl projekto. Centro frakcija atsisakė deleguoti savo atstovą į redakcinę komisiją, nes, pasak jos seniūno Egidijaus Bičkausko, pernelyg skubama priimti deklaraciją. Komisijos darbe nedalyvavo ir LDDP frakcijos atstovas, tačiau dėl kitų motyvų. Frakcijos seniūno Česlovo Juršėno nuomone, šio dokumento priėmimu “pradedamas naujas raganų medžioklės etapas”. Su pagrindinėmis deklaracijos nuostatomis, raginančiomis moraliai, politiškai ir teisiškai įvertinti komunistinio totalitarinio režimo vykdytojų Lietuvoje VKP(b)-LKP Centro komiteto bendradarbių veiklą ir įstatymiškai apibrėžti šių okupacinio režimo vykdytojų tinkamumą aukštoms valstybinėms pareigoms, jos autorius, Seimo Pirmininkas supažindino parlamentarus antradienį, minint Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 50-metį. Be to, V. Landsbergis yra parengęs ir įregistravęs įstatymo projektą, kuriuo numatoma apriboti buvusiems LKP CK darbuotojams teises 5 metus užimti pareigas Seime, Prezidentūroje, Vyriausybėje, diplomatinėje tarnyboje, krašto apsaugos ir kitose sistemose. Vakar Seimui pateiktame antrajame deklaracijos projekte nebeliko nuostatos, raginančios įstatymiškai apibrėžti buvusių LKP CK veikėjų tinkamumą užimti tam tikras pareigas. Vakar svarstytame Deklaracijos projekte teigiama, kad buvusių okupacinio komunistinio režimo Lietuvoje aktyvių politinių bendradarbių tinkamumo aukštoms valstybės pareigoms svarstymai yra demokratinio atsinaujinimo reikmė, analogiška kitų išsivadavusių valstybių ir visuomenių žingsniams. Deklaracija priimta koalicijos balsais Vardiniu balsavimu vakar po pietų Seimas priėmė deklaraciją “Dėl komunizmo ir buvusių komunistinio okupacinio režimo struktūrų vertinimo”. Už ją buvo 68 parlamentarai, prieš ir susilaikiusių nebuvo. Centro ir Socialdemokratų frakcijos balsavime dėl šio dokumento nedalyvavo. Sutikdamos, kad komunistinė ideologija ir komunistinė doktrina yra smerktinos, šios frakcijos buvo prieš skubotą politinio dokumento priėmimą, teigė, kad jį reikėtų svarstyti Seime atstovaujamose partijose ir priimti bendru partijų sutarimu. Balsavime nedalyvavo ir LDDP frakcija. Pateikdamas deklaracijos projektą, Lietuvos Seimo Pirmininkas V. Landsbergis citavo Čekijos, Vengrijos, Lenkijos liustracijos įstatymus, smerkiančius komunistinius režimus ir numatančius buvusių tų režimų pareigūnų atsakomybę bei galimybių užimti tam tikras pareigas apribojimus. Būdami šių valstybių geopolitiniame ruože ir priėmę deklaraciją, pasak V. Landsbergio, “mes taip pat atsistojame į tų valstybių gretą, o ne liekame kažkokiame plotelyje tarp Rusijos ir Baltarusijos, kur vyksta visiškai priešingi procesai, nutariama atstatyti paminklą raudonojo teroro simboliui Feliksui Dzeržinskiui”.


Galutiniais daviniais, rinkimuos į senatą vyriausybės blokas gavo 48 mandatus, socialistai – 10, „Wyzwoe“ – 3, dešinioji tautinė darbo partija – 2, „Selrobas“ – 1, ūkininkų partija – 3, Galicijos sionistai – 1, kairioji tautinė darbo partija – 1, mažumų blokas – 21, endekai – 9, chadekai ir „Piastas“ – 6 ir Korfanty grupė – 1.


Po branduolinių sprogdinimų Indija ir Pakistanas faktiškai buvo izoliuoti. Kai kurios valstybės paskelbė jiems ekonomines sankcijas. Ir tik bene vienintelė Rusija, ištikima savo užsienio reikalų ministro Jevgenijaus Primakovo skelbiamai vadinamajai daugiapolio pasaulio teorijai ir veikiausiai ieškodama atsvaro branduolinei Kinijai bei JAV sąjungininkui Afganistane Pakistanui, nusprendė palaikyti Indiją. Naudinga dabar Rusijos atominės energijos ministerijos ir Indijos tautinės atominės energijos instituto pasirašyta sutartis statyti du dviejų tūkst. megavatų galingumo branduolinius reaktorius (sandorio suma - 2 mln. dolerių) sukėlė Vašingtono pasipiktinimą. JAV valstybės departamentas paragino Maskvą, kaip rašo “Novoje vremia”, “išmesti į šiukšlių dežę” branduolinių reaktorių statybos Indijoje planus. Nepasitenkinimą dar labiau sustiprino pranešimas, kad anksčiau Maskva pardavė Deliui 88 aviacinius variklius AL-31F, turinčius valdomą traukos kryptį, ir dabar Indijos naikintuvai Su-30 savo kovinėmis savybėmis beveik prilygs naujausiam amerikiečių lėktuvui F-22 bei rusiškiems Su-35/37, S-37, MFI. Indija planuoja įsigyti ir kitokios naujausios karo technikos: povandeninių laivų, navigacinių ir radiolokacinių įrenginių. Branduolinių reaktorių sandoriui Maskva pasirinko netinkamiausią momentą. Dieną prieš Rusijos atominės energetikos ministerijos vadovo Jevgenijaus Adamovo vizitą Delyje JAV valstybės departamentas paskelbė ekonomines sankcijas Indijai ir Pakistanui. O dar prieš savaitę Didžiojo septyneto (Rusijos nuomone - aštuoneto) užsienio reikalų ministrai nusprendė neleisti, kad Indija ir Pakistanas gautų kokių nors paskolų (išskyrus humanitarinę pagalbą). Tų priemonių tikslas - nubausti abi valstybes už branduolinius sprogdinimus ir priversti jas pradėti derybas. Maskva iš esmės pralaužė vieningą išsivysčiusių pramonės valstybių frontą. Gal apie Kinijos ir Pakistano stabdymą ji net negalvojo, gal paprasčiausiai nusprendė šiek tiek užsidirbti. Šiaip ar taip, ji dar kartą įrodė, kad keli milijonai dolerių jai svarbiau negu ilgalaikės bendradarbiavimo su Vakarais perspektyvos. Bombos aritmetika Tai, kad Indija ir Pakistanas gali pasigaminti masinio naikinimo ginklų, buvo žinoma seniai. Apie tai ne kartą rašė ir “Lietuvos aidas”. Abi šalys slaptuose požeminiuose sandėliuose jau laiko karo atvejui tam tikrą skaičių atominių bombų. Indija savo branduolinę programą pradėjo dar šeštojo dešimtmečio pabaigoje. Nedidelis atominis reaktorius, moksliniai ir energetiniai atominiai įrenginiai, branduolinio kuro gamyklos, Tarapuro atominė elektrinė - tai Indijos atominio branduolio energijos panaudojimo mokslo ir pramonės tikslais programos etapai. Tačiau ar Indijos atomas buvo tik taikus? 1974 m. gegužės 11 d. į šį klausimą buvo atsakyta. Šią dieną, beje, sutapusia su Budos švente, Indijos premjerė Indira Gandi telefonu gavo pranešimą: “Buda nusišypsojo”. Tai reiškė, kad slaptame Pokarano poligone Taro dykumoje atliktas pirmas branduolinis bandymas. Dabar indai nebeslepia, kad tada buvo susprogdinta “tikra atominė bomba”. Didysis Gandis propagavo neprievartą užsienio politikos srityje ir nusiginklavimą, o Indiros Gandi (Neru ir didžiojo mąstytojo bendrapavardės - ne giminaitės! - duktė) vyriausybė atliko branduolinio ginklo, kurį tautos tėvas laikė šėtonišku, bandymą. Sprogimo dieną, rašė vienas amerikietis Indijos tyrinėtojas, “Gandis buvo perduotas muziejui kartu su verpste”. Žinomas mokslininkas atomininkas, buvęs Indijos gynybos ministras Radža Ramana pasakoja, kad tomis visuotinės euforijos dienomis kariškiai pasiūlė Indirai Gandi leisti išbandyti ir vandenilinę bombą. Tačiau išsigandusi Vakarų valstybių, pagrasinusių Indijai ekonomine ir politine blokada, Indira Gandi šios užmačios atsisakė. Tada JAV ir jų sąjungininkai ir be to paskelbė kai kurias sankcijas. Ir tik Maskva, laikanti Indiją savo vienintele drauge Azijoje, apsimetė nepastebėjusi branduolinio sprogimo Pokarane. Maskvos ir Delio santykiai tada buvo laikomi pavyzdiniais. Buvo pučiamas mitas apie sovietinės ir indų tautų draugystę, užmirštant, kad SSRS komunistinė valdžia Antrojo pasaulinio karo metais nepalaikė Indijos išsivadavimo judėjimo, nes manė, kad svarbiau yra stipri Didžioji Britanija - sąjungininkė kovojant su Vokietija. Neprievartos ir moralinio tobulėjimo šalininkas, pasaulio pilietis Machahma Gandis niekada nebuvo pelnęs Kremliaus simpatijų. Pirmaisiais nepriklausomos Indijos gyvavimo metais komunistai aštriai kritikavo kapitalistinę šalies plėtrą. 2000 m. Indijos reaktoriai Madrase, Narore ir Kakrapale bus pagaminę 250 kg plutonio. Tokio kiekio užtektų mažiausiai 100 atominių bombų. Jau dabar Indija turi plutonio 78 atominėms bomboms. Naujas kursas Ir vis dėlto visos ankstesnės Indijos vyriausybės pabrėždavo, kad jų šalyje atominė energija panaudojama tik taikiais tikslais. 1995 m. gruodžio mėnesį Narasimchos Rao vyriausybė planavo požeminius branduolinius sprogdinimus. Tačiau amerikiečių Žemės palydovai šnipai, nuolat skraidantys virš Taro dykumos netoli Pakistano sienos, nufotografavo storus elektros kabelius, einančius į vieną Pokarano požeminį sandėlį. Apie tai prašneko spauda (veikiausiai žinios jai buvo specialiai perduotos). Paskui griežtai reagavo Vašingtonas. Narasimcha Rao nusprendė nevykdyti branduolinių srogdinimų. Padėtis pasikeitė 1996 m. gegužės mėnesį, kai į valdžią pirmą kartą atėjo nacionalistinės Džanato partijos vadovo Atalo Bichario Vadžapajo vyriausybė. Naujasis premjeras tuojau pat įsakė rengtis branduolinės bombos sprogdinimui. Jis turėjo būti atliktas po mėnesio. Tačiau nacionalistinė vyriausybė gyvavo vos trylika dienų. Ją pakeitusi vyriausybė nusprendė, kad neverta nuteikti prieš Indiją pasaulio bendrijos. Būtent tada Vadžapajaus patarėjas politikos klausimais Pramondas Machadžajis pasakė: “Šaliai reikia vyriško premjero. Ir jūs jo sulauksite”. 1998 mm. kovo mėnesį Vadžapajis buvo prisaikdintas keturioliktuoju Indijos premjeru. Sovietų Sąjungoje Vadžapajis lankėsi 1977 m. Tada jis buvo užsienio reikalų ministras. Prieš du dešimtmečius komunistai jo partiją vadino nacionalistine, o kartais netgi fašistine. Vargu ar Vadžapajis tai užmiršo. 71 metų poetas, vienatvės mėgėjas (Vadžapajis dažnai būna kalnuose), švelnių manierų, negarsiai kalbantis ir nepaperkamo žmogaus reputaciją turintis politikas, kurį net priešai vadina “geru vyru blogoje kompanijoje”, pasirodė esąs ryžtingas vadovas, turintis aiškių branduolinių ambicijų. Jis ryžtingai pakeitė Indijos branduolinę politiką ir tiesiai pareiškė, kad šalis turi kurti atominius ginklus ir tolimo nuotolio raketas, nes reikalingas atsvaras Pakistano ir Kinijos, naujosios vyriausybės paskelbtų didžiausiu priešu, karinei galiai. Vadžapajo nuomone, tik atominė bomba gali garantuoti Indijai svarbiausios valstybės statusą. “Esu už pasaulį be branduolinių ginklų, - pasakė Vadžapajis. - Tačiau didžiosios valstybės, vykdančios branduolinio apartheido politiką, atrodo, nepritaria šiai minčiai”. Kitaip tariant, kaip sakoma vyriausybinėje “Vienybės chartijoje”, “Indija pasilieka teisę gaminti branduolinius ginklus ir apginkluoti jais savo armiją”. Tad kai į valdžią Indijoje atėjo poetas, turintis branduolinių ambicijų, šalis iš esmės pakeitė savo tradicinį kursą. Anksčiau Indija ne kartą buvo pareiškusi, kad neturi ketinimų gaminti ir juo labiau panaudoti branduolinius ginklus. Tiesa, ji ryžtingai atsisakė pasirašyti visuotinio branduolinių bandymų draudimo sutartį, nes ji esanti diskriminacinio pobūdžio. Indija pasirašė tik sutartį dėl cheminio ir bakteriologinio ginklo draudimo. Netrukus Vadžapajo branduolinės svajonės išsipildė. Budos šventė Branduoliniams sprogdinimams buvo pasirinkta ta pati diena, kaip ir 1974 m.: gegužės 11-oji, Budos šventė. Kareiviai iš anksto evakavo iš sprogdinimų zonos vietos klajoklius, pagarsėjusius taikiu būdu: jie nežudo gyvūnų ir nekerta medžių. Trys bendro 10 kilotonų galingumo sprogimai kėlė šimto metrų aukščio dulkių stulpą, iš tolo atrodžiusį kaip lotosas (Džanato partijos emblema). Tai buvo galingiausias sprogimas pasaulyje per pastaruosius 24 metus. Rusijos spauda tebeteigia, kad CŽV direktorius Džordžas Tenetas apie sprogimą sužinojo iš visuomenės informavimo priemonių. Tiesa, Rusijos SVR yra kitos nuomonės. O JAV prezidentas Bilas Klintonas, kai jam buvo pranešta apie sprogimą Taro dykumoje, pasakė tik vieną žodį: “Kodėl?” Maskva mano, kad Klintonas klausė, kodėl CŽV apie tai jam iš anksto nepranešė. Tačiau yra įtikinamesnis paaiškinimas: kodėl Indija, kurios santykiai su JAV pastaraisiais metais sparčiai gerėja, vis dėlto atliko branduolinį sprogdinimą? Vašingtonas pareiškė, kad Deliui bus paskelbtos griežtos ekonominės sankcijos. Paskui prie JAV prisidėjo ir kitos Vakarų šalys. Priemonės, kurių laisvasis pasaulis ėmėsi prieš Indiją (o paskui ir prieš Pakistaną), JAV kainuos milijardus dolerių. Tačiau taika kainuoja dar brangiau. Toks įspūdis, kad Vadžapajis dėl to nesijaudina. “Ekonominėmis sankcijomis ir embargu mūsų įgąsdinti nepavyks”, - pareiškė Indijos premjeras. Delis nemėgsta Kinijos, tačiau, atrodo, pritaria Mao Dzedungo priesakams: “Garsus pliaukštelėjimas geriau negu ilga paskaita”. Poetą premjerą palaiko tauta. Visuomenės nuomonės apklausos duomenimis, 91 proc. indų pritaria branduolinių ginklų bandymams. Vadžapajis, daugumos gyventojų nuomone, sugrąžino Indijai garbę po dešimt amžių trukusio musulmonų ir britų viešpatavimo. O dėl to galima ir susiveržti diržus. “Nacionalinė garbė nevertinama doleriais”, - teigia poetas. Indijos premjeras atominės bombos bandymais mėgino kompensuoti savo šalies užsienio politikos nesėkmes. Ypač indus sukrėtė šalies pralaimėjimas kovoje už Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos nenuolatinės narės vietą (Indijos diplomatai buvo įsitikinę, kad ta vieta jų šaliai jau garantuota). Indija, nepaisant neprisijungimo judėjimo vadovės statuso, nesugebėjo užsitikrinti trečiojo pasaulio šalių paramos, nes šios šalys Indijos požiūrį į pasaulinę tvarką ir pasaulio plėtrą laiko pasenusiu. Daug patrauklesnis trečiojo pasaulio šalims yra Japonijos ekonomikos plėtros modelis ir jos dosni finansinė pagalba. Indija atsidūrė diplomatinėje izoliacijoje ir kai Jungtinėse Tautose buvo svarstoma sutartis dėl visuotinio branduolinių bandymų draudimo sutarties. Tada kartu su Indija prieš šią sutartį balsavo tik dar dvi šalys: Libija ir Butanas. Trečiojo pasaulio šalys vienu balsu pasmerkė Indijos branduolinius sprogdinimus. Ir tik vienintelė Maskva aiškiai leido suprasti, kad neketina skelbti sankcijų Indijai. Rusijos vadovybė, pareikšdama savo “ypatingą” poziciją, buvo įsitikinusi, kad reikia dar kartą įspirti Vakarams. Kartu Maskva, pasinaudodama diplomatine Indijos izoliacija, nusprendė gauti ir politinių bei ekonominių dividendų. Delis reikalingas visiems Vašingtonas pasmerkė Indijos branduolinius sprogdinimus ir paskelbė jai ekonomines sankcijas. Tačiau JAV norėtų palaikyti gerus santykius su šalimi, turinčia 960 mln. gyventojų, o dabar ir branduolinių ginklų. Vašingtonas įsitikinęs, kad Delis nebėra Maskvos veikiamas, o Rusija neturi nei jėgų, nei lėšų palaikyti buvusią draugę ir partnerę. Tad JAV turi neblogų šansų susirasti šiame regione naują sąjungininkę. Tokia sąjungininkė labai reikalinga turint galvoje, kad Azijoje dar gana stiprūs komunistiniai režimai. JAV daugiau nebeaštrina diskusijos dėl žmogaus teisių pažeidimų Kašmyre. Vašingtonas ir Delis pirmą kartą priėjo bendrą nuomonę, kad didelį pavojų žmonijai kelia musulmonų terorizmas. Amerikiečiai pripažino vadovaujantį Indijos vaidmenį regione ir gana aiškiai užsiminė naujiesiems Indijos vadovams, kad, nepaisant JAV nepasitenkinimo branduoliniais sprogdinimais, Vašingtonui šiame regione daugiau nėra kuo remtis. Nei Pakistanas, nei juo labiau Afganistanas negali būti stabilumo ir tvarkos Azijos pietuose pavyzdys. Vašingtonas prezidento Klintono vizito išvakarėse pareiškė ketinimą bendradarbiauti su Indija taikaus atominės energijos panaudojimo srityje. JAV jau seniai siūlė Indijai statyti atomines elektrines. O Rusija labai ilgai negalėjo pasirašyti baigiamųjų dokumentų dėl atominės elektrinės šalies pietuose, Kudankulame, statybos. Ir štai dokumentai pasirašyti. Ar tai reiškia, kad Delis nusprendė, jog labiau apsimokės draugauti su Rusija? Tokia išvada būtų skubota. Vadžapajis atmetė Vašingtono priekaištus dėl nacionalizmo bei induizmo ir pareiškė, kad Indija ir Jungtinės Amerikos Valstijos turi pradėti strateginį dialogą. Delis ir Vašingtonas, mano Vadžapajis, turi plėtoti abipusiškai naudingą bendradarbiavimą. Tad Indija akivaizdžiai siekia turėti naudos iš Rusijos ir JAV varžybų. Vašingtonui nepavyko perimti iniciatyvos. Gal todėl, kad Rusija sugebėjo pigiau parduoti savo reaktorius, o gal Indija, atsigręždama į Rusiją, siekia didesnių Vašingtono nuolaidų. Dabar aišku, kad tai naudinga tik Indijai ir nenaudinga valstybėms, siekiančioms taikos ir stabilumo. Tokia išvada peršasi turint galvoje jau pusę amžiaus trunkantį Indijos ir Pakistano konfliktą. Be to, Delis, nepatenkintas ekonominėmis sankcijomis, gali griebtis ir branduolinio šantažo.


