Mikroskopinio dydžio 0,2 mm, kirmėliškos erkutės gyvena kriaušių lapų audiniuose ir kenkia. Pažeidimo požymiai. Ant lapų atsiranda šviesiai žalios pūslelės ar gumbai, kurie vėliau gelsta, rausvėja ar ruduoja. Kuo daugiau būna erkučių, tuo didesni būna gumbai. Žiemoja suaugusios erkės po pumpurų žvynais, o viename pumpure jų gali būti apie 1000. Skleidžiantis lapams, erkutės įsiskverbia į jų parenchimą. Gyvendamos lapuose erkutės deda kiaušinėlius, iš kurių vėliau išsirita lervos. Žiemoti erkutės skirstosi liepos mėnesį į besiformuojančius pumpurus. Šios erkės labai žalingos medelynuose ir jaunuose soduose.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Kriaušes, gudobeles, šermukšnius


Deroceras genties šliužai yra 30-45 mm ilgio šviesiai rusvos ar pilkšvai juosvos spalvos. Nugaroje yra balnelis (mantija). Kiaušinius (iki 250) krūvelėmis deda dirvoje. Arion genties šliužai yra apie 70-140 mm ilgio. Jų spalva gali kisti ir priklausomai nuo jų mitybos, nuo juodos iki ryškiai rudos spalvos. Jie graužia augalo sultingas dalis palikdami netaisyklingas iškandas.

Šilti lietingi orai palankūs šliužams plisti.

Laikytis sėjomainos. Sėti tik beicuotą sėklą. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Nuėmus derlių būtinai giliai suarti dirvą, sunaikinti augalų liekanas.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant.


Suaugę javiniai lapiniai pjūkleliai būna 6-7 mm ilgio, juodi, su geltonomis juostelėmis. Sparnai skaidrūs, su rudomis gyslomis. Lervos gelsvai žalios, su tamsiomis juostelėmis išilgai viso kūno, išauga iki 18-22 mm ilgio. Galva geltonai žalia, su tamsiu apvadu ir dėmele viduryje. Turi 10 porų kojų. Javinių lapinių pjūklelių lervos kenkia visiems varpiniams javams – tiek žiemkenčiams, tiek vasarojui. Daugiau žalos padaro vasariniams javams, nes jiems kenkti pradeda ankstyvesniais vystymosi tarpsniais. Besimaitindamos pjūklelių lervos graužia javų lapų pakraščius išilgai lapo. Pažeistas lapas pradžioje atrodo kaip žirklėmis iškarpytu šonu, vėliau - nukirptu lapo galu.

Javiniams lapiniams pjūkleliams palankūs šilti, nevėjuoti ir nelietingi orai gegužės pabaigoje, kai skraido ir deda kiaušinėlius. Dirvon žiemoti sulindusioms pjūklelių lervoms palanku, kai lieka neskustos ir neartos ražienos. Ypač palankios pjūkleliams vystytis sąlygos yra varpinių daugiamečių žolių pasėliuose, pievose.

Žalingumo riba Lietuvoje šiems kenkėjams nėra nustatyta. Purškiama tik tuomet, kai pasėlyje javinių lapinių pjūklelių gausu.

Sėjomainos laikymasis sumažina pjūklelių išplitimo riziką. Reikėtų vengti varpinius javus sėti greta daugiamečių žolių pasėlių. Ražienų skutimas taip pat sumažina pjūklelių išplitimo riziką. Naudojant insekticidus nuo kitų kenkėjų, pasėliai apsaugomi ir nuo lapinių pjūklelių.


Suaugusios blakutės būna 3 mm ilgio, tamsiai rusvos, turi 2 poras sparnų, panašios į nedideles cikadas. Kiaušiniai iš pradžių būna balsvi, vėliau oranžiniai, lervos - oranžinės. Pažeidimo požymiai . Lervos čiulpia sultis ir užteršia pažeistas augalo dalis cukringomis lipniomis išskyromis. Pažeisti pumpurai neišsivysto, lapai pagelsta, vėliau paruduoja ir sudžiūsta, vaisių užuomazgos nubyra. Ant saldžių blakučių išskyrų veisiasi saprofitiniai grybai, todėl vaismedžių lapai, šakutės ar vaisiai pajuoduoja.

Jos pradeda skraidyti anksti pavasarį, o vėliau temperatūrai pakilus iki 5-10°C, ant pumpurų, šakučių, vėliau ant lapų, blakutės deda kiaušinius. Pirmos kartos lervos ritasi prieš pumpurų skleidimąsi, kurios čiulpia pumpurų ir lapų sultis. Antros kartos suaugėliai pasirodo, baigiant žydėti kriaušėms. Per metus gali išsivystyti 2 – 3 blakučių kartos.

Jeigu nuo pumpurų išsiskleidimo pradžios randamos 4-8 lervos, purškiama insekticidu.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti.


Tai apie 1 mm ilgio vabzdys, kūnas verpsto formos, gelsvas ar pilkšvai juosvas ar rusvas. Turi dvi poras siaurų plaukuotais pakraščiais sparnų.  Ant pažeistų svogūnų laiškų iš pradžių išilgai gyslų, vėliau ir kitur atsiranda smulkių balsvų dėmelių, kurių vis daugėja. Galiausiai jos susilieja ir įgauna sidabrinį atspalvį

Sausas ir karštas oras palankus tripsams plisti.

Laikytis sėjomainos, optimali sėjomaina, kai svogūnai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Rudenį giliai suarti dirvą. Laikytis agrotechnikos reikalavimų, naikinti piktžoles. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Sėti tik beicuotą sėklą. Naikinti krūmus ir piktžoles taip pat augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Dažnas laistymas smažina tripsų gausumą.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Apskaitos atliekamos pasirodžius kenkėjams. Apžiūrima 5 vietose po pusės metro augalų eilutę. Žalingumo riba - vidutiniškai10 tripsų ant augalo.


Amarai gelsvai žali, ovalūs blizgantys iki 2 mm ilgio. Turi ilgas antenas ir ilgus plonus šviesius sifonus. Kiaušiniai juodi, blizgantys. Lervos panašios į besparnes pateles, tiktai mažesnės. Pažeidimo požymiai. Amarai lapų apatinėje dalyje čiulpia sultis. Pažeistose vietose susidaro stambios, gelsvai žalsvos pūslės, kurios vėliau parausta. Smarkiai pažeisti lapai deformuojasi. Be tiesioginės žalos, amarai platina augalų virusines ligas.

Amarai labiausiai išplinta, kai vegetacijos metu yra sausa ir šilta.

20 amarų apniktų vaiskrūmių. Vegetacijos metu kas 2 savaites apžiūrima 200 atsitiktinai pasirinktų uogakrūmių.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Serbentus


Kopūstinio pelėdgalvio drugelis vidutinio dydžio, išskleisti sparnai yra apie 40 mm ilgio, pilkai rusvas, priekiniai sparnai išmarginti tamsesnėmis dėmėmis ir juostelėmis. Jauni vikšrai būna žali, užaugę – pilkšvai rudai žali su gelsva juosta kūno šonuose. Vikšrai išgraužia lapuose stambokas ovalias skyles. Kopūstų gūžėse išgraužia landas.

Šilti ne per daug lietingi antros vasaros pusės orai palankūs palėdgalviams plisti.

. Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis.Rudenį dirvą giliai suarti.

Pažeidžia gūžinius ir žiedinius kopūstus bei brokolius.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Apskaitos atliekamos pasirodžius vikšrams apžiūrint 10 vietų po 10 augalų. Žalingumo riba: 4–5 vikšrai ankstyvos veislės kopūstuose, 8–9 vikšrai vėlyvos veislės kopūstuose.


Suaugę uodeliai – apie 2 mm, gelsvai oranžinės spalvos. Pirmosios kartos uodai skraido serbentams žydint. Lervos bekojės, pradžioje stikliškos, vėliau oranžiškai rudos, iki 4 mm. Žiemoja viršutiniame dirvos sluoksnyje. Pažeidimo požymiai. Lervos pažeidžia vienamečius ir dvimečius serbentų ūglius prie žemės paviršiaus. Pirmos generacijos lervos kenkia iki uogų nokimo pradžios. Vėliau jos pereina į dirvą, kur virsta lėliukėmis. Maždaug po 2 savaičių išsirita antros generacijos gumbauodžiai, kurių lervos kenkia iki rudens. Jos ir padaro didžiausią žalą. Dažniausiai pažeidžiami vienmečiai ir dvimečiai serbentų ūgliai, kartais ir daugiametės šakos. Kai lervų gausu, ūgliai gelsta ir nudžiūsta, lapai nenukreta, o šakos vėliau išlūžta. Silpniau pažeisti ūgliai skursta, jų žievė įdumba, išdžiūsta ir sutrūkinėja.

Ypač daug žalos kenkėjai padaro mechaniškai pažeistiems serbentų ūgliams.

Žalingumo riba - 10 pažeistų stiebų (po epidermiu randama lervų). Rudenį, nuėmus derlių, apžiūrima 200 atsitrinktinai pasirinktų pirmamečių stiebų.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Juoduosius serbentus


Erkių kūnas cilindriškas, 0,2-0,3 mm ilgio, su dviem poromis kojų, pieno spalvos, panaši į kirmėlę, sudarytą iš 70 vienodų narelių. Nimfos nejudrios, 0,1-0,13 mm ilgio. Patelės žiemoja pumpurų viduje. Pažeidimo požymiai matomi pavasarį. Erkės gyvena pumpuruose ir čiulpia jų sultis. Viename pumpure gali būti iki 3 tūkst. erkių. Erkių pažeisti pumpurai išsipučia, tampa rutuliški ir neišsprogę nudžiūsta. Kai kenkėjų yra labai daug, serbentai nustoja derėti ir per kelerius metus gali visai nudžiūti.

Labiau kenkia jautrių veislių juodiesiems serbentams. Palankios žiemojimo sąlygos, kai vidutinė oro temperatūra kenkėjų žiemojimo metu yra didesnė už daugiametę vidutinę. Labiau kenkia vėlyvesnių veislių serbentams. Vaiskrūmiai pertręšti azoto trąšomis ar tankiai susodinti.

Pastebėjus pažeistus pumpurus purkšti akaricidais. Efektyviausia purkšti akaricidais prieš pat ir po žydėjimo, kai iš senų pumpurų pradeda migruoti jaunos išsiritusios erkučių lervos ant jaunų besivystančių pumpurų.

Sodinti tik sveiką, erkutėmis neužkrėstą sodinamąją medžiagą. Kuo anksčiau išpjauti ir sunaikinti serbentų ūglius su pastebimais išsipūtusiais ir sustorėjusiais pumpurais.


Suaugęs vyšninis gleivėtasis pjūklelis yra juodas, blizgantis, iki 6,5 mm ilgio, su šviesiai rudais sparnais. Lervos iki 12 mm ilgio, žalsvai gelsvos, jas dengia juodos gleivės. Per metus išsivysto 2 kartos. Pirmosios kartos suaugėliai skraido birželio, antrosios– rugpjūčio mėnesį. Pažeidimo požymiai. Lervos išgraužia lapų minkštimą, palikdamos nepaliestas gyslas. Smarkiai pažeisti lapai ruduoja ir džiūsta. Labai žalingi jauniems medeliams. kenkėjų kartos. Žalingesni kenkėjai būna antros kartos.

