Serga burokėliai, cukriniai ir pašariniai runkeliai. Aprašymas: Ligos požymiai pastebimi gegužės–birželio mėn. ant daigų ir sėklojų jaunų lapų. Iš pradžių atsiranda geltonų apvalių arba netaisyklingos formos 2–6 mm skersmens iškilusių dėmių. Vėliau viršutinėje dėmių pusėje susidaro rusvos spalvos labai smulkūs taškeliai – spermogonės. Vasarą abejose lapų pusėse, dažnai ir ant lapkočių pradeda atsirasti gelsvai rudų iki 1 mm skersmens uredosorų (ovialios, rutuliškos, šviesiai gelsvos). Palankios plisti sąlygos Rūdys labiau išplinta, kai antroje vasaros pusėje būna šilta (15-22 °C), o naktys vėsokos. Grybo vystymąsi skatina šilti ir drėgni orai. Žiemoja teleutosporos sirgusių burokėlių liekanose ir ant šakniavaisių bei sėklų paviršiaus. Kontrolės priemonės: Pasodams skirtus šakniavaisius rekomenduojama beicuoti. Fungicidus naudoti profilaktiškai arba pastebėjus pirmuosius ligos požymius, kai lapai dengia 90 % tarpueilių, iki pasiekia visišką brandą (BBCH 39–49).


Pažeidžia tik lapus. Apie vidurvasarį lapo viršutinėje dalyje susiformuoja geltonos, nelygiai išsidėsčiusios dėmės. Lapo apatinėje pusėje formuojasi smulkios, oranžinės, plyštančios pūslelės – grybo sporos. Jas oro srovės nuneša ant kitų serbentų lapų. Netrukus sporų vietoje išauga pilkšvi, ruduojantys šereliai. Rudenį jie padengia visą lapų apatinę pusę. Pažeisti lapai nukrinta 1–1,5 mėn. anksčiau, todėl kitais metais nesusiformuoja žiediniai pumpurai, krūmai tampa jautrūs šalčiams.

Vasarą sporoms plisti labai palankus drėgnas ir šiltas oras. Rudenį šios sporos užkrečia veimutines bei kitas penkiaspygles pušis ( Pinus strobus ) ir joms padaro nemažai žalos. Pavasarį ant pušų išsivysčiusios sporos užkrečia serbentus. Serbentų nesodinti arti veimutinių pušų.

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus serbentų daigus. Veiksminga krūmus laiku genėti ir tręšti subalansuotomis trąšomis.


Fomozė, vėžys, lapų dėmėtligė, sausasis puvinys

Siekiant apsaugoti pasėlį, laikytis 4 metų sėjomainos, po derliaus nuėmimo giliai suarti, naikinti piktžoles. Sėti registruotais fungicidiniais beicais apdorotą sėklą. Rinktis kokybišką sodinamąją medžiagą, nes liga plinta su sėklomis. Optimaliai tręšti. Palankios plisti sąlygos Palankiausia plisti kai yra šiltas oras ir santykinė oro drėgmė. Ligai plisti palankiausia 20–24° C temperatūra ir 60–80 % santykinis oro drėgnis. Ant lapų greičiausiai plinta kai yra 14 – 16°C, tačiau askosporos gali užkrėsti augalus ir rudenį esant žemesnėms temperatūroms. Plinta liga drėgnu ir vėjuotu oru. Grybas išlieka gyvybingas daugelį metų dirvoje, užsikrėtusių augalų liekanose, sėklose. Aprašymas: Tipiški ligos požymiai – ant lapų, lapkočių pilkšvai rusvos, apskritos, džiūstančios, melsvai pilkais pakraščiais, kartais rievėtos dėmės, kuriose yra daug juodų taškelio dydžio vaisiakūnių – piknidžių. Pažeisti augalai vysta ir žūva. Ant stiebų pažeistose vietose susidaro šviesiai rudas ar rausvo atspalvio vėžinės žaizdos, kurių viduje taip pat formuojasi piknidės. Ant šakniavaisių pastebimos stambios, giliai įsiskverbusios, pilkšvai rudos dėmės su gausybe juodų piknidžių.

Serga bastutinių šeimos augalai, rapsai, kopūstai ir kryžmažiedės piktžolės


Serga svogūnai, česnakai ir porai. Aprašymas: Fuzariozė pažeidžia visas augalo dalis lauke ir svogūnų ropeles saugyklose. Augalų šaknys suplonėja, supūva, todėl svogūnai lengvai išsirauna. Ropelės suminkštėja, pasidaro vandeningos, audiniai iš vidaus rausvai arba pilkšvai rudos spalvos, apsitraukia vešliomis baltomis apnašomis. Puvimas prasideda nuo dugnelio ir išorinių lukštų. Vėliau svogūnai sukietėja ir virsta mumijomis arba suskyla. Sudygę augalai yra silpni. Palankios plisti sąlygos Šiltas oras ir drėgna dirva. Ypač pažeidžia mechaniškai ar kenkėju pažeistus svogūnus. Liga plinta sandėliavimo metu. Žiemoja sukėlėjas dirvoje ir pažeistose ropelėse. Kontrolės priemonės: Sodinti tik sveikas ropeles. Laikytis tinkamos sėjomainos. Svogūnus nuimti tik sausu oru. Sodinti tik sveikas, beicuotas ropeles. Sandėliuojant palaikyti tinkamą temperatūrą ir reikiamą drėgmę.


Geltonosios rūdys pažeidžia kviečius, kvietrugius, rečiau – miežius. Kontrolės priemonės: Auginant galimai atsparesnių geltonosioms rūdims veislių javus, išvengiama staigaus ligos protrūkio. Fungicidus jautrių geltonosioms rūdims veislių pasėliuose reikėtų naudoti pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams, naudojant vėliau, ligai išplitus efektyvumas bus mažesnis. Žalingumo riba Fungicidus jautrių geltonosioms rūdims kvietrugių veislių pasėliuose naudoti pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams. Aprašymas: Skirtingų rūšių javai geltonosiomis rūdimis vieni nuo kitų neužsikrečia, nes sukėlėjas P. striiformis yra siauros specializacijos. Geltonosios rūdys pažeidžia lapus, lapamakštes, stiebus ir varpas. Ant pažeistų augalų dalių paviršiaus susidaro eilėmis išsidėsčiusios geltonos spalvos praplyštančios pūslelės – grybo uredžiai, kuriuose formuojasi urediosporos. Vėliau uredžių vietose lapų apatinėje pusėje susiformuoja smulkūs poepiderminiai rudi teliai su teliosporomis viduje. Teliosporos gali dygti tuoj pat arba peržiemojusios. Grybas žiemoja želmenyse. Pavasarį geltonosios rūdys pirmiausiai išplinta ant apatinių lapų, vėliau plinta į viršutinius lapus, stiebus, varpas. Palankios plisti sąlygos Geltonosioms rūdims plisti palankūs vėsūs ir lietingi orai, kai temperatūra būna apie 9-13°C, o rasa ant augalų lapų išsilaiko mažiausiai tris valandas. Smarkiau plinta tankiuose jautrių veislių pasėliuose, ypač nukenčia šalia ligotų žieminių javų augantys tos pačios rūšies vasariniai javai. Pradinės infekcijos šaltinis dažniausiai būna rūdimis užsikrėtę augalai, sudygę pabirų, vėliau apkrečiantys ankstyvos sėjos pasėlius.


Braškių vytulys ir uogų odiškasis puvinys

Braškėse pasireiškia dvi šio sukėlėjo formos: viena gali sukelti braškių vytulį, kita – odiškąjį uogų puvinį. Jeigu uogų nokimo metu būna aukšta temperatūra, bet trūksta drėgmės, ant uogų atsiradusios gelsvos, vėliau bronzinės dėmės sustabdo uogų nokimą, bet visos uogos nesupūdo. Jeigu drėgmės ir šilumos pakanka, dėmės didėja, spalva keičiasi iki violetinės ir apima visą uogą. Uogos minkštimas pakeičia spalvą, sustandėja. Vytulį sukelianti patogeno forma yra žymiai pavojingesnė negu odiškasis puvinys, nes braškių kereliai žūsta. Pirmieji požymiai pasirodo ant lapų – tai melsvai žalsvos dėmės ir raudonos dėmės ant lapkočių, jaunesni lapai vysta. Lapų skrotelės audiniai ruduoja ir nyksta, patogenas skverbiasi link šaknies ir sukelia šaknies kaklelio paraudimą.

Sukėlėjas daugiau išplinta karštą ir drėgną vasarą

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus braškių daigus. Nesodinti braškių žemose, užmirkstančiose vietose. Laikytis sėjomainos.


Phoma betae, Pythum debaryanum, Rhizoctonia aderholdii, Fusarium sp.

Serga burokėliai, cukriniai ir pašariniai runkeliai, kopūstai, pomidorai, agurkai, žirniai, špinatai ir kiti augalai. Kontrolės priemonės: Laikytis sėjomainos. Dezinfekuoti dirvą. Rekomenduojama rinktis beicuoti sėklą. Palankios plisti sąlygos Ligos sukėlėjams plisti geros sąlygos susidaro, kai dygstant sėkloms yra žema temperatūra, daug drėgmės, kai dirvoje trūksta oro. Aprašymas: Ligą sukelia keli patogenai. Daigų pagrindinė šaknelė paruduoja, vėliau pajuosta, suplonėja. Daigai išlinksta, išvirsta . Tokie burokėliai sausesniu metu vysta ir džiūsta, o lietingu oru supūva. Burokėliai diegavirte gali sirgti nuo sėklos sudygimo iki tol, kol susidaro 3–4 poros tikrųjų lapelių.


Miltligė pažeidžia augalų stiebus, lapus, lapamakštes ir varpas, padengdama juos baltu grybienos valkčiu, kuri sendama, tamsėja, paruduoja. Kurį laiką užkrėsti lapai išlieka žali ir gyvybingi. Lapo antroje pusėje pažeidimo vieta pagelsta. Vėliau ligos apimtas plotas palaipsniui apmiršta. Grybienos paviršiuje gausiai susiformavusias konidijas vėjas platina dideliais atstumais ir apkrečia sveikus augalus. Oru plintantis užkratas gali būti randamas visur ir yra nekontroliuojamas. Besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Miltligės pažeistoje lapo vietoje nutrūksta fotosintezė ir pasirodo chlorozės. Miltligei išplitus ankstyvais augalo vystymosi tarpsniais, augalai gali prasčiau išsikrūmyti. Vėlesniais vystymosi tarpsniais dėl miltligės pažeidimo mažėja žalias lapų plotas, taip pat ir grūdų derlius. Vėliau pažeidimų vietose ant senų grybienos kolonijų galima matyti juodus taškelius – miltligės sukėlėjo vaisiakūnius kleistotecius.

Miltligei plisti palankiausia temperatūra yra 15-22°C. Pakilus temperatūrai per 25°C, ligos vystymasis sulėtėja arba net sustoja. Konidijoms sudygti reikalinga didelė santykinė oro drėgmė, tuo tarpu sporuliacijai ir sporoms pasklisti palankesni sausesni orai. Todėl besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Ypač didelę žalą miltligė gali padaryti jautrių šiai ligai veislių pasėliuose. Gausus tręšimas azoto trąšomis, tankūs pasėliai padidina miltligės išplitimo riziką. Ankstyvos sėjos žieminiai ir vėlyvos sėjos vasariniai javai miltligės labiau pažeidžiami. Kadangi šios ligos sukėlėjo sporos plinta oru, todėl, auginant kaimynystėje tos pačios rūšies javus, liga gali išplisti anksčiau ir labiau. Ligos užkrato šaltiniu gali būti ir sudygusios pabiros. Liga labiau gali išplisti laukuose tarp miškų, slėniuose, kur vyrauja palankesnis mikroklimatas.

Fungicidai naudojami labai padidėjus miltligės išplitimo rizikai. Ankstyvaisiais tarpsniais purškiama pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams efektyviais nuo miltligės fungicidais.

Nuo miltligės galima apsisaugoti auginant atsparesnių veislių javus. Reiktų vengti atsėliavimo (dėl pabirų) ir tos pačios rūšies žieminių ir vasarinių augalų kaimynystės (miežiai šalia ar po miežių). Pagal galimybę naikinti sudygusias grūdų pabiras. Optimalus sėjos laikas ir sėklos norma yra labai svarbūs formuojant pasėlio tankumą. Ypač vengti gausaus tręšimo azoto trąšomis.

Vasarinius ir žieminius kviečius, vasarinius ir žieminius kvietrugius, vasarinius ir žieminius miežius, žieminius rugius, avižas.


Pažeidžia kvietrugių tas veisles, kuriose vyrauja rugio genotipas. Rinchosporiozė pažeidžia koleoptilę, lapus, lapamakštę, varpažvynius, akuotus. Ant lapų ar lapamakščių atsiranda aiškiai rudai apriboti, balkšvai ar žalsvai pilki pažeidimai, kurie vėliau įgauna vandeningą išvaizdą. Dėmės yra ovalios ar pailgos, išsidėsčiusios nepriklausomai nuo lapų gyslų. Vėliau dėmių centras išdžiūsta ir pašviesėja, įgaudamas šviesiai pilką, rusvą ar balkšvą atspalvį. Dėmės ant miežių lapų ryškiai rudai apribotos, ant rugių ir kvietrugių – ne taip ryškiai, pradžioje matosi tik žalsvai pilkos dėmės, kurios vėliau pašviesėja, išdžiūva. R. secalis užkratą platina lietaus lašai ir oro srovės. Lietaus lašas tekėdamas lapu, surenka konidijas ir dažnai užsilaiko lapo prisijungimo prie stiebo vietoje, o krisdamas užkratą perneša ir ant kitų lapų, todėl dėmės dažnai įsikuria lapo pažastyse per visą lapo plotį.

Rinchosporiozei plisti palankūs vidutiniškai šilti ir lietingi orai. Liga smarkiau reiškiasi jautrių veislių pasėliuose. Ligos sukėlėjo užkratas išsilaiko pernykščių šiaudų liekanose, nuo kurių pavasarį subrandintas sporas lietus arba vėjas nuneša ant javų želmenų. Pradinės infekcijos šaltiniu taip pat gali būti ir užkrėsta sėkla.

Fungicidai naudojami vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniais. Sėklos beicavimas apsaugo nuo ligos plitimo daigų tarpsniu.

Javuose rinchosporiozė gali pradėti plisti nuo bamblėjimo tarpsnio ir plinta iki vaškinės brandos. Rekomenduotina auginti atsparesnes rinchosporiozei kvietrugių veisles. Javų atsėliavimas skatina ligos plitimą. Svarbu gerai užarti pabiras bei varpines žoles. Labiau ši liga pažeidžia ankstyvos sėjos javus. Sėklos beicavimas apsaugo nuo ligos plitimo daigų tarpsniu. Išskirtinais atvejais gali tekti purkšti du kartus, tačiau paprastai pakanka vieno purškimo vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniais.

Pažeidžia žieminius ir vasarinius kvietrugius (veisles, kuriose vyrauja rugio genotipas), žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius.