Savo komentaruos dėl seimo rinkimų vaisių dauguma lenkų laikraščių konstatuoja, kad Pilsudskio vyriausybės blokas laimėjo sprendžiamą kovą ir kad seimas žymiai nusviro kairėn. Šis radikalizmas duoda progos ypač susirūpinti nacionalinių demokratų dešiniojo sparno organui ,,Gazeta Warszawska“. Laikraštis pabrėžia, kad visu frontu laimėjęs socialinis ir politinis radikalizmas. Atvirai šį radikalizmą reprezentuoją lenkų socialistų partija, „Vyzwolenie“ ir ūkininkų partija. Ši grupė turėsianti paramos taip pat pas kitas kairiąsias partijas. Laikraštis tvirtina, kad ir Pilsudskio vyriausybės blokas turįs radikalinių tendencijų. Kitas nacionalinių demokratų laikraštis „Gazeta Poranna“, kurs kelios dienos prieš rinkimus perėjo Pilsudskio pusėn, stengiasi analizuoti dešiniojo sparno sumušimo priežastis. Laikraštis nurodo, kad nacionalinių demokratų ir Vitoso partija buvusiam seime turėjo 233 vietas, iš kurių dabar joms beliko 70. Nuostoliai siekia 160 mandatų. Todėl tokio didelio mandatų skaičiaus netekimas reikią laikyti tokiu mirtinu smūgiu, koks parlamentarizmo istorijoj retai sutinkamas. Laikraščio nuomone, rinkimų rezultatai rodo, kad milžiniškoji tautos dauguma nori taikos, valstybės stabilizacijos ir stiprios vykdomosios valdžios. Liberalinis ,,Kurjer Poranny“ paskelbė nacionalinių demokratų steigėjo Poplawskio našlės laišką, kuriuo ji velionies idėjinius draugus kviečia ,,atsisakyti nuo siauros politikos ir valstybės gerovei prisišlieti prie Pilsudskio“. Šio laiško paskelbimas laikomas labai simptomatingu faktu, kuris verčiąs laukti naujų grupių ir asmenų atsiskyrimo nuo dešiniojo sparno ir prisidėjimo prie Pilsudskio. Vyriausybei artima „Epoka“ dėl rinkimų rezultatų sako, kad balsuodami už vyriausybės bloką, rinkikai balsavę už maršalą Pilsudskį. Ypač džiuginą vyriausybės bloko laimėjimai pietų ir rytų provincijose, kurių gyventojai taip pat pareiškė pasitikėjimą Pilsudskiui. Radikalinis ,,Glos Prawdy“ rašo, kad vyriausybės laimėjimas esąs Pilsudskio padaryto darbo vaisius. Dešiniojo sparno nacionalizmo sumušimas reikšmingu būdu supuoląs su tautinių mažumų irredentizmo žlugimu. Valstybiškoji mintis esą laimėjusi piliečių masėse be tautybių skirtumų E.


Naujos duomenų bazės id, Senos duomenų bazės id

VILNIAUS geležinkelininkų klubo salę užvakar užpildė Tarybų rajono komjaunuoliai ir jaunimas.

Vienas po kito į tribūną kyla komjaunuoliai, važiuosiantieji į tolimąjį Kazachstaną. Vilniaus garvežių depo komjaunimo komiteto sekretorius drg. Smirnovas sako: „Ne pirmą kartą mūsų partija ir brangioji Tarybinė vyriausybė patiki komjaunuoliams didelius ir svarbius darbus. Štai ir dabar, kai reikalingi stiprūs, drąsus, narsūs žmonės, partija kreipiasi į mus, komjaunuolius, Mums didelė garbė pateisinti šį didelį pasitikėjimą. Mes važiuojame, draugai, ir norime tikėti, kad įkandin mūsų atvažiuos nau11 šimtai jaunųjų entuziastų iš Vilniaus įmonių ir įstaigų“. Autotransporto kontoros šaltkalvis Fiodorenkovas, betonuotojas Viršulis paragino rajono jaunimą dar aktyviau atsiliepti į partijos ir vyriausybės šaukimą. Susirinkusieji susikaupę klausėsi „Pavlodaraliuminstrojaus“ tresto atstovo drg. Suvalovo kalbos. Jis papasakojo išvažiuojantiems apie gigantiškus statybos mastus, supažindino juos su darbo sąlygomis. Po pasisakymų LLKJS Vilniaus m. Tarybų rajono komiteto sekretorius drg. A. Sakalys įteikė komjaunimo kelialapius išvykstantiems.


Visi rytiniai Niujorko laikraščiai plačiai nušviečia TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pirmojo pavaduotojo A. Mikojano susitikimą su JAV prezidentu Dž. Kenedžiu. Susitikimas įvyko vakar Vašingtone. Laikraštis „Niujork taims“ rašo, kad pirmasis Jungtinių Valstijų ir Tarybų Sąjungos aukšto lygio valstybinių veikėjų susitikimas po prezidento Kenedžio susitikimo su premjeru Chruščiovu Vienoje 1961 metų birželio mėnesį vyko atvirai ir „dalykiškai“. „Diplomatai, nurodo laikraštis, šios dienos susitikimą visų pirma traktavo kaip galimybę Jungtinėms Valstijoms ir Tarybų Sąjungai zonduoti viena kitą, kad galėtų išsiaiškinti, kokie šansai yra gerinti visą Rytų ir Vakarų santykių kompleksą, įveikus aštriausią Kubos krizės fazę“. Visų nuomone, priduria „Niujork taims“, „blogiausias šios krizės etapas jau praėjo