Kenkia kasmet, bet ne visada labai gausiai

Vyšnias, slyvas, trešnes, kriaušes, svarainius.


Suaugę ruginiai tripsai būna 1,3-1,5 mm ilgio, tamsiai rudos ar juodos spalvos. Patelės sparnuotos, patinai besparniai. Patelių sparnai pilkai rudi, su ryškiais šereliais pakraščiuose. Lervos blyškiai gelsvos. Lervos, dažniausiai ir suaugėliai, įsikuria po lapamakštėmis. Daugiausiai jų randama po viršutine lapamakšte. Lervų ir suaugusių tripsų pažeistos lapamakštės pabąla ir viršutinis lapas pirma laiko nudžiūsta. Varpos išauga švarplėtos, grūdai smulkūs. Gyvena javuose, varpinėse daugiametėse žolėse ir piktžolėse.

Tripsai yra labai jautrūs meteorologinėms sąlygoms, ypač jų migracijų į pasėlius metu. Jų plitimui palankūs šilti, sausi, nevėjuoti orai. Tripsų gausėjimą skatina ir geros žiemojimo sąlygos – neartos ražieninės dirvos, nenurinkti nuo laukų šiaudai ir kitos augalų liekanos, po kuriomis tripsai žiemoja.

Remiantis turima patirtimi Lietuvoje bei kaimyninėse šalyse, žalingumo riba laikoma apie 50 % apniktų stiebų, o ant stiebo vidutiniškai 1-2 tripsai javų bamblėjimo tarpsniu.

Siekiant išvengti gausaus tripsų išplitimo, nepalikti neartų ražienų, nuo laukų ar palaukių surinkti šiaudus ir kitas augalų liekanas. Purkšti javų pasėlius nuo tripsų rekomenduojama bamblėjimo pabaigoje (BBCH 37-39) pasiekus jų žalingumo ribą. Jei sutampa purškimo nuo ligų laikas, insekticidą verta naudoti kartu su fungicidu.

Kenkia žieminiams varpiniams javams, labiausiai pažeidžia rugius.


Labiau kenkia vasariniams javams – miežiams, avižoms, vasariniams kviečiams. Tačiau gali kenkti žieminiams javams. Kontrolės priemonės: Pavasarį ieviniai amarai nuo ievų įsikuria ant jaunų augalų, todėl anksti sėtame ir amarų migracijos metu jau išplaukėjusiame vasarojuje amarų būna žymiai mažiau. Siekiant laiku panaudoti insekticidus nuo amarų, reikia nuolat stebėti žieminių ir vasarinių javų pasėlius. Amarams gausiai išplitus ir jiems pasiekus žalingumo ribą, purkšti insekticidais. Dažniausiai pakanka vieno purškimo. Kai ievinių amarų pasėlyje gausu ir vyrauja palankūs jiems plisti orai, verta naudoti sisteminio veikimo insekticidus. Siekiant išsaugoti naudingus vabzdžius, kai plinta tik amarai, rekomenduojama naudoti selektyvaus veikimo, tai yra tik nuo amarų efektyvius insekticidus. Žalingumo riba Vasarinių javų krūmijimosi tarpsniu (BBCH 21-29) žalingumo riba laikoma 50 % apniktų augalų ir ant augalo po 1-2 amarus, vasarojaus bamblėjimo ir vamzdelėjimo tarpsniais (BBCH 31-47) – 50 % apniktų stiebų ir daugiau kaip po 10 amarų ant stiebo. Palankios plisti sąlygos Ieviniams amarams palankūs šilti, vidutiniškai drėgni orai. Užsitęsusios sausros arba smarkūs liūtiniai lietūs gali visiškai sustabdyti jų plitimą ir žalą. Aprašymas: Smulkūs, apie 2 mm ilgio, rudai žalios ar gelsvai žalios, kartais pilkai žalios spalvos vabzdžiai. Amarai dažniausiai sudaro dideles kolonijas ant javų stiebų ir lapų, juos ištisai padengdami. Kolonijoje vienu metu būna sparnuoti ir besparniai individai. Pastarieji dažnai turi rudas dėmeles sifonų pamatuose. Sparnuotų amarų šonuose yra rudų dėmelių eilės. Dažniau randami augalo apatinėje dalyje. Ieviniai amarai labiau kenkia vasariniams javams – miežiams, avižoms, kviečiams, tačiau randami ir žieminiuose javuose. Amarų pakenkti lapai gelsta, pirma laiko sunyksta, dalis apniktų stiebų neišplaukėja. Esant gausiam amarų antplūdžiui iki plaukėjimo, smarkiai pažeisti augalai būna žemesni, gali net neišplaukėti.


Amarų patelės melsvai žalsvos, ovalios, 2,5 mm ilgio, sifonai rusvi. Jų kūnas padengtas baltų miltelių pavidalo vaškinėmis išskyromis. Amarų kiaušiniai juodi blizgantys. Pažeidimo požymiai. Amarai gyvena didelėmis kolonijomis dažniausiai ūglių viršūnėse, lapų apatinėje pusėje. Iščiulptų lapų pakraščiai palinksta į apačią, pažeisti ūgliai nustoja augti, labai apniktų vaismedžių nubyra užuomazgos. Ant saldžių amarų išskyrų vystosi suodligė.

Vidutinė oro temperatūra kenkėjų žiemojimo metu yra didesnė už daugiametę vidutinę. Labai palankios sąlygos amarams plisti, kai vegetacijos metu būna sausa ir šilta.

Vaisių augimo metu įvertinamas amarų skaičius ant vieno ūglio. Purkšti insekticidu, jei yra amarų apnikta daugiau kaip 8 % ūglių.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Slyvas.


Tuščiažiedžiai suaugę tripsai būna 1,4-1,7 mm ilgio. Spalva – tamsiai ruda, antenos rusvai gelsvos, sparnai skaidrūs. Pilvelis baigiasi vamzdeliu, kuris 0,4 karto trumpesnis už galvą. Lervos oranžinės. Lervos maitinasi ant žiedų ir grūdų užuomazgų. Varpos išauga švarplėtos, pažeisti grūdai – raukšlėti, menkaverčiai.

Tripsai yra labai jautrūs meteorologinėms sąlygoms, ypač jų migracijų į pasėlius metu. Jų plitimui palankūs šilti, sausi, nevėjuoti orai. Pavasarį, orui atšilus iki 8-9°C, tripsai perskrenda į rugių ar kitų javų laukus. Tripsų gausėjimą skatina ir geros žiemojimo sąlygos – neartos ražieninės dirvos, nenurinkti nuo laukų šiaudai ir kitos augalų liekanos, po kuriomis tripsai žiemoja.

Kenkia visiems varpiniams javams bei žolėms. Labiausiai mėgsta rugius ir kvietrugius.


Tripsų suaugėliai pailgos verpstės formos, sparnuoti rudai geltoni 1,45 mm ilgio. Lervos yra šiek tiek mažesnės 1,3 mm ilgio, neturi sparnų balkšvos arba šviesiai gelsvos spalvos. Pažeidimo požymiai . Tripsai čiulpia įvairių augalo dalių sultis, pažeidžia braškių žiedus, jaunus lapus ir vaisius. Pažeistos dalys pabąla, vėliau paruduoja, sutrinka pažeistų augalų augimas, sumažėja derlius. Ant uogų pažeidimo vietose audinys paruduoja ir sukamštėja

Tripsai labai išplinta, kai yra sausi ir šilti orai.

Prieš žydėjimą arba žydėjimo metu (BBCH 57–65) įvertinamas tripsų gausumas. Žalingumo riba - jei pastebimi tripsai ant skrotelių. Kitas būdas nustatyti tripsų plitimo pradžiai – geltonos arba mėlynos spalvos, padengtos entomologiniais klijais gaudyklės. Insekticidai naudojami, kai gaudyklėse pastebimi tripsai.


Javiniai amarai stambesni už ievinius, jų kūno ilgis siekia iki 3 mm. Kūno spalva – nuo šviesiai gelsvai žalios iki tamsiai rausvai rudos. Sifonai tiesūs, ilgi, juodi. Dažniausiai kenkia žieminiams javams, bet gali apnikti ir vasarojų. Iki žiemkenčių vamzdelėjimo tarpsnio javinių amarų daugėja pamažu, tačiau augalams išplaukėjus, jų vystymasis labai paspartėja. Besparnės patelės iš pradžių vystosi ant javų viršutinių lapų, o jiems išplaukėjus – ir varpose. Javiniai amarai miežių ir avižų pasėliuose dažniausiai randami ant viršutinių lapų ir stiebų, tuo tarpu kviečiuose ir kvietrugiuose jie dažniau įsikuria varpose ir maitinasi ant besiformuojančių grūdų. Šie amarai ypač žalingi, kai pasėlyje gausiai išplinta iki javų pieninės brandos. Pažeisti viršutiniai lapai ir varpos anksčiau laiko gelsta.

Javiniams amarams plisti palankūs šilti ir sausi orai. Smarkūs lietūs nuplauna amarus nuo javų varpų bei lapų ir gali visiškai sustabdyti jų plitimą ir daromą žalą.

Šių kenkėjų žalingumo riba laikoma, kai javams išplaukėjus amarų apniktų stiebų randama 20-30 %, apsikrėtusio stiebo varpoje – vidutiniškai po 2-3 amarus.

Nuo javinių amarų purškiama nuo plaukėjimo tarpsnio iki pieninės brandos vidurio. Norint laiku panaudoti insekticidus nuo amarų, reikia nuolat stebėti žieminių ir vasarinių javų pasėlius ir purkšti amarams pasiekus žalingumo ribą. Nuo javinių amarų dažniausiai užtenka vieno purškimo kontaktiniais insekticidais. Jei plinta tik amarai, naudoti tik nuo amarų veiksmingus insekticidus. Amarų kiekų pasėliuose žymiai sumažinti gali naudingieji vabzdžiai – entomofagai, mintantys amarais, ir parazitiniai plėviasparniai, dedantys kiaušinėlius į amaro kūną ir ten pereinantys visą vystymosi ciklą.

Dažniausiai kenkia žieminiams javams – kviečiams, kvietrugiams, bet gali apnikti ir vasarinius.


Kopūstinio baltuko drugelis išskleistais sparnais yra 55-60 mm ilgio. Priekinių sparnų viršūnės juosvos, užpakalinių priekiniame pakraštyje yra juoda dėmelė. Patelės ant priekinių sparnų dar turi dvi juodas dėmeles. Jie gelsvai žalsvi, su juodomis dėmelėmis ir taškeliais, su 8 poromis kojų, užauga iki 45 mm ilgio. Kūno šonais eina šviesiai gelsva juostelė. Vikšrai graužia lapus apėsdami iš pakraščių lapų minkštimą, palikdami tik stambesnes gyslas.