Serga kopūstai, brokoliai, žiediniai kopūstai, rapsai, ridikėliai ir kt. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlius, reikia laikytis 3–4 metų sėjomainos. Rinktis kokybiškas, termiškai dezinfekuotas sėklas. Ligos plitimui didelės reikšmės turi aukšta temperatūra, intensyvus tręšimas, tankiai pasodinti augalai, daigų pikavimas į per drėgną gruntą, blogas grunto drenažas daigynuose ir šiltlysvėse, daigų užmirkimas, monokultūros auginimas. Infekcija platinama kenkėjų, per mechaninius pažeidimus. Vegetacijos metu naikinti kenkėjus. Palankios plisti sąlygos Ligos plitimui didelės reikšmės turi aukšta temperatūra, intensyvus tręšimas, tankiai pasodinti augalai, daigų pikavimas į per drėgną gruntą, blogas grunto drenažas daigyne ir inspekte, daigų užmirkimas, auginimas monokultūroje. Vegetacijos metu bakterijos į augalą gali patekti per mechaninius audinių pažeidimus ar natūralias augalo ertmes. Tikėtina kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 35–49) vasaros antroje pusėje. Ligai plisti palankiausia 27–30° C temperatūra ir didelis santykinis oro drėgnis. Aprašymas: Bakterija pažeidžia kopūstų sėklojų ir pirmamečių augalų vandens indus, jie pajuoduoja. Požymiai ryškūs lapų pakraščiuose. Lapalakštis nuo krašto link centro palaipsniui gelsta, džiūsta, raukšlėjasi, pasidaro tarytum permatomas . Perpjovus lapkotį, matomas tamsus vandens indų ratas .


Šia liga rapsai užsikrečia žydėjimo metu, ypač kai vyrauja šiuo tarpsniu lietingi orai. Ligos požymiai (baltos dėmės, kurios drėgnu oru būna padengtos balta grybiena) pasimato vėlesniuose tarpsniuose ant rapsų stiebų ar šoninių šakų, ankštarų. Sausu oru grybiena išdžiūsta, tačiau grybo pažeistos vietos lieka baltos. Dėmės pakraščiai paprastai būna šviesesni, vėliau dėmės vidurys darosi pilkšvas. Priklausomai nuo to, kada augalas užsikrėtė ir kokios sąlygos grybui vystytis, dėmės dydis gali labai skirtis. Rapsų brandos pabaigoje stiebas pažeidimo vietose tampa tuščiaviduris, jo viduje formuojasi įvairaus dydžio grybo skleročiai, kurie yra pagrindinis skiriamasis ligos požymis. Skleročiai dirvoje išlieka gyvybingi apie 10 metų.

Per dažnai sėjama į tą patį lauką (dažniau nei kas 4 metai); Iki žydėjimo ir žydėjimo metu vyrauja lietingi orai; Žydėjimo metu vyrauja aukšta santykinė oro drėgmė ir drėgnas dirvožemis; Auginamos jautrios ligai veislės; Kenkėjų pažeisti rapsų augalai; Šalnų pažeisti rapsų augalai.

Lietuvoje žalingumo ribos nėra nustatytos.

Sėjomainos laikymasis; Piktžolių naikinimas; Kuo atsparesnių ligai veislių auginimas; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas rapsų žydėjimo metu;

Ši liga pažeidžia tiek žieminius, tiek vasarinius rapsus.


Aiškūs ir tipingi verticiliozės požymiai matomi rapsų brendimo tarpsniu. Ant stiebų, dažniausiai vienoje stiebo pusėje, išryškėja išilginės gelsvos juostos, einančios nuo viršaus žemyn. Pažeistos vietos pastebimai skiriasi nuo sveikų stiebo audinių, jos vėliau įgyja raudonai rudą spalvą, viršutiniai stiebo audiniai lengvai lupasi, po jais audiniai būna tamsiai pilki, su mikroskleročiais (0,04 mm), kuriuos galima pamatyti per lupą. Susiformavusių mikroskleročių būna ir šaknų, kurių audiniai įgauna pilką spalvą, viduje. Pažeisto augalo šalutinės šaknys būna pilkos spalvos, su mikroskleročiais, vėliau jos sunyksta.

Sėjomainos nesilaikymas; Ankstyva sėja; Šiltas pavasaris; Jautrių ligai veislių auginimas; Aukštos temperatūros ir sausra augalų brendimo metu didina užkrato dirvoje kiekį ir ligos išplitimo riziką ateityje.

Sėjomainos laikymasis (tame pačiame lauke ne dažniau kaip kas 4 metai); Piktžolių naikinimas; Galimai atsparesnių ligai veislių auginimas.


Ant lapų iš pradžių atsiranda smulkių juodų apskritų dėmelių, kurios plečiasi, pasidaro rievėtos, apsitraukia rudai juodomis apnašomis, jų centrai paruduoja.

Pažeidžia burokėlius, kopūstus, griežčius, ropės, ridikus, ridikėlius, krienus, žiedinius ir briuselio kopūstus, runkelius, dobilus, lubinus ir kt. daržoves. Palankios plisti sąlygos Ligai plisti padeda vėjas, lietus, palanki 20–24 °C oro temperatūra ir 85–100% santykinė oro drėgmė. Kontrolės priemonės: Sėti beicuotą sėklą, rinktis atsparias veisles. Pastebėjus ligos požymius arba profilaktiškai naudoti fungicidus šaknims esant didesnėms nei 0,5 cm skersmens, iki pilnai išsivysto ir pasiekia būdingą formą bei dydį (BBCH 41–49). Laikytis 3–4 m. sėjomainos, po derliaus nuėmimo giliai suarti, naikinti piktžoles. Informacija apie registruotus produktus http://www.vatzum.lt/


Olpidium brassicae, kartais ir kiti grybai: Rhizoctonia aderholdii, Pythium debaryanum, Phoma lingam, Botrytis cinerea, Fusarium spp. Pythium spp. ir kt.

kopūstų (gūžinių, žiedinių, briuselio, pašarinių), ridikėlių daigai. Gali sirgti ir salotos, agurkai, pomidorai, tabakas, linai, avižos, kviečiai. Palankios plisti sąlygos Palankios sąlygos ligai plisti yra rūgšti, gausiai laistoma žemė, kai daigai tankiai auga. Kiti kopūstų diegavirtę galintys sukelti grybai yra plačios specializacijos puola daugelio šeimų augalus įvairiu augimo tarpsniu. Ligos sukėlėjai gyvena dirvoje. Liga pradeda plisti esant 12° C temperatūrai daigyne, o po persodinimo – 18–30° C temperatūroje. Ligai plisti palankios sąlygos yra rūgšti (pH 5.8), gausiai laistoma žemė, kai daigai tankiai auga. Tikėtina, kad liga pasireikš ankstesniais augimo tarpsniais (BBCH 11–15) vasaros pirmoje pusėje. Aprašymas: Pažeidžia šaknies kaklelį, jis pajuosta, suplonėja, pradeda pūti. Anksti apsikrėtę daigai išvirsta. Infekcija labiau plinta vėsiu oru. Ligos sukėlėjas gyvena dirvoje ar daigyno žemėje, jo sporos gyvybingos gali išlikti keletą metų Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlį, būtina laikytis sėjomainos. Sėti registruotais fungicidiniais beicais apdorotą sėklą. Dezinfekuoti daigyno substratą. Daigus auginti kasetėse, daigyklose. Reguliariai vedinti daigynus, žemė laistyti saikingai.


Pažeisti pumpurai būna ilgesni už sveikus, papurusiais žvyneliais, grublėto matinio paviršiaus. Jie sprogsta vėliau arba visai neišsprogsta. Apnikti žiedai atrodo žalsvi, storesniais žiedkočiais, vainiklapiai mėsingi, smulkūs, siauri, greitai džiūsta ir byra. Ryškiausiai liga matyti vaismedžiams sulapojus – jauni ūgliai ir žiedai būna aptraukti balta valktimi, o lapai – smulkūs, siauri, į viršų užsirietusiais pakraščiais. Vėliau tokių lapų kraštai paruduoja ir jie pirma laiko nukrinta. Vaisių pažeisti miltlige būna aptraukti tinkleliu

Sausi ir šilti orai, pertręšimas azoto trąšomis, veislių jautrumas ligai. Kritulių kiekis miltligei plisti įtakos neturi, bet svarbus faktorius yra didelė oro santykinė drėgmė ir šiltas oras.

Pasirinkti atsparias veisles. Svarbu užkirsti kelią pirminei ligos infekcijai, t.y anksti pavasarį išgenėti obelų ūglius su miltligės pažeistais pumpurais. Nuo miltligės purškiama kritiniais ligos pasireiškimo terminais, žaliojo kūgio tarpsniu, žiedpumpuriams rausvėjant ir po žydėjimo (07-09, 57, 69 augimo tarpsniais pagal BBCH skalę). Nuo obelų rauplių naudojami kontaktiniai ir sisteminiai fungicidai tuo pačiu apsaugo ir nuo miltligės, jautrių veislių obelis fungicidais pavasarį nupurkšti reikėtų anksčiau.

Obelų pumpurus, žiedus, ūglius, lapus, vaisius.


Siekiant apsaugoto morkų pasėlius reikia laikytis sėjomainos, naikinti piktžoles, reguliuoti lietinimą. Rinktis ligai atsparias veisles ir jei kyla būtinybė naudoti fungicidus. Palankios plisti sąlygos Palankiausios sąlygos – aukšta oro drėgmė ir šilti orai. Platina vėjas. Liga plinta vasaros pabaigoje, anksti rudenį. Aprašymas: Pažeidžia lapiją, kuri lengvai nutrūksta mechanizuoto derliaus nuėmimo metu, o šakniavaisiai lieka dirvoje. Viršutinė lapų pusė apsitraukia balkšvai pilkomis apnašomis. Ant pažeistų lapų, lapkočių susidaro baltos spalvos apnašas. Pažeisti lapai sunyksta


Liga pažeidžia miežių daigų ir suaugusių augalų lapus, grūdus. Tai su sėkla plintanti liga. Pirmi ligos požymiai gali būti matomi jau ant pirmo, antro ar trečio daigo lapelio ir vėliau išplisti ant kitų lapų. Ant naujai pasirodžiusių lapų pasimato geltonas dryžis, dažniausiai ant lapamakštės ar lapo pagrindo. Šis dryžis palaipsniui ištįsta per visą lapo ilgį ir lapo audiniai toje vietoje greitai žūsta. Dryžiai palaipsniui susilieja ir lapas tose vietose sudžiūsta. Žuvus audiniams, atsiranda įtrūkimų. Ligoti augalai yra skurdūs. Plaukėjimo metu viršutinis lapas dažnai būna rusvas. Smarkiai ligos pažeisti augalai gali neišplaukėti arba išplaukėjusios varpos gali būti deformuotos. Grūdai tokiose varpose yra neišsivystę arba labai susiraukšlėję, parudavę.

Kai dygimo metu vyrauja drėgni ir vėsūs orai, augalo jautrumas juostuotajai dryžligei padidėja. Daigai labiausiai užsikrečia, kai dirvos temperatūra yra apie 12°C ir yra vidutinio drėgnumo. Grūdų užsikrėtimui nuo lapų (nuo grūdo užsimezgimo iki kietosios brandos) palanku aukšta santykinė oro drėgmė, o oro temperatūra gali kisti nuo 10 iki 30°C. Liga ypač išplisti gali sėjant nebeicuotą, jautrių ligai veislių sėklą.

Pagrindinė apsauga nuo juostuotosios dryžligės – neužkrėstos P. graminea sėklos naudojimas. Užkrėsta sėkla beicuojama. Norint sumažinti nepalankių sąlygų įtaką dygimo metu, reikia sėti optimaliais terminais į gerai paruoštą dirvą. Auginti atsparesnių veislių miežius.

Juostuotoji dryžligė pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius.


Ramularija pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius. Kontrolės priemonės: Atsparesnių veislių miežių auginimas yra svarbi profilaktinė priemonė nuo ramularijos. Pagrindinė apsaugos priemonė nuo šios ligos yra fungicidai. Kadangi ramularija miežių pasėliuose plinta grūdo formavimosi metu, labai svarbu, kad fungicidai nuo šios ligos būtų naudojami vamzdelėjimo pabaigoje ar net plaukėjimo metu. Žalingumo riba Fungicidai nuo ramularijos miežių pasėliuose naudojami vamzdelėjimo pabaigoje-plaukėjimo metu. Palankios plisti sąlygos Gausios rasos nakties metu yra viena iš svarbiausių aplinkos veiksnių ramularijai plisti, nes ligos sukėlėjo sporoms dygti būtina drėgmė lapo paviršiuje. Tose lapo vietose, kur kaupiasi rasos lašeliai, ligos pažeidimas būna didžiausias. Ligai plisti optimali 23-25°C oro temperatūra. Ligos sukėlėjas, kaip saprotrofas gyvena ant sunykusių augalų, kaip parazitas – ant įvairių varpinių augalų. Manoma, kad pirminis užkratas į miežių pasėlius patenka nuo laukinių žolių arba nuo savaime sudygusių grūdų pabirų. Randama ligos sukėlėjo ir ant sėklų. Miežių veislių jautrumas ramularijai gali labai skirtis, tačiau visiškai atsparių veislių nėra. Aprašymas: Ramularijos pirmus požymius ant lapų galima pamatyti miežių krūmijimosi metu - bamblėjimo pradžioje. Tuo laikotarpiu ant apatinių lapų matomos apvalios ar ovalios dėmės. Jos nėra apribotos lapų gyslų, yra didesnės (apie 1 mm skersmens) nei vėlesniais tarpsniais išryškėjančios dėmės. Šie ramularijos pažeidimai lieka ant apatinių lapų. Aktyvaus augalo augimo metu ramularijos požymiai beveik neišryškėja. Liga intensyviau pradeda plisti ant viršutinių lapų miežiamas išplaukėjus. Pirmiausia pasimato punktyrinės šviesios dėmelės, kurios vėliau pereina į tamsiai rudas ar beveik juodas nedideles dėmes. Būdingos ramularijai dėmės yra 1-3 mm ilgio ir 0,5 mm pločio, aiškiai apribotos lapo gyslų. Jų dydis priklauso nuo ligos intensyvumo bei auginamos veislės jautrumo.


Mycosphaerella graminicola, Phaeosphaeria nodorum

Mycosphaerella graminicola ( Zymoseptoria tritici ) augalus gali pažeisti nuo daigų tarpsnio. Pirmiausia ligos požymiai išryškėja ant apatinių lapų šiltą vėlyvą rudenį arba anksti pavasarį. Ant apatinių pažeistų lapų (ypač kurie liečiasi su dirva) iš pradžių atsiranda neryškios, vandeningos, nedidelės dėmelės. Jos didėja ir virsta ištįsusiomis, netaisyklingo stačiakampio formos rusvomis ar rudomis dėmėmis. Joms senstant, centras pašviesėja įgaudamas pilkai baltą (panašų į pelenų) atspalvį. Dėmėse susiformuoja plika akimi matomi juodi taškeliai – grybo piknidžiai. Jie dažniausiai būna išsidėstę pagal gyslas ir ypač išryškėja po lietaus arba rytais, kada ant augalų dar yra rasa. Phaeosphaeria nodorum ( Parastagonospora nodorum) sukeliama lapų septoriozė pasėliuose išplinta vėlesniais augalo vystymosi tarpsniais nei sukelta Z. tritici . Ant lapų pradžioje susidaro smulkios dėmelės. Jos sparčiai didėja įgaudamos elipsės formą, pasidaro rusvos spalvos, aplink dėmę susidaro geltonas ratilas. Senstančiose dėmėse susiformuoja labai smulkūs šviesiai rudi taškeliai – piknidžiai. Jie dėmėje plika akimi sunkiai įžiūrimi. Norint įžiūrėti šiuos taškelius, pakanka 10 kartų didinančios lupos. Ligai plintant, dėmės apima didesnę lapų dalį ir juos nudžiovina. Lapų septoriozės, ypač sukeliamos P. nodorum , požymius labai lengva sumaišyti su kviečių dryžligės požymiais. Piknidžiai dėmių viduje yra vienas iš skiriamųjų bruožų. Lapų septoriozės dėmės yra daugiau pailgos ir neapribotos geltonu apvadu, kaip kad kviečių dryžligės dėmės.