Hitlerinė Vokietija rieda į pražūtị. Maršalu Žukovo, Rokosovskio, Konevo ir Tolbuchino kariuomenės geležinėmis replėmis triuškina ir naikina hitlerines armijas, skindamos kelią mūsų pergalės vėliavoms į Berlyną. Nepaprasti Raudonosios Armijos laimėjimai kovoje su vokiškaisiais grobikais buvo atsiekti todėl, kad savąją kariuomenę pasiaukojančiu darbu rėmė visas tarybinis užnugaris, kad sutvirtėjusi Tėvynės karo eigoje tarybinių tautų draugystė nepaliaujamai įkvepia plačiosios tarybų šalies dirbančiuosius vis naujiems ir naujiems žygdarbiams. Visiška pergalė prieš vokiečius dabar jau arti. Tačiau draugas Stalinas mus moko, kad pergalė niekuomet neateina pati. „Dėl to reikia atsiminti, kad juo arčiau mūsų pergalė, juo didesnis turi būti mūsų budrumas, juo stipresni turi būti mūsų smūgiai priešui“ (Stalinas). Tarybų šalies dirbantiesiems vado žodžiai yra kovos ir veikimo programa. Ir galingą Raudonosios Armijos karių žygiavimą į vakarus visuomet lydėjo našus ir didvyriškas viso užnugario darbas. Mūsų krašto darbininkai paleido veikti eilę fabrikų bei įmonių, atstatė tiltus, nugalėjo daug karo meto sunkumų, didindami gamybą fronto ir krašto reikalams. Išsivysčiusių socialistinių lenktynių pasėkoje išaugo eilė pasižymėjusių darbininkų. Ne vien Vilniaus „Ūdros“ kailių fabrikas pelnytai didžiuojasi savo darbininkais stachanoviečiais — dušimtininkais kailininkais drg. Č. Laišiu ir drg. I. Trubovičium, falcininku drg. Chotkevičium, tempėju drg. Žiuromskiu. Nemaža yra provincijoj įmonių, kuriose pasižymėję darbininkai kelia savo kolektyvus prie naujų laimėjimų. Antai, neseniai Kauno trikotažo fabrikų darbo kolektyvai jau įsijungė į savitarpio socialistinį lenktyniavimą tarp cechų, brigadų ir atskirų darbininkų, — kurių pasėkoje pakilo darbo našumas. Trikotažo fabrike „Pašvaistė“ stachanovietės dušimtininkės drg. drg. Žuromskaitė, Zavanskaitė, Čeilikaitė, Binkienė ir Vytautaitė kasdien atlieka darbo normą 200%. Į priešgegužinį socialistinį lenktyniavimą jau įsijungė Valst. Statybinių Medžiagų Pramonės Tresto Nr. 1 įmonės: Petrašiūnų „Bituko“, tolio ir ruberoido, Palemono, Sargėnų, Garliavos ir Rokų plytinių bei Kauno koklinės darbininkai, tarnautojai ir inžinieriai, kurie įsipareigojo iki Gegužės Pirmosios viršyti gamybinį planą, o be to, įvykdyti ir kitus įsipareigojimus. Partinių, komjaunimo ir profsąjunginių organizacijų užduotis yra dar smarkiau išplėsti socialistinį lenktyniavimą, kad nebūtų nei vienos įmonės, kuri savo bare nekovotų dėl garbingo Gegužės Pirmosios paminėjimo. Organizuojant socialistinį lenktyniavimą, svarb yra statyti konkrečius uždavinius kiekvienam darbininkui, meisteriui ar inžinierių bei technikų personalui, nurodant konkrečiai darbų apimtį ir įvykdymo terminus. Iš pavienių darbo kolektyvo pastangų susidaro viso cecho laimėjimai, o cechų pavyzdingas darbas nulemia visos įmonės greitesnį plano įvykdymą. Plečiant socialistinį lenktyniavimą, svarbiausias dėmesys turi būti atkreiptas į darbo našumo pakėlimą. Padedant kitiems darbininkams įsisavinti įmonės pirmūnų darbo metodus ir jų patyrimą, kruopščiai ir sąžiningai mokant naujų darbų, įtraukiant į gamybinį procesą ir moteris, kasdien rūpinantis visų dirbančiųjų profesinio įgudimo pakėlimu — bus sudarytas tvirtas pagrindas nepertraukiamam darbo našumo kilimui. Kiekvienas darbo kolektyvas turi sekti „Ūdros“ ir „Pašvaistės“ stachanoviečių — dušimtininkų pavyzdžių, kiekviena įmonė turi kovoti, kad jos dirbančiųjų tarpe atsiras stachanoviečiai trysšimtininkai. Kad socialistinio lenktyniavimo pasėkoje būtų atsiekti didesni laimėjimai, partinės, komjaunimo ir profsąjunginės organizacijos, o taip pat ir įmonių vadovai turi sistemingai tikrinti priimtųjų įsipareigojimų vykdymą, kontroliuoti lenktyniavimo eigą, nuolat atžymint „Garbės lentoje“ pasiektus pirmūnų darbininkų laimėjimus, kaip pavyzdį visam kolektyvui, plačiai išpopuliarizuojant juos sieniniuose laikraščiuose ir apskričių spaudoje. Besiartinančią Gegužės Pirmąją sutiksime naujais gamybiniais laimėjimais, kad mūsų šaunioji armija trenktų dar didesnius smūgius priešui, priartindama galutinės pergalės dieną.


Potvynis Indijoje DELIS, rugpiūčio 7 d. (TASS-ELTA). Kaip praneša agentūra Pres Trast of India, dėl nepaliaujamų liūčių, kurios prasidėjo tuoj pat po žemės drebėjimo, Sauraštros, Katčo valstijose ir Gudžerato rajone beveik visos upės išsiliejo iš krantų ir apsėmė daugelį kaimų. Geležinkelio sankasa kai kuriose vietose apsemta arba smarkiai išplauta. Katčo valstijos sostinėje Bhudžės mieste sugriauta 150 namų. Kaljano miestas, kuris yra svarbus geležinkelių mazgas, apsemtas vandens iki 8 pėdų aukščio. Šimtai valčių kelia gyventojus į saugius rajonus.


Vakar vakare čia buvo išplatintas toks Krimo Belkasemo, Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės delegacijos Eviano derybose vadovo, pareiškimas. „Alžyro revoliucijos nacionalinės tarybos pavesti ir Alžyro respublikos laikinosios vyriausybės vardu mes pasirašėme kovo 18 d. 17 val. 30 min. bendrą susitarimą su įgaliotais Prancūzijos vyriausybės atstovais. Šio bendro susitarimo pagrindu nutraukiama ugnis. Ugnis bus nutraukta visoje teritorijoje pirmadienį, kovo 19 d., lygiai 12 valandą. Šiuo istoriniu momentu mes prisimename visus tuos, kurie nuo 1954 m. lapkričio 1 d. paaukojo savo gyvybę, kad Alžyras būtų laisvas ir nepriklausomas, tuos, kurie verti mūsų didvyriškos tautos padėkos. Mes taip pat prisimename savo šlovingus karius ir kovotojus už nacionalinį reikalą“.


Amerikiečių tauta nori žinoti tiesą apie komunizmą

NIUJORKAS, II. 1. (TASS-ELTA). Vienas JAV Komunistų partijos vadovų Gesas Holas, kalbėdamasis su TASS-o korespondentu, pasidalijo įspūdžiais apie savo neseniai atliktą kelionę po šalies šiaurės vakarų rajonus. Šios kelionės metu jis aiškino JAV Komunistų partijos pažiūras daugeliui dešimčių tūkstančių amerikiečių. „Tai buvo viena įdomiausių kelionių mano gyvenime, – pasakė Holas, – ir aš manau, kad jos rezultatai simbolizuoja kažką visiškai naujo mūsų šalyje – masinį ideologinį posūkį, vykstantį Amerikos jaunimo ir Amerikos studentų tarpe“. Geriausiai tai išreiškė vienas studentas Oregono universiteto susirinkime. „Dabartinei Amerikos studentų kartai, pareiškė jis, – marksizmas-leninizmas ir komunistinės pažiūros yra teisėta mąstymo forma, ir šias pažiūras jie nori rimtai studijuoti“. Gesas Holas nurodė, kad kelionės metu ir ypač jam būnant Kalifornijos valstijoje, Amerikos „ultros“ mėgino organizuoti plačią kampaniją, siekdami neleisti, kad paprastieji amerikiečiai išgirstų Komunistų partijos atstovo kalbą. „Tai buvo ne vien tik paprastas mėginimas neleisti man kalbėti, – pažymėjo Holas. – Tai buvo daroma aiškiai ketinant sukelti masinę antikomunistinę isteriją. Bet šis kėslas sužlugo. Aš kalbėjau Kalifornijos universitete. Masinė isterija šalyje nepaplito“. Nurodydamas savo kalbą Oregono universitete Judženo mieste (Oregono Valstija), kurios klausėsi 12 tūkstančių žmonių, Holas pareiškė, kad čia „ultros“ smarkiai pralaimėjo. Universiteto prezidentas dr. Flemingas jiems pareiškė: „Bet kuris Jungtinių Valstijų universitetas, kuris neleis kalbėti komunistui, labai greitai pavirs antraeiliu universitetu“. Šiame susirinkime Holas pusantros valandos atsakinėjo į klausimus. Holas pastebėjo, kad įdomi net pati klausimų pateikimo tvarka. Viena studentė apėjo publiką su pieštuku ir popieriaus lapu, kuriame turėjo būti įrašyti klausimai. Po to šiuos klausimus peržiūrėjo specialus studentų komitetas, kurio atstovas iš anksto įspėjo susirinkusius: „Mes neleisime kelti jokių kvailų klausimų ir neleisime, kad jie būtų pateikti ponui Holui“. Studentų klausimai, pažymėjo Holas, daugiausia buvo tokie: Kas yra socializmas? Kas yra komunizmas? Kaip Jungtinių Valstijų Komunistų partija vertina kelią į socializmą Jungtinėse Amerikos Valstijose? Kokios taikaus sambūvio problemos? Gesas Holas pažymėjo, jog studentai suprato jo žodžius, kad negalima importuoti arba eksportuoti revoliucijos, ir sutikdavo, kad kalbos apie socialistinės revoliucijos eksportą yra nesąmonė. Toliau Gesas Holas atsakė į klausimą, kokia, jo nuomone, priežastis, kad Amerikos jaunimo tarpe prasidėjo masinis ideologinis poslinkis. „Tai, – pasakė jis, – sukėlė visa eilė įvykių, visa eilė įtakų. Naujoji karta pradeda atspindėti tą naują epochą, kurioje ji auga… Dabartinei kartai iškilusios problemos atspindi tą faktą, kad pasaulyje yra dvi valstybių sistemos. Jos atspindi ir tą faktą, kad socializmas – tai realybė, kad jis yra, kad jis veikia. Vis daugiau jaunųjų amerikiečių supranta, jog jie yra dezinformuojami, jog visa tai, kas jiems kalbama apie Tarybų Sąjungą – yra melas. Jaunimas nori žinoti tiesą“. Gesas Holas pareiškė, kad jis pakviestas kalbėti dar 8 Vakarų koledžuose ir 2 vidurinėse mokyklose. Be to, jis gavo žymių Takomos miesto (Vašingtono valstija) piliečių komiteto kvietimą. Šiame mieste „ultroms“ pavyko įbauginti vietos pareigūnus ir priversti juos uždrausti jam kalbėti. Holas pasakė, jog komiteto nariai jam pranešė, kad jiems gėda dėl to, kas įvyko Takomoje ir kad, jeigu jis sutiksiąs, jie organizuos gausų mitingą, kad ir atvirame lauke, jeigu negalės gauti salės.


M.PANIČIUS - KANDIDATAS Į SERBIJOS PREZIDENTO POSTĄ

Jugoslavijos premjeras M.Paničius pareiškė, kad jis balotiruosis į Serbijos prezidento postą. Jo konkurentas - dabartinis prezidentas S.Miloševičius. M.Paničius sakė žurnalistams, kad Serbiją paraližavo karas ir sankcijos, o karinė padėtis nebekontroliuojama. Džidoje (Saudo Arabija) musulmonų lyderiai svarsto rezoliucijos projektą, numatantį paramą Bosnijos ir Hercegovinos musulmonams. Numatoma paraginti JTO Saugumo Tarybą panaudoti jėgą prieš serbus Bosnijoje ir Hercegovinoje. Siūloma atšaukti draudimą tiekti ginklus Bosnijai, pasiekti, kad būtų laikomasi draudimo Serbijos lėktuvams skraidyti virš šios respublikos, o pasienyje įkurdinti stebėtojus.