Šilti ne per daug lietingi orai palankūs baltukams plisti.

Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Apskaitos atliekamos pasirodžius vikšrams, žalingumo riba: 3–4 kiaušinių lizdai ant 10 augalų


Vabalas 3-5 mm ilgio tamsiai rudas, ovalus, išgaubtas, turi ilgą ploną straublelį. Vabalo skydelis apaugęs tankiais baltais plaukeliais. Lerva 6 mm ilgio, balsvai gelsva, be kojų, su maža rausva galva. Lėliukė gelsva. Pažeidimo požymiai : pumpurais besimaitindami peržiemoję vabalai išgraužia 0,5-1,5 mm skersmens duobutes, kurios paruduoja. Žiedlapiams krintant, pažeisti žiedai nustoja vystytis, neišsiskleidžia, ruduoja ir džiūsta. Vėliau pažeistų žiedų šonuose matyti apvalios skylutės. Lervos ir lėliukės vystosi pažeistuose, neišsiskleidusiuose ir sudžiūvusiuose žieduose.

Masiškai jiems išplisti yra palankesnės sąlygos dideliuose pramoniniuose, blogiau prižiūrimuose soduose. Žiedgraužiai ypač daug žalos padaro, kai obelys žydi silpnai ar net labai silpnai. Po žiemos obelinis žiedgraužis išlenda orams atšilus iki 9°C, apie balandžio 18±3 d. Kylant vidutinei paros oro temperatūrai, vabalų sparčiai gausėja ir daugiausiai jų būna praėjus 10 d. Kaip tik tuo metu žiedgraužiai pradeda dėti kiaušinėlius į žiedpumpurius.

Vabalų pasirodymą iš žiemojimo vietų ar kada jie pradeda dėti kiaušinėlius galima nustatyti keliais būdais: 1. Vaismedžių kratymas. Kratymą reikia pradėti balandžio viduryje. Kratoma kasdien ant polietileno plėvelės. Žalingumo riba - jeigu nuo 35 šakų nukratoma 5–10 vabalų, reikia naudoti insekticidus. 2. Pagal obelų augimo tarpsnius . Optimaliausias insekticidų purškimo laikas pažaliavus trečdaliui ar dviem trečdaliams (bet ne daugiau) pumpuro ir kai ant vaismedžio tokių pumpurų būna dauguma (07-09 BBCH). Kaip tik tuo metu vabalai dar nebūna pradėję dėti kiaušinėlių, jų būna gausiausiai ir tuo metu jų kontrolė yra efektyviausia.

Insekticidus nuo žiedgraužių panaudoti laikotarpiu nuo vabalų pasirodymo pradžios (balandžio 18±3 d.) iki kol jie pradeda dėti kiaušinėlius (balandžio 26±4 d.).

Obelų, rečiau kriaušių pumpurus, žiedus.


Obelinė blakutė 3,4-3,7 mm dydžio, galva ir krūtinėlė gelsvai žalios, patelių pilvelis pirmoje vasaros pusėje gelsvai žalsvas, rudenį – rausvas su tamsesnėmis juostelėmis. Patinai gelsvi su oranžinėmis išilginėmis juostelėmis. Sparnai suskliaudžiami stogeliu, permatomi, daug ilgesnį už kūną. Gali šokinėti ir skraidyti. Blakučių nimfos melsvai žalios, o suaugusios gelsvai žalios, 3,5 mm ilgio. Kiaušiniai 0,4 mm ilgio, pailgai ovalūs, gelsvi. Pažeidimo požymiai Lervos bei nimfos iš besiskleidžiančių pumpurų, žiedpumpurių, žiedų ar vaisių užuomazgų, o suaugusios ir iš lapų čiulpia sultis. Pažeidimo vietose būna saldžių, lipnių kenkėjo išskyrų. Labai pažeisti lapeliai nebeauga, susisuka, išblykšta ir nudžiūsta, o žiedpumpuriai, žiedai ir užuomazgos nubyra. skrotelių lapus, pumpurus, žiedpumpurius.

Palankios žiemoti sąlygos, kai vidutinė oro temperatūra kenkėjų žiemojimo metu yra didesnė už daugiametę vidutinę. Žaliojo kūgio tarpsniu išsirita plokščios oranžinės, vėliau gelsvėjančios lervos. Prieš žydėjimą jos virsta dar žalingesnėmis nimfomis, o obelims žydint pasirodo suaugusios blakutės. Obelims peržydėjus, blakutės toliau gyvena ant žolių o rugpjūčio mėn. sugrįžta ant obelų. Per metus išsivysto viena generacija.

Pumpurų brinkimo tarpsniu arba pasirodžius pirmiesiems lapams. Ant 5 vaismedžių apžiūrėti po 10 žiedpumpurių arba lapų skrotelių. Žalingumo riba - iš 50-ies skrotelių 15 pažeistų.

Insekticidais purkšti prieš žydėjimą ir po obelų žydėjimo.


Spragšių suaugėlių ir lervų požymiai aprašyti skyriuje „Cukrinių runkelių kenkėjai”. Bulvėms spragšiai gali kenkti įvairiais jų vystymosi tarpsniais – nuo bulvių pasodinimo iki derliaus nuėmimo, kuomet išryškėja kenkėjų pažeisti gumbai. Spragšių lervos įsigraužia į bulvių gumbus ir tuo mažina jų prekinę vertę. Kenkėjų pažeistuose bulvių gumbuose matosi 1-3 mm skersmens apvalios skylutės. Per lervų padarytas angeles į gumbą patenka grybinių ar bakterinių ligų užkratas ir tokie gumbai labiau genda laikymo metu.

· Nedirbamos žemės; · Pievų, ganyklų dirvos; Daug organinės medžiagos turinčios dirvos.

· Bulves, ypač ankstyvųjų veislių rizikinga auginti dirvose, kurių 1m 2 randama daugiau nei 5 spragšių lervos; Sodinant bulvių gumbus, apdorotus insekticidiniais beicais ar panaudojus į dirvą įterpiamus augalų apsaugos produktus, naudoti chemines kontrolės priemones rekomenduojama, kai randama 10 lervų 1m 2

· Sėjomaina; · Dirvos užsikrėtimo spragšių lervomis tikrinimas prieš bulvių sodinimą; · Nesodinti bulvių į buvusius žolynus ar daugiamečių pievų įdirbtas dirvas; · Intensyvaus žemės dirbimo taikymas; · Prieš sodinimą sėklinių gumbų apdorojimas registruotais insekticidiniais beicais; · Dirvos apdorojimas registruotais spragšių kontrolei augalų apsaugos produktais; · Gaudyklių su insekticidiniais masalais naudojimas.


Tai smulkūs apie 6-8 mm dydžio drugiai. Jų sparnai su baltomis skersinėmis juostelėmis. Patelės ant apatinės laiškų dalies deda ovalius gelsvus kiaušinius. Kenkia gelsvai žali su rudomis karpelėmis 8-11 mm vikšrai.  Ant pažeistų svogūnų laiškų matyti šviesios netaisyklingos dėmės. Pažeisti laiškai gali pradėti pūti.

Sausas ir karštas oras palankus kandims plisti.

Laikytis sėjomainos, optimali sėjomaina, kai svogūnai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Rudenį giliai suarti dirvą ir sunaikinti augalų liekanas, nes ten žiemoja drugiai. Laikytis agrotechnikos reikalavimų, naikinti piktžoles. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Sėti tik beicuotą sėklą. Naikinti krūmus ir piktžoles taip pat augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse.


Drugių išskleisti sparnai 15-19 mm. Priekiniai sparnai – tamsiai pilki su skersinėmis banguotomis linijomis ir ryškia rausvai ruda blizgančia dėme. Užpakaliniai sparnai - šviesiai rudi. Vikšras 12-18 mm rausvai gelsvas. Pažeidimo požymiai: Vaisėdžio vikšrai vaisių viduje graužia landas. Landos gali būti išgraužtos iki sėklalizdžio ir sunaikintos sėklos. Pažeistų vaisių išorėje matyti apvali anga, užkimšta voratinkliais sulipdytų vaisiaus smulkių trupinių.

Obuolinio vaisėdžio vystymuisi ir žalingumui didelę įtaką turi oro temperatūra. Drugiai skraido vakarais nuo 21 iki 23 val. Lietuvos sąlygomis, vaisėdžio patelės gali dėti kiaušinėlius ir toliau vystytis, jei oro temperatūra yra ne žemesnė kaip 16oC. Jei temperatūra žemesnė, kenkėjai nustoja vystytis ir obuolių derliui žalos nepadaro. Kenkėjai ypač daug žalos padaro, kai obelys mažai dera. Žiemoja voratinkliniuose kokonuose po kamieno žievės atplaišomis, prie kamieno žemės paviršiuje Patelės kiaušinius deda ant viršutinės lapų pusės, kartais ant vaisių. Kai vaisiai pasiekia graikiško riešuto dydį, išsirita vikšrai ir jie graužiasi į obuolį. Vienas vikšras gali pažeisti 2-3 vaisius. Vikšras išgraužia landą iki sėklalizdžio, pažeidžia sėklas; kita landa išsigraužia į vaisiaus paviršių ir ropoja ant kito vaisiaus ir kenkia toliau. Paprastai Lietuvoje būna viena generacija, bet pastaraisiais metais dažnai fiksuojama antra dalinė generacija, o 2011 m. antroji generacija buvo pilna.

1. Obelų rožinio pumpuro (57-59 BBCH) tarpsniu sode pakabinti 4 feromonines gaudykles ir tikrinti jas kas dvi dienas. Žalingumo riba : vienoje gaudyklėje rasta vidutiniškai 20 vaisėdžio suaugėlių. 2. Nuo gegužės mėn. pabaigos iki rugpjūčio mėn. pabaigos pakabinti feromonines gaudykles, tikrinti 2–3 kartus per savaitę. Pasižymėti drugių kiekį ir juos pašalinti iš gaudyklės. Žalingumo riba vidutiniškai 5 drugiai per parą /gaudyklei. 3. Nuo birželio mėn. vidurio iki rugpjūčio mėn. pabaigos kas 2 savaites apžiūrėti 500 vaisių užuomazgų (ant 25 medžių po 20 vaisių). Žalingumo riba - iš 100 užuomazgų 1–2 šviežiai pažeistos. 4. Nuimant derlių apžiūrėti 300 vaisių. Žalingumo riba – jei iš 300 vaisių 1 proc. yra pažeistų, tai apsauga kitais metais būtina.

Feromoninės gaudyklės. Prognozavimo modeliai.


Suaugusių vabalų kūnas būna apie 1 cm ilgio, ovalios formos. Pagrindinė kūno spalva – geltona. Antsparniai šviesiai geltoni, prieškrūtinis ryškiai tamsiai geltonas. Ant prieškrūtinio išsidėstę 11 juodų dėmelių, ant antsparnių – po 5 juodas išilgines juosteles. Kiaušinėliai cilindriški, apie 1,2 mm ilgio, geltoni, patelės juos deda krūvelėmis po 20-30 apatinėje lapų pusėje. Jaunos lervos būna raudonos, suaugusios – oranžinės spalvos. Lervų kūnas išgaubtas, lyg kuprotas, galva juoda, blizganti.