Lapų septoriozė išplinta vyraujant drėgniems, su dažnais lietumis orams. Z. tritici sukėlėjui optimali oro temperatūra apie 15-20°C, P. nodorum - 20-25°C. Kai kviečiai ir kvietrugiai dažnai atsėliuojami, labai padidėja ligos išplitimo rizika. Supaprastintas žemės dirbimas atsėliuojant, sėja į ražienas palankiais ligai plisti metais yra pagrindiniai veiksniai, galintys sukelti epideminį ligos išplitimą. Taip pat literatūroje nurodoma, kad trumpesnio šiaudo veislės yra jautresnės lapų septoriozei.

Siekiant sumažinti lapų septoriozės plitimą prevencinėmis priemonėmis, reiktų vengti atsėliavimo ir supaprastinto žemės dirbimo bei sėjos į ražienas atsėliuojant. Kiek galima atsparesnių veislių auginimas taip pat yra svarbi ligos prevencijos priemonė. Norint išvengti su sėkla plintančio P. nodorum užkrato, sėklą reikia beicuoti. Atsižvelgiant į tai, kiek intensyviai lapų septoriozės plinta, fungicidai naudojami vieną ar du kartus. Efektyviais fungicidais purškiama vos tik pastebėjus pirmus ligos požymius. Labai svarbu parinkti optimalią fungicido normą ir nesuvėlinti purškimo. Purškiant pasėlį tik vieną kartą, fungicidą tikslinga naudoti visa ar artima visai norma. Lapų septoriozės sukėlėjui Z. tritici būdinga didelė atsparumo strobilurinų klasės fungicidams atsiradimo rizika, todėl pasirenkant fungicidus, reiktų vengti strobilurinų pakartotinų purškimų, naudoti registruotus produktus, vengti nereikalingų profilaktinių purškimų.

Lapų septorioze serga žieminiai ir vasariniai kviečiai, žieminiai ir vasariniai kvietrugiai.


Šviesmargė aptinkama ant lapų, kartais ant uogų ir nesumedėjusių ūglių. Pažeistose vietose iš pradžių atsiranda rudų, vėliau nešvariai baltų ar pilkšvų dėmelių, nuo sveikų audinių atsiribojusių tamsiai ruda juostele. Smarkiau pažeisti lapai džiūsta, susisuka ir nukrinta jau rugpjūčio mėnesį. Tokie krūmai nusilpsta, jų uogos neprinoksta. Pačios uogos suserga vėlai – ant jų atsiranda panašių dėmelių kaip ir ant lapų, tik jos šiek tiek įdubusios. Dėmelių vietose audinys gali plyšti.

Vyrauja lietingi orai, nes sukėlėjo sporos dygsta tik vandens lašuose ir apkrečia lapus iš apatinės pusės. Ligai mažiau atsparūs senesnių augalo dalių lapai.

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus serbentų daigus. Veiksminga krūmus laiku genėti ir tręšti subalansuotomis trąšomis.


Serga kopūstai, brokoliai, žiediniai kopūstai, pekininiai bastučiai, griežčiai, ridikai, ropės Aprašymas: Drėgnu šiltu metu išoriniai kopūstų lapai ir kotai prie lapkočių pasidaro gleivėti, pūva. Puvinys palaipsniui apima gūžės vidų. Tokia gūžė sutęžta, skleidžia nemalonų kvapą. Palankios plisti sąlygos Liga labiausiai plinta lietingomis ir karštomis (esant 25–30° C temperatūrai) vasaromis. Ligos sukėlėjai žiemoja nesupuvusiose augalų liekanose ir su pasodais. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlius, reikia laikytis 3–4 metų sėjomainos, augalų liekanas (kotus) pašalinti, dirvą giliai suarti. Bakterijas platina įvairūs kenkėjai, ypač musės. Infekcijos vieta dažnai tampa mechaniniai pažeidimai, atsiradę dėl kitų ligų ar kenkėjų. Laikymui atrinkti tik sveikas gūžes. Toje pačioje saugykloje nelaikyti įvairių daržovių (kartu su kopūstais morkų, bulvių, ridikų, griežčių), galinčių sirgti šiuo puviniu. Saugyklose temperatūra turi būti apie 0° C.


Pectobacterium carotovorum subsp. carotovorum, Burkholderia gladioli pv. Alliicola, . Pseudomonas cepacia,

Pūva įvairūs augalai, ypač daržovių sultingi organai, vegetacijos metu ir laikymo vietose. Sandėliavimo metu serga morkos, svogūnai, kopūstai, ropės, ridikai, pomidorai, bulvės, agurkai ir kitos daržovės. Aprašymas: Bakterinis puvinys pažeidžia ant mechaniškai pažeistų svogūnų, pvz., labai pažeistų netikrosios miltligės, audros, krušos ir vėjo. Šlapiais metais liga pasireiškia auginimo sezono antroje pusėje. Priklausomai nuo sukėlėjo ligos simptomai pasireiškia įvairiose ropelės vietose. Pažeisti audiniai darosi tarsi stikliniai, svogūnas atrodo tarsi išviręs, paskui greitai ima irti, ir visas svogūnas tampa gleivėta, pūvančia ir dvokiančia mase. Bakterijos gana ilgai išsilaiko dirvoje ir lengvai užkrečia į tokią dirvą pasodintus svogūnus. Ligos priežastis gali būti mechaniniai sužalojimai nuimant, transportuojant derlių ir kt. Bakterijas platina įvairūs vabzdžiai, ypač svogūninės musės Kontrolės priemonės: Laikytis sėjomainos, s vogūnų neauginti užmirkstančiose dirvose. Vengti mechaninių pažeidimų. Nuėmus derlių, pašalinti sirgusių augalų liekanas. Prieš sandėliuojant svogūnus tinkamai išdžiovinti. Saugyklose palaikyti tinkamą temperatūrą ir drėgmę. Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra bakterijoms vystytis 27–30 o C, minimali 2–3 ir maksimali 39–40 o C temperatūra. . Ypač smarkiai nukenčia šiltai ir drėgnai laikomos daržovės. Žiemoja šlapiojo puvinio sukėlėjas sirgusių augalų liekanose.


Serga morkos, salierai, petražolės ir kiti augalai. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoto morkų pasėlius reikia laikytis 2-3 m. sėjomainos, gilaus arimo po derliaus nuėmimo. Rinktis kokybiškas sėklas, auginti atsparių veislių morkas. Sandėliuoti tik sveikus šakniavaisius. Beicuoti pasodams skirtas morkas. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais. Aprašymas: Patogenas pažeidžia lapiją ir šakniavaisius. Pirmiausiai ant lapų pastebimos netaisyklingos rudos dėmės. Ligai plintant dėmės plinta ir apimą visa lapą, vėliau jie nudžiūsta. Lapų pažeidimai daugiausia aptinkami ant apatinių bei senesnių lapų. Pažeista lapija lengvai nutrūksta mechanizuoto derliaus nuėmimo metu, o šakniavaisiai lieka dirvoje. Daugiausiai pažeidžia sandėliavimo metu šakniavaisius, jie padengti juodomis įdubusiomis dėmėmis su būdingu juodu nelygiu kraštu. Pūvančios morkos lieka kietos ir sausos.


Javuose rinchosporiozė gali pradėti plisti nuo bamblėjimo tarpsnio ir plinta iki vaškinės brandos. Rekomenduotina auginti atsparesnes rinchosporiozei rugių veisles. Javų atsėliavimas skatina ligos plitimą. Svarbu gerai užarti pabiras bei varpines žoles. Labiau ši liga pažeidžia ankstyvos sėjos javus. Sėklos beicavimas apsaugo nuo ligos plitimo daigų tarpsniu. Išskirtinais atvejais gali tekti purkšti du kartus, tačiau paprastai pakanka vieno purškimo vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniais.


Pectobacterium carotovorum, Erwinia carotovorum

Pūva įvairūs augalai, vegetacijos metu ir laikymo vietose. Sandėliavimo metu serga morkos, svogūnai, kopūstai, ropės, ridikai, pomidorai, bulvės, agurkai ir kt Aprašymas: Šią ligą sukelia bakterija. Į morkas bakterijos patenka per pažeista dengiamąjį audinį arba kenkėjų pažeistas vietas, o tai labai greitai jį supūdo šlapiuoju puviniu. Šlapiasis puvinys rūsiuose greitai plinta rudenį, kuomet šilta ir pakankamai drėgnas oras. Ant pažeistų morkų atsiranda tamsių vandeningų dėmių. Pažeista morka suminkštėja, sutęžta, skleidžia nemalonų kvapą. Puvinys greitai plinta ir apima visą šakniavaisį. Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra vystytis 27–30 o C, minimali 2–3 ir maksimali 39–40 0 C. Bakterijos žūva 51 o C temperatūroje. Sandėliavimo metu greitai plinta kai šilta ir drėgna. Bakterijos žiemoja šlapiojo sirgusių augalų liekanose ir su pasodais. Kontrolės priemonės: Laikytis tinkamos agrotechnikos. Apsisaugoti nuo šios ligos sandėliavimo metu galima tik dezinfekuojant patalpas, palaikyti pastovią 1 – 4°C temperatūrą ir gerai vėdinant. L aiku pašalinti pūvančias morkas. Ypač smarkiai nukenčia šiltai ir drėgnai laikomos daržovės. Žiemoja šlapiojo puvinio sukėlėjas sirgusių augalų liekanose ir su pasodais. Bakterijos gali gyventi dirvoje saprofitiškai


Serga svogūnai, česnakai, tulpės, hiacintai, obelys, kriaušės, vynmedžiai ir kiti augalai. Labiau plinta saugyklose. Aprašymas: Ant svogūno dugnelio arba lukštų atsiranda rusvų vandeningų, vėliau raukšlėtų dėmių. Česnakų skiltelės įdumba. Iš pradžių dėmes yra padengtas balsva grybiena, kuri vėliau žalsvai melsvos spalvos. Dažniau užsikrečia mechaniškai pažeistos svogūnų ropelės. Puvinys plinta, po 2–3 mėn. nuo derliaus nuėmimo, kai laikymo temperatūra ir drėgmė palyginti aukšta (ypač apie 9 o C). Pūvantys svogūnai skleidžia nemalonų pelėsių kvapą. Palankios plisti sąlygos Pelėjūnas greit plinta ir palankiomis sąlygomis gali neribotą laiką daugintis. Sporos gerai išsilaiko saugyklose ir lauke su svogūnų liekanomis. Grybas gali vystytis 0–30 0 C temperatūroje, o optimali 21–22 0 C. Ypač išplinta, kai vegetacijos metu vyrauja sausi šilti orai. Kontrolės priemonės: Svogūnus nuimti kuo sausesniu oru, nepažeisti mechaniškai bei nulukštenti, gerai išdžiovinti. Ropeles laikyti tinkamomis sąlygomis ir ypač gerai vėdinti. Laikymui atrinkti tik sveikas ropeles. Laiku šalinti pūvančius svogūnus.


Peronospora parasitica, Peronospora brassicae

Serga visų rūšių bastutinės daržovės, tačiau daugiausiai žalos padaro žiediniams kopūstams ir kaliaropėms Aprašymas: Viršutinėje lapo pusėje atsiranda gelsvų dėmių, o apatinėje – balsvas grybo apnašas. Pažeisti lapai pirma laiko sensta ir krenta, augalai tampa imlesni kitoms ligoms. Smarkiai pažeisti daigai skursta, net žūsta. Palankios plisti sąlygos Palankios sąlygos – aukšta santykinė drėgmė, žema temperatūra, drėgmė ant lapų. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoto pasėlius reikia laikytis sėjomainos, gilus arimo po derliaus nuėmimo, naikinti piktžoles. Sėti beicuotas sėklas. Esant būtinybei naudoti fungicidus.


Rapsai yra jautrūs daugeliui dirvoje esančių grybų, kurie sukelia augalų diegavirtes, t.y. Pythium spp. ir Rhizoctonia solani . Infekcijai palankios sąlygos susidaro vėsiu oru, kai dirvoje pakankamai drėgmės. Jei sąlygos rapsų sėkloms sudygti yra nepalankios, ligos išplitimo rizika padidėja. Dygstantys augalai yra jautriausi, vėliau jų tolerancija patogenui didėja. Daigai gali žūti dar nepasiekę dirvos paviršiaus ar ką tik sudygę, dėl ko pasėlis išretėja. Taip pat šie dirvos patogenai pažeidžia pagrindinę ir šonines daigų šaknis, raunant pažeistus daigus jie nutrūksta. Dirvos patogenais užsikrėtusių rapsų žydėjimas gali vėluoti lyginat su sveikais augalais.

Trumpa rotacija; Didelis dirvožemio užsikrėtimas diegavirtės sukėlėjais; Supaprastintas dirvos dirbimas; Prastas sėklų gyvybingumas, daigumas; Nepakankama piktžolių ar savaimę sudygusių kultūrinių augalų, kurie taip pat yra augalai šeimininkai, kontrolė; Per giliai pasėti augalai, dėl ko užsitęsia dygimo laikas ir padidėja infekcijos rizika.

Tinkama augalų kaita įvertinat kitus ligos sukėlėjų augalų šeimininkus. Rapsus auginti tame pačiame lauke ne dažniau kaip kas 4 metai; Dirvos arimas arba gilus skutimas; Piktžolių ir savaime sudygusių augalų šeimininkų naikinimas; Tinkamas sėklos guolio paruošimas; Tinkamas sėjos gylis; Sėti tik aukšto daigumo sėklą; Sėklos beicavimas sumažina ligos išplitimo riziką ankstyvuose tarpsniuose.

Žieminius ir vasarinius rapsus, žirnius, bulves, kviečius ir kitus augalus. Žalingumo riba Šios ligos žalingumo riba Lietuvoje nenustatyta.


Labiausiai nukenčia slyvos, kiti kaulavaisiniai – mažiau. Pažeidžia lapus, ūglius pumpurus, vaisius. Ant lapų atsiranda šviesiai rudos. Iki 5mm skersmens, tarpusavyje galinčios susilieti dėmės. Jas riboja raudonai rudas lapalakščio ruoželis. Dėmių vietoje audiniai iškrinta ir lapai lieka skylėti. Ant ūglių žievės susidaro nedidelės iš pradžių apskritos, vėliau tįstančios oranžiškai raudonos šviesesniais centrais dėmės. Žievė tose vietose suplyšta, sunkiasi lipai. Ligos pažeisti pumpurai būna pajuodę, blizgančio, tarsi lakuoto paviršiaus. Jie neišsiskleidžia. Anksti užsikrėtusiuose vaisiuose pasirodo gilios tarpusavyje galinčios susilieti žaizdos. Vėliau apsikrėtę būna išmarginti truputį įdumbančiomis, purpurinėmis, su rausvu apvadu dėmėmis. Šratligė pažeidžia vieną vaisiaus pusę ir tiek, kad atsidengia kauliukas.

Šratligei plisti reikia didelio santykinio oro drėgnumo ir kritulių lapų skleidimosi tarpsniu. Inkubacinis periodas trunka 5-14 dienų. Sukėlėjui vystytis optimali temperatūra 15-20ºC, sporos pradeda dygti esant 1ºC.

Slyvas, vyšnias, trešnes, abrikosus, persikus.