Nė vienai dienai nenutrūksta Prancūzijos darbo žmonių kova dėl gyvybinių teisių, dėl taikos, dėl tautų draugystės. Moterys šioje rūsčioje kovoje dalyvauja labai aktyviai. Jos kovojo prieš karą Vietname, prieš agresiją Egipte, jos kovoja už kraujo liejimo nutraukimą Alžyre, protestuoja prieš Vakarų Vokietijos remilitarizavimą, reikalauja uždrausti atominį ginklą ir nusiginkluoti. Prancūzijos moterys vienijasi, kad užkirstų kelią drumzlinoms reakcijos bangoms. Atmintinomis praėjusių metų lapkričio mėnesio fašistinių išpuolių dienomis, kai reakcionieriai mėgino sutriuškinti Prancuzijos Komunistų partijos CK ir jos laikraščio „Jumanite“ patalpas, Paryžiaus darbininkai davė reakcijai drasų ir lemiamą atkirtį. Tarp tų, kurie gyné „Jumanite“ spaustuvę, buvo nemaža moterų. Jų gretose buvo ir Andre Merlo - kovos prieš fašizmą antrojo pasaulinio karo metu dalyvė. Per susidūrimą su pogromininkais prie „Jumanite“ spaustuvės Andre Merlo buvo sunkiai sužeista. Vienas banditų kirto jai per galvą, ir moterį teko nugabenti į ligoninę. Laimei, Andre Merlo sveiksta. Visi, kuriems brangus tiesos žodis, reiškia jai užuojautą ir pritarimą. Tačiau reakcionieriai kovoja ne tik prieš komunistų partiją ir jos spaudą. Jie mėgina užpuldinėti ir kitas pažangias Šalies organizacijas, tame tarpe ir Prancūzų moterų sąjungą, vienijančią įvairių socialinių sluoksnių ir įsitikinimų, bet trokštančias užtikrinti talką savo liaudžiai ir laimę savo vaikams prancūzes. Neveltui Prancüzų moterų sąjungos ženklelis, vaizduojantis Prancüzijos sienų kontürus, yra savo šalies meilės simbolis. Kai 1956 metų lapkričio 15 d. rytą Vokliuzo departamento Avinjono mieste motinos atvedė savo vaikus į Prancüzų moterų sąjungos patalpas, kuriose buvo organizuota vaikų aikštelė, jos pamatė sugadintus baldus ir sulaužytus žaislus. Pogromininkai norėjo įbauginti motinas, reikalaujančias, kad karo tikslams asignuojamos lėšos būtų panaudojamos taikiems tikslams: vaikų sveikatos apsaugai ir auklėjimui, darbo žmonių gyvenimo sąlygų pagerinimui. Karas Alžyre ir Egipte smarkiai pablogino Prancüzijos darbo žmonių gyvenimą. Vis daugiau moterų apverkia savo vyrus ir sūnus, žuvusius Alžyre. Butai ir mokyklos likn be kuro, katastrofiškai pakilo būtiniausių prekių kainos. Ta čiau paprastos prancüzės nepabūgo, neišsigando reakcijos spaudimo. Priešingai buržuazinėms katalikų organizacijoms, siekiančioms apriboti moterų veiklą „namų židiniu“, jos stiprina savo vienybę ir vis labiau įsijungia į demokratinį judėjimą. Prancūzų moterų sąjunga paragino prancūzes ryžtingiau kovoti dėl gyvybinių reikalavimų, reikalauti nutraukti karą Alžyre, sugrąžinti kareivius į tėvynę. Jau visoje šalyje veikia Alžyre esančių prancūzų kareivių motinų ir žmonų komitetai. Jie renka parašus peticijoms, reikalaujančioms nutraukti karą ir sugrąžinti kareivius namo. Dešimtys moterų delegacijų įteikia šias peticijas su tūkstančiais parašų vyriausybei ir Nacionaliniam susirinkimui. Neseniai 700 Senos departamento moterų nuėjo prie ministrų tarybos rūmų įteikti peticijos su 10.000 parašų prieš karą Alžyre. Tą pačią dieną Marselyje moterų delegacijos nunešė į prefektura 2000 isvakarėse surinktų parašų. Siekimas taikos suartina ir suvienija Prancūzijos moteris su viso pasaulio moterimis. Prancūzijos patriotes labai brangina draugystę su tarybinėmis moterimis. Nors buržuazija visaip varé antitarybinę propagandą, išpūsdama vadinamąjį Vengrijos klausimą, jai nepavyko pakirsti tarybinės liaudies tikrųjų draugų pasitikėjimo. Savo laiškuose tarybinėms draugėms prancūzės reiškia karštą norą stiprinti šią draugystę. Margaret G. iš Santijos miesto rašo: „Mūsų šalys turi stiprinti draugystės saitus. Prancūzija daug kuo dėkinga Tarybų Sąjungai, nes be jos mes seniai jau būtume įvelti į naują karą. Be to, negalima pamiršti, kad mes gyvenarne kapitalistiniame pasaulyje, kuris griebiasi paskutinių priemonių. Kapitalistai spaudžia darbininkus. Alžyre ir Egipte atsiranda pinigų, o mokykloms, darželiams, ligoninėms, sanatorijoms jų nėra…“ O štai ką sako taikos šalininkė Liusjen F. iš Liono miesto: „Prancūzijoje daug kas sunkiai kenčia dėl pastarosiomis savaitėmis skleidžiamos propagandos, kuri galėjo padaryti žalos draugiškiems santykiams tarp mūsų tautų. Tačiau šviesa visada išsklaido tamsą, o tiesa – melą. Jūsų tikrieji draugai nepasidavė šios propagandos įtakai ir ]šsaugo savo draugystę su jumis. Šią draugystę jie išsaugo, nepaisydami nieko, kaip dori prancūzai, mylintieji savo šalį… Draugystė tarp mūsų tautų yra tvirčiausias taikos ir klestėjimo laidas…“ Prancūzijos moterys kovo 8-ąją ir savo kovingosios organizacijos - Prancūzų moterų sąjungos šeštąji suvažiavima rengiasi pažymėti kova del namų židinių gerovės, dėl taikos ir tautų draugystės.


Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijai reikia paramos Pastaruoju metu daug suinteresuotų asmenų teiraujasi apie Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijos (toliau Komisijos) darbą. Jokios informacijos spaudoje tuo klausimu jau senokai nebuvo, todėl jaučiame pareigą apie tai pranešti visuomenei. 1997 m. sausio 27 d. Seimas priėmė Lietuvos Respublikos pasipriešinimo 1940-1990 metų okupacijoms dalyvių teisinio statuso įstatymą, kuriame numatyta suteikti ginkluoto pasipriešinimo dalyviams karių savanorių, o neginkluoto pasipriešinimo dalyviams - laisvės kovų dalyvių teisinį statusą. Lietuvos Respublikos Vyriausybei buvo pavesta patvirtinti Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijos sudėtį ir veiklos nuostatus. Komisijai pavesta svarstyti ginkluoto ir neginkluoto pasipriešinimo dalyvių, o vėliau ir nukentėjusių nuo okupacijų asmenų prašymus ir teikti LGGRT centrui išvadas dėl karių savanorių, laisvės kovų dalyvių, nukentėjusių asmenų teisinio statuso pripažinimo. Nors Komisijos sudėties ir nuostatų projektas atitinkamoms Lietuvos Vyriausybės tarnyboms buvo pristatytas 1997 m. liepos mėn., tačiau, kelis kartus atmetus projektą, jo derinimas su įvairiomis valstybinėmis žinybomis ir patvirtinimas užsitęsė iki 1997 m. lapkričio 11 d. Per tą laiką dokumentų rengimo tarnyboje, kuri juos teikia svarstyti Komisijai, susikaupė daugiau kaip 1600 prašymų, todėl iš karto kilo didelė problema: kaip kuo greičiau apsvarstyti tiek daug prašymų. Nuolat didėjant prašytojų skaičiui (šiuo metu gaunama iki 20 rezistentų prašymų per dieną), ši problema darosi vis opesnė. LGGRT centras vis didėjančius Komisijos materialinės bazės ir naujų darbuotojų skyrimo poreikius turėjo tenkinti iš vidinių rezervų, o jie ir taip buvo nepakankami. Dokumentų rengimo komisijai tarnyboje minimaliai turėjo dirbti apie 15 žmonių; deja, 1997 metų pabaigoje dirbo tik 9 žmonės. Padėtis nė kiek nepagerėjo ir 1998 metų pradžioje, nes buvo gerokai apkarpytos biudžeto lėšos, skirtos LGGRT centro darbui, ir visiškai neatsižvelgta į būtinybę skirti daugiau lėšų Komisijai, kad būtų galima gerokai paspartinti pasipriešinimo dalyvių statuso patvirtinimą. Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisija savo darbą pradėjo 1997 m. lapkričio 11 d. Kiekvienas Komisijos narys individualiai susipažįsta su pretendento byla ir specialiame rezistento veiklos vertinimo lape raštu pateikia savo išvadas, ar pretendentui galima suteikti kario savanorio ar laisvės kovų dalyvio statusą. Komisijos narių darbo rezultatai apibendrinami Komisijos posėdžiuose. Iš pradžių posėdžiuose buvo apsvarstoma po 30-40 prašymų. Šiuo metu dokumentų rengimo tarnybai padeda kitų LGGRT centro skyrių darbuotojai ir Komisija per vieną posėdį jau apsvarsto apie 70 prašymų. Iki 1998 m. birželio 5 d. įvyko 14 Komisijos posėdžių. Juose apsvarstyti 673 pretendentų prašymai; iš jų 508 patenkinti, 125 nepatenkinti, 40 prašymų atidėta dėl neaiškumų pretendentų pateiktuose dokumentuose. Kario savanorio statusas suteiktas 309 ginkluoto pasipriešinimo dalyviams, laisvės kovų dalyvio statusas - 200 neginkluoto pasipriešinimo dalyvių. Kaip vertinti Komisijos atliktą darbą? Atsižvelgiant į aplinkybę, kad jau gauta beveik 4000 rezistentų ar jų šeimos narių prašymų, o nemažai šių žmonių yra senyvo amžiaus ir, kovose bei kalėjimuose praleistų metų iškankinti, sunkiai besulaukia jiems priklausančio statuso suteikimo, toks Komisijos darbas yra tikrai per lėtas. Tačiau, palyginti su anksčiau veikusiomis rezistentų teisių komisijomis, darbas nėra jau toks blogas. Štai LR Aukščiausiosios Tarybos sudaryta P.nVaranausko vadovaujama komisija per 3 metus nuo 1991 m. spalio 16 d. iki 1994 m. lapkričio 10 d. apsvarstė ir rezistentų vardus suteikė tik 640 pasipriešinimo dalyvių. Vienas iš Komisijos darbo stabdžių yra tai, kad 1997 metų pabaigoje Lietuvos laisvės kovų sąjūdis pateikė Komisijai svarstyti daugiau kaip 400 labai blogai parengtų ir nepakankamai sukomplektuotų savo narių prašymų: trūksta net pačių prašymų, gyvenimo ir rezistencinės veiklos aprašymų bei kitų reikalingiausių dokumentų. Komisijos nariai ne kartą svarstė, kaip pagerinti ir pagreitinti jos darbą. Bet jie dirba visuomeniniu pagrindu ir yra atsakingi, labai užsiėmę darbuotojai, todėl skirti daugiau laiko darbui Komisijoje yra labai nelengva. Apsvarstyti daugiau prašymų Komisijoje būtų galima tik tuo atveju, jei kiekvienas jos narys skirtų šiam darbui maždaug po dvi darbo dienas per savaitę. Jei tai būtų įmanoma, reikėtų padidinti ir darbuotojų skaičių dokumentų rengimo tarnyboje, o tam jau reikia papildomų lėšų ir įrengti naujas darbo vietas. Nors sunkumų yra daug, Komisija visokeriopai stengsis spartinti savo darbą, dirbs be pertraukų ir per vasaros atostogas.


Užvakar, kovo 26 d. 17 val. įvyko Tautininkų Sąjungos centro valdybos posėdis naujame sąjungos bute, Maironio g-vė 14. Tai buvo pirmas posėdis erdvesnėje salėje, kuri organizacijos susirinkimų reikalais visai tinkamai sutvarkyta ir daro ne tik rimto, bet ir jaukaus įspūdžio. Atidarydamas pirmą posėdį naujoje vietoje, Tautininkų sąjungos pirmininkas p. J. Lapėnas pasveikino susirinkusius ir trumpa savo prakalba pažymėjo vis didėjančią Tautininkų sąjungos reikšmę mūsų tautos ir valstybės gyvenime. Kad ir pats erdvesnis ir darbui geriau parengtas butas rodo, jog Tautininkų sąjunga auga, stiprėja. Po pereitą vasarą įvykusio vyriausybės persitvarkymo pakitėjo Tautininkų darbo sąlygos, jų pačių reikšmė padidėjo. Dabar ji kasdien stiprėja. Tautininkams reikia daugiau viešumos, reikia ne tik savo tarpe dirbti, bet su savo darbais ir nuo plačiosios visuomenės nesislėpti, įsitaisymas didesniame ir patogesniame bute turi ne tik simboliškos reikšmės. Tautininkų sąjungos centras savo naujame bute mielai priglaudžia kai kurias Tautininkams artimas organizacijas. Tautininkų sąjunga virsta vadovaujančiu centru, apie kurį ima spiestis kitos giminingos organizacijos ir iš kurio jos laukia iniciatyvos bei nurodymų. Pati aplinkuma ir rimtis, bei susirinkusių į pirmą posėdį naujose patalpose posėdžio dalyvių nuotaika sakyte sako, kad šioj salėj teks svarstyti daug svarbių ne tik Tautininkų organizacijos, bet ir valstybės gyvenimą liečiančių klausimų. Ant sienų yra pakabinti paveikslai Tautos Vado ir Tautininkų vyriausio ideologo p. Smetonos, Basanavičiaus — kiekvienu metu teprimena Tautininkams, kad grynas ir taurus darbas duoda labai didelių vaisių, kad mūsų laikų tautininkų darbai turi būti taip pat gryni ir patriotiški, kaip jų vadų ir pranokėjų skaistūs darbai. Šiandie visas kraštas ne iš ko kito, o iš Tautininkų laukia didelių darbų. Todėl ir reikia labai rimtai, labai atsidėjus dirbti. Po Tautininkų sąjungos pirmininko p. Lapėno kalbos ilgą ir įdomų pranešimą padarė susisiekimo ministeris dipl. inž. Vytautas Vileišis.