Kolorado vabalams plisti tiek pasėlyje, tiek ir migracijoms dideliais atstumais labai palankūs sausi, karšti orai vasaros metu, kai oro temperatūra pakyla iki 25-27 o C.

Lietuvoje žalingumo riba laikoma 10 proc. kenkėjo užpultų kerų, ant kurių randama po 10-15 lervų. Augalų apsaugos produktų naudojimo tikslingumas nustatomas, kai dauguma kenkėjo lervų pasiekia II-III ūgį. Pastebėjus pasėlyje lervas dešimtyje lauko vietų patikrinama iš eilės 10 kerų, suskaičiuojami kenkėjų apnikti kerai ir lervų skaičius ant jų. Apskaičiuojamas užsikrėtusių kerų procentas ir vidutinis lervų ir vabalų skaičius ant užsikrėtusio kero.

· Sėjomaina; · Galimai ankstyvesnis sodinimo laikas; · Galimai atsparesnių veislių auginimas; · Vabalų ir lervų rinkimas; · Biologinių augalų apsaugos produktų naudojimas; · Cheminių augalų apsaugos produktų naudojimas.

Kolorado vabalams būdinga prisitaikyti prie insekticidų ir įgyti jiems atsparumą, todėl, apsaugant bulves nuo šių kenkėjų, reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant.


Amarai (persikiniai, paprastieji bulviniai, šunobeliniai, agurkiniai, didieji bulviniai ir kt.)

Myzus persicae, Macrosiphum euphorbiae, Aphis nasturtii, Aphis gossypii, Aulacorthum solani

Lietuvoje bulvių pasėliuose dažniau aptinkami 8 rūšių amarai, nors jų čia galima rasti ir daugiau. Viena rūšis nuo kitos skiriasi dydžiu, kūno forma ar spalva, nors turi ir bendrų požymių. Visi bulvėse randami amarai yra labai gležni, smulkūs vabzdeliai. Jų kūno ilgis yra nuo 0,5 iki 5,0 mm, dažniausiai elipsės ar kiaušinio formos. Tos pačios rūšies amarai būna sparnuoti ir besparniai. Bulvėse gyvenančių rūšių amarai didelių kolonijų nesudaro. Dažniausiai randami pavieniai arba nedidelės amarų grupelės, kuriose jų būna tik kelios dešimtys.

Amarams plisti tiek pasėlyje, tiek ir judėjimui dideliais atstumais labai palankūs kuo šiltesni orai.

· Sėjomaina; · Galimai atsparesnių veislių auginimas; · Biologinių augalų apsaugos produktų naudojimas; · Cheminių augalų apsaugos produktų naudojimas. Amarai yra pagrindiniai virusinių ligų platintojai sėklinių bulvių pasėliuose. Sėklai auginamas bulves reikia saugoti nuo pat sudygimo pradžios iki bulvienojų nunokimo. Prieš sodinant bulves reiktų apdoroti gumbus insekticidinę veiklią medžiagą turinčiu beicu. Pasodinus nebeicuotus gumbus rekomenduojama bulves nupurkšti sisteminiu insekticidu joms sudygus 80-90%. Purškimas kartojamas kas 10-14 dienų ir taip apsisaugoma nuo persistentiškai plintančių virusų, kuriuos perneša amarai. Panaudojus kontaktinius insekticidus, kenkėjai greit žūsta bei sumažėja nepersistentišku būdu platinamų virusų. Kontaktinius insekticidus rekomenduojama naudoti kas 7-10 dienų. Retais atvejais nuo nepersistentišku būdu virusines ligas platinančių amarų naudojamos mineralinės ar augalinės alyvos, tačiau jis yra veiksmingas jei virusu užkrėstų augalų yra nedaug, nes esant didesniam amarų antplūdžiui šis metodas gali nebeveikti bei naudojant šiuos produktus yra galimybė apdeginti augalus jei naudojama karštą dieną.

Persikinis amaras Myzus persicae yra pagrindinis virusinių ligų pernešėjas. Šis kenkėjas išsiskiria didesne rizika atsirasti atsparumui, todėl bulvėse amarų kontrolei reiktų naudoti kuo įvairesnių cheminių grupių veiksmingus insekticidus. Kokius augalus pažeidžia: Bulves.


Drugiai smulkūs, melsvai juodi, stikliškais permatomais sparnais, išskleisti sparnai 20-23 mm ilgio. Kiaušiniai suploti apvalaini rusvi. Vikšrai 25 mm ilgio, balti rusva galva, 8 poromis kojų. Pažeidimo požymiai. Vikšrai iš vidaus graužia juodųjų serbentų ūglių šerdį. Pavasarį pažeistos šakutės nustoja augusios, lapai nuvysta ir nudžiūsta. Šis kenkėjas vystosi dvejus metus. Žiemoja įvairaus amžiaus vikšrai pažeistų šakučių viduje. Pavasarį užaugusieji išgraužia išlėkimo angas, pasigamina kokonus ir virsta lėliukėmis, o jauni maitinasi ir dar kartą žiemoja. Pažeidimų simptomai ryškiausi nokstant uogoms.

Išgenėti pažeistas vystančias ar nuvytusias šakas.


Erkės ovalios, 0,4-0,5 mm ilgio, 3 poromis kojų išsiritusios erkės čiulpia jaunų lapelių sultis. Suaugusios erkės 0,4 mm ilgio, pilkšvai žalsvos, nugaroje su tamsiomis dėmelėmis, žiemojančios – oranžinės. Suaugusios turi 4 poras kojų Pažeidimo požymiai . Erkės veisiasi ir minta braškių lapų apatinėje dalyje. Pažeistų lapų viršutinėje dalyje atsiranda smulkių gelsvų dėmelių. Jos susilieja, lapai gelsta ir džiūva. Apnikti augalai skursta, mažai dera, vėliau žūva. Lapų apatinėje dalyje galima įžiūrėti plonus voratinklius, tarp kurių ropoja sunkiai įžiūrimos erkės. Itin pažeistų augalų derlius būna mažas ir prastos kokybės.

Kai vegetacijos metu vidutinė oro temperatūra būna aukštesnė už daugiametę vidutinę (28-30°C) ir būna mažai drėgmės (23-55 %). Labiau išplinta braškėse, kurios auginamos po priedangomis arba šiltnamiuose.

Kiekviename braškių lauke tikrinama po 200 lapų, imami 4 mėginiai po 50 lapų; įvertinamas judančių erkių skaičius ant vieno lapo. Žalingumo riba: pirmieji žiedai skrotelėse (BBCH 55–59) - vidutiniškai 2 judančios erkės ant vieno lapo; po žydėjimo (BBCH 67–69) - 3–4 judančios erkės ant vieno lapo; nuėmus derlių (BBCH 91–93) - 5–6 judančios erkės ant vieno lapo.

Sodinti tik sveikus, erkėmis neužsikrėtusius braškių daigus ir braškių nesodinti po braškių. Erkių gausumą labai efektyviai mažina grobuoniškosios erkės ( Phytoseiidae).

250 augalų rūšių: braškes obelis, serbentus.


Žaliasis amaras – žalios spalvos, iki 1,5 – 2 mm ilgio, gležni vabzdžiai. Sifonai juodos, galva rudos ar gelsvai žalsvos spalvos. Telkiasi gausiomis kolonijomis ant jaunų ūglių. Kiaušiniai juodi, blizgantys, pailgai ovališki apie 0,5 mm ilgi. Lervos rusvai žalsvos, raudonomis akimis. Pažeidimo požymiai. Amarai čiulpia jaunų ūglių, skrotelių lapus, pumpurus, žiedpumpurius. Iščiulpti ūgliai išsikraipo, sutrinka jų augimas, lapai susiraukšlėja ir susisuka, dažnai tampa juosvi, nes ant lipnių amarų išskyrų įsiveisia juodligės grybai.

Žiemoja amarų kiaušiniai ant šakelių ir pirmamečių ūglių, prie pumpurų. Sprogstant obelų pumpurams išsirita lervos. Po 1-2 savaičių patelės subręsta ir pradeda vesti gyvus palikuonis. Kai kuriems individams išauga sparnai ir jie migruoja ant kitų vaismedžių. Vėjo pagalba gali nuskristi iki keliolikos kilometrų. Vasaros metu vystymosi ciklas trunka apie 10 dienų. Per vegetaciją paprastai išsivysto 10 generacijų. Žaliasis obelinis amaras gausus kasmet.

Pasirodžius pirmiesiems lapams ant 20 vaismedžių apžiūrėti po 10 pumpurų arba skrotelių(iš viso 200). Iš 200 pumpurų 10 apnikta amarų; purkšti būtina, jei pažeidimas sudaro 50 %. Po obelų žydėjimo ant 10 vaismedžių apžiūrėti po 20 ūglių. Žalingumo riba - rasta 10 apniktų ūglių.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Obelis, rečiau kriaušes.


Suaugę vabalai 2-3 mm ilgio, juodi, ilgu straubliuku. Kūnas apaugęs tankiais pilkšvais plaukeliais, antsparniuose neryškios vagutės. Lervos baltos, sulinkusios bekojės, 3,5 mm ilgio, rusva galva, apaugusios retais plaukeliais. Pažeidimo požymiai. Braškių lapuose ir žiedlapiuose vabalai išgraužia mažas skylutes, o jų patelės pagraužia žiedpumpurių žiedkočius. Pažeistas žiedpumpuris iš karto nukrinta arba parudavęs kurį laiką kybo ant žiedkočio.

Ilgai žydinčios braškės, piktžolėti laukai.

Prieš žydėjimą (BBCH 56–59) imami 4 mėginiai po 50 žiedpumpurių, nustatomas pažeidimas. Žalingumo riba - 2 vabalai / 200 žiedpumpurių.


Raudonkrūtinis lemas yra 1,0-4,8 mm ilgio vabalas. Jo galva ir antenos juodi, krūtinėlė rusvai ruda. Kojos rusvai geltonos, su juodomis letenėlėmis. Šio lemo kiaušinėliai yra apie 1 mm ilgio, cilindriški, šviesiai geltoni. Lervos užauga iki 6 mm ilgio. Raudonkrūtinio lemo kenkimo pobūdis, ekologija ir biologija panaši į paprastojo lemo. Tik skirtingai nuo paprastųjų lemų, kurių suaugusios lervos baltus purius kokonus sudaro javų lapų pažastyse arba varpose, raudonkrūtinio lemo lervos lėliukėmis virsta dirvoje 2-3 cm gylyje sudarytuose geltonuose kokonuose.

Lemai plinta esant šiltam bei sausam orui pavasario pabaigoje ir vasaros pradžioje, kai dedami kiaušinėliai ir prasideda lervų vystymasis. Pavasarį suaktyvėja paros temperatūrai pakilus iki 9-10°C.