Svogūnų lapų dėmėtligė ir kekerinis puvinys,

Labai išplitusi svogūnų liga. Net septynios Botrytis genties grybų rūšys yra sietinos su svogūnų ligomis. Visos rūšys skiriasi patogeniškumu bei atsparumu fungicidams. Vegetacijos metu ant laiškų mažai pastebima ligos požymių, tačiau esant palankioms sąlygomis svogūnai užsikrečia dar lauke per laiškus, iš kurių grybiena patenka į ropeles. Kaklelio puvinys paprastai pasireiškia nuėmus derlių, sandėliuojant svogūnus. Sandėliavimo metu pirmiausia pažeidžiami viršutiniai ropelės audiniai, jie suminkštėja, svogūnai skleidžia nemalonų kvapą. Vėliau visa roputė apsitraukia pilku puriu apnašu, vėliau tarp lukštų susidaro juodi netaisyklingos formos skleročiai . Svogūnai džiūsta, traukiasi, lieka tik mumijos.

Botrytis spp. vystytis palankiausia yra 15–25 °C temperatūra ir santykinė oro drėgmė 70–95 procentai, bet gali vystytis ir 3–33 o C temperatūroje. Kekerinio puvinio infekcijai kilti ir prasiskverbti į audinius reikia palankių oro sąlygų - ilgai besilaikančios drėgmės augalų lapuose - ir infekcijai plisti optimalios temperatūros.

Siekiant pasėlį apsaugoti nuo ligų, būtina taikyti prevencines priemones: rinktis kokybišką sodinamąją medžiagą, laikytis tinkamos agrotechnikos ir sėjomainos, nepertręšti azoto trąšomis. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais. Rekomenduojama svogūnus profilaktiškai purkšti kas 7–10 dienų 2–4 kartus per vegetaciją (BBCH 15–19).

Botrytis spp. sukeliamos ligos pažeidžia ropinius svogūnus ( A. cepa ), česnakus ( A. sativum ), porus ( A. porrum ) ir kt., taip pat ir česnakinių genties piktžoles. Lietingais metais gali sirgti ir svogūnų sėklojai.


Pažeidžia lapus, užuomazgas, žiedus, vaiskočius ir net jaunus žalius serbentų ūglius, vėliau – uogų užuomazgas. Uogakrūmiai apsikrečia žydėdami. Ant užsikrėtusių augalo dalių atsiranda rausvai rudų ar geltonai oranžinių dėmių. Vėliau jos iškyla ir virsta akytais spuogais. Netrukus apatinėje lapų pusėje ir ant kitų sergančių augalo dalių susiformuoja smulkiai korėti, oranžiniai telkiniai, panašūs į geltonas pagalvėles su įdubimais. Juose subręsta daugybė sporų, kurios užkrečia viksvas (Carex spp.). Ligos sukėlėjas toliau vystosi ant viksvų, kur ir peržiemoja, o pavasarį apkrečia serbentus.

Ligos plitimą skatina drėgnas oras pavasarį.


Miltligė pažeidžia įvairias antžemines augalo dalis – lapus, stiebus ir ankštaras. Infekcijos vietoje pradžioje atsiranda mažos miltų pavidalo dėmės. Ligai intensyvėjant dėmėse susidaro baltos grybienos valktis, kuris vyraujant palankioms meteorologinėms sąlygoms plečiasi. Senstant ligai grybiena patamsėja, o joje susidaro juodi taškeliai – grybo vaisiakūniai – kleistotecai. Jei užkratui plisti palanku, liga apima ir augalo stiebą bei ankštaras. Miltligės pažeistose ankštarose užauga smulkesnės sėklos. Konidijos, kurios pernešamos vėjo pagalba, yra pagrindinis infekcijos šaltinis vasaros metu. Lietuvos klimato sąlygomis miltligė rapsų pasėliuose masiškai neišplinta. Ši grybinė liga yra žalingesnė vasariniams rapsams nei žieminiams.

Atsėliavimas. Tankūs pasėliai; Augalai pertręšti azoto trąšomis; Savaime sudygę rapsai tame pačiame ar kaimyniniuose laukuose. Vyraujančios palankios meteorologinės sąlygos ( 15-20°C temperatūra ir didelė santykinė oro drėgmė);

Sudaryti palankias augalui augti sąlygas: Sėjomainos laikymasis; Gilus augalų liekanų užarimas po derliaus nuėmimo; Savaime sudygusių rapsų naikinimas; Tolerantiškų miltligei rapsų veislių auginimas; Subalansuotas tręšimas; Naudoti Lietuvoje registruotus nuo šios ligos fungicidus.


Rauplės panašios į obelų, ant lapų apatinėje pusėje dėmės neaiškiais kontūrais, žaliai juodos lyg aksominės apnašos. Ant vaisių dėmės juodos, aksominės, apskritos, susiliejančios. Tačiau nuo obelų rauplių skiriasi tuo, kad kriaušių vaisiai giliai sutrūkinėja ir deformuojasi, o ant ūglių rudos, apvalios, kiek iškilusios dėmelės, kuriose žievė sutrūkinėja, atšoka, pasišiaušia, plyšeliuose matyti juodų apnašų. Būtent kriaušių ūgliai yra labai jautrūs rauplių pažeidimui. Ūgliai būna storesni, blogai auga, dažnai nudžiūsta.

Žiemoja rauplių sukėlėjo grybiena šakutėse, nukritusiuose lapuose. Pavasarį, kai vidutinė paros temperatūra pasiekia apie 9°C ir būna drėgnas oras, sukėlėjo peržiemojusios sporos pasklinda ir apkrečia lapus bei ūglius. Vasarą plinta konidijomis, jas platina lietaus lašai, išnešioja vėjas ir vabzdžiai. Rauplių plitimas bei infekcijos lygis sode priklauso nuo meteorologinių sąlygų, temperatūros bei lapų paviršiaus drėgnumo trukmės.


Pavasarį, nutirpus sniegui, matomi išgedusių nubalusių žiemkenčių plotai. Jų želmenys būna sulipę, apraizgyti balta, pilkšva arba rausvo atspalvio voratinkline grybiena. Ant augalų lapų gali būti ir pavienės balkšvos, vandeningos dėmės. Anksti pavasarį ant pažeistų augalų lapų susiformuoja grybo vaisiakūniai – sporodochijai su konidijomis. Vėlyvą pavasarį ant apatinių augalo lapamakščių susiformuoja periteciai, kurie vasarą drėgnu ir vėsiu oru subrendusias aukšliaspores išbarsto ir apkrečia lapus ir javų varpas.

Pavasarinio pelėsio išplitimą skatina sniego danga ant neįšalusios žemės, ilgai pavasarį nenutirpęs sniegas, drėgnas ir šaltas pavasaris. Stipriau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę pasėliai. Ligos sukėlėjo pradų didesnės sankaupos yra po atsmėliuotų varpinių javų ir minimaliai dirbtose dirvose.

Sėklos beicavimas nuo Fusarium spp. veiksmingais beicais apvalo sėklas ir nuo pavasarinio pelėsio ligos sukėlėjo.

Pavasarinis pelėsis labiau pažeidžia ankstyvos sėjos, peraugusius javus, todėl žiemkenčius reikėtų sėti optimaliais sėjos terminais. Kadangi M. nivale parazituoja ant įvairių varpinių augalų, tarp jų ir ant žolių, yra didelė tikimybė, kad susidarius palankioms sąlygoms, atsėliuoti arba pasėti į varputėtą dirvą varpiniai javai nuo pavasarinio pelėsio nukentės labiau, nei sėti po rapsų, žirnių ir kitų nemiglinių augalų.

Pavasarinis pelėsis pažeidžia žieminius kviečius, žieminius kvietrugius, žieminius rugius, žieminius miežius ir daugiametes žoles.


Pažeidžia pirmametes morkas ir sėklojus. Lietuvoje labiausiai nukenčia sėklojai Aprašymas: Pirmieji požymiai pastebimi liepos viduryje. Ligos požymiai aptinkami ant lapų, stiebų, sėklų. Viršutinėje lapų pusėje dėmių kraštai šiek tiek iškilę, apatinėje – įdubę. Apatinėje lapų pusėje dėmės padengtos rusvai pilku apnašu. Lapų pakraščiai susigarbanoja, ir atskiros lapo dalys arba visas lapas gelsta ir džiūsta. Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra grybui vystytis 24 o C. Labiausiai morkos serga lietingu, ūkanotu oru. Liga plinta konidijomis. Patogenas žiemoja dirvoje, augalų liekanose ir ant sėklų paviršiaus. Vėsesniu oru grybas puola senus, šiltesniu – jaunus lapus Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoto morkų pasėlius reikia laikytis 2-3 m. sėjomainos, gilaus arimo po derliaus nuėmimo. Rinktis kokybiškas sėklas. Tankus pasėlis labiau pažeidžiamas cerkosporozės. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais


Pyrenophora teres f. sp. teres (tinklo tipo), P. teres f. sp. maculata (dėmės tipo)

Pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius. Kontrolės priemonės: Nereikėtų auginti labai jautrių tinkliškajai dryžligei vasarinių miežių veislių. Ligos sukėlėjas ant augalų likučių gyvybingas gali išlikti daugiau nei 2 metus, todėl reiktų vengti miežių atsėliavimo ir ypač sėjos į ražienas. Vengti vasarinių ir žieminių miežių kaimynystės, naikinti sudygusias grūdų pabiras. Sėklos beicavimas apsaugo nuo jaunų daigų užsikrėtimo tinkliškąja dryžlige per sėklą. Pastebėjus pirmuosius ligos požymius, ypač jautrių veislių pasėlyje, reikia naudoti efektyvius nuo tinkliškosios dryžligės fungicidus. Žalingumo riba Fungicidai nuo tinkliškosios dryžligės naudojami pastebėjus pirmuosius ligos požymius. Palankios plisti sąlygos Vyraujant drėgniems, lietingiems ir šiltiems orams (temperatūra nuo 15 iki 25°C), susidaro labai palankios sąlygos užsikrėsti tinkliškąja dryžlige bet kurio augalų vystymosi tarpsniu. Kai miežiams išplaukėjus vyrauja lietingi, drėgni orai, Pyrenophora teres grybu užsikrečia grūdai. Daigų užsikrėtimui nuo sėklų palankiausia 10-15°C temperatūra. Ligos išplitimo rizika padidėja atsėliuojant miežius, ypač taikant supaprastintą žemės dirbimą ir sėjant į ražienas. Taip pat didesnė tikimybė tinkliškajai dryžligei išplisti yra šalia augantys žieminių ir vasarinių miežių ligoti pasėliai. Aprašymas: Liga pažeidžia lapus, lapamakštes, stiebus, grūdus. Tinkliškajai tinklo tipo dryžligei pažeidžiant miežių lapus ir lapamakštes, pažeidimo pagrindą sudaro išilginiai ir skersiniai brūkšneliai arba dėmelės. Pirmi ligos požymiai pasireiškia kaip labai mažos pailgos dėmelės arba dryželiai, kurie greitai didėja ir sudaro siaurų, tamsiai rudų skersinių ir išilginių dryželių tinklo formos raštą. Pažeista lapo dalis paruduoja, su dėme besiribojantys lapo audiniai iššviesėja. Pirminės dėmės apima vis didesnį lapo plotą, susiformuoja žalsvai vandeningame fone tamsiai rudas, aiškiai išreikšto tinklo formos pažeidimas. Pažeisti lapai anksti nudžiūsta. Dėmės tipo tinkliškoji dryžligė dažnesnė ant lapų, nors gali pažeisti ir lapamakštes. Ant užsikrėtusių augalų lapų išryškėja mažos, apvalios ar šiek tiek pailgos (elipsės formos) dėmelės, kurias supa įvairaus pločio chlorozės. Šios dėmelės neilgėja ir neformuoja tinklo. Dėmių tipo tinkliškosios dryžligės dėmelių diametras gali siekti 3-6 mm. Ant senesnių lapų dėmių būna daugiau nei ant jaunų.


Aphanomyces cochlioides, Fusarium spp., Pythium spp., Pleospora betae, Thanatephorus cucumeris

Juodšaknę cukriniuose runkeliuose sukelia keletas patogeninių dirvos grybų. Ligos pažeistų daigų ir jaunų augalų šaknelė pajuoduoja, suplonėja, daigai bei jauni augalai suvysta ir galiausiai sunyksta, dėl ko pasėlis išretėja. Liga augalus pažeidžia ankstyvuose tarpsniuose: nuo dygimo pradžios iki 2-4 lapelių tarpsnio.

Auginamos ligos sukėlėjams jautrios veislės; Užmirkusios dirvos; Suvėlinta sėja; Sėjomainos nesilaikymas; Dirvos plutos susidarymas po liūčių.

Sėjomainos laikymasis; Galimai atsparesnių veislių auginimas; Tinkamas dirvos paruošimas optimaliam sėklos guoliui ir sudygimui; Optimalus sėjos laikas; Sėjama beicuota fungicidiniu beicu sėkla.


Pažeidžia kopūstai, griežčiai, ropės, ridikai, ridikėliai, krienai, pekininiais bastučiai, kaliaropes, žiedinius ir briuselio kopūstai ir kai kurios laukinės bastutinių šeimos žolės. Aprašymas: Ant lapų iš pradžių atsiranda smulkių juodų apskritų dėmelių, kurios plečiasi, jų centrai paruduoja. Pirmiausia pažeidžiami baltagūžių ir žiedinių kopūstų išoriniai lapai. Ant jų atsiranda smulkių, juodų, apskritų dėmelių, kurios plečiasi, pasidaro rievėtos, apsitraukia rudai juodomis apnašomis, jų centras paruduoja. Vėliau infekcija pereina ant aukštesnių, į gūžes besisukančių lapų. Gūžės išauga mažos, laikomos sandėliuose pūva. Palankios plisti sąlygos Tikėtina kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 41–49) vasaros antroje pusėje. Ligai plisti palankiausia 20–24° C temperatūra ir 85–100 % santykinis oro drėgnis. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlius, reikia laikytis sėjomainos, po derliaus nuėmimo giliai suarti, naikinti piktžoles. Sėti registruotais fungicidiniais beicais apdorotą sėklą, rinktis atsparias veisles. Pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams, nuo šeštojo lapelio iki visiškos brandos (BBCH 16–49) naudoti augalų apsaugos produktus. Naikinti kenkėjus.


Pavasarį arba vasaros pradžioje viršutinėje lapų pusėje atsiranda apvalių, neryškiais kontūrais, juosvai žalių, vėliau paruduojančių aksominių dėmelių. Jos didėja ir tankėja. Lapai dažnai pirma laiko nukrinta. Požymiai ant vaisių rauplių dėmelės būna apvalios, iš pradžių pilkšvai rudos, vėliau žalsvai juodos, ryškių kontūrų. Dėmelių vietoje odelė susiraukšlėja ir vaisiui augant, kartais sutrūkinėja. Anksti apsikrėtę vaisiai būna smulkūs, kartais deformuoti. Požymiai ant ūglių. Rauplėtų ūglių žievė būna rudai dėmėta, sutrūkinėjusi. Ūgliai būna storesni, blogai auga, dažnai nudžiūsta.