Rinkimų kova Lenkijoj baigta kovo 11 d. rinkimais į senatą. Senatui Lenkijos konstitucija teikia gana kuklių teisių. Jis negali atmesti seimo priimtų įstatymų, bet gali tik grąžinti juos seimui, kur, kad įsigaliotų, turi jau gauti tuomet 11/20 balsų. Kadangi naujo seimo tokia dauguma nėra paaiškėjusi, tai endekai per senato rinkimus manė atsigriebti ir bent senate išlaikyti savo buvusias pozicijas. Bet ir čia laimėjo pilsudskininkai. Endekai katastrofingai pralaimėjo. Tuo tarpu kai Pilsudskio blokas pereitam senate neturėjo nė vieno senatoriaus, šiame jam tenka 48 mandatai iš 111. Endekai, iš 30 vietų pereitam senate, dabar gauna vos 9. „Piastas“ ir krikščionys demokratai, buvusiam senate turėję 20 mandatų, liko tik prie 6. Korfanty grupė gavo 1 mandatą. Dombskio partija gavo 3 mandatus ir tautinė darbo partija 2. Kaip ir per seimo rinkimus, žymiai laimėjo socialistai, padidinę savo senatorių skaičių iš 7 iki 10. „Wyzwolenie“ per senato rinkimus vieną mandatą pralaimėjo, šiam senate gaudama tik 7 vietas. Mažumų vietos iš 26 sumažėjo iki 24. Mažumų pralaimėjimas per senato rinkimus surištas su smarkiu teroru, ypač ukrainiečių srityse, kur dauguma mažumų balsų buvo panaikinta ir tuo būdu nežymiais balsų skaičiais pravesti pilsudskininkų kandidatai. Kaip susigrupuos būsimas senatas, tuo tarpu sunku kas spėlioti. Tačiau daugumą Pilsudskis, matyt, suras, nors ir neaišku, ar ji bus nuolatinė, ar pereinama. Pilsudskininkų sferose yra stipraus palinkimo dėl abejų rūmų daugumos tartis su mažumomis, kurių tarpe paramos sau tikisi rasti žyduose ir vokiečiuose. Be to, jų viltys krypsta ir į radikalines sroves, kurios iš dalies savo programa gana artimos kai kurioms vyriausybės bloko grupėms.


PASIBAIGĖ PPF VYKDOMOJO KOMITETO 12-OJI SESIJA

SOFIJA, rugsėjo 26 d. (TASS-ELTA). Šiandien Sofijoje pasibaigė Pasaulinės profsąjungų federacijos Vykdomojo komiteto 12-oji sesija, apsvarsčiusi pagrindinius pranešimus, esančius čia rytoj prasidedančios PPF Generalinės tarybos 8-osios sesijos darbotvarkėje, o taip pat finansinę ataskaitą. Vykdomasis komitetas išrinko VPSCT pirmininką V. V. Grišiną PPF vicepirmininku.


Žmogus, savo gyvenimu skelbęs Lietuvą nepriklausomą

Birželio 16 d. inžinieriui Adolfui Damušiui, įžymiam visuomenės veikėjui, vienam iš 1941 m. birželio sukilimo, vėliau ir VLIK'o organizatorių, sukanka 90 metų. Jau metai, kai jis sugrįžo iš Amerikos į Lietuvą. Gyvena pačiame Vilniaus naujamiesčio centre, tylioje Kaštonų gatvėje, nors šioje kaštonų nėra, tik liepos. Gal kada buvo, gal laiko audros juos išrovė… Damušio laikas nepalaužė. Ne, jis neatrodo tvirtas kaip ąžuolas, bet ir ne silpnas. Niekaip nepasakysi, kad jam 90 metų. Mus su kolega jis priėmė savo jaukiame bute, tokiame švariame, kad norėjome nusiauti batus, bet šeimininkas neleido. Prisipažino, kad nešioja klausos aparatą, neprigirdi. Tačiau ta negalia mums nė kiek netrukdė bendrauti, ji matyt, nedidelė: paprastai negirdintys kalba garsiai, sunkiai reguliuoja balsą. Ponas Damušis kalba lygiu tyliu balsu kaip pranašas. Tiesa, vieną kartą šeimininkas atsiprašė, pakilo ir nuėjo prie durų, sakė lyg išgirdęs telefonspynės skambutį. Bet šeimininkui tik pasigirdo, kad kažkas prašosi įleidžiamas. Vaikui nerūpėjo Vasario 16-oji Paklaustas, ar prisimena 1918 m. vasario 16 d., kai pirmą kartą šiuolaikinė Lietuvos valstybė tapo nepriklausoma, p. Damušis sakė, kad tada jam buvo 10 metų ir ne tai labiausiai rūpėjo. Tačiau nepriklausomybė iš esmės pakeitė jo gyvenimą: vaikas sugrįžo į Lietuvą. Tais metais jų šeima gyveno dabartinėje Baltarusijoje, tarp Gomelio ir Mogiliovo (p. Damušis ir gimęs Mogiliovo gubernijoje, Toscicoje). Ten jo tėvai atsidūrė dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių sūnus turėjo važiuoti į Ameriką. Damušis vyresnysis buvo apsišvietęs valstietis: buvo baigęs daraktoriaus mokyklą, mokėjo skaityti ir rašyti, rašydavo ir skaitydavo kaimynų laiškus. Tėvas nelabai norėjo ūkininkauti senelio ūkyje prie Kėdainių, todėl nuėjo dirbti geležinkelio darbininku. Kurį laiką keitė pabėgius, paskui išsimokė telegrafistu. Dar vėliau įgijo stoties budėtojo specialybę. Caro valdžia vykdė asimiliacijos politiką, neleido lietuviams dirbti tokių darbų, todėl šeima turėjo persikelti į Mogiliovo guberniją. Iš ten sugrįžo į Lietuvą 1919 m. Kurį laiką gyveno ir mokėsi Jonavoje, paskui Panevėžyje. Tėvas keldavosi į tokias vietoves, kuriose buvo gimnazijos: norėjo, kad vaikai mokytųsi. Tos Lietuvos nereikia idealizuoti. Paklaustas, už ką 1931 m. buvo uždarytas į Varnių koncentracijos stovyklą, p. Damušis noriai prisiminė tą laiką, bet sakė nenorįs, kad tas jo gyvenimo faktas būtų politizuojamas. Pasak jo, Smetonos režimas buvęs autoritarinis, kas jam nepritarė, turėjo veikti pogrindyje. Tos Lietuvos nereikia idealizuoti. Jis buvęs moksleivių katalikiškosios ateitininkų sąjungos pirmininkas, ši organizacija, kaip ir kitos, buvo uždrausta. Ar nesupyko ant Lietuvos nepriklausomybės, kad atsidūrė koncentracijos stovykloje? P. Damušis nuoširdžiai nusijuokė: tais laikais net vaikai nepainiojo valstybės su valdžia. Prisiminė, kad su tos koncentracijos stovyklos komendantu p. Saladžiumi buvę kaip draugai. Ponas Damušis supratęs, kad Saladžius yra valdininkas ir vykdo valdžios nurodymus. Per 1941 m. birželio sukilimą Saladžių pats išlaisvino iš NKVD kalėjimo, suteikė visokeriopą paramą. Vėliau susitikdavo Amerikoje. Ateitininkai buvo už, kaip dabar sakytume, pliuralistinę visuomenę, už nuomonių skirtumą. Smetonai tai nepatiko. Kaip parodė istorija, tai atsiliepė Lietuvos likimui. 1939 m. paskelbus mobilizaciją, ir p. Damušis buvo mobilizuotas, ruošėsi karui su Lenkija. Tačiau su lenkais buvo pasiektas kompromisas. Smetona vėliau sakė norėjęs pasipriešinti rusams, bet apie tai reikėjo galvoti anksčiau. Įvyko konfliktas su generolu Raštikiu, kuris geriau numatė įvykius ir reikalavo, kad mobilizacija nebūtų atšaukta, nes grėsmė nepriklausomybei kilo iš kitos pusės. Tačiau iš kariuomenės vado pareigų buvo atšauktas generolas Raštikis, Smetona kariuomenės vadu paskyrė generolą Vitkauską, KGB agentą ir okupantų pakaliką. Smetona jau buvo pripratęs neklausyti kitų nuomonės ir lemtingu metu padarė klaidą. Be tai nereiškia, kad autoritarinio režimo šalininkai nebuvo patriotai. Jie labiausiai ir nukentėjo: 1941 m. liepos 8-18 d. visas Lietuvos administracijos ir kariuomenės elitas buvo suimtas ir vėliau sunaikintas. Tikrai negalima idealizuoti tos Lietuvos, bet buvusieji kolaborantai neturi teisės perkelti tų dienų realijų į šių laikų Lietuvos politinį gyvenimą, sakė p. Damušis. Dėl nepriklausomybės negali būti dviejų nuomonių. Kodėl tų dienų vaikai ir jaunuoliai buvo tokie patriotai ir elgėsi kaip piliečiai, stengėsi daugiau duoti Tėvynei, o ne iš jos imti? Todėl, kad jie buvo auklėjami idealistine dvasia. Mokytojai buvo idealistai. Ir valdžios vyrai buvo idealistai, gal ir teikdavo kokių privilegijų savo draugų grupei, bet kad atvirai vogtų… Ponas Damušis ilgai tylėjo, paskui pridūrė, kad toks dvasios nuopuolis atsirado dėl 50 metų prievarta diegto ateistinio materializmo. Kai pamatė rusų tanką, gyvenimas pasikeitė. Tą dieną, kai Lietuva buvo okupuota, t. y. 1940 m. birželio 15-ąją, p. Damušis važiavo iš Raudondvario, kur vadovavo chemijos fabriko paleidimui. Keli studentai susidėjo po 5 tūkst. litų ir nutarė gaminti chemikalą, vadinamąjį persilį. Viskas vyko sklandžiai, tik jie neatsižvelgė į geopolitines realijas. Fabrikas jau buvo parengtas darbui. Važiuodamas iš Raudondvario p. Damušis pamatė ant Vilijampolės tilto rusų tanką. Taip žlugo svajonės. Ponas Damušis tapo rezistentu, vienu iš Lietuvių aktyvistų fronto vadovų. Skelbė nepriklausomybę. O ką veikė tą dieną, 1941 m. birželio 23-iąją, kai buvo paskelbta, kad Lietuva atkuria nepriklausomybę? P. Damušis juokdamasis sakė, kad pats savo balsu skelbė tą nepriklausomybės atkūrimo aktą. Lietuvos aktyvistų frontas turėjo savo radijo stotį, per ją buvo duodami nurodymai šalininkams visoje Lietuvoje. Prasidėjus karui buvo nutarta pasinaudoti valstybiniu radiju, kurį kontroliavo komunistai. LAFas buvo numatęs, kad komunistai norės sugadinti radijo stotį. Tam buvo pasiruošta. Juozas Banaitis, Smetonos laikais buvęs NKVD agentas, sovietmečiu kultūros ministras, buvo paskirtas radijo stoties direktoriumi. Kai prasidėjo karas, berods, birželio 22 d. jis įsakė sudaužyti radijo stoties įrengimus. LAFo aktyvistai, anksčiau infiltruoti į valstybinį radiją, jam stebint sudaužė radijo lempas, bet tik tas, kurias buvo galima greitai pakeisti. Kai tik Banaitis su savo sėbrais pasitraukė paskui bėgančius rusus, lempos buvo pakeistos ir radijas pradėjo veikti. Birželio 23 d. be paliovos buvo skaitomas pranešimas, kad atkuriama Lietuvos nepriklausomybė ir kad visi tarnautojai turi grįžti į savo darbo vietas: seniūnai, miestų burmistrai, ministerijų tarnautojai. Tos dienos rytą, apie 11 valandą radiofone kilo panika, nes prie pastato privažiavo rusų tankas. Buvo manoma, kad ims šaudyti į langus. Apie pastatą buvo išdėliotos savo darbo minos, tačiau jos galėjo sulaikyti tik puolančius pėstininkus, ne tanką. Bet pasirodė, kad panikuota be reikalo: tankas sustojo po medžiu, kad pasislėptų nuo kaitros. Kai vokiečiai nepripažino Lietuvos vyriausybės, Lietuvių aktyvistų frontas perėjo į pogrindį. Ponas Damušis 1944 m. birželio 16 d., per savo gimimo dieną, buvo suimtas ir išvežtas į koncentracijos stovyklą Vokietijoje. Tuo metu jo giminės jau bėgo nuo raudonojo tvano. Naujosios rusų okupacijos p. Damušiui neteko patirti, jis pasitraukė į Ameriką. Ten dirbo inžinieriumi. Parašė daug chemijos mokslinių darbų, knygą apie lietuvių tautos nuostolius, patirtus per rusų okupacijas. Dar viena pono Damušio viltis. Apie Kovo 11-osios nepriklausomybės atkūrimo aktą p. Damušis sužinojo pakeliui į Lietuvą. Kad taip bus, nujautė, tai nebuvusi didelė staigmena. Visos gyvenimo viltys išsipildė. Paklaustas, ar mano, kad ir visų Lietuvos žmonių viltys išsipildė, sakė, kad reikia paklausti pačių žmonių. Lietuvoje per dideli socialiniai kontrastai, valdžia turi dirbti taip, kad tie kontrastai nebūtų tokie ryškūs, kad Lietuva būtų visiems kaip gera motina. Tačiau ir mes turime būti jai geri, išmokti patys sau padėti, pridūrė p. Damušis. “Lietuvos aidas” sveikina iškilų Lietuvos valstybės veikėją su gražiu jubiliejumi.


TSRS užsienio reikalų ministro D. T. Sepilovo viešėjimas Egipte

KAIRAS, birželio 17 d. (TASS-ELTA). TSRS užsienio reikalų ministras D. T. Sepilovas vakar padarė vizitą Egipto užsienio reikalų ministrui Machmudul Favziut. D. T. Sepilovą lydėjo TSRS ambasadorius Egipte J. D. Kiseliovas. Vakare Egipto užsienio reikalų ministras Favzis surengė pietus TSRS užsienio reikalų ministro D. T. Sepilovo garbei. Per pietus nuo Egipto dalyvavo: Egipto ministras pirmininkas Gamalis Abdel Naseras, Egipto karo ministras ir vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas generolas majoras Abdelis Chakim Ameras ir kiti. Per pietus taip pat buvo TSRS ambasadorius Egipte J. D. Kiseliovas. Pietūs vyko nuširdžioje, draugiškoje aplinkoje. Po pietų įvyko TSRS užsienio reikalų ministro D. T. Sepilovo ir ministro pirmininko Gamalio Abdel Nasero draugiškas pasikalbėjimas. Šiandien D. T. Sepilovas antrą kartą ilgai kalbėjosi su ministru pirmininku Gamaliu Abdel Naseru.