Lietuvoje lemų žalingumo ribos nenustatytos. Rekomenduojama purkšti, kai 1 m 2 randama 15 suaugusių vabalų iki jiems padedant kiaušinėlius arba kai ant stiebo randama vidutiniškai 0,5-1,0 lerva.

Skutant ražienas ir ariant dirvą žūsta dalis žiemojančių vabalų. Esant lemų antplūdžiui, būtina naudoti insekticidus. Purškimas nuo lemų gali būti derinamas su purškimu nuo amarų pasirenkant nuo abiejų kenkėjų veiksmingą insekticidą.

Pažeidžia vasarinius ir žieminius javus.


Suaugėliai pjūkleliai panašūs į muses, 6-7 mm ilgio su juodai ruda galva. Šie vabzdžiai yra plėviasparniai, kaip ir vapsvos bei bitės, tačiau priskiriami kitam pobūriui. Lervos 12-15 mm ilgio gelsvos su ruda galva. Jos turi 3 poras krūtinės ir 7 poras pilvelio kojų. Pažeidimo požymiai. Lervos vaisių užuomazgų viduje sėklalizdžio link graužia landas. Pažeistų užuomazgų ar vaisių išorėje matyti apvali anga, užkimšta šlapia mase. Pažeistos užuomazgos nubyra, o jeigu nenubyra, auga deformuotos, jų išorėje matyti kaspino formos randai.

Pjūkleliai kenkia kasmet, tačiau masiškai paplinta tik kai kuriais metais. Labai žalingi, kai obelys mažai dera; kai šalia yra sodai, kuriuose jie jau yra paplitę; kai dirvoje yra pakankamai drėgmės vasaros metu; kai užsitęsia obelų žydėjimas.

Nuo rožinio pumpuro tarpsnio iki žydėjimo pabaigos pakabinti lipnias gaudykles suaugėliams, tikrinti kas dvi savaites. Žalingumo riba - ant vienos gaudyklės rasta vidutiniškai 20–25 kenkėjai.

Feromoninės gaudyklės. Insekticidais purkšti prieš žydėjimą ir po obelų žydėjimo.


Išskleisti drugių sparnai 13-17 mm ilgio. Priekiniai sparnai gelsvai rudi su gelsvomis dėmėmis, užpakaliniai sparnai vienspalviai pilkšvi. Jauni vikšrai būna raudonos, o užaugę – žalios spalvos iki 8 mm ilgio rudagalviai, kūnas su smulkiomis plaukuotomis karputėmis. Pažeidimo požymiai. Vikšrai išgraužia serbentų pumpurų vidų. Pažeistų pumpurų paviršiuje matyti krūvelės išmatų, apraizgytų voratinkliais. Pumpurai nudžiūsta. Jų šonuose matyti maža skylutė – kandies vikšro išlindimo anga. Kenkėjai vikšrai žiemoja po žievės atplaišomis. Anksti pavasarį jie įsigraužia į pumpurus. Vienas vikšras išgraužia keletą pumpurų. Serbentams baigiant žydėti, pradeda skraidyti drugiai. Patelės deda kiaušinėlius į žalias uogų užuomazgas. Išsivystę vikšrai išgraužia jaunas sėklas. Pažeistos uogos anksčiau už kitas prinoksta ir lengvai pastebimos.

Kenkėjai ypač išplitę senesniuose, apleistuose serbentynuose


Drugių iškleisti sparnai yra 15-22 mm ilgio. Priekiniai sparnai rusvai pilkai geltoni, su tamsiu tinkleliu, pamatinė dalis atskirta tamsia vingiuota linija, o vidurinė skersinė juosta ties viduriu įsmaugta. Užpakaliniai sparnai - balsvai rudai pilki. Žali vikšrai, 12-16 mm ilgio, skeletuoja sutrauktus voratinkliais lapelius ir žiedpumpurius. Lėliukėmis virsta obelų žydėjimo pabaigoje kenkimo vietoje. Jos — žalsvai rudos, tamsesne nugarėle, pilvelio gale turi 8 kabliškus šerelius. Pažeidimo požymiai: obelų žaliojo kūgio tarpsniu tamsiai žali, geltona galva ir gelsvai rudu priešnugarėlės skydu lapsukio vikšrai sulenda į pumpurus ir išėda jų vidų. Kai pumpurai išsiskleidžia, vikšrai ropoja ant žiedų ir sutraukia voratinkliais lapelius bei žiedpumpurius .

Kenkėjai plinta kasmet. Lapsukiams yra palankesnės sąlygos vystytis, kai drugių skraidymo metu oro temperatūra yra aukštesnė. Drugiai pradeda skraidyti po dviejų savaičių nuo žydėjimo ir skraido 3-4 savaites. Po pumpurų žvyneliais, lapų pažastyse, žievės įdubose žiemoja vikšrai. Pavasarį pažeidžia pumpurus, todėl jie dažnai neišsiskleidžia ir išdžiūsta. Patelės kiaušinius deda ant lapų plokščiomis čerpiškomis krūvelėmis ir padengia gelsva mase. Išsiritę vikšrai minta lapais ir vaisiais — išgraužia juose gilokas duobutes. Po 30 dienų vikšrai virsta lėliukėmis. II generacijos tinklasparnio lapsukio drugiai pradeda skraidyti liepos pradžioje ir skraido 5—6 savaites.

Žalingumas įvertinamas krintant žiedlapiams (67 BBCH). Apžiūrima 200 lapų skrotelių (nuo 20 vaismedžių po 10). Žalingumo riba - daugiau kaip 5 % pažeistų lapų skrotelių.

Feromoninės gaudyklės. Insekticidus nuo lapsukių purkšti žiedpumpurių rausvėjimo tarpsniu.

Obelis, kriaušes, slyvas, vyšnias, serbentus, avietes.


Drugių išskleisti sparnai yra 14-22 mm ilgio . P riekiniai sparnai nuo geltonos iki tamsiai rudos spalvos, gausiai išmarginti rudomis banguotomis skersinėmis linijomis ir dėmėmis, užpakaliniai sparnai pilkšvai rudi, gelsva viršūne. Vikšrai 7-20 mm ilgio, žali su ruda galva ir rudu ar juodu priešnugarėlės skydu. Pažeidimo požymiai: vikšrai skeletuoja lapus, išėda juose apvalias skyles, gadina žiedų ir žiedpumpurių vainiklapius, kuokelius ir piesteles. Visa žiedų skrotelė voratinkliais sutraukta į kuokštą; apgraužti ir vainiklapiai, ir vidinės dalys. Iš vieno ar keleto lapų padaryta tūtelė; jos viduje yra gana judrus, baikštus vikšras, o jaunuose vaisiuose išgraužia netaisyklingos formos duobutes.

Kenkėjai plinta kasmet. Lapsukiams yra palankesnės sąlygos vystytis, kai drugių skraidymo metu oro temperatūra yra aukštesnė. Birželio II pusėje, vakarais pradeda skraidyti drugiai ir skraido iki rugpjūčio pabaigos. Patelės po 1-3 dienų nuo skraidymo pradžios pradeda dėti kiaušinius. Padeda iki 250 kiaušinių. Generacija -vienų metų. Ant vaismedžių kamieno ir šakų čerpiškomis krūvelėmis žiemoja rožinio lapsukio kiaušiniai . Jie apskriti, skydelių formos, tik padėti žalsvi, vėliau pilkšvėja ir susilieja su obelų žieve. Vikšrai išsirita žydint kaulavaisiniams. Lėliukėmis virsta po 25—40 dienų tarp pusiau nugraužtų ir susuktų lapų. Jos 9-13 mm ilgio, iš pradžių žalios, vėliau paruduoja.

Nuo birželio mėn. vidurio iki rugpjūčio mėn. pabaigos, atsiradus vikšrų, kas dvi savaites apžiūrėti po 20 ūglių ant 20 vaismedžių (iš viso 400). Žalingumo riba - iš 400 ūglių 10–12 apniktų.

Feromoninės gaudyklės. Insekticidais purkšti prieš žydėjimą, žaliojo kūgio tarpsniu ir tučtuojau po žydėjimo.


Amaras yra nuo 1,5-2,8 mm ilgio, galva ir krūtinė juoda, pilvelis žalias, Ant paskutinio pilvelio segmento yra nukrypusi atgal nedidelė atauga. Lervos gelsvai žalsvos.  Amarų apnikti lapai susiraito, krapų ūgliai nustoja augti.

Šilti sausi orai palankūs amarams plisti.

Apskaitos atliekamos pasirodžius pirmosioms amarų kolonijoms. Apžiūrint 10 vietų po 10 augalų. Žalingumo riba - 20% apniktų augalų.

Laikytis sėjomainos, geriausia, kai į tą patį lauką morkos grįžta po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Šienauti laukines morkas, augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Vengti sėti morkas šalia gluosnių. Rudenį, nuėmus derlių, giliai suarti dirvą.

Tai dvinamis kenkėjas, pavasarį apninka gluosnius, vėliau migruoja į krapų, morkų ar petražolių pasėlius.


Šilti ne per daug lietingi orai palankūs amarams plisti. Žiemoja kiaušinėliai ant kopūstų kotų ir kryžmažiedžių piktžolių. Amarų apnikti lapai susiraito, būna užteršti lipniomis išskyromis, pažeista vieta pabąla. Maitinasi augalų sultimis. Amarų užpulti augalai užaugina mažesni derlių, taip pat sudaromos sąlygos plisti ligoms.

. Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis.

Pažeidžia griežčius, gūžinius, briuselinius ir žiedinius kopūstus

Per vegetacijos sezoną tą pačią veikliąją medžiagą turinčiais pesticidais pasėlius reikėtų apdoroti ne daugiau kaip du kartus, Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Aprašymas: Gyvena didelėmis kolonijomis apatinėje ir viršutinėje lapų pusėje. Suaugę vabzdžiai yra apie 2 mm ilgio šviesiai žali. Galva ir kojos rudos, antenos šiek tiek trumpesnės už kūną. Patelės gali būti besparnės ir sparnuotos, lervos visada besparnės. Amarų kūnas padengtas pilkšvu apnašu.


Drugiai išskleistais sparnais 14-16 mm pločio. Priekiniai sparnai – pilki ar rudi, violetinio atspalvio. Išoriniu pakraščiu eina šviesesnė juostelė, perskirta juodų taškelių linijomis. Užpakaliniai sparnai šviesiai rudi, be piešinio. Pradeda skraidyti baigiant žydėti slyvoms. Skraido apie mėnesį. Vikšrai 10-14 mm ūgio, iš viršaus rožiškai raudoni, iš apačios – blyškiai rožiniai. Galva tamsiai ruda. Pažeidimo požymiai. Vikšrai išėda vaisių minkštimą. Pažeistų vaisių išorėje matyti apvali anga užpildyta trupinėtais ekskrementais. Iš pažeidimo vietos dažnai sunkiasi lipai. Pažeisti vaisiai nebeauga, pasidaro violetinio atspalvio ir nukrinta. Slyvinių pjūklelių ir slyvinio vaisėdžio pažeidimai skiriasi tuo, kad pjūkleliai pažeidžia užuomazgas, o vaisėdžiai vaisius.