Nuo rauplių fungicidais purškiama kritiniu ligos pasireiškimo laiku, žaliojo kūgio tarpsniu, žiedpumpuriams rausvėjant ir po žydėjimo (07-09, 57, 69 augimo tarpsniais pagal BBCH skalę), vaisių užuomazgų – vaisių kritimo tarpsniu ir vaisiams augant (71,72, 74-75 augimo tarpsniai pagal BBCH skalę). Siekiant apsaugoti nuo pirminės infekcijos, labai svarbu nepavėluoti nupurkšti fungicidais pirmąjį kartą. Kitų purškimų laikas labai priklausys nuo meteorologinių sąlygų ir ligos vystymosi dinamikos. Žieminių veislių obelis reikėtų purkšti rugpjūčio mėnesį, kad obelų rauplės neplistų sandėlyje (75-77 augimo tarpsnis pagal BBCH skalę). Purškimo laiko nustatymas naudojant prognozavimo modelius Integruotai sėklavaisių sodo augalų apsaugai nuo rauplių sėkmingai naudojami ligos plitimo prognozavimo modeliai. Rekomenduojama optimizuoti purškimus fungicidais nuo rauplių pagal prognozavimo modelio duomenis. Obelys nuo rauplių purškiamos tik tuo atveju, kai signalizatorius užfiksuoja infekciją. Jei užfiksuojama nedidelė rauplių infekcija, tokiu atveju purškiamos tik jautriausių rauplėms veislių obelys, jei vidutinė – jautriausių ir vidutinio atsparumo ir jei didelė, purškiamos jautriausių, vidutinio atsparumo ir sąlyginai atsparių veislių obelys.


Ant varpažvynių viršūnėlių pasimato pilkšvai rudos, vėliau rudos mažos dėmelės. Vėliau jos didėja, centras pasidaro šviesiai rusvas ar pilkas. Dėmės didėdamos susilieja, varpa tampa tamsiai ruda. Senstančių dėmių paviršiuje susiformuoja tamsūs maži taškeliai – piknidžiai su piknosporomis, kurie yra labai svarbus varpų septoriozės požymis. P. nodorum piknidžius ant varpažvynių plika akimi pastebėti lengviau nei ant lapų. Gausiai išplitusi liga apima ir akuotus. Ant jų matosi ligai būdingi rudi ar žali dryžiai. Išplitus varpų septoriozei, pažeidžiami visi pasėlio augalai.

Grybas žiemoja piknosporomis, askosporomis arba grybiena augalų liekanose, želmenyse ar ant sudygusių grūdų pabirų ir apkrėstose sėklose. Vyraujantys lietingi, su liūtimis orai, nuolat besilaikanti drėgmė pasėlyje yra svarbiausi veiksniai varpų septoriozės plitimui. Optimali oro temperatūra 20-25°C.

Fungicidai nuo varpų septoriozės naudojami javų plaukėjimo-žydėjimo tarpsniais.

Siekiant kviečių pasėliuose išvengti didesnio varpų septoriozės protrūkio, reikėtų vengti atsėliavimo ir supaprastinto žemės dirbimo bei sėjos į ražienas atsėliuojant, auginti galimai atsparesnes varpų septoriozei kviečių veisles. Purškiant fungicidais nuo lapų septoriozės iki javų plaukėjimo tarpsnio, augalai iš dalies apsaugomi ir nuo varpų septoriozės, tačiau efektyviausiai nuo šios ligos apsisaugoma, kai fungicidai panaudojami javų plaukėjimo-žydėjimo tarpsniais.

Žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius.


Pažeidžia žieminius ir vasarinius kvietrugius (veisles, kuriose vyrauja rugio genotipas), žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius. Kontrolės priemonės: Javuose rinchosporiozė gali pradėti plisti nuo bamblėjimo tarpsnio ir plinta iki vaškinės brandos. Rekomenduotina auginti atsparesnes rinchosporiozei miežių veisles. Javų atsėliavimas skatina ligos plitimą. Svarbu gerai užarti pabiras bei varpines žoles. Labiau ši liga pažeidžia ankstyvos sėjos javus. Sėklos beicavimas apsaugo nuo ligos plitimo daigų tarpsniu. Išskirtinais atvejais gali tekti purkšti du kartus, tačiau paprastai pakanka vieno purškimo vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniais. Žalingumo riba Fungicidai naudojami vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniais. Sėklos beicavimas apsaugo nuo ligos plitimo daigų tarpsniu. Palankios plisti sąlygos Rinchosporiozei plisti palankūs vidutiniškai šilti ir lietingi orai. Liga smarkiau reiškiasi jautrių veislių pasėliuose. Ligos sukėlėjo užkratas išsilaiko pernykščių šiaudų liekanose, nuo kurių pavasarį subrandintas sporas lietus arba vėjas nuneša ant javų želmenų. Pradinės infekcijos šaltiniu taip pat gali būti ir užkrėsta sėkla. Aprašymas: Pažeidžia kvietrugių tas veisles, kuriose vyrauja rugio genotipas. Rinchosporiozė pažeidžia koleoptilę, lapus, lapamakštę, varpažvynius, akuotus. Ant lapų ar lapamakščių atsiranda aiškiai rudai apriboti, balkšvai ar žalsvai pilki pažeidimai, kurie vėliau įgauna vandeningą išvaizdą. Dėmės yra ovalios ar pailgos, išsidėsčiusios nepriklausomai nuo lapų gyslų. Vėliau dėmių centras išdžiūsta ir pašviesėja, įgaudamas šviesiai pilką, rusvą ar balkšvą atspalvį. Dėmės ant miežių lapų ryškiai rudai apribotos, ant rugių ir kvietrugių – ne taip ryškiai, pradžioje matosi tik žalsvai pilkos dėmės, kurios vėliau pašviesėja, išdžiūva. R. secalis užkratą platina lietaus lašai ir oro srovės. Lietaus lašas tekėdamas lapu, surenka konidijas ir dažnai užsilaiko lapo prisijungimo prie stiebo vietoje, o krisdamas užkratą perneša ir ant kitų lapų, todėl dėmės dažnai įsikuria lapo pažastyse per visą lapo plotį.


Pažeidžia porus, bet gali pažeisti ir svogūnus, tuščialaiškius česnakus ir ´shalot´ svogūnus. Aprašymas: Pirmieji požymiai yra mažos baltos dėmelės ant laiškų. Vėliau kai oro santykinė drėgmė virš 70 %, atsiranda tipiškų alternariozei dėmių. Jos yra elipsės formos, kelių centimetrų ilgio, su gelsvu kraštu. Pažeisti laiškai gali susigarbanoti ir nudžiūti. Palankios plisti sąlygos Didelė santykinė (per 70 %) oro drėgmė skatina ligos plitimą. Augalai dažniausiai apsikrečia nuo užkrėstų sėklų ar augalų liekanų dirvožemyje. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoto pasėlius reikia laikytis tinkamos sėjomainos. Rinktis kokybiškas sėklas, auginti atsparių veislių svogūnus. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais.


Kokomikozė pažeidžia lapus, vaiskočius, jaunus ūglius, vaisius. Jautriausios ligai vyšnios yra pavasarį žydėjimo metu ir lapams skleidžiantis, kai sukėlėjas subrandina pernykščiuose lapuose žiemojančias sporas ir jas paskleidžia. Liepos mėnesio pradžioje lapų viršutinėje pusėje matyti rausvai rudos, pakrikos arba grupelėmis susitelkusios smulkios, 1-2 mm skersmens, dėmelės. Apatinėje lapo pusėje dėmelėse formuojasi smulkūs, rausvi grybo acervuliai. Tose vietose lapo epidermis iškyla, plyšta ir išsiveržia balzgana arba rausva sporų masė. Lapai gelsta, o liepos ir rugpjūčio mėnesį masiškai krinta. Pažeisti vaisiai sudžiūsta, vaiskočiai paruduoja.

Ligai plisti optimali temperatūra 15-20ºC, drėgmė daugiau kaip 60 %, krituliai. Jautrios ligai veislės.


Sclerotinia sclerotiorum, Sclerotium rolfsii

Serga burokėliai, morkos, petražolės, kopūstai, agurkai, pupelės ir kt. daržovės. Sandėliavimo metu morkos, svogūnai, kopūstai, ropės, ridikai, pomidorai, bulvės, agurkai ir kt. daržovės. Aprašymas: Vegetacijos metu virš dirvos esanti šakniavaisio dalis suminkštėja ir apsitraukia balta, į vatą panašia grybiena. Sandėliavimo metu morkos greitai supūva, pasidengia balta grybiena, kuri greitai plinta ir supūdo didelę dalį morkų Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra 24 o C. Patogenui palanku plisti kai yra šilta 25-35 °C ir drėgna. Ši liga ypač intensyviai plinta drėgnoje aplinkoje. Labiau plinta rūgščiose sunkiose šlapiose dirvose. Kontrolės priemonės: Laikytis 3–4 m. sėjomainos. Sandėliavimui atrinkti tik sveikus šakniavaisius, pašalinti augalines liekanas. Sandėliavimo vietose palaikyti 3–4° C temperatūrą ir 95–98 % santykinį drėgnį. Pasodams skirtus burokėlius rekomenduojama beicuoti. Pastebėjus ligos požymius arba profilaktiškai naudoti fungicidus šaknims esant didesnėms nei 0,5 cm skersmens iki pilnai išsivysto ir pasiekia būdingą formą bei dydį (BBCH 41–49). Informacija apie registruotus produktus http://www.vatzum.lt/


Miltligė pažeidžia augalų stiebus, lapus, lapamakštes ir varpas, padengdama juos baltu grybienos valkčiu, kuri sendama, tamsėja, paruduoja. Kurį laiką užkrėsti lapai išlieka žali ir gyvybingi. Lapo antroje pusėje pažeidimo vieta pagelsta. Vėliau ligos apimtas plotas palaipsniui apmiršta. Grybienos paviršiuje gausiai susiformavusias konidijas vėjas platina dideliais atstumais ir apkrečia sveikus augalus. Oru plintantis užkratas gali būti randamas visur ir yra nekontroliuojamas. Besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Miltligės pažeistoje lapo vietoje nutrūksta fotosintezė ir pasirodo chlorozės. Miltligei išplitus ankstyvais augalo vystymosi tarpsniais, augalai gali prasčiau išsikrūmyti. Vėlesniais vystymosi tarpsniais dėl miltligės pažeidimo mažėja žalias lapų plotas, taip pat ir grūdų derlius. Vėliau pažeidimų vietose ant senų grybienos kolonijų galima matyti juodus taškelius – miltligės sukėlėjo vaisiakūnius kleistotecius.

Miltligei plisti palankiausia temperatūra yra 15-22°C. Pakilus temperatūrai per 25°C, ligos vystymasis sulėtėja arba net sustoja. Konidijoms sudygti reikalinga didelė santykinė oro drėgmė, tuo tarpu sporuliacijai ir sporoms pasklisti palankesni sausesni orai. Todėl besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Ypač didelę žalą miltligė gali padaryti jautrių šiai ligai veislių pasėliuose. Gausus tręšimas azoto trąšomis, tankūs pasėliai padidina miltligės išplitimo riziką. Ankstyvos sėjos žieminiai ir vėlyvos sėjos vasariniai javai miltligės labiau pažeidžiami. Kadangi šios ligos sukėlėjo sporos plinta oru, todėl, auginant kaimynystėje tos pačios rūšies javus, liga gali išplisti anksčiau ir labiau. Ligos užkrato šaltiniu gali būti ir sudygusios pabiros. Liga labiau gali išplisti laukuose tarp miškų, slėniuose, kur vyrauja palankesnis mikroklimatas.

Nuo miltligės galima apsisaugoti auginant atsparesnių veislių javus. Reiktų vengti atsėliavimo (dėl pabirų) ir tos pačios rūšies žieminių ir vasarinių augalų kaimynystės (kvietrugiai šalia ar po kvietrugių). Pagal galimybę naikinti sudygusias grūdų pabiras. Optimalus sėjos laikas ir sėklos norma yra labai svarbūs formuojant pasėlio tankumą. Ypač vengti gausaus tręšimo azoto trąšomis.

Vasarinius ir žieminius kviečius, vasarinius ir žieminius kvietrugius, vasarinius ir žieminius miežius, žieminius rugius, avižas.


Pagrindiniai šaknų gumbo simptomai – deformuotos šaknys, ant kurių matyti sustorėjimų, gumbų ar išaugų. Išaugos, sustorėjimai skiriasi dydžiu ir spalva. Iš pradžių jie būna baltos spalvos, vėliau tampa minkšti, pilkai rudos spalvos. Antrinės infekcijos metu, veikiami dirvos mikroorganizmų, šaknų sustorėjimai, išaugos ar gumbai ima pūti. Atskirais rapsų augimo tarpsniais šaknų gumbo požymiai ir daroma žala labai skiriasi. Rapsų daigų tarpsniu, pažeisti daigai vysta, nustoja augti, pradeda gelsti lapai, dažniausiai augalai žūva. Nuo lapų vystymosi iki ankštarų formavimosi tarpsnio - antžeminės augalų dalys gali būti su vytimo ar maisto medžiagų trūkumo požymiais. Brendimo tarpsniu rapsų augalai neturi vytimo požymių, tačiau labai greitai bręsta, sėklos ankštarose būna smulkios ir susiraukšlėjusios. Plasmodiophora brassicae dirvoje gyvybingas gali išlikti apie 15 metų.

Jei lauke liga jau plito (lauko istorija); Nesilaikoma turimos technikos fitosanitarinės priežiūros; Per dažnai rapsai ir kiti ligos sukėlėjo augalai šeimininkai grįžta į tą patį lauką (dažniau nei kas 4 metai); Jaurių ligai veislių auginimas; Ligos sukėlėjui palanku mažesnio nei pH 7, suspausti ir užmirkstantys dirvožemiai; Dirvos temperatūra po sėjos 15℃ ir daugiau; Boro trūkumas dirvožemyje.

Technikos plovimas valymas pervažiuojant iš vienų laukų į kitus; Rūgčių dirvožemių kalkinimas; Kuo ilgesnis laikotarpis tarp rapsų ar/ir kitų bastutinių augalų auginimo tame pačiame lauke; Vengti ankstyvos sėjos laukuose, kur yra užkrato; Atsparių šaknų gumbui veislių auginimas; Piktžolių ir savaime sudygusių rapsų naikinimas.

Bastutiniai kultūriniai augalai (rapsai, brokoliai, kalafiorai ir kt.), piktžolės.


B. sorokiniana ir Fusarium spp. dažnai plinta su užkrėsta sėkla, todėl užsikrėtę daigai gali žūti dygimo metu. Jei išsilaiko, auga skurdūs, su rudomis dėmėmis ant šaknų ar augalo pamato. Jeigu užkrato šaltinis yra augalų liekanos arba dirva, tai pirminiai ligos požymiai – smulkios rudos dėmelės pasirodo ant šaknelių, koleoptilių, apatinio tarpubamblio dengiamųjų lapalakščių. Vėliau dėmės didėja, apatinė stiebo dalis paruduoja. Fusarium spp. pažeidimai dažnai išplinta ir ant antro bei trečio tarpubamblių. Ligoti augalai gali būti pavieniai ar pažeisti pakrikais ploteliais, jie blogiau vystosi, atsilieka ūgiu. Dažnai pažeisti augalai anksčiau subręsta, užaugina smulkesnius grūdus. B. sorokiniana antrines konidijas platina lietus arba vėjas ir užkrečia javų lapus bei varpas. Fusarium spp. askosporos vasaros metu iš subrendusių peritecių apkrečia varpas. Ligos sukėlėjai peržiemoja augalų liekanose arba dirvoje, taip pat plinta per užkrėstą sėklą.

Tiek Fusarium spp., tiek Bipolaris sorokiniana infekcija plinta per augalų liekanas ir per dirvą. Pašaknio ir šaknų puvinių sukėlėjų sankaupos ypač gausios, kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų, varputėtose bei minimalaus žemės dirbimo dirvose, ar kur sėjama tiesiai į ražieną. Šie ligų sukėlėjai smarkiau išplinta šiltu ir drėgnu oru.

Siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, verta sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.