Urugvajaus laikraštis „Popular“ praneša, kad ruošiama nauja agresija prieš Kubą. Meksikos žurnalistai, rašo „Popular“ gavo „visą sąrašą karinių bazių, iš kurių planuojama užpulti Kubą“. Sąraše suminėti šie punktai: Gvatemala: Kvenka de Kobanas, Puerto Migelitas, Santa Rosa de Kopanas, Benchė Viecha, Česas, Kampo Floresas, Petenas, Puerto Barijas, Puerto Livingstonas; Nikaragva: Maigo sala, Blufildas, Fundidora, Puerto Kabesa


Skandalinga Karačio uosto rekonstravimo istorija

KARAČIS, birželio 13 d. (TASS-ELTA). Laikraštis „Don” išspausdino savo korespondento pranešimą, kuriame atskleidžiama esmė didelio skandalo, susijusio su Karačio uosto rekonstravimu. Pranešime sakoma, kad su dviejomis firmomis, konsultavimo ir statybos, buvo sudarytas susitarimas rekonstruoti Karačio uosto rytinę prieplauką. Firmos buvo parinktos tarptautiniam rekonstrukcijos ir vystymo bankui pritarus. Šis bankas suteikė paskolą tai statybai finansuoti. Statybos firma pateikė netikusį statybos projektą. Pakistanas laiku pareiškė abejonę dėl šio projekto teisingumo. Nors konsultavimo firma gynė šį projektą, tolesni darbai parodė jo netinkamumą, ir darbai buvo sustabdyti 4–5 mėnesiams. Toks užsienio firmų vykdomos uosto rekonstrukcijos „eksperimentas”, pažymima pranešime, kainuos Pakistanui keletą milijonų rupijų. Kai Pakistano vyriausybė, toliau rašo laikraštis, nutarė pranešti visuomenei, kad statybos darbai vyksta neteisingai, tarptautinis bankas ėmė ginti konsultavimo firmą ir grasino nutraukti statybos avansavimą. Pranešime taip pat pažymima, kad ta pati konsultavimo firma Pakistano geležinkeliams tiekė netinkamus prancūziškus vagonus. Vagonai sugedo, kai tik buvo nuleisti ant bėgių.


— Sekmadienį įvyko iškilmingas Klaipėdos šaulių būrio naujos vėliavos pašventinimas. Vėliava yra žalios spalvos. Jos vienoj pusėj išsiuvinėti Gedimino stulpai, vidury didelis šaulių sąjungos ženklas ir būrio pavadinimas. Vėliava labai graži. Ji kaštavo būriui apie 1.000 litų. Sena vėliava bus padėta būsimam Vytauto Didžiojo muziejui. Naujos vėliavos pašventinimo iškilmės prasidėjo 11 val. prie šaulių namų. Čia vėliava buvo penkiais žaliais kaspinais pririšta prie stiebo. Pirmą mazgą užmezgė Klaipėdos krašto komendanto pavaduotojas maj. Reichertas, kitą — uosto direkcijos pirmininkas inž. Visockis, paskui Klaipėdos krašto šaulių rinktinės pirmininkas Lėbartas, rinktinės vado pavaduotojas maj. Žemaitis, būrio vadas, jo pavaduotojas, sekretorius ir vienas eilinis šaulys, 3 val. popiet kapuose prie paminklo žuvusiems dėl Lietuvos laisvės vėliava buvo pašventinta ir perduota būriui. Šiose iškilmėse dalyvavo taip pat aukšti svečiai ir daug publikos. Būrio pirmininkas p. Vanagaitis pasakė kalbą. Vėliavą pašventino evangelikų kunigas Stanaitis ir pulko katalikų kapelionas. Abu dvasininkai savo kalbose pabrėžė vėliavos reikšmę šauliams, kuri turinti reikšti švenčiausią pareigų simbolį. Po to rinktinės vado pavaduotojas maj. Žemaitis iškilmingai įteikė vėliavą būrio vadui p. Dobrolovskiui, kuris iškilmingai pasižadėjo ją gerbti ir mylėti. Per iškilmes kapuose kalbėjo taip pat direktorijos pirminink. p. Reisgys, Klaipėdos įgulos viršininkas pulk. Genys ir Klaipėdos krašto šaulių rinktinės pirmininkas p. Lėbartas. Vakare šaulių namuose įvyko koncertas ir balius. — Vilniuj vaduoti sąjungos Klaipėdos skyrius pereitą sekmadienį vakare surengė lietuvių klube paskaitą apie dabartinį padėjimą Vilniuj, kurią laikė neseniai sugrįžęs iš Vilniaus valdybos narys p. Korniakas. Klausytojų buvo prisirinkusi pilna salė. Po paskaitų įvyko vakarėlis.