Slyviniai vaisėdžiai būna gausūs ir žalingi kasmet. Kenkėjai ypač daug žalos padaro, kai slyvos mažai dera ir kai oro temperatūra drugių skraidymo metu (birželio mėn. nuo 21 iki 23 val.) būna aukštesnė nei 16°C

Jei pažeistų vaisių būna daugiau kaip 2 %. Insekticidai purškiami 2-3 savaitės po slyvų žydėjimo (73 BBCH).


Baltai žalsvos, ovalios, 0,2–0,25 mm ilgio suaugusios erkės ir jų lervos minta jaunų braškių lapų arba kitų augalo dalių sultimis. Pažeidimo požymiai. Dažniausiai žemuoginės erkės kenkia ir jos randamos skrotelių augimo kūgelio arba jaunų lapelių zonoje, stiebų apatinėje dalyje. Pažeisti braškių kerelių lapai arba visas kerelis pagelsta, raukšlėjasi, skursta ar visai nudžiūva. Tokie pažeisti kereliai tampa neatsparūs šalčiams žiemos metu, blogiau dera, uogos būna prastos kokybės.

Labai palankios sąlygos erkėms plisti, kai vegetacijos metu yra sausa ir karšta. Erkės labiau plinta braškėse, kurios auginamos po priedangomis arba šiltnamiuose.

Uogų augimo metu (BBCH 55–59) ir nuėmus derlių (91-93 BBCH) tikrinami 4 mėginiai po 25 skroteles; erkės skaičiuojamos skrotelių augimo kūgelio arba jaunų lapelių plote, stiebų apatinėje dalyje; įvertinamas erkių skaičius ant vienos skrotelės. Žalingumo riba – 4-6 erkės ant vienos skrotelės.

Sodinti tik sveikus, žemuoginėmis erkėmis neužsikrėtusius braškių daigus ir braškių nesodinti po braškių. Žemuoginių erkių gausumą labai efektyviai mažina grobuoniškosios erkės ( Phytoseiidae )


Suaugę vabalai 2-4 mm ilgio, juodi, su geltonomis išilginėmis juostelėmis antsparniuose, rečiau vienspalvia juodi. Mažus, 0,3-0,4 mm ilgio, gelsvus kiaušinius patelės deda į žemę šalia augalų arba ant augalų lapų. Po 3-12 dienų išsirita gelsvos, kirmėliškos, turinčios 3 poras krūtinės kojų lervos. Vabalai išgraužia lapuose smulkias skylutes.

Šilti ne lietingi pavasariniai orai palankūs spragėms plisti.

. Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Sėti tik beicuotą sėklą. Nesuvėlinti sodinimo. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Nuėmus derlių pašalinti augalų liekanas ir dirva giliai suarti.

Pažeidžia griežčius, gūžinius, briuselinius ir žiedinius kopūstus.

Per vegetacijos sezoną tą pačią veikliąją medžiagą turinčiais pesticidais pasėlius galima apdoroti ne daugiau kaip du kartus. Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Apskaitos atliekamos pasirodžius spragėms. Žalingumo riba – kai išilginiame metre randami 2-3 vabalai.


Suaugę uodeliai – apie 1,5 mm, gelsvai rudos spalvos. Patelės kiaušinėlius deda į neišsiskleidusius lapus viršūniniuose ūgliuose. Suaugėliai skraido žydint serbentams. Lervos bekojės 2,4 mm ilgio, jaunos baltos, rausvos, vėliau tampa oranžinės. Pažeidimo požymiai. Išsiritusios lervos gyvena susisukusiuose lapuose. Pažeisti lapai nustoja augti, susisuka, deformuojasi, kartais nudžiūsta. Per metus išsivysto kelios kenkėjų generacijos.

Išplitęs visuose didesniuose, jaunuose, gerai tręšiamuose ir prižiūrimuose serbentynuose

Žalingumo riba - 20 pažeistų viršūninių ūglių. Po serbentų žydėjimo - birželį, liepą, apžiūrima 200 atsitrinktinai pasirinktų pirmamečių ūglių.


Amarai 2 mm ilgio, tamsiai rudai juodi, blizgantys. Kiaušiniai juodi, blizgantys. Pažeidimo požymiai. Amarai gyvena apatinėse lapų pusėse, ant ūglių viršūnių bei žiedkočių. Iščiulpti lapai raukšlėjasi, vėliau ruduoja ir džiūsta. Jauni ūgliai išsikraipo. Kenkėjai užteršia augalus lipniomis išskyromis, ant kurių plinta juodligė. Ant saldžių amarų išskyrų vystosi suodligė.

Vidutinė oro temperatūra kenkėjų žiemojimo metu yra didesnė už daugiametę vidutinę. Labai palankios sąlygos amarams plisti, kai vegetacijos metu būna sausa ir šilta.

Vaisių augimo metu įvertinamas amarų skaičius ant vieno ūglio. Purkšti insekticidu, jei yra amarų apnikta daugiau kaip 8 % ūglių.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Vyšnias, trešnes.


Amaro kūnas pilkas ar rausvai žalias, padengtas baltomis apnašomis iki 1,5 – 2 mm ilgio. Telkiasi gausiomis kolonijomis lapų apatinėje pusėje. Kiaušiniai juodi, blizgantys, pailgai ovališki apie 0,5 mm ilgio. Lervos rausvai žalsvos. Pažeidimo požymiai. Pilkasis obelinis amaras čiulpia skrotelių lapus, kurie raukšlėjasi, parausta, pakraščiai pastorėja, riečiasi į apačią. Sutrinka pažeistų skrotelių vaisių augimas, vaisiai būna maži, raukšlėti.

Biologija artima žaliajam amarui, tik generacijos trukmė ilgesnė – 20-25 dienos. Per vegetaciją paprastai išsivysto 4 generacijos. Pilkieji amarai paprastai apsigyvena apatinėje lapo pusėje, retai kada maitinasi ant ūglių. Daugiausiai žalos amarai padaro jaunuose soduose ir medelynuose. Labai palankios sąlygos amarams plisti vegetacijos metu, kai vidutinė paros oro temperatūra būna didesnė nei 16°C ir būna sausa.

Purkšti insekticidu, jei yra amarų apnikta daugiau kaip 8 %


Morkinė musė yra 5 mm ilgio, kūnas juodas, blizgantis, galva ir kojos geltonos. Musės pradeda skraidyti, kai per 10 dienų 5 cm gylyje dirva įšyla iki 12°C. Antros generacijos musės pradeda skraidyti liepos antroje pusėje, lervos kenkia nuo rugpjūčio iki derliaus nuėmimo. Lervos apie 5-8 mm ilgio, be galvos ir kojų, cilindriškos, gelsvos.  Pažeisti augalai skursta, silpnai auga, lapai vysta, įgauna violetinį atspalvį, vėliau gelsta ir nudžiūsta.

Šios morkinės musės daugiausiai žalos padaro lietingais metais, o labiausiai nukenčia tos morkos, kurių šakniavaisiai trumpi ir auginamos pavėsyje .

Laikytis sėjomainos. Morkoms auginti parinkti atviras vietoves. Sėti tik beicuotą sėklą. Nedidelius pasėlių plotus galima uždengti agroplėvele.

Labiausiai kenkia morkoms, rečiau pažeidžia salierus, petražoles, krapus

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Žalingumo riba - daugiau kaip 2 musės ant vienos gaudyklės per 3 dienas. Lipnios geltonos spalvos gaudyklės statomos kas 25 – 30 m 2 .


Kopūstinės kandies drugelis nedidelis, išskleistais sparnais iki 17 mm ilgio, rusvai pilkos spalvos. Vikšrai yra apie 10-12 mm ilgio, verpstiški, apaugę retais ilgais plaukeliais, su 8 poromis kojų. Jauni vikšrai būna gelsvi, suaugę – ryškiai žali. Lapuose matomi išgraužti „langeliai” – vikšrai išėda lapo minkštimą, palikdami tik viršutinį epidermį.

Šilti ne per daug lietingi orai palankūs kandims plisti

Apskaitos atliekamos pasirodžius kandžių vikšrams apžiūrint 10 augalų. Žalingumo riba - 60% apniktų augalų.

Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Nuėmus derlių pašalinti augalų liekanas.

Pažeidžia gūžinius, žiedinius kopūstus, brokolius, griežčius ir briuselinius kopūstus.

Per vegetacijos sezoną tą pačią veikliąją medžiagą turinčiais pesticidais pasėlius rekomenduojama apdoroti ne daugiau kaip du kartus. Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant.


Musė 6-7 mm ilgio, pilkos spalvos su juodais taškais. Kiaušinius po kelis deda ant žemės šalia augalų. Lervos užauga iki 9-10 mm ilgio, baltos, be kojų ir galvos.Pažeisti augalai apvysta, lengvai išsirauna, lapai įgauna violetinį atspalvį.

Šilti ne per daug lietingi orai palankūs musėms plisti.

Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Sėti tik beicuotą sėklą. Nesodinti daigų per giliai. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Nuėmus derlių būtinai giliai suarti dirvą, sunaikinti augalų liekanas.

Pažeidžia gūžinius kopūstus, ridikėlius, ropes, griežčius bei pekino kopūstus.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba . Žalingumo riba - 6–10 kiaušiniai prie vieno augalo, kai apnikta 10% augalų


Ceutorhynchus pallidactylus (sin. C.quadridens)

Vabalas 2,5-3,5 mm ilgio juodai rudi ar žalsvi. Antsparniai išmarginti smulkiomis, šviesiomis dėmelėmis, apaugę tamsiais pusiau pasišiaušusiais plaukeliais. Galvos priekinė dalis ištysusi į ploną, gana ilgą straublelį. Viršutinė kūno pusė juoda su rudu atspalviu. Blauzdų viršūnės ir letenos geltonai raudonos. Pažeistų daigų stiebai deformuojasi, išsikraipo, lėtai auga .

Šilti ne lietingi orai palankūs paslėptastraubliams plisti.

. Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Sėti tik beicuotą sėklą. Nesuvėlinti daigų persodinimo į lauką, nes peraugusius daigus dažniau puola šis kenkėjas. Daigyną įrengti toliau nuo rapsų laukų. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Nuėmus derlių pašalinti augalų liekanas ir dirva giliai suarti.

Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant.


Paprastasis lemas yra juodas ar mėlynai juodas, 3-4 mm ilgio vabalas. Patelės ant javų lapų deda 1 mm dydžio sodriai geltonos spalvos kiaušinėlius. Lervos kuprotos, galvos juodos, kūnas nešvariai geltonas, padengtas rudomis ar juodomis gleivėmis. Lervos užauga iki 5 mm ilgio. Paprastųjų lemų suaugusios lervos baltus purius kokonus sudaro javų lapų pažastyse arba varpose, kur iš jų išsivysto lėliukės, o vėliau – vabalai. Lemų vabalai javų lapuose išgraužia pailgas kiaurymes. Lemų lervos skeletuoja lapus iš lapalakščio viršaus, palikdamos ilgus dryžius ant lapų tarp gyslų. Pažeisti audiniai įgauna blyškiai rudą ar balsvą spalvą. Augalų vystymasis ypač nukenčia, kai smarkiai pažeidžiamas viršutinis lapas. Lemų pažeidimui yra jautresni vasariniai nei žieminiai javai.