Varpinių javų atsėliavimas arba sėja po varpinių žolių ar į varputėtas dirvas skatina pašaknio ligų išplitimą. Daugiau nei 90 % gyvybingų B. sorokiniana konidijų randama viršutiniame 15 cm dirvožemio sluoksnyje, todėl gilus arimas gali sumažinti javų apsikrėtimo riziką. Žemės dirbimo be arimo technologijos skatina pašaknio puvinių sukėlėjų sankaupas viršutiniame dirvos sluoksnyje, didindamos pašaknio ligų išplitimo riziką. Kadangi tiek Fusarium spp., tiek B. sorokiniana plinta taip pat ir per užkrėstą sėklą, siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, verta sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.

Pašaknio ir šaknų puviniai pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, avižas, varpines žoles.


Daugiausia išplinta vasaros viduryje ir pabaigoje. Viršutinėje lapo pusėje pasirodo apskritos arba ovalios geltonai oranžinės ar raudonos dėmės. Apatinėje lapo pusėje atsiranda ryškiai oranžinių spenelių - sporų telkiniai. Jomis vasaros pabaigoje apsikrečia kazokiniai kadagiai ( Juniperus sabina ). Pažeistose šakutėse sukėlėjas peržiemoja, o pavasarį susidariusias sporas vėjas perneša ant kriaušių ir obelų lapų, jaunų ūglių, kartais ir vaisių. Labai pažeisti lapai nukrinta anksčiau laiko, vaismedžiai nusilpsta, blogiau peržiemoja, blogėja vaisių kokybė. Stipriai pažeistos kriaušės dažniausiai kitais metais nedera.

Rūdys kriaušių lapus apkrečia, kai vidutinė paros temperatūra ne žemesnė kaip 8°C ir drėgna, ypač po lietaus. Liga labai išplinta ten, kur daug senų, aukštų, sutankėjusių vaismedžių.

Augalai tarpininkai, kazokiniai kadagiai ( Juniperus sabina ), neturi augti arčiau kaip 300 m iki sodo.


Siekiant apsaugoto morkų pasėlius reikia laikytis sėjomainos. Sandėliavimui atrinkti tik nesužalotas, sveikas morkas. Rastus pūvančius šakniavaisius tuoj pat pašalinti. Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra patogenui plisti 19–26 o C. Ypač patogeno plitimą skatina drėgni orai. Žiemoja dirvoje su augalų liekanomis ir su pasodais jų laikymo vietose. Aprašymas: Vegetacijos metu patogenas pažeidžia nusilpusias ar laiku nenuimtas morkas. Daugiausia žalos padaro sandėliavimo metu. Ant šakniavaisių atsiranda apskritų arba netaisyklingų rudų puvinio dėmių. Jos greitai plinta ir susiliejusios apima visą morką. Pūvanti morka apsitraukia puriomis pilkomis, pelenų atspalvio dulkingomis apnašomis.

Serga morkos, runkeliai, griežčiai, ropės, ridikai, kopūstai, pomidorai, bulvės, žirniai, pupelės ir kt. augalai


Liga pažeidžia miežių pašaknį, daigų ir suaugusių augalų lapus ir lapamakštes, varpas, grūdus. Ant miežių lapų ir lapamakščių susiformuoja rudos, pailgos dėmės su aiškiu apvadu. Jų dydis būna nuo labai mažo taškelio iki 1-5 x 2-25 mm. Aplink atskiras dėmes gali susi-daryti chlorozės, t.y. lapo audiniai pagelsti. Dėmės gali išplisti, susilieti ir apimti didelį lapo plotą. Senesnės dėmės įgauna gelsvai žalią spalvą. Smarkiai išplitusi liga gali visiškai nudžiovinti lapus. Mažos rudos ar tamsiai rudos dėmelės bei iššviesėjimai gali išryškėti ir ant šios ligos pažeistų varpų. Pažeistų grūdų luobelė patamsėja ties grūdo prisegimo vieta. Rudadėmės dryžligės pažeidimai ant lapų labai panašūs į dėmės tipo tinkliškosios dryžligės ir ramularijos pažeidimus, todėl lauke plika akimi nustatyti tikrąją ligą beveik neįmanoma. Sukėlėją galima nustatyti tik mikroskopuojant laboratorijoje pagal konidijas.

Oro temperatūra, aukštesnė kaip 20°C, ir vyraujantys drėgni orai yra palankūs rudadėmei dryžligei plisti. Sparčiau liga išplinta tankesniuose pasėliuose. Pirminis infekcijos šaltinis yra dirvoje likę šiaudai, ligota sėkla. Konidijos gyvybingos išlieka ne tik ant šiaudų likučių, bet ir dirvoje. Vegetacijos metu konidijas, kaip antrinį užkratą, platina vėjas, pernešdamas į šalia esančius laukus.

Apsaugai nuo rudadėmės dryžligės vamzdelėjimo-plaukėjimo metu naudojami efektyvūs nuo dryžligių fungicidai.

Auginant atsparesnių veislių miežius, sėjant beicuotą sėklą, laikantis sėjomainos, sumažėja rudadėmės dryžligės išplitimo rizika. Patartina vengti sėjos į ražienas, ligotų pasėlių kaimynystės. Apsaugai nuo rudadėmės dryžligės vegetacijos metu naudojami efektyvūs nuo dryžligių fungicidai. Pakanka vienkartinio purškimo vamzdelėjimo-plaukėjimo metu.

Rudadėmė dryžligė pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius.


Burokėlių ramuliariozė, baltuliai, runkelinė ramuliarija

Rekomenduojama sėti beicuotą sėklą. Fungicidus naudoti tik tada, kai ligai plisti yra palankios sąlygos.

Serga burokėliai, cukriniai bei pašariniai runkeliai Aprašymas: Runkelinė ramuliarija puola ne tik pirmamečius burokėlius, bet ir sėklojus. Liga išplinta antroje vasaros pusėje, apie rugpjūčio pradžią. Ant senesnių lapų atsiranda nešvariai žalsvų, iš pradžių neryškiai atsiskyrusių nuo sveikų audinių, vėliau su šiek tiek tamsesnės spalvos apvadu apvalių arba kampuotų, palaipsniui didėjančių, bet ne didesnių kaip 10 mm skersmens, dėmių. Vėliau jos pasidaro pilkšvai baltos, kiek iškilios, dažnai su rudai rausvais apvadais pakraščiuose . Dėmėse išauga vos įžiūrimos baltos apnašos, jų vidurys dažnai ištrupa. Apnašos sudarytos iš grybo konidijakočių ir konidijų. Dėmėtuose lapuose sutrinka asimiliacija, todėl šakniavaisiuose susikaupia mažiau cukraus ir kitų organinių medžiagų. Palankios plisti sąlygos Patogenui plisti reikalinga šiluma ir drėgmė, optimali temperatūra - 17-20 °C, o santykinis oro drėgnis – didesnis nei 95 %. Baltuliai plinta vėsesnio ir drėgno klimato rajonuose. Runkelinė ramuliarija plinta konidijomis. Tikėtina, kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 40–49). Žiemoja ligos sukėlėjas dirvoje su sirgusių augalų liekanomis ir ant sėklų paviršiaus.


Varpų fuzariozė pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, žieminius ir vasarinius kvietrugius. Kontrolės priemonės: Siekiant sumažinti varpų fuzariozės išplitimo riziką, reikėtų auginti atsparesnių veislių javus, vengti supaprastinto žemės dirbimo, tiesioginės sėjos į ražienas. Sėklos beicavimas efektyviais nuo Fusarium spp. beicais taip pat mažina varpų fuzariozės išplitimą. Kadangi lietus javų žydėjimo metu yra pagrindinis rizikos veiksnys ligos išplitimui, tai fungicidus nuo šios varpų ligos rekomenduojama naudoti žydėjimo metu vyraujant lietingiems orams. Fungicidai geriausiai apsaugo, kai purškiama ±2 dienos nuo užsikrėtimo momento. Žalingumo riba Fungicidai nuo varpų fuzariozės naudojami javų žydėjimo metu, vyraujant lietingiems orams. Palankios plisti sąlygos Ligos sukėlėjas žiemoja su grūdais ir dirvoje augalų liekanose bei parazituoja ant augalų pašaknio ir šaknų. Varpų fuzariozės užkrato sankaupos yra gausesnės dirvose, kur taikytas supaprastintas žemės dirbimas ar sėta tiesiai į ražienas, nei augalines liekanas giliai užarus. Lietingi orai javų žydėjimo metu yra pagrindinė sąlyga smarkiam ligos išplitimui, kadangi varpų fuzariozės užkratą nuo javų pašaknio ant varpų perneša lietus. Aprašymas: Varpų fuzariozė išplinta ant varpų. Fusarium spp. javų varpos užsikrečia žydėjimo metu, vėliau nuo varpžvynių grybiena perauga į varpos stagarėlį ir virš vietos, kur pažeistas varpos stagarėlis, varpa pabąla. Sergančios varpos vietomis arba ištisai padengtos rausva grybiena. Dažniausiai viršutinė varpos dalis būna tuščia. Grūdai būna smulkesni už sveikuosius, raukšlėti, mažo daigumo.


Šią ligą galima išvysti ant cukrinių runkelių senesnių lapų, kur matomos rudai žalsvos, apvalios arba netaisyklingos formos bei 2-10 mm skersmens dėmės. Drėgnu oru dėmių centre iš grybo masės susidaro balti taškeliai, arba dėmelių paviršius pasidengia baltomis apnašomis. Šių dėmių pakraščiuose dažnai būna tamsiai rudas arba rusvai rudas apvadas. Esant dideliam ligos intensyvumui dėmės susilieja. Panašius požymius galime pamatyti ir ant cukrinių runkelių lapkočių. Pažeisti lapai ilgai neišsilaiko, sunyksta ir nukrinta. Ligai pasėliuose išplitus anksti t.y. rugpjūčio pradžioje ar viduryje, augalai anksti netenka savo lapų, patiriami nemenki derliaus nuostoliai.

· Atsėliavimas; · Auginami ligai jautrių veislių cukriniai runkeliai; · Sėjomainos nesilaikymas; · Šiltas ir kartu drėgnas oras.

Šios ligos žalingumo riba Lietuvoje nėra nustatyta.

· Sėjomainos laikymasis; · Galimai atsparesnių veislių auginimas; · Kitų grybinių ligų efektyvi kontrolė; · Augalų liekanų sunaikinimas arba gilus įterpimas į dirvą po derliaus nuėmimo; · Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas.


Skalsės pažeidžia javų varpas. Varpoje keleto grūdų vietoje užauga juodi su purpuriniu atspalviu rageliai – grybo skleročiai, kurie kūlimo metu nubyra į dirvą arba patenka į grūdus. Stambūs skleročiai, ruošiant sėklą, yra išvalomi, bet smulkesni – grūdo dydžio neišsivalo ir patenka į sėklą. Likę dirvoje ir kartu su sėkla pasėti skleročiai sudygsta ir iš stromose susiformavusių peritecių, kurie subręsta javų žydėjimo metu, išsviedžia aukšliaspores ant žiedų. Aukšliasporėms sudygus, grybiena įauga į grūdo užuomazgą, kur susiformavusios grybo konidijos su saldžiu skysčiu „medaus rasa” išsiveržia į išorę. Šį skystį mėgsta vabzdžiai, išnešioja ant sveikų žiedų ir juos apkrečia. Lietus, vėjas ir vabzdžiai yra pagrindiniai antrinės infekcijos platintojai. Tiek askosporomis iš peritecių, tiek konidijomis (antrinė infekcija) apkrėstuose žieduose vėliau vietoj grūdo susiformuoja skleročiai.

Skalsių sukėlėjo skleročiai, peržiemoję dirvos paviršiuje arba viršutiniame jos sluoksnyje tiesioginės sėjos į ražienas arba supaprastinto žemės dirbimo laukuose, taip pat skleročiai patekę į dirvą su sėkla, yra tiesioginis pirminės infekcijos šaltinis. Skalsių išplitimą skatina dėl vėsaus ir drėgno oro užsitęsęs žydėjimo periodas. Skalsių antrinės infekcijos šaltinis yra žydinčios varpinės žolės šalia žydinčių javų pasėlių.

Fungicidai nuo skalsių neveiksmingi. Beicuojant beicais, didžioji dalis skleročių, esančių sėkloje, lauke nesudygsta.

Varpinių piktžolių naikinimas ir lauko pakraščių nušienavimas iki javų žydėjimo yra viena iš prevencinių priemonių nuo skalsių. Sėjomaina ir gilus ražienų užarimas apvalo dirvą nuo infekcijos, nes skleročiai, esantys giliau nei 5 cm, nesudygsta ir iki kitų metų supūva. Nors ir nėra paprasta, sėti reikėtų gerai nuo skleročių išvalytą sėklą. Beicuojant beicais, didžioji dalis skleročių, esančių sėkloje, lauke nesudygsta. Fungicidai nuo skalsių neveiksmingi.

Pažeidžia žieminius rugius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, rečiau žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius miežius bei gausiai – įvairias varpines žoles.


Ant apsikrėtusių vaisių atsiranda nedidelė ruda apskrita, kiek įdubusi puvinio dėmelė, suminkštėja audiniai. Dėmelė greit apima visą vaisių. Paviršiuje atsiranda gelsvai rusvos arba pilkšvos dulkingos karputės. Jos būna išsidėsčiusios koncentriškais ratais. Kai kurie ant vaismedžių supuvę obuoliai sudžiūsta ir virsta mumijomis, kurios kybo iki kitų metų. Jose grybas peržiemoja. Vaisiai apsikrečia per žaizdeles, o jeigu liečiasi supuvęs ir sveikas, gali apsikrėsti ir per nesužalotą odelę. Į sandėlius šis puvinys patenka su vaisiais iš sodo ir plinta laikymo pradžioje, nes žema temperatūra ligos vystymąsi sulėtina.

Ant karpučių esančias konidijas platina vėjas, lietaus lašai arba vabzdžiai perneša ant sveikų vaisių. Geriausiai grybas vystosi šiltu (24-28°C) ir drėgnu (75-80 % santykinė drėgmė) oru. Inkubacijos periodas trumpas – 3-5 dienos. Praėjus 8-10 dienų nuo apsikrėtimo, pradeda formuotis karputės. Ligos plitimą skatina per tankus sodmenų išdėstymas, menkai vėjo prapučiamas sklypas bei veislės jautrumas ligai.


Rudosios rūdys pažeidžia lapus ir lapamakštes. Ant viršutinės lapų pusės ir ant lapamakščių pradžioje susidaro rudi spuogeliai – grybo uredžiai, kuriuose formuojasi urediosporos. Vegetacijos metu rudųjų rūdžių sukėlėjai plinta urediosporomis, kurias oro srovės ir vėjas gali nunešti į kitus pasėlius dideliu atstumu. Smarkiai rūdžių pažeisti lapai anksti nudžiūsta. Vėliau uredžių vietose susiformuoja tamsiai rudi teliai su teliosporomis viduje. Teliosporos greit išbyra ir dygsta ant želmenų lapų arba ant augalų tarpininkų - vingrių. Žieminių kviečių, kvietrugių ir rugių želmenys rudenį apsikrečia nuo sudygusių iš pabirų rūdėtų augalų. P. recondita gali peržiemoti uredogrybiena želmenyse arba pavasarį užsikrėsti nuo augalų tarpininkų eciosporomis. Į vasarinius javus ligos sukėlėjas patenka nuo žieminių.