Keli šimtai Leningrado srities Ivangorodo miesto, esančio prie pat Estijos sienos, gyventojų pasirašė peticiją Rusijos prezidentui Borisui Jelcinui. Peticijoje reikalaujama perduoti Ivangorodą kaimyninei Estijai. Apie šį dokumentą pranešė Estijos telegramų agentūra ETA. Pasak ETA, peticiją pasirašė penki šimtai žmonių. Estijos užsienio reikalų ministerijos pareigūnas, “Izvestijų” korespondento paprašytas pakomentuoti padėtį, diplomatiškai atsakė, kad iš Ivangorodo miesto gyventojų ministerija negavo jokių dokumentų ir įvykį laiko Rusijos vidaus reikalu. Ivangorodo administracijos vadovas Pavelas Grigorjevas patvirtino: peticija tikrai yra. Tiesa, jo duomenimis, peticiją pasirašė ne penki, o keturi šimtai žmonių. “Tačiau ir į šį skaičių reikia žiūrėti skeptiškai, - karštai įtikinėjo Grigorjevas. - Peticija parašyta taip painiai, kad dauguma iš tų keturių šimtų žmonių nežinojo, ką jie pasirašo ir kaip bus suprastas tekstas. Įsitikinusių Ivangorodo prisijungimo prie Estijos šalininkų mieste ne daugiau kaip penkiasdešimt”. Pasak administracijos vadovo, parašų rinkimo iniciatorius buvo “vienas nevisiškai sveikas miesto gyventojas”. Ir tokį Grigorjevo įsitikinimą nesunku suprasti: ar sveikas žmogus norės atsidurti Estijoje ar kitoje Baltijos valstybėje? Juk ten rusakalbiai taip skriaudžiami. Grigorjevas mano, kad akcijos tikslas buvo “pagąsdinti Maskvą ir srities vadovybę, priversti spręsti socialines problemas”. Pasak “Izvestijų”, iki 1991 m. Ivangorodas faktiškai buvo Estijos miesto Narvos priemiestis. Iki šiol vandeniu Ivangorodą aprūpina estai. Narvos valdžiai Ivangorodo gyventojai jau skolingi 400 tūkst. dolerių. Tokių pinigų Ivangorodo biudžete nėra. Estija jau buvo priversta 75 proc. sumažinti vandens tiekimą Ivangorodui. Socialinės problemos Ivangorode, kaip ir kituose Rusijos miestuose, galima sakyti, nesprendžiamos. Valstybės sektoriaus tarnautojams ir darbininkams atlyginimai vėluoja 23 mėnesius. “Ir vis dėlto, - rašo “Izvestijos”, - padėtis, iš visko sprendžiant, nėra tokia kritiška, kad gyventojai rimtai galvotų apie pilietybės pakeitimą. Estijoje jie niekam nereikalingi. Ten nežino, ką daryti dėl savo rusakalbių pertekliaus”. Veikiausiai, mano laikraštis, peticijos autoriai rado veiksmingą būdą daryti įtaką valdžiai, atkreipti spaudos dėmesį į savo problemas. Vieni sėdi ant bėgių, kiti piketuoja prie vyriausybės, o treti, naudodamiesi savo teritorine padėtimi, šantažuoja centrą tariamu separatizmu. Kokios buvo tikrosios Ivangorodo gyventojų peticijos atsiradimo priežastys - ne taip svarbu. Svarbiau tai, kad ta peticija nuvainikuoja oficialią Maskvos propagandą, griauna Rusijos užsienio politikos Baltijos valstybių atžvilgiu pamatus. Dabar, kai Maskva vėl kaltins Taliną, esą šis skriaudžia rusakalbius, visada bus galima pateikti tokį argumentą: jeigu rusai Estijoje gyvena taip blogai, kaip teigiate, tai kodėl Ivangorodo gyventojai nori tapti Estijos piliečiais? Korupcija - Rusijos gyvenimo norma Tokiu rodikliu kaip valdininkų papirkimas Rusija pastaraisiais metais įsitvirtino lyderių grupėje ir varžosi tik su Nigerija ir Pakistanu. Rusijos vidaus reikalų ministerijos duomenimis, nusikalstamas pasaulis iki pusės savo pajamų skiria įvairaus rango valdininkams papirkti. 1993 m. įkurtos su korupcija kovojančios nekomercinės ir nevalstybinės organizacijos “Tarptautinis viešumas” vadovas Piteris Aiginas “Izvestijų” korespondentui teigė, kad tarp valdininkų pasitaiko gobšuolių, ne tik darančių gėdą savo kolegoms, bet ir kompromituojančių laisvosios rinkos idėją. Negana to, jie iškreipia “rinkos santykių esmę ir neleidžia paprastiems žmonėms naudotis šių santykių teikiamais pranašumais”. Korupcija, kaip apibūdina “Tarptautinio viešumo” teoretikai, tai piktnaudžiavimas tarnybine padėtimi siekiant pasipelnyti, kai valdininkai sprendimus priima ne dėl visuomenės gerovės, o savanaudiškais tikslais. Štai kodėl jie vetuoja rentabilius projektus ir priima brangiai kainuojantį bei nelabai tikslingą “amžiaus statybos” projektą, o jį įgyvendinti imasi firma, kurios vadovai gerai susipažinę su asmenų, nuo kurių priklauso sprendimas, “mažomis žmogiškomis silpnybėmis”. Korupcijos reiškinys visuotinis ir nepripažįsta sienų. “Tarptautinio viešumo” išleistoje brošiūroje rašoma: “Padėkos išraiškos kultūrinės tradicijos labai įvairios, tačiau nėra tokios šalies, kurios gyventojai valdininkų piktnaudžiavimą tarnybine padėtimi siekiant pasipelnyti laikytų normaliu reiškiniu”. Piteris Aiginas ketvirtį amžiaus dirbo Pasaulio banke. Matyt, šioje biurokratinėje ir didžiulę įtaką turinčioje organizacijoje įgyta patirtis lėmė tolesnio gyvenimo kelio pasirinkimą. Beje, kurį laiką Piteris Aiginas Pasaulio banke kuravo Čilės reikalus. Jam teko dalyvauti koreguojant šios šalies, kurioje dėl visuotinio liberalizavimo atsirado vadinamasis korupcijos demokratizavimo reiškinys, plėtros modelį. Piteris Aiginas sako, kad siekiant įveikti pernelyg didelį liberalumą reikėjo grįžti prie valstybinio ekonomikos reguliavimo. Taip pat buvo reguliuojami ir papročiai. Kyšininkų išlaikoma “laisvoji spauda” staugė apie demokratijos smaugimą, tačiau Čilės vadovybė buvo pakankamai ryžtinga. “Nereikia turėti iliuzijų, - su liūdna ironija pasakoja Piteris Aiginas. - Vokietijoje, Prancūzijoje ir beveik visose kitose šalyse, prikausančiose Ekonominio Bendradarbiavimo ir plėtros Organizacijai, iki pastarojo meto nebuvo laikoma gėdinga privačių kompanijų apmokestinamą bazę sumažinti kyšių, duodamų užsienio šalių valdininkams norint gauti pelningą sutartį ar eksportuojamos produkcijos lengvatų, suma. 1997 m. gruodžio mėnesį 34 pasiturinčios Ekonominio Bendradarbiavimo ir plėtros Organizacijos šalys pritarė konvencijai, kyšį užsienio šalių vykdomosios, įstatymų leidybos valdžių ir teismų valdininkams, taip pat ir valstybės įmonių darbuotojams vertinančiai kaip nusikaltimą. 1999 m. civilizuotos demokratinės šalys ketina įveikti dovanų praktiką, kai verslininkai apdovanoja užsienio partijas, judėjimus bei fondus ir atskirus politikus. “The Washington Post” teigia, kad Ekonominio Bendradarbiavimo ir Plėtros Organizacijos konvenciją, “reikalaujančią, kad ją pasirašiusios šalys uždraustų kyšininkavimą užsienyje, “Tarptautinis viešumas” įvertino kaip pergalę”. Tačiau norint sunaikinti korupcijos virusą vien valstybės pastangų maža. Piteris Aiginas mano, kad reikia pritraukti visas valdžios šakas, verslą, visuomenę, ir tik tada gali atsirasti tai, ką jis vadina “susirūpinusių piliečių koalicija”. “Izvestijos” teigia, kad dar prieš ketverius metus Piterio Aigino pradėtos “susirūpinusių piliečių” paieškos Rusijoje buvo vaisingos. Susitikimai su Rusijos mokslininkais, žurnalistais, prezidento administracijos valdininkais ir Valstybės Dūmos deputatais buvo sėkmingi. Visi buvo už, nė vienas nepasisakė prieš. Tačiau niekas nepasikeitė. Savarankiškų “Tarptautinio viešumo” organizacijų tinklas apima 70 šalių. Rusijoje “Tarptautinio viešumo” iki šiol nėra. Kodėl? Piterio Aigino nuomone, svarbiausia priežastis - rusų nesugebėjimas susitarti. “Jūsų piliečiai pasirodė esą dideli individualistai, - sako jis. - O kas kovos su korupcija? Jeigu rytoj Vakarų korporacijos panorės, pavyzdžiui, papirkti vietos valdininkus ir laimėti metro statybos kuriame nors Sibiro mieste konkursą, ką jūs darysite?” Taigi Rusijoje, kur tiek metų buvo diegtas “sovietinio kolektyvizmo jausmas”, dabar klesti individualizmas. O jeigu, kaip sako Piteris Aiginas, Vakarų kompanija pradės statyti Rusijoje metro, rusai tik džiaugsis, nes žinos, kad jiems laiku bus mokamas atlyginimas. Piteris Aiginas įsitikinęs, kad kovojant su korupcija pirmiausia būtinas viešumas priimant sprendimus, pavyzdžiui, skirstant valstybės lėšas (taip pat ir Tarptautinio valiutos fondo paskolas). Antra, veiksmingas vyriausiojo auditoriaus ir ombudsmeno darbas. Trečia, nepriklausomi teisėjai, tardytojai, prokurorai ir žurnalistai. Posovietinėse šalyse tie vadinamieji nepriklausomieji yra korumpuočiausi. Tad Piteris Aiginas panašus į nepataisomą idealistą, vaikystėje prisiskaičiusį knygelių, kurių herojai baltomis skrybėlėmis visada nugali berniukus blogiukus. Korupcijos parazitai stipresni. Šalyje, kurioje viskas parduodama, apie moralę galima tik svajoti. Vašingtonas moka užsimerkti Kaip ir buvo tikėtasi, JAV prezidentas Bilas Clintonas paskelbė, kad rugsėjo pradžioje aplankys draugą Borisą. Šio pranešimo labiau buvo laukiama Maskvoje, o komentuojamas jis daugiau Vašingtone. Maskvos visuomenės informavimo priemonės (tik pora išimčių) jį nutylėjo. Kremlius turi priežasčių džiaugtis, tačiau gali tai daryti tik paslapčiomis. Priešingu atveju padės opozicijai. Vašingtonas padarė didžiulę nuolaidą: anksčiau jis Clintono vizitą siejo su START-2 ratifikavimu. Valstybės Dūma šios sutarties neratifikavo, tad jei šiai nuolaidai bus skiriama dėmesio, iš esmės bus palaiminta Dūma, tada ji toliau vilkins ratifikavimą. O sutartis pasirašyta prieš pusšeštų metų, daugiau kaip prieš dvejus metus ją patvirtino JAV Senatas. Apie būsimą vizitą buvo paskelbta labai įdomiu momentu. Kaip tik tada Maskvoje buvo deramasi dėl didžiulių Tarptautinio valiutos fondo ir Pasaulio banko paskolų. Clintonas tarsi pasakė Jelcinui, Kirijenkai ir Čiubaisui: viskas bus gerai, aš su jumis. Ne paslaptis, kad abu finansų centrai paklūsta Vašingtono valiai. Kitas dalykas, kad dabar ši valia dvejinasi, nes Kongresas kritiškai vertina Tarptautinio valiutos fondo veiklą Pietryčių Azijoje ir blokuoja JAV mokestį į ištuštėjusį fondo iždą bei kiekviena patogia proga reiškia nepasitenkinimą Maskva. Tačiau Jelcinui net apie JAV administracijos paramą šnekėti nedera, nes tai tik dar kartą parodo, kad reformų kursas priklauso nuo dolerių injekcijų. Kaip rašo “Izvestijos”, štai atvažiuos Clintonas - Clintonas viską sutvarkys… Tokia baudžiavos laikų formule į laisvus savo šalies piliečius kreiptis tarsi nedera. Todėl Rusijos visuomenės informavimo priemonės “neturi” apie ką rašyti. O privačiuose pokalbiuose Rusijos diplomatai ir specialistai įvykį komentuoja dvejopai. Pavyzdžiui, aukštas Rusijos užsienio reikalų ministerijos pareigūnas pareiškė, kad vizitas reikalingas ne tik Rusijai, bet ir Amerikai, kad po Clintono kelionės į Kiniją nesusidarytų “perelyg didelio nukrypimo” įspūdis. JAV užsienio politikoje santykiai su Rusija tebesą svarbiausi. Be to, šiuo vizitu dar bus siekiama padidinti Alberto Goro, dabartinio viceprezidento ir demokratų pretendento į prezidentus per 2000 metų rinkimus, autoritetą. Beje, Goras Maskvoje lankosi labai dažnai ir anksčiau mielai bendraudavo su jau buvusiu premjeru Viktoru Černomyrdinu. Pagaliau tuoj po Clintono Maskvoje lankysis Dzian Zeminis. Rusijos užsienio reikalų pareigūnas šį faktą komentuoja taip: su Rusija (vis dėlto!) vėl skaitomasi kaip su supervalstybe. Kitokia, pasak “Izvestijų”, yra vieno žinomo Amerikos reikalų specialisto, mokslininko ir praktiko, nuomonė. JAV, užsitikrinusios visišką finansinę Rusijos priklausomybę, dabar nebenori leisti didžiulių pinigų reformoms ir tik esant nepaprastai padėčiai skiria nedideles paskolas. Tiesa, kai pirmadienį Tarptautinis valiutos fondas vis dėlto nusprendė skirti Rusijai 4,8 mlrd. JAV dolerių paskolą, tokį požiūrį vargu ar galima vadinti teisingu. “JAV reikalų specialistai” Rusijoje nuo senų laikų dirbo KGB struktūrose ir jiems Amerika tebėra priešė. Kitas dalykas, kad Vašingtonui nėra būtina sieti Clintono vizito su START-2 ratifikavimu. Tas ratifikavimas Vašingtonui nėra labai svarbus. Kaip rašė “Lietuvos aidas”, bus sutartis ratifikuota ar ne, vis vien Rusija negalės išlaikyti turimos strateginės ginkluotės: jai trūksta pinigų, todėl ji bus priversta turėti net mažiau branduolinių užtaisų, negu numatyta START-2. Rusijos dabartis yra visiškai miglota (patys rusai nelabai supranta, kas pas juos darosi), o ateitis kelia susirūpinimą, todėl Bilui iškilęs sudėtingas uždavinys draugauti su Borisu ir kartu išlaikyti atitinkamą distanciją, nes artumo su labai nepopuliariu Rusijos prezidentu (turbūt vienintelis Kremlius iki šiol įsitikinęs, kad Jelcinas yra visų gerbiamas ir mylimas) demonstravimas gali sustiprinti antiamerikietiškas nuotaikas Rusijoje ir pakenkti Amerikos interesams. Abu prezidentai žvelgia į 2000 metus. Clintonas - žinodamas, kad jo dienos Baltuosiuose rūmuose baigiasi. Jelcinas - tebesvarstydamas, ar nevertėtų balotiruotis dar kartą. Amerikiečiai skeptiškai vertina tokią perspektyvą. Taip, rusai gal ir išrinktų Jelciną, jeigu to panorėtų “tauta”, t.y. grupė, valdanti Rusiją. Tačiau amerikiečiai labiau gerbia įstatymus ir norėtų, kad į Kremlių, kaip numatyta Rusijos konstitucijoje, ateitų kitas žmogus, žinoma, sugebantis sugyventi su Amerika. Bilas galėtų draugiškai patarti Borisui nesibalotiruoti į prezidentus, verčiau pasirūpinti Rusijos reikalais. Beje, negalima atmesti galimybės, kad tokių diplomatiškai suformuluotų, tačiau nedviprasmiškų, vidaus spaudimą sustiprinančių patarimų Jelcinas jau gavo, ir ne tik iš Vašingtono. Tarptautinis valiutos fondas buvo iškėlęs Rusijai vieną atvirą sąlygą: Valstybės Dūma turi priimti premjero Sergejaus Kirijenkos krizės įveikimo programą. Ši sąlyga iki galo nebuvo įvykdyta: Valstybės Dūmos deputatai prieš atostogas “nespėjo” priimti visų reikalingų įstatymų, o kitus gerokai pakeitė. Dabar Kremlius teigia, kad visi reikalingi įstatymai bus įforminti kaip prezidento Jelcino įsakai. Tačiau veikiausiai buvo dar viena sąlyga, kurią liepos 14 d. Kremliuje per susitikimą su Valstybės Dūmos frakcijomis paskelbė pats Jelcinas: tai bendras vyriausybės ir parlamento darbas. Pirmadienį Tarptautinis valiutos fondas, vis dėlto sumažinęs paskolą nuo 5,6 iki 4,8 mlrd. dolerių, tokį savo žingsnį aiškino būtent Rusijos vyriausybės ir Valstybės Dūmos nesutarimais. Atrodo, liepos 14 d. Jelcino pasakyta frazė: “Noriu, kad 2000 metais Rusija ramiai, su nauju prezidentu pradėtų dirbti” buvo neišgirsta arba ja nebuvo patikėta. Tikrają jos prasmę gal sužinosime rugsėjį, po Clintono vizito Maskvoje. Tas vizitas Amerikai, o gal ir Rusijai, bus svarbesnis negu START-2 ratifikavimas.


Kovą su vėjo malūnais opozicija pralaimėjo

“Nepaisant visų pastangų įrodyti, kad konservatoriai yra konfliktiški ir konfrontuojantys, atsitiko priešingai: mes pritarėme Prezidento dekretui”, - vakar spaudos konferencijoje pareiškė Seimo Pirmininko pirmasis pavaduotojas Andrius Kubilius. “Mes vertiname bendrą darbą su Prezidentu, tai laikome valstybės stabilumo garantija”, - sakė A.Kubilius. Iki pat ketvirtadienio balsavimo opozicija manė, jog konservatoriai atmes Prezidento dekretą. Tokia nuomonė atsispindėjo ir žiniasklaidoje. “Kai kurie politikai nebuvo pasiruošę šiam mūsų žingsniui, todėl po jo pasirodė labai keistų pareiškimų, tokių kaip Artūro Paulausko partijos pareiškimas, priartinantis šią partiją prie marginalinių ekstremistinių grupuočių”, - kalbėjo A.Kubilius. Kol įsigalios naujas įstatymas, Seimo dauguma kartu su Prezidentūra pasiryžusi, pasak A.Kubiliaus, ieškoti tokių įstatymo formuluočių, kurios įtikintų Prezidentą, jog įstatymas neprieštarauja Konstitucijai. Toks kelias būtų racionalesnis ir konstruktyvesnis, užuot laukus tik Konstitucinio Teismo pastabų. Į besikartojantį standartinį priekaištą, kad įstatymas nėra pakankamai išsamus, kad jame kalbama tiktai apie KGB kadrinius darbuotojus, A.Kubilius atsakė, jog “pradėti reikia nuo lengvesnės ir aiškesnės problemos”. Dabar žengtas tik pirmas žingsnis, parodantis, jog valdančioji koalicija yra pasiruošusi dirbti šia linkme toliau. Juoba kad Tėvynės sąjungos programoje aiškiai kalbama apie būtinybę įvertinti genocidą vykdžiusias organizacijas politiniu ir moraliniu požiūriu. Kaip tik tai ir padaryta priemus minėtą įstatymą. Konservatorių frakcijos seniūno pirmoji pavaduotoja Rasa Rastauskienė teigė, jog į klausimą, kam reikėjo šio įstatymo, atsako Rusijos Dūmos vicepirmininkas ir komisijos “AntiNATO” prezidentas Sergejus Baburinas. Jis sakė: “Minėti Lietuvos Respublikos Seimo sprendimai yra dalis priemonių, skirtų Lietuvos pasiruošimui įstoti į Rusijai priešišką karinį NATO bloką”. R.Rastauskienė taip pat priminė apie NATO štabų, neseniai pareikštas pretenzijas Vengrijai, Lenkijai ir Čekijai dėl šių valstybių atitinkamuose štabuose tarnaujančių tam tikrų praeities struktūrų darbuotojų. Pastarųjų išlikimas valstybių saugumą užtikrinančiose institucijose sukėlė rimtų problemų NATO ir naujai pakviestųjų šalių bendradarbiavimui. Tai, kad įstatymas dėl KGB vertinimo ir kadrinių darbuotojų dabartinės veiklos reikalingas, kur kas svarbiau už diskusijas dėl liustracijos įgyvendinimo detalių. Politologiniu aspektu blogiausia padėtis yra tose valstyebėse, kur liustracijos klausimai apskritai niekaip nesprendžiami. Pasak R.Rastauskienės, tai dar vienas svarbus argumentas, kad šis įstatymas reikalingas. Į klausimą, kodėl įstatymas priimamas būtent dabar, iš dalies atsako Prezidento rinkimų rezultatai. “Jie žymėjo A.Brazausko ir jo atsivestų žmonių epochos pabaigą. Sunku įsivaizduoti, kad su buvusiu Prezidentu būtų buvę įmanoma svarstyti liustracijos įstatymus”, - sakė R.Rastauskienė. Frakcijos seniūno pavaduotoja stebėjosi opozicijos nenoru skaitytis su tikrove, padiktuotu žūtbūtiniais bandymais visus įtikinti, jog pagaliau prasidėjo kova tarp Seimo ir Prezidentūros. Opozicija taip įsijautė į šią savo propagandinę mintį, kad prarado realybės jausmą ir sugebėjimą analizuoti tikrąją padėtį. Iki pat paskutinės akimirkos daugelis jos narių manė, jog valdančioji koalicija atmes Prezidento dekretą. Anot A.Kubiliaus, sunku būtų suvokti opozicijos logiką, jeigu ji, balsuodama už, esą iš tikrųjų balsavo prieš, kaip kad mėgino spaudos konferencijoje paaiškinti R.Ozolas, remdamasis Aristoteliu.