Paprastasis lemas plinta esant šiltam bei sausam orui pavasario pabaigoje ir vasaros pradžioje, kai dedami kiaušinėliai ir prasideda lervų vystymasis. Pavasarį suaktyvėja paros temperatūrai pakilus iki 9-10°C.


Kenkėjas polifagas. Pavasarį, ryškiai raudonos, 0,16-0,17 mm ilgio, 3 poromis kojų išsiritusios erkės čiulpia jaunų lapelių sultis. Suaugusios erkės 0,4 mm ilgio, raudonos, turi 4 poras kojų. Žiemoja erkių kiaušinėliai, kurie yra raudoni, apvalūs, 0,15 mm skersmens. Pažeidimo požymiai . Erkės dažniausiai minta apatinėje lapų pusėje. Pažeisti lapai pašviesėja, paskui įgauna bronzinį atspalvį. Labai pažeisti lapai gali nudžiūti ir nukristi. Kiaušinėliai daugiausia žiemoja ant vienamečių vaismedžio šakučių.

Šiltą žiemą raudonosios sodinės erkutės kiaušinėlių peržiemoja 58,6 %, o nepalankią – tik 1,3 %. Labai palankios sąlygos erkėms plisti, kai vegetacijos metu vidutinė oro temperatūra būna aukštesnė už daugiametę vidutinę ir būna mažai kritulių. Erkėms palankesnės sąlygos plisti yra intensyviuose, žemaūgiuose soduose. Kenkėjai labiau plinta gausiai azoto trąšomis tręštuose soduose.

Žydėjimo pabaigoje apžiūrėti ant 40-ies vaismedžių po vieną lapų skrotelę (apie 200 lapų). Akaricidai naudojami, kai ant vieno lapo rasta vidutiniškai 3 ir daugiau judančių erkių. Nuo liepos mėn. antrosios pusės iki rugpjūčio mėn. pabaigos ant 40 vaismedžių apžiūrėti po 5 lapus. Akaricidai naudojami, kai ant vieno lapo rasta vidutiniškai 7 ir daugiau judančių erkių.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: Obelis ir kitus vaismedžius


Svogūninė musė yra 6-8 mm ilgio, šviesiai pilkos spalvos juodomis kojomis. Musės kiaušinėlius deda šalia augalų ar tarp laiškų krūvelėmis. Kiaušinėliai balti, pailgi, apie 1 mm ilgio. Lervos begalvės, bekojės, baltos, užauga iki 10 mm ilgio. Pirmasis musės pažeidimo požymis svogūnų laiškų vytimas. Jų lapai pagelsta. Jauni augalai gali nudžiūti ir žūti.

Apskaitos atliekamos kenkėjui pasirodžius. Kenkėjo žalingumui nustatyti statomos geltonos ar baltos lipnios gaudyklės. Žalingumo riba – daugiau kaip 2 musės ant gaudyklės per 3 dienas.

Laikytis sėjomainos, optimali sėjomaina, kai svogūnai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Rudenį giliai suarti dirvą. Laikytis agrotechnikos reikalavimų, naikinti piktžoles. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse.

Laikytis sėjomainos, optimali sėjomaina, kai svogūnai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Rudenį giliai suarti dirvą. Laikytis agrotechnikos reikalavim ų, naikinti piktžoles. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse.

Registruotų cheminių apsaugos produktų nėra.


Ropinio baltuko drugelis panašus į kopūstinio, tik mažesnis (40-50 mm ilgio). Priekiniai sparnai gelsvai balti, jų viršūnė pilka. Ant patelės sparnų yra dvi juodos dėmelės, ant patino – viena. Užpakaliniai sparnai iš viršaus balti, priekiniame jų pakraštyje yra juoda dėmelė. Vikšrų kūnas žalsvas, apaugęs trumpučiais aksominiais plaukeliais. Per nugarą eina gelsva juostelė.Vikšrai išgraužia lapuose netaisyklingos formos skyles, palikdami tik gyslas ir dalį minkštimo prie jų.

Šilti ne per daug lietingi orai palankūs baltukams plisti.

Apskaitos atliekamos pasirodžius vikšrams. Žalingumo riba: 1–3 vikšrai ant 10 augalų.

Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Rudenį giliai suarti dirvą.

Gūžinius ir žiedinius kopūstus, brokolius bei briuselinius kopūstus.


Erkės ovalios, 0,4-0,5 mm ilgio, 3 poromis kojų išsiritusios erkės čiulpia jaunų lapelių sultis. Suaugusios erkės 0,4 mm ilgio, pilkšvai žalsvos, nugaroje su tamsiomis dėmelėmis, žiemojančios – oranžinės. Suaugusios turi 4 poras kojų. Pažeidimo požymiai. Erkės veisiasi ir minta apatinėje obelų lapų pusėje. Pažeistų lapų viršutinėje pusėje atsiranda smulkių gelsvų dėmelių. Jos susilieja, lapai gelsta ir džiūsta. Apnikti augalai skursta, augalai mažai dera, vėliau sunyksta. Apatinėje lapų pusėje galima įžiūrėti plonus voratinklius, tarp kurių ropoja paprasta akimi sunkiai įžiūrimos erkės.

Kai vegetacijos metu vidutinė oro temperatūra būna aukštesnė už daugiametę vidutinę (28-30°C) ir būna mažai drėgmės (23-55 %).

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti. Kokius augalus pažeidžia: 250 augalų rūšių: obelis, braškes, serbentus.


Uodai 3-4 mm ilgio, rudai gelsvi, juoda galva, ilgomis kojomis ir žvilgančiais sparnais. Lervos 4 mm ilgio, bekojės, šviesiai gelsvos, verpstės formos. Žiemoja rudos, 3 mm ilgio lėliukės dirvos paviršiuje. Suaugėliai skraido rausvėjant žiedpumpuriams ir į juos deda kiaušinius. Po 4 -6 d. išsiritusios lervos įsigraužia į vaisiaus užuomazgą ir ten vystosi apie mėnesį. Galiausiai jos palieka užuomazgas ir nušokusios į dirvą virsta lėliukėmis. Pažeidimo požymiai. Lervos įsigraužia į kriaušių vaisių užuomazgas. Pažeistos jos nenormaliai padidėja, išsipučia, pasidaro apvalios, panašios į obuoliukus. Vėliau užuomazgos, tamsėja, sutrūkinėja, susiraukšlėja ir nukrinta. Jų viduje būna šoklios lervos.

Labai išplinta drėgnais ir šiltais metais bei blogiau prižiūrimuose soduose.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti.


Juodasis slyvinis pjūklelis, geltonasis slyvinis p

Juodojo slyvinio pjūklelio (Hoplocampa minuta) lervos 6 mm ilgio, gelsvos ar žalsvos, su ruda galva, o geltonojo slyvinio pjūklelio (Hoplocampa flava) – 15 mm ilgio, geltonos, rusva galva. Suaugę vabzdžiai, juodi blizgantys ar rudai geltoni, panašūs į muses, pradeda skraidyti prieš žydėjimą ir deda kiaušinėlius į žiedpumpurius. Baigiant žydėti slyvoms, ritasi lervos. Pjūklelių lervos įsigraužia į slyvų užuomazgas ir graužia jų minkštimą, kauliuką. Pažeidimo požymiai. Pažeistose vaisių užuomazgose matyti apvalios skylutės, iš kurių sunkiasi rudas skystis. Pažeistos užuomazgos nubyra

Slyviniai pjūkleliai būna gausūs ir žalingi kasmet ir labai išplinta drėgnomis ir šiltomis vasaromis. Kenkėjai ypač daug žalos padaro, kai slyvos mažai dera ar kai užsitęsia slyvų žydėjimas.

Vaisių užuomazgų formavimosi metu (71-72 BBCH) tikrinama ne mažiau kaip 100 užuomazgų iš 1 vaismedžio. Jei pastebima pažeistų užuomazgų, insekticidu purškiama tuojau pat.

Naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus, juos kaitalioti


Deroceras genties šliužai yra 30-45 mm ilgio šviesiai rusvos ar pilkšvai juosvos spalvos. Nugaroje yra balnelis (mantija). Kiaušinius (iki 250) krūvelėmis deda dirvoje. Arion genties šliužai yra apie 70-140 mm ilgio. Jų spalva gali kisti ir priklausomai nuo jų mitybos, nuo juodos iki ryškiai rudos spalvos. Jie graužia augalo sultingas dalis palikdami netaisyklingas iškandas.

Šilti lietingi orai palankūs šliužams plisti.

Laikytis sėjomainos. Optimali sėjomaina, kai kopūstai grįžta į tą patį lauką po 4-5 metų. Sėti tik beicuotą sėklą. Tinkamiausi dirvožemiai: vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,5) vėlyviems kopūstams, priemolio ar priesmėlio dirvožemiai – vidutinio vėlyvumo kopūstams. Sėti tik beicuotą sėklą. Naikinti bastutinių šeimos piktžoles ne tik pasėliuose, bet ir augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti pagal agrocheminių analizių duomenis. Nuėmus derlių būtinai giliai suarti dirvą, sunaikinti augalų liekanas.

Pažeidžia gūžinius kopūstus, ridikėlius, ropes, griežčius


Uodukai 4,0-5,5 mm ilgio, raudonos ar oranžinės spalvos. Skraido gegužės pabaigoje birželio mėnesį. Lervos bekojės ir begalvės, 4,0-5,0 mm ilgio, rausvai oranžinės ar šviesiai raudonos spalvos. Lervos maitinasi stiebo audiniais už lapamakščio. Pažeidimo vietoje, kur yra ir pati lerva, stiebas įdubęs, o įdubimo galuose audiniai iškilę, sustorėję, sudaro gūbrelius. Todėl pažeidimo vieta primena balną. Lervų pažeidimų sukelti gumbeliai išsidėsto išilgai apnikto augalo stiebo. Pažeistuose augaluose sutrinka varpų aprūpinimas maisto medžiagomis, varpose formuojasi smulkūs, menkaverčiai grūdai. Lervų pažeisti stiebai nuo stipresnio vėjo palinksta ir išgula arba ir visai nulūžta.

Balniniams gumbauodžiams palankus vidutiniškai šiltas (apie 18°C), sausas oras javų bamblėjimo pabaigoje – plaukėjimo pradžioje. Tokiomis sąlygomis jie skraido, deda kiaušinėlius bei prasideda lervų vystymasis. Kadangi šių kenkėjų kokonai žiemoja dirvoje, jų plitimą gali skatinti javų atsėliavimas. Vasariniai javai yra jautresni pažeidimui nei žieminiai. Gumbauodžiai dažniau randami ir žalingesni sunkesnių žemių teritorijose bei kai sėjomainoje vyrauja varpiniai javai.

Kai randama 10 ir daugiau procentų stiebų su kiaušinėliais, pasėlį insekticidais reikia purkšti besiritant lervoms.

Balninių gumbauodžių išplitimo riziką galima sumažinti taikant sėjomainą, kurioje auginami įvairūs augalai. Varpinių, ypač daugiamečių, piktžolių naikinimas laukuose taip pat yra svarbi kenkėjų plitimą reguliuojanti priemonė. Laukuose, kuriuose šie kenkėjai pasirodo dažnai, būtina purkšti insekticidais.

Balniniai gumbauodžiai kenkia kviečiams, miežiams, avižoms.


Vyšninės musės kūnas tamsiai rudas, 4–5 mm ilgio, galva geltona. Sparnai margi, su rūšiai būdingu specifiniu raštu. Patelė pilvelio gale turi kiaušdėtį, kuriuo praduria vyšnios luobelę ir po ja padeda kiaušinėlį. Lervos – gelsvai baltos, be pastebimos galvos ir kojų, smailiu priekiniu kūno galu iki 6–7 mm ilgio. Pažeidimo požymiai. Lervos iš vidaus graužia vaisių minkštimą. Pažeistos uogos nustoja blizgėti, suminkštėja, jų paviršiuje atsiranda dėmių, įdubų. Dažnai tokie vaisai pradeda pūti, jie nebetinka maistui ir perdirbimui.

Feromoninės gaudyklės. Palankios plisti sąlygos Daug žalos padaro vėlyvųjų veislių trešnėms.


Runkelinė musė yra iki 9 mm ilgio, pilkos ar rusvos spalvos, panaši į kambarinę musę, tik šviesesnė. Musės kiaušinėlius deda apatinėje lapo pusėje pakrikai. Kiaušinėliai balti, pailgi, apie 1 mm ilgio. Lervos begalvės, bekojės, gelsvos iki 8 mm ilgio.  Dažniausiai būna pažeisti augalų lapai. Pažeistuose lapuose matosi lervų judėjimo landos – minos.

Apskaitos atliekamos kenkėjui pasirodžius. Apžiūrima 10 vietų po 10 augalų. Žalingumo riba – kai burokėlio 2-5 lapelių tarpsniu (BBCH-12-15) ant patikrinto augalo randama vidutiniškai 4-5 musių kiaušinėliai ar lervos.

Laikytis sėjomainos - optimali sėjomaina, kai burokėliai grįžta į tą patį lauką po 3-4 metų. Šakniavaisinės daržovės netręštinos mėšlu, nemėgsta tiesioginio kalkinimo ir geriausiai auga po augalų, tręštų mėšlu. Laikytis agrotechnikos reikalavimų, naikinti piktžoles, ypač balandinių šeimos. Šienauti piktžoles augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Rudenį giliai suarti dirvą.


Morkinė blakutė yra 3 mm ilgio, gelsvai žalios spalvos. Sparnai sudėti stogeliu. Kiaušinėliai balsvi, pailgi, verpstės formos. Lervos plokščios, ovalios, žalsvai gelsvos, beveik nejudrios. Kūno pakraščiuose išsidėsčiusios blakstienėlių pavidalo vaškinės išskyros.Dažniausiai būna pažeisti centriniai lapai. Jie lieka žali, bet nustoja augti, deformuojasi, susigarbanoja. Labiau pažeisti augalai gali nudžiūti ir žūti.

Dažniau kenkia tankiuose pasėliuose, arti pušynų.

Morkas sėti toliau nuo spygliuočių miško. Tinkamiausi dirvožemiai: priesmėlis ir lengvas bei vidutinio sunkumo priemolis, nerūgštus (pH KCl) 6,5–7,0), gerai aeruojamas su laidžiu podirviu. Sėjai pasirinkti kokybišką beicuotą sėklą. Laikytis agrotechnikos reikalavimų, naikinti piktžoles morkų pasėlyje. Šienauti laukines morkas, augančias pakelėse, pagrioviuose, nedirbamose žemėse. Tręšti atsižvelgiant į mitybinių medžiagų kiekį dirvožemyje. Rudenį dirvas giliai suarti.

Pažeidžia morkas, petražoles, pastarnokus

Insekticidu su ta pačia veiklia medžiaga purkšti ne daugiau kaip du kartus per vegetacijos sezoną. Atsparumo atsiradimui išvengti reiktų naudoti skirtingo veikimo pobūdžio insekticidus juos kaitaliojant. Žalingumo riba Apskaitos atliekamos kenkėjui pasirodžius, apžiūrint 10 vietų po 10 augalų. Žalingumo riba - 5% apniktų augalų.


Nedirbamos žemės; Pievų, ganyklų dirvos; Daug organinės medžiagos turinčios dirvos. Aprašymas: Spragšių suaugėlių ir lervų požymiai aprašyti skyriuje „Cukrinių runkelių kenkėjai”. Bulvėms spragšiai gali kenkti įvairiais jų vystymosi tarpsniais – nuo bulvių pasodinimo iki derliaus nuėmimo, kuomet išryškėja kenkėjų pažeisti gumbai. Spragšių lervos įsigraužia į bulvių gumbus ir tuo mažina jų prekinę vertę. Kenkėjų pažeistuose bulvių gumbuose matosi 1-3 mm skersmens apvalios skylutės. Per lervų padarytas angeles į gumbą patenka grybinių ar bakterinių ligų užkratas ir tokie gumbai labiau genda laikymo metu.

Sėjomaina; Dirvos užsikrėtimo spragšių lervomis tikrinimas prieš bulvių sodinimą; Nesodinti bulvių į buvusius žolynus ar daugiamečių pievų įdirbtas dirvas; Intensyvaus žemės dirbimo taikymas; Prieš sodinimą sėklinių gumbų apdorojimas registruotais insekticidiniais beicais; Dirvos apdorojimas registruotais spragšių kontrolei augalų apsaugos produktais; Gaudyklių su insekticidiniais masalais naudojimas.

Bulves, runkelius, kukurūzus ir kitus augalus. Žalingumo riba Bulves, ypač ankstyvųjų veislių rizikinga auginti dirvose, kurių 1m 2 randama daugiau nei 5 spragšių lervos; Sodinant bulvių gumbus, apdorotus insekticidiniais beicais ar panaudojus į dirvą įterpiamus augalų apsaugos produktus, naudoti chemines kontrolės priemones rekomenduojama, kai randama 10 lervų 1m 2 .


Serbentų tamsioji miltligė (sin. Agrastų valktis)

Jauni ūgliai, lapai, uogos apsitraukia pilkšvu retu, miltuotu apnašu. Sendama grybiena sutankėja, paruduoja. Sergantys lapai susisuka ir nukrinta, ūgliai deformuojasi ir žiemą nušąla. Uogos lėtai noksta, netinka maistui, suplyšinėja ir nukrinta.

90-100 % santykinė oro drėgmė ir 17-28ºC temperatūra. Vešliai augantys, azoto trąšomis pertręšti vaiskrūmiai serga dar labiau. Jautrios ligai serbentų veislės.

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus serbentų daigus. Veiksminga krūmus laiku genėti ir tręšti subalansuotomis trąšomis.


Gaeumannomyces graminis (sin. Ophiobolus graminis)

Pažeistų augalų šaknys genda, augalai gelsta, išbąla, blogai krūmijasi. Liga labiau išplinta atsėliuotuose javuose arba sėtuose po varpinių žolių, varputėtose, blogai įdirbtose, suslėgtose, neturtingose humuso, rūgščiose ir drėgnose dirvose. Pažeistų augalų varpos dažnai būna tuščios arba išaugina smulkius grūdus, todėl brendimo metu nenulinksta, išlieka stačios, pabalusios, vėliau patamsėja, nes ant nebevegetuojančių augalų varpų įsikuria varpų juodligės sukėlėjai ir įvairūs saprotrofai. Tokie augalai labai lengvai išsirauna iš dirvos, jų šaknys būna papuvusios, o pašaknys – pajuodavęs. Šaknų paviršiuje susiformuoja juodi smulkūs skleročiai – grybo vaisiakūniai. Labai pažeistas stiebo pamatas suminkštėja, augalai išlinksta, suklumpa. Dažniausiai liga plinta židiniais, kopijuojančiais dirvos mikroreljefą, bet pažeidžia ir pavienius augalus. Ligos sukėlėjas peržiemoja augalų liekanose ir dirvoje.

Javaklupės sukėlėjo sankaupos ypač gausios, kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų bei varputėtose dirvose. Liga labiau išplinta skurdžiose organinių medžiagų dirvose, nes ten yra mažesnis kitų mikroorganizmų aktyvumas. Javaklupei plisti labai palanku, kai šlapias ruduo, švelni žiema bei drėgnas ir ilgas pavasaris.

Javų auginimas po nevarpinių priešsėlių, humuso kiekio dirvoje gausinimas, galimai atsparesnių veislių javų auginimas gali sumažinti javaklupės plitimo riziką. Kadangi ligos sukėlėjas yra dirvoje gyvenantis patogenas, fungicidai nuo šios ligos neveiksmingi. Todėl sėjant javus į lauką, kuriame anksčiau buvo nustatyta javaklupės pažeidimų, reikėtų sėti veiksmingu beicu apdorotą sėklą.

Javaklupė pažeidžia žieminius kviečius, žieminius rugius, žieminius kvietrugius, žieminius miežius ir varpines žoles.


Grybas pažeidžia įvairius augalus. Iš bastutinių šeimos daržovių kekeriniu puviniu dažniausiai serga kopūstai (gūžiniai ir žiediniai). Aprašymas: Kekerinis puvinys dažnai pasirodo ant jau esamų pažeidimų, kuriuos sukelia kitos ligos arba kenkėjai. Pažeidimų vietose susidaro gana didelės rudos vandeningos dėmės. Vėsiu oru jos pasidengia pilkos spalvos grybo apnašu, kuriame susiformuoja smulkūs juodi skleročiai. Lauke jie suserga tik lietingais metais. Palankios plisti sąlygos Kekerinio puvinio plitimui didelę reikšmę turi krituliai, aukšta santykinė oro drėgmė, augalų mechaniniai pažeidimai. Optimali temperatūra grybui vystysis 18-22°C ir aukšta santykinė oro drėgmė. Tikėtina, kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 41–49) vasaros antroje pusėje. Kekerinio puvinio plitimui didelę įtaką turi krituliai, didelis santykinis oro drėgnis ir mechaniniai pažeidimai. Sandėliuojant optimali temperatūra yra 10–15 °C, nors puviniai masiškai plinta ir esant 0 °C temperatūrai. Kontrolės priemonės: Siekiant sumažinti plitimo riziką, būtina laikytis sėjomainos. Nuėmus kopūstų derlių, kotus pašalinti iš dirvos, liekanas giliai užarti. Saugyklas prieš žiemą gerai išvalyti, išdezinfekuoti. Saugyklose temperatūra turi būti ne aukštesnė kaip 1° C.


Skirtingų rūšių javai geltonosiomis rūdimis vieni nuo kitų neužsikrečia, nes sukėlėjas P. striiformis yra siauros specializacijos. Geltonosios rūdys pažeidžia lapus, lapamakštes, stiebus