Pradinės infekcijos šaltinis dažniausiai būna iš pabirų sudygę užsikrėtę augalai. Ligos užkratą platina vėjas ir oro srovės. Rudosios rūdys smarkiau išplinta vėlyvos brandos jautrių veislių pasėliuose. Plitimui ypač palankūs saulėti su rasotomis naktimis orai, kai oro temperatūra naktį per 12°C, dieną – 20-25°C, o santykinė oro drėgmė 100 %. Rudųjų rūdžių sukėlėjas gali peržiemoti uredogrybienos besimptomėje stadijoje želmenyse. Tokiu būdu patogenas pradeda dauginimosi ciklą dvi savaites anksčiau, nei oru patekusi infekciją, sukaupia didesnį pradinės infekcijos kiekį, todėl liga daug sparčiau plinta.

Siekiant išvengti rūdžių, reikia auginti atsparių ligai veislių javus, naikinti sudygusias pabiras, vengti per ankstyvos sėjos ir gausaus tręšimo azoto trąšomis. Javų pasėliuose vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniu nuo lapų ligų naudojami fungicidai paprastai gerai kontroliuoja ir rudųjų rūdžių plitimą. Tik retais atvejais labai rūdims jautrių veislių pasėliuose gali tekti papildomai naudoti fungicidus tik nuo rudųjų rūdžių.

Rudosiomis rūdimis serga žieminiai ir vasariniai kviečiai, žieminiai ir vasariniai kvietrugiai, žieminiai rugiai.


Oculimacula acuformis, Oculimacula yallundae

Ant augalų pamato, dar jiems krūmijantis ar bamblėjimo pradžioje, matosi lapamakštės parudavimas su būdingu įplyšimu dėmės centre. Vėliau infekcija pereina ant stiebų. Ant apatinių tarpubamblių atsiranda šviesių, pailgų, apjuostų tamsesniu apvadu, dėmių. Vėliau dėmių viduryje susiformuoja juodi smulkūs grybo mikroskleročiai. Stiebo viduje, ligos pažeistose vietose priauga šviesiai pilkšvos grybienos. Pažeistose vietose stiebas suminkštėja, išlinksta arba palūžta. Labai pažeisti javai išgula. Nuo stiebalūžės sugulę javai būna netvarkingai išsivartę į įvairias puses.

Stiebalūžės užkrato ypač daug susikaupia varputėtose dirvose ir kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų. Labiau stiebalūžės pažeidžiami žieminiai javai, nei vasariniai. Ligos sukėlėjai gerai išsilaiko ir lieka gyvybingi net giliai užartoje užpernykščių šiaudų liekanose. Vėsus, drėgnas ir ilgas pavasaris yra ypač palankūs stiebalūžei plisti. Pradinis stiebalūžės infekcijos šaltinis yra konidijos, susiformavusios ant infekuotų augalų liekanų. Konidijos gali formuotis 1-20°C ribose, tačiau optimali temperatūra 5°C. Pasėlyje konidijos plinta lietaus lašais nedideliu atstumu nuo infekcijos šaltinio spalio – liepos, tačiau intensyviausiai kovo – balandžio mėnesiais.

Fungicidai naudotini javų bamblėjimo pradžioje – iki antro bamblio tarpsnio, kai pasėlyje randama 35 % pažeistų stiebų.

Atsėliuojant javus po varpinių javų arba sėjant po varpinių žolių, didėja stiebalūžės išplitimo rizika. Nuo stiebalūžės labiau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę javai, taigi žiemkenčiai turėtų būti sėjami optimaliais sėjos terminais. Auginant atsparesnių veislių javus, sumažėja ligos išplitimo rizika. Fungicidai naudotini javų bamblėjimo pradžioje – iki antro bamblio tarpsnio. Vėliau, kai sukėlėjas nuo dengiamųjų lapamakščių pereina ant stiebo, fungicidų efektyvumas ženkliai sumažėja. Iš visų javų, žieminiai rugiai yra atspariausi stiebalūžės infekcijai.

Pažeidžia vasarinius ir žieminius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, žieminius rugius, žieminius ir vasarinius miežius, įvairias varpines žoles.


Lietuvos sąlygomis nenustatyta Aprašymas: Ligos dėmės pasirodo runkelių lapų galuose. Nekrotinės dėmės plinta tarp gyslų link lapo vidurio. Ligos apimtas visas lapas nudžiūsta. Ant parudavusių lapų susidaro rudas velvetinis grybo sporų apnašas. Grybas, sukeliantis ligą vystosi ant seniausių ar kenkėjų ir/ar nepalankių aplinkos veiksnių pažeistų lapų. Šiai ligai jautresni runkeliai, kai trūksta boro ir/ar mangano. Palankios plisti sąlygos · Runkelių lapai pažeisti kenkėjų (runkelinės musės lervų ar kt.); · Mechaniškai pažeisti lapai (pvz.: krušos); · Skurstantys dėl boro ar mangano trūkumo; · Pažeisti kitų grybinių ar virusinių ligų.

· Optimalus tręšimas makro ir mikro trąšomis; · Kenkėjų savalaikė kontrolė; · Grybinių ligų efektyvi kontrolė.


Atsėliuojant javus po varpinių javų arba sėjant po varpinių žolių, didėja stiebalūžės išplitimo rizika. Nuo stiebalūžės labiau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę javai, taigi žiemkenčiai turėtų būti sėjami optimaliais sėjos terminais. Auginant atsparesnių veislių javus, sumažėja ligos išplitimo rizika. Fungicidai naudotini javų bamblėjimo pradžioje – iki antro bamblio tarpsnio. Vėliau, kai sukėlėjas nuo dengiamųjų lapamakščių pereina ant stiebo, fungicidų efektyvumas ženkliai sumažėja. Iš visų javų, žieminiai kviečiai yra jautriausi stiebalūžės infekcijai.


Serga burokėliai, cukriniai bei pašariniai runkeliai. Aprašymas: Runkelinė cerkospora pažeidžia burokėlių lapus ir stiebus. Ligos požymiai pradeda išryškėti apie rugpjūčio pradžią — lapų abiejose pusėse atsiranda daugybė nedideliu iki 5 mm skersmens, kampuotų rusvų su tamsesniais rudai rausvais iškilusiais kraštais dėmių. Vėliau dėmės šviesėja, pasidaro balzganos, prakiūra, ir lapas pasidaro skylėtas. Liga prasideda nuo senų, išorinių lapų ir palaipsniui apima vidurinius lapus. Dėmių kartais susidaro tiek daug, kad lapai patamsėja, nudžiūsta ir susiraito. Daug žalos padaro drėgną šiltą vasarą, ypač sėklojams. Kontrolės priemonės: Rekomenduojama sėti beicuotą sėklą. Pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams naudoti fungicidus. Laikytis trejų metų sėjomainos. Informacija apie registruotus produktus http://www.vatzum.lt/ Palankios plisti sąlygos Burokėliams užsikrėsti rudmarge palankausios sąlygos, kai oro temperatūra apie 20 °C ir drėgnumas didesnis kaip 70 % , kai vyrauja apsiniaukę orai, rūkas. Grybas gali žiemoti ir plisti su apsikrėtusia sėkla ir augalų liekanose. Stipriai rudmargės apimti lapai silpniau asimiliuoja. Tikėtina, kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 35–49) vasaros antroje pusėje.


Serga įvairūs kultūriniai ir laukiniai kryžmažiedžiai augalai. Aprašymas: Ant apsikrėtusių augalų šaknų atsiranda įvairaus dydžio išaugų, o šakniaplaukių būna mažai, todėl augalas nepajėgia apsirūpinti vandeniu ir maisto medžiagomis. Sergantys augalai silpnai vystosi, kopūstai nesuka gūžių. Augalai šaknų gumbu gali apsikrėsti vieni nuo kitų ir nuo laukinių augalų per šakniaplaukius. Supuvus pažeistiems augalo audiniams, infekcija patenka į dirvą, kurioje gali išsilaikyti nuo 4 iki 20 metų. Palankios plisti sąlygos Liga plinta rūgščiose dirvose. Tikėtina kad liga pasireikš visos vegetacijos metu (BBCH 15–40). Kontrolės priemonės: Svarbi prevencinė priemonė yra sėjomaina – augalai į tą patį lauką neturėtų būti sodinami dažniau nei kas 8 metai. Po derliaus nuėmimo kotus būtina pašalinti iš dirvos, liekanas giliai užarti. Rūgščius dirvožemius kalkinti. Sėti registruotais fungicidiniais beicais apdorotą sėklą. Daigus auginti kasetėse, daigyklose. Naikinti piktžoles, ypač kryžmažiedes.


Liga pažeidžia lapus, vaiskočius, uogas. Sukėlėjas pradeda plisti braškėms žydint ir intensyviai dauginasi iki vidurvasario. Pavasarį ant lapų atsiranda rausvai rudų, nedidelių dėmelių, kurios greit plečiasi, jų centras šviesėja, darosi pilkšvas, o gana plati pakraščių juosta pasidaro tamsiai raudona. Dėmės didėja ir vėliau susilieja. Kartais dėmių centras iškrinta. Smarkiai pažeisti žiedkočiai ruduoja, plonėja ir priglunda prie dirvos paviršiaus, lapai nudžiūsta.

Labiausiai grybas plinta, kai yra 20-22ºC temperatūra, 85 % ir didesnis santykinis oro drėgnumas. Inkubacinis periodas 10-15 d. Pavasarį, kai tik oro temperatūra pasiekia 5ºC, pradeda susidaryti naujos konidijos. Plinta, kai nesilaikoma agrotechnikos reikalavimų, kai sunki, mėšlu pertręšta dirva.


Cukrinių runkelių lapų paviršiuje susidaro raudonai oranžiniai ar rudi grybo sporų telkiniai- spuogeliai. Rudžių požymius galima matyti ant abiejų lapo pusių. Liga dažniau išplinta antroje vasaros pusėje. Dėl šios ligos cukrinių runkelių lapai nudžiūsta, dėka to sumažėja šakniavaisių derlius bei jų cukringumas. Šios ligos sukėlėjas turi kelias vystymosi stadijas ir visos jos pereina cukriniuose runkeliuose. Vasaros pabaigoje susidaro rudos grybo sporos, kurios po derliaus nuėmimo žiemoje runkelių lapų liekanose.

Atsėliavimas; Jautrių rūdims veislių auginimas; Suvėlinta sėja; Meteorologinės sąlygos, ypač temperatūrų tarp dienos ir nakties svyravimai.

Sėjomainos laikymasis; Optimalus sėjos laikas; Kuo atsparesnių rūdims veislių auginimas; Kitų grybinių ligų efektyvi kontrolė; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas.


Miltligė runkeliuose dažniau pasireiškia augalų vegetacijos pabaigoje. Ant runkelių lapų susidaro baltos miltuotos apnašos. Ligos pažeisti lapai iš pradžių būna žali, esant stipriai infekcijai lapai pagelsta ir sudžiūsta. Baltose apnašose susidaro iš pradžių geltoni, po to rudi ir vėliau juodi taškeliai – grybo vaisiakūniai, kurie padeda ligai ištverti nepalankias sąlygas. Dėl susiformavusių lapo paviršiuje apnašų ir prasidėjusio ankstyvo lapų senėjimo suprastėja fotosintezė, dėl ko išauga mažesnis derlius.

Auginami ligai jautrių veislių cukriniai runkeliai; Šilti ir drėgni orai; Suvėlinta sėja; Sėjomainos nesilaikymas. Liga plinta oru pernešamomis konidijomis bet kokiomis oro sąlygomis. Konidijų sudygimui pakanka 30-40% santykinės oro drėgmės, tačiau užsikrėtimui palankiausia, kai vyrauja 25 °C oro temperatūra ir santykinė oro drėgmė siekia apie 100%.

Tinkamas sėklos guolio paruošimas; Optimalus sėjos laikas; Sėjomainos laikymasis; Galimai atsparesnių veislių auginimas; Kitų grybinių ligų efektyvi kontrolė; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas.


Tafrinozė lengvai atpažįstama pavasarį, skleidžiantis lapams. Liga pažeidžia ūglius, lapus, kartais net žiedus ir vaisius. Pažeisti lapai garbanojasi, tampa šviesiai žalios ar gelsvai rausvos spalvos, vėliau pasidaro tamsiai raudoni. Lapai sustorėja, praranda elastingumą, lūžta, išsikraipo, ant jų atsiranda tarsi pūslės. Stipriai pažeisti lapai greitai nudžiūsta ir nukrenta. Vėliau nukrenta ir vaisių užuomazgos. Smarkiai pažeisti vaismedžiai nebeauga, o žiemą pašąla arba žūva.

Ligai išplisti palankūs drėgni ir vėsūs orai pavasarį. Ligos požymiai pastebimi anksti pavasarį, išsprogus pirmiesiems lapeliams.


Rapsų lapų pakraščiuose susidaro gelsvos spalvos, nelygiais pakraščiais dėmės, kurios vėliau išplinta ir visas augalo lapas tampa gelsvai rusvos spalvos ir apmiršta. Lapų apatinėje pusėje galima pamatysi pilkšvas apnašas. Jos ypač išryškėja ant ką tik susiformavusių dėmių esant drėgnam orui. Tame apnaše formuojasi ligos sukėlėjo sporos, kurias laikui bėgant išplatina vėjas. Ligai išplitus ankstyvuose augalo tarpsniuose, smarkiai pažeisti jauni augalai gali žūti. Dėl šios ligos senesni lapai deformuojasi ir tampa storesni nei sveiki. Dažniausiai ši liga pažeidžia apatinius lapus, tačiau gali plisti lapijoje nuo stiebo ilgėjimo iki žydėjimo tarpsnio. Netikroji miltligė vėlesniuose tarpsniuose gali išplisti ir ant ankštarų, ant kurių susiformuoja geltonos ar gelsvai rudos dėmės. Kai užsikrėtimas yra didelis, ankštaros įgyja bronzinį atspalvį ir dėl šios ligos užmezgama mažiau sėklų ankštarose, pastarosios anksčiau subręsta. Liga plinta su rapsų sėkla bei augalų liekanomis.

Atsėliavimas; Savaime sudygę rapsai pasėlyje arba kaimyniniuose laukuose; Nesilaikoma optimalių sėjos terminų; Prastai paruošta dirva sėjai; Nebeicuota fungicidiniu beicu sėkla; Silpni daigai; Vyraujančios palankios užsikrėtimui meteorologinės sąlygos daigų tarpsniu ( 10–15°C temperatūra ir lietingi, su giliomis rasomis orai).

Sėjomainos laikymasis; Rapsų liekanų po derliaus nuėmimo naikinimas žemės dirbimu; Savaime sudygusių rapsų iki sėjos ir kaimyniniuose laukuose naikinimas; Sėklos beicavimas veiksmingą nuo netikrosios miltligės sukėlėjo fungicidinę veiklią medžiagą turinčiu beicu; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas.

Žieminius ir vasarainius rapsus. Šiai ligai yra jautresni vasariniai rapsai. Žalingumo riba Lietuvoje žalingumo ribos nėra nustatytos.


Liga pažeidžia avižų daigus, lapus, stiebus, varpažvynius, grūdus. Ant sudygusių daigų pirmųjų lapelių matomos rudos dėmės arba dryžiai. Ant lapų atsiranda pailgos, siauros, rausvai rudos, lapo gyslų apribotos dėmės. Jos nesusilieja. Drėgnu metu jų paviršius apsitraukia žalsvai rusvomis apnašomis. Pažeisti lapai greičiau nudžiūsta. Užsikrėtus avižų šluotelėms, grybas patenka į grūdą supantį lukštą arba įsiskverbia tiesiai į grūdo luobelę. Grūdų užsikrėtimui palankiausias pieninės brandos tarpsnis. Pažeistų grūdų pagrindas ties šluotelės stagarėliu patamsėja. Pažeistose šluotelėse dalis varpelių nukrenta, likusiose užauga smulkūs ligoti grūdai.

Avižų dryžligei plisti palankūs lietingi ir šilti orai. Liga intensyviausiai vystosi esant 18-24°C temperatūrai ir didesniam kaip 96 % santykiniam oro drėgnumui. Sėjant užsikrėtusią P. avenae sėklą, auginant jautrių veislių avižas, ligos išplitimo rizika labai padidėja.

Fungicidai naudojami pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams.

Avižų dryžligės pagrindinis infekcijos šaltinis yra ligota sėkla, todėl sėklos beicavimas yra viena iš svarbiausių apsaugos priemonių nuo šios ligos. Kai kurios veislės yra atsparios avižų dryžligei, todėl auginant avižas reikia rinktis kiek galima atsparesnes ligai veisles. Sėjomainos laikymasis mažina ligos plitimo riziką. Rekomenduojama dirvą suarti, kadangi ligotų augalų liekanos taip pat gali būti kaip pirminis užkratas. Ligos plitimas mažinamas naudojant efektyvius nuo dryžligių fungicidus.


Miltligė pažeidžia augalų stiebus, lapus, lapamakštes ir varpas, padengdama juos baltu grybienos valkčiu, kuri sendama, tamsėja, paruduoja. Kurį laiką užkrėsti lapai išlieka žali ir gyvybingi. Lapo antroje pusėje pažeidimo vieta pagelsta. Vėliau ligos apimtas plotas palaipsniui apmiršta. Grybienos paviršiuje gausiai susiformavusias konidijas vėjas platina dideliais atstumais ir apkrečia sveikus augalus. Oru plintantis užkratas gali būti randamas visur ir yra nekontroliuojamas. Besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Miltligės pažeistoje lapo vietoje nutrūksta fotosintezė ir pasirodo chlorozės. Miltligei išplitus ankstyvais augalo vystymosi tarpsniais, augalai gali prasčiau išsikrūmyti. Vėlesniais vystymosi tarpsniais dėl miltligės pažeidimo mažėja žalias lapų plotas, taip pat ir grūdų derlius. Vėliau pažeidimų vietose ant senų grybienos kolonijų galima matyti juodus taškelius – miltligės sukėlėjo vaisiakūnius kleistotecius.

Miltligei plisti palankiausia temperatūra yra 15-22°C. Pakilus temperatūrai per 25°C, ligos vystymasis sulėtėja arba net sustoja. Konidijoms sudygti reikalinga didelė santykinė oro drėgmė, tuo tarpu sporuliacijai ir sporoms pasklisti palankesni sausesni orai. Todėl besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Ypač didelę žalą miltligė gali padaryti jautrių šiai ligai veislių pasėliuose. Gausus tręšimas azoto trąšomis, tankūs pasėliai padidina miltligės išplitimo riziką. Ankstyvos sėjos žieminiai ir vėlyvos sėjos vasariniai javai miltligės labiau pažeidžiami. Kadangi šios ligos sukėlėjo sporos plinta oru, todėl, auginant kaimynystėje tos pačios rūšies javus, liga gali išplisti anksčiau ir labiau. Ligos užkrato šaltiniu gali būti ir sudygusios pabiros. Liga labiau gali išplisti laukuose tarp miškų, slėniuose, kur vyrauja palankesnis mikroklimatas.

Fungicidai naudojami labai padidėjus miltligės išplitimo rizikai. Ankstyvaisiais tarpsniais purškiama pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams efektyviais nuo miltligės fungicidais.

Nuo miltligės galima apsisaugoti auginant atsparesnių veislių rugius. Reiktų vengti atsėliavimo (dėl pabirų) ir tos pačios rūšies žieminių ir vasarinių augalų kaimynystės (rugiai šalia ar po rugių). Pagal galimybę naikinti sudygusias grūdų pabiras. Optimalus sėjos laikas ir sėklos norma yra labai svarbūs formuojant pasėlio tankumą. Ypač vengti gausaus tręšimo azoto trąšomis.


Pažeidžia gumbus, daigus, žemutinę stiebo dalį, šaknis, stolonus, o kartais ir lapus. Baltąja kojele bulvių daigai užsikrečia dygimo metu. Kada užkrato gausu dirvoje ar sodinama ligota sėkla, smarkiai pažeisti daigai gali ir nesudygti arba žūti vos sudygę. Ant išlikusių ligotų daigų stiebų ties dirvos paviršiumi atsiranda rudos pailgos, įdubusios žaizdos. Pažeistų stiebų žemutinėje dalyje, kartais ir ant lapų susiformuoja pilkšvai balta grybo veja (lytinė grybo stadija) – „baltoji kojelė”. Dalis pažeistų stiebų žūsta. Likę stiebai būna silpni. Užkrėstų augalų viršūniniai lapai sukasi. Vegetacijos metu lapų pažastyse susidaro maži „oriniai gumbai”. Ligotas pasėlis netolygus, dygstančios bulvės išsilanksto. Labai pažeisti bulvių kerai blogai vystosi, išaugina smulkius gumbus. Ant gumbų, dažniausiai prie akučių, susiformuoja plokšti, juodi, smulkūs (1-3 mm skersmens), prie lupenos prikibę, skleročiai. Skleročiai gali būti išsibarstę po visą gumbą arba susitelkę vienoje vietoje. Kartais jų būna labai daug, atrodo tarsi prie lupenos būtų prikibę šašai. Susilieję ant gumbo, vietomis jie sudaro juodą kietą plutelę, kuri nenusiplauna vandeniu. Greičiausiai skleročiai ant gumbų vystosi sunykus bulvienojams iki derliaus nuėmimo. Skleročiai mechaniškai nusitrina nuo odelės ir kasant bulves daug jų lieka dirvoje, kur jie ir žiemoja.

· Atsėliavimas; · Auginimas rūgščiose, šlapiose ir mažai organinių medžiagų turinčiose dirvose; · Sėjomainos nesilaikymas; · Šiltas ir kartu drėgnas oras; · Silpnai besivystantys augalai.

· Nesodinti į užmirkstančias, sunkias dirvas; · Sodinimo metu nepažeisti gumbų; · Laikytis sėjomainos; · Gumbus beicuoti registruotais Lietuvoje beicais; · Nesodinti bulvių per anksti į šaltą dirvą; · Derlių nuimti iškart subrendus bulvienojams.


B. sorokiniana ir Fusarium spp. dažnai plinta su užkrėsta sėkla, todėl užsikrėtę daigai gali žūti dygimo metu. Jei išsilaiko, auga skurdūs, su rudomis dėmėmis ant šaknų ar augalo pamato. Jeigu užkrato šaltinis yra augalų liekanos arba dirva, tai pirminiai ligos požymiai – smulkios rudos dėmelės pasirodo ant šaknelių, koleoptilių, apatinio tarpubamblio dengiamųjų lapalakščių. Vėliau dėmės didėja, apatinė stiebo dalis paruduoja. Fusarium spp. pažeidimai dažnai išplinta ir ant antro bei trečio tarpubamblių. Ligoti augalai gali būti pavieniai ar pažeisti pakrikais ploteliais, jie blogiau vystosi, atsilieka ūgiu. Dažnai pažeisti augalai anksčiau subręsta, užaugina smulkesnius grūdus. B. sorokiniana antrines konidijas platina lietus arba vėjas ir užkrečia javų lapus bei varpas. Fusarium spp. askosporos vasaros metu iš subrendusių peritecių apkrečia varpas. Ligos sukėlėjai peržiemoja augalų liekanose arba dirvoje, taip pat plinta per užkrėstą sėklą.

Tiek Fusarium spp., tiek Bipolaris sorokiniana infekcija plinta per augalų liekanas ir per dirvą. Pašaknio ir šaknų puvinių sukėlėjų sankaupos ypač gausios, kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų, varputėtose bei minimalaus žemės dirbimo dirvose, ar kur sėjama tiesiai į ražieną. Šie ligų sukėlėjai smarkiau išplinta šiltu ir drėgnu oru.

Siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.

Varpinių javų atsėliavimas arba sėja po varpinių žolių ar į varputėtas dirvas skatina pašaknio ligų išplitimą. Daugiau nei 90 % gyvybingų B. sorokiniana konidijų randama viršutiniame 15 cm dirvožemio sluoksnyje, todėl gilus arimas gali sumažinti javų apsikrėtimo riziką. Žemės dirbimo be arimo technologijos skatina pašaknio puvinių sukėlėjų sankaupas viršutiniame dirvos sluoksnyje, didindamos pašaknio ligų išplitimo riziką. Kadangi tiek Fusarium spp., tiek B. sorokiniana plinta taip pat ir per užkrėstą sėklą, siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, verta sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.


Šakniavaisių puviniai (sausasis, šlapiasis, rudasis, sklerotinis, fuzariozinis ir kt.)

Botrytis cinerea, Phoma betae, Phytophtora megasperma, Athelia rolfsii, Fusarium oxysporum

· Sausojo puvinio p ažeistų šakniavaisių viršutinė dalis pūva sausai. Pūvanti dalis pajuosta, pasidaro sausa, kieta, gali atsirasti tuštumų. · Šlapiojo puvinio pažeisti šakniavaisiai pūva šlapiai nuo šaknies galo aukštyn. · Ankstyvais tarpsniais šakniavaisius gali pažeisti rudasis puvinys, visiškai supūdantis šakniavaisius. · Sklerotinio puvinio pažeistos šakniavaisių vietos padengtos balta grybiena. · Fuzarioziniu puviniu pažeidimai – parudavę šakniavaisio vandens indai.

Galimai jautriu veislių auginimas; Puvinių riziką didina supluktos po liūčių dirvos; Netinka supuolusios, užmirkusios dirvos; Mechaniškai pažeisti šakniavaisiai aktyvaus augimo metu bei kaupe; Neteisingai kaupuojami runkeliai po derliaus nuėmimo.

Cukrinius ir pašarinius runkelius. Kontrolės priemonės: Sėjomainos laikymasis; Žemės dirbimo technologija užtikrinama dirvos aeracija; Galimai atsparesnių veislių auginimas; Stengtis palaikyti optimalią temperatūra laikant šakniavaisius kaupe.


Pavasarį, nutirpus sniegui, matomi išgedusių nubalusių žiemkenčių plotai. Jų želmenys būna sulipę, apraizgyti balta, pilkšva arba rausvo atspalvio voratinkline grybiena. Ant augalų lapų gali būti ir pavienės balkšvos, vandeningos dėmės. Anksti pavasarį ant pažeistų augalų lapų susiformuoja grybo vaisiakūniai – sporodochijai su konidijomis. Vėlyvą pavasarį ant apatinių augalo lapamakščių susiformuoja periteciai, kurie vasarą drėgnu ir vėsiu oru subrendusias aukšliaspores išbarsto ir apkrečia lapus ir javų varpas.

Pavasarinio pelėsio išplitimą skatina sniego danga ant neįšalusios žemės, ilgai pavasarį nenutirpęs sniegas, drėgnas ir šaltas pavasaris. Stipriau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę pasėliai. Ligos sukėlėjo pradų didesnės sankaupos yra po atsmėliuotų varpinių javų ir minimaliai dirbtose dirvose.

Pavasarinis pelėsis labiau pažeidžia ankstyvos sėjos, peraugusius javus, todėl žiemkenčius reikėtų sėti optimaliais sėjos terminais. Kadangi M. nivale parazituoja ant įvairių varpinių augalų, tarp jų ir ant žolių, yra didelė tikimybė, kad susidarius palankioms sąlygoms, atsėliuoti arba pasėti į varputėtą dirvą varpiniai javai nuo pavasarinio pelėsio nukentės labiau, nei sėti po rapsų, žirnių ir kitų nemiglinių augalų.

Pavasarinis pelėsis pažeidžia žieminius kviečius, žieminius kvietrugius, žieminius rugius, žieminius miežius ir daugiametes žoles.


Pašaknio ir šaknų puviniai pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, avižas, varpines žoles. Kontrolės priemonės: Varpinių javų atsėliavimas arba sėja po varpinių žolių ar į varputėtas dirvas skatina pašaknio ligų išplitimą. Daugiau nei 90 % gyvybingų B. sorokiniana konidijų randama viršutiniame 15 cm dirvožemio sluoksnyje, todėl gilus arimas gali sumažinti javų apsikrėtimo riziką. Žemės dirbimo be arimo technologijos skatina pašaknio puvinių sukėlėjų sankaupas viršutiniame dirvos sluoksnyje, didindamos pašaknio ligų išplitimo riziką. Kadangi tiek Fusarium spp., tiek B. sorokiniana plinta taip pat ir per užkrėstą sėklą, siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, verta sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais. Žalingumo riba Siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais. Palankios plisti sąlygos Tiek Fusarium spp., tiek Bipolaris sorokiniana infekcija plinta per augalų liekanas ir per dirvą. Pašaknio ir šaknų puvinių sukėlėjų sankaupos ypač gausios, kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų, varputėtose bei minimalaus žemės dirbimo dirvose, ar kur sėjama tiesiai į ražieną. Šie ligų sukėlėjai smarkiau išplinta šiltu ir drėgnu oru. Aprašymas: B. sorokiniana ir Fusarium spp. dažnai plinta su užkrėsta sėkla, todėl užsikrėtę daigai gali žūti dygimo metu. Jei išsilaiko, auga skurdūs, su rudomis dėmėmis ant šaknų ar augalo pamato. Jeigu užkrato šaltinis yra augalų liekanos arba dirva, tai pirminiai ligos požymiai – smulkios rudos dėmelės pasirodo ant šaknelių, koleoptilių, apatinio tarpubamblio dengiamųjų lapalakščių. Vėliau dėmės didėja, apatinė stiebo dalis paruduoja. Fusarium spp. pažeidimai dažnai išplinta ir ant antro bei trečio tarpubamblių. Ligoti augalai gali būti pavieniai ar pažeisti pakrikais ploteliais, jie blogiau vystosi, atsilieka ūgiu. Dažnai pažeisti augalai anksčiau subręsta, užaugina smulkesnius grūdus. B. sorokiniana antrines konidijas platina lietus arba vėjas ir užkrečia javų lapus bei varpas. Fusarium spp. askosporos vasaros metu iš subrendusių peritecių apkrečia varpas. Ligos sukėlėjai peržiemoja augalų liekanose arba dirvoje, taip pat plinta per užkrėstą sėklą.


Serga burokėliai, obelys, kriaušės, vyšnios, slyvos, avietės, pomidorai, kopūstai, ropės, dobilai, žirniai ir kt. augalai Aprašymas: Ant burokėlių šakniavaisio, dažniausiai prie šaknies kaklelio, susidaro gana didelės išaugos – gumbai. Ligą sukeliančios bakterijos, būdamos šakniavaisyje, išskiria auksinų tipo medžiagas, skatinančias augalo ląstelių pagreitintą dauginimąsi. Iš pradžių gumbai yra minkšti, vėliau sumedėja, sukietėja, jų paviršius pasidaro nelygus, gauburiuotas arba sueižėjęs, viduje tuštumų nėra. Augalai skursta, išauga maži šakniavaisiai, nes daug maisto medžiagų sunaudoja greitai besidalijančios ląstelės. Laikymo metu bakterijų užpulti šakniavaisiai supūva Palankios plisti sąlygos Optimalios sąlygos bakterijoms vystytis yra 25-30 °C temperatūra ir dirvos pH neutralus. Bakterijos jautrios saulės spinduliams ir sausrai, tačiau dirvoje išsilaiko ilgai. Ligos sukėlėjas peržiemoja sergančiuose augaluose ir jų liekanose Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlį, laikytis 3–4 m. sėjomainos. Sandėliavimui atrinkti tik sveikus šakniavaisius, pašalinti augalų liekanas.