Užkirsti kelią agresyviems kėslams prieš Sirija

PEKINAS, rugsėjo 8 d. (TASS-ELTA). Šiandien laikraštis „Guanminžibao“, demaskuodamas agresyvius JAV kėslus Viduriniuosiuose Rytuose, rašo, kad Amerikos ginklų įvežimas į kai kurias Vidurinių Rytų šalis, ir konkrečiai į Jordaniją, didina įtempimą šiame rajone. Nuo to laiko, kai Sirijos vyriausybė pradėjo ryžtingai vykdyti nepriklausomą nacionalinę politiką, nurodo laikraštis, Jungtinės Valstybės nuolat rezgia sąmokslus prieš Siriją, griebdamosi ir ardomosios veiklos šalies viduje, ir ginkluotos intervencijos iš užsienio. Šie amerikiniai sąmokslai gėdingai pralaimi. Tačiau JAV nenori pasimokyti iš pralaimėjimų: jos didina savo ardomuosius veiksmus prieš Siriją. Šiuo metu, nurodo laikraštis, Amerikos sąmokslininkiška veikla daugiausiai siekiama paskatinti Izraelį ir Turkiją kelti konfliktus Sirijos pasieniuose ir panaudoti Jordaniją bei Libaną provokacijoms prieš Siriją organizuoti. Taika Viduriniuosiuose ir Artimuosiuose Rytuose neturi būti pažeista, pabrėžia laikraštis. Negalima leisti pažeisti Sirijos suverenumo ir nepriklausomybės. Reikia užkirsti kelią agresyviems JAV kėslams Viduriniuosiuose Rytuose.


Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas ir Kazachstano prezidentas Nursultanas Nazarbajevas pasidalijo Kaspijos jūros dugną. Iš pirmo žvilgsnio sektoriai lygūs: žemėlapyje nubrėžta linija vienodai nutolusi nuo Rusijai ir Kazachstanui priklausančių jūros krantų. Tačiau, turint galvoje, kad Maskva pratusi dalytis broliškai (vyresniajam broliui - didžioji dalis), ir ši lygybė verčia abejoti. Juoba kad liko dar trys Kaspijos baseino šalys: Azerbaidžanas, Iranas ir Turkmėnija. Dar viena amžina draugystė Po Kazachstano prezidento Nursultano Nazarbajevo vizito Maskvoje galima kalbėti apie du Rusijos ir Kazachstano santykių aspektus. Pirma, Maskva ir Astana tebėra pasiryžusios “spartinti ant Sovietų Sąjungos griuvėsių vykstančius integravimosi procesus” (kai kas vadina tai pasiryžimu sukurti “atnaujintą SSRS”), jos yra pasirengusios strategiškai bendradarbiauti politikos ir ekonomikos srityse. Antra, pasak“Izvestijų”, netikėtai išryškėjo nauji požiūrio į tautinę problemą aspektai. Beje, nieko netikėto čia nėra, rusams Kazachstane sudarytos nelabai malonios sąlygos, tačiau Maskva šito ilgai nenorėjo matyti. Priežastis nesunkiai paaiškinama: Kremliui šiame regione reikalingas sąjungininkas, galintis padėti spausti gana savarankišką politiką vykdantį Azerbaidžaną. Greičiausiai Kazachstano rusų problema vėl bus užmiršta bent jau iki kito kurios nors šalies prezidento vizito. Maskvai reikalinga Astana, tačiau ir Kazachstanui be Rusijos nelengva. Rusija skolinga Kazachstanui už Baikonūro kosmodromo nuomą. Per derybas pavyko susitarti, kad pinigėliai bus sumokėti. Tiesa, finansiniai dokumentai turėtų būti sutvarkyti iki rugsėjo 8 d., o kada Rusija grąžins pinigus - nepranešama. Svarbiausiu Maskvoje pasirašytu dokumentu politikai, žinoma, vadina deklaraciją “Dėl amžinos draugystės ir sąjungininkystės, orientuotos į XXI amžių”. Galas žino, kaip tokią sąjungininkystę reikia suprasti. Aišku tik viena: kaip moko istorija, iš amžinos draugystės nieko gero tikėtis neverta. Ekonomistams svarbesnis kitas dokumentas - “Susitarimas dėl Kaspijos jūros šiaurinės dalies padalijimo įgyvendinant suverenias gelmių panaudojimo teises”. Ne dugnas svarbu, o kas po juo Ekonomika šį kartą, kaip dažniausiai būna, glaudžiai susijusi su politika. Rusijai buvo svarbus precedentas, o dabar, susitarus su Kazachstanu, bus galima spūstelėti (tiek politiškai, tiek ekonomiškai) ir kitas Kaspijos baseino šalis. Ne šiaip sau Kazachstano prezidentas Nazarbajevas jau pareiškė, kad dokumentas padės stiprinti stabilumą visame Kaspijos regione. Dokumentas dėl Kaspijos konkrečiausias. Jis buvo rengiamas pusmetį. Galų gale šalys susitarė: šiaurinė Kaspijos jūros dalis dalijama perpus, siena yra vienodai nutolusi nuo abiejų valstybių krantų. “Ne dugnas svarbu, o tai, kas po juo, - pareiškė “Izvestijoms” Rusijos gamtos mokslų akademijos viceprezidentas Aleksandras Lagutkinas. - Galima turėti nedidelį dugno gabalėlį ir iš jo išpumpuoti pusę telkinio. Dalyti reikia ne dugną, o atsargas, t.y. gelmes. Apie tai buvo kalbama jau nuo 1994 m., tačiau būtent to susitarime nėra. Vadinasi, vėl gali būti konfliktų”. Specialistai mano, kad Kaspijos problema iškils ir kitoms valstybėms, todėl vis dėlto teks keisti tarptautinius teisės aktus, dalyti gelmes. Tačiau yra dar viena problema: Kaspijoje esantys naftos telkiniai dar nepakankamai išžvalgyti, vadinasi, jų dalybas ir kvotų paskirstymą kiekvienai šaliai teks atidėti. O kol kas naftos daugiau pasiglemš tas, kuris bus greitesnis. Baku kelia sąlygas 1994 m. rugsėjo 20 d. Baku pasirašyta vadinamoji amžiaus sutartis, kurioje buvo sakoma, kad Kaspijos jūroje esančius naftos telkinius eksploatuos Azerbaidžanas kartu su Vakarų kompanijų konsorciumu, sukėlė aštrių ginčų ir dėl, atrodytų, grynai geografinės problemos: ar šį didžiausią pasaulyje uždarą vandens telkinį laikyti ežeru, ar jūra? Tačiau šio ne vienus metus trukusio ginčo pobūdis, kaip teisingai pabrėžia laikraštis “Trud”, buvo politinis ir ekonominis, nes svarbiausias klausimas buvo kas ir į kokią Kaspijos naftos pyrago dalį gali pretenduoti. Azerbaidžanas reikalavo, kad Kaspija, nors ir didelis bei sūrus, vis dėlto ežeras, todėl pakrantės valstybės jį turi dalytis vadovaudamosios sektorių principu: pagal linijas, jungiančias jo sąlyginį vidurį su kiekvienos šalies sausumos sienomis. Azerbaidžano sektoriuje, atrodo (kaip minėjome, Kaspijos jūros dugnas nėra iki galo išžvalgytas), yra didžiausi naftos telkiniai. Gal todėl Azerbaidžanas neskubėjo derėtis su kaimynėmis, o į jų raginimus galų gale apsispręsti dėl Kaspijos statuso atsiliepdavo vangiai. Baku nuo pat pradžios buvo įsitikinęs, kad pasaulyje priimta ežerų dalijimo į sektorius praktika nesutrukdys įgyvendinti milžiniško projekto. Į visas pretenzijas buvo atsakoma vienodai: “Mūsų požiūris į Kaspijos statusą visiškai atitinka tarptautines normas ir esamus precedentus”. Tačiau pastaruoju metu Baku vis akivaizdžiau rodo ketinimus galų gale išspręsti problemą. Pasak “Trud”, stebėtojai mano, kad tai yra Vakarų kompanijų įtaka. Šios kompanijos nepageidauja, kad joms būtų trukdoma įgyvendinti Kaspijos projektą, ir norėtų, kad jų investicijų saugumas būtų garantuotos legalizuojant Kaspijos statusą. Juoba kad ir kitos šalys tarsi pasirengusios daryti nuolaidų. Žinoma, tai nereiškia, kad nesutarimų dėl Kaspijos statuso nebėra. Pavyzdžiui, kai Rusija pasiūlė, kad Kaspijos baseino šalys galėtų bendrai naudotis Kaspijos akvatorija, t.y. šių valstybių laivai galėtų laisvai plaukioti, o žvejai - gaudyti lašišines žuvis, Azerbaidžanas pasiūlė paskelbti Kaspiją demilitarizuota zona. Tai Rusijai visiškai nepatinka, todėl abu pasiūlymai iki šiol nepriimti. Istorija ir dabartis Kai imperijos subyrėdavo, jų vidinės kolonijinės administracinės sienos paprastai būdavo pripažįstamos naujų valstybių sienomis. Ežerai būdavo padalijami. Pavyzdžiui, Viktorijos ežeras buvo padalytas Ugandai, Tanzanijai ir Kenijai. Naujos nepriklausomos valstybės pripažindavo ežerais einančias sienas. Tos sienos įregistruotos Jungtinėse Tautose. Kiekviena šalis turi teisę eksploatuoti savo sektoriuje esančius gamtos turtus. Pakrantės valstybėms buvo padalyti ir kiti Afrikos ežerai. Būtent taip, nubrėžiant ežero viduriu liniją, vienodai nutolusią nuo Rusijai ir Lietuvai priklausančių krantų, turėjo būti padalytas ir Vištyčio ežeras. Tačiau lietuviai - ne negrai, už savo teises kovoti nesugebėjo. Pasiskelbusi Sovietų Sąjungos teisių paveldėtoja, Rusija pareiškė, kad ji pripažįsta Kaspijos jūros statusą, apibrėžtą 1921 m. RSFSR ir Persijos bei 1940 m. SSRS ir Irano sutartyse dėl prekybos ir laivininkystės. Kazachstanas ir Azerbaidžanas iš esmės nepripažįsta, kad jie yra susieti buvusių SSRS ir Irano sutarčių bei siekia jūrą pasidalyti. Svarbiausia, žinoma, yra ne jūra, o jos dugnas. Ir su tokiomis, kaip rašo “Trud”, naujųjų valstybių ambicijomis Rusija jau negali nesiskaityti. Tad Rusijos pozicija, pasak RF URM Kaspijos problemų darbo grupės vadovo Jurijaus Merzliakovo, dabar tokia. Naujasis teisinis Kaspijos jūros statusas turi būti parengtas remiantis visų Kaspijos valstybių bei tautų konsensusu ir atsižvelgiant į jų interesus. Kaip Rusija ketina nustatyti, ar jūra padalyta atsižvelgiant į visų tautų interesus - sunku spręsti. Aišku, kad Rusija, jei dalybos jos netenkins, visada galės ginti tautos interesus. Beje, ir Iranas, ir Rusija tebemano, kad geriausia (žinoma, joms) būtų vadovautis 1921 ir 1940 m. sutartimis. Todėl strateginė Rusijos politika tokia: maksimaliai įtvirtinti savo energetinius interesus ir žvejybos teisę. Konvencijoje, mano Rusija, galėtų būti nustatyti tokie pagrindiniai principai: jūros statusas - žemyninis vandens telkinys; jūros paviršius, jos biologiniai ištekliai yra bendri ir nedalijami; dugnas turi būti padalytas ir savo sektoriuose valstybės turi išskirtines teises naudotis mineraliniais ištekliais. Taigi Rusija nori, kad Kaspijos jūros paviršius būtų bendras, o dugnas padalytas. Tačiau ši jos pozicija veikiausiai keisis, ir tai rodo jos pretenzijos Kazachstanui dėl rusakalbių teisių pažeidimų. Teisė kištis į kaimynės vidaus reikalus Apie rusakalbių Kazachstano gyventojų problemą kalbėjo Rusijos premjeras Sergejus Kirijenka. Jis teigė, kad, kaip rašo “Izvestijos”, “kaimyninėje draugiškoje valstybėje rusai išstumiami iš valdymo struktūrų, jų procentas mažėja: nuo 1992 m. iš Kazachstano emigravo 1,34 mln. rusų. Dabar rusai sudaro daugiau kaip trečdalį Kazachstano gyventojų, tačiau 1997 m. kalbos įstatyme išvardytos profesijos, kurių atstovai privalo mokėti kazachų kalbą”, ir tai Rusijai labai nepatinka. Rusijos ir Kazachstano pareiškime bei amžinos draugystės deklaracijoje šalys įsipareigojo garantuoti “savo piliečiams, neatsižvelgiant į etninę priklausomybę, lygias teises bei laisves”. O jeigu kurios nors šalies netenkina kaimynės veiksmai, ji turi “teisę ginti savo piliečių, gyvenančių kitos šalies teritorijoje, teises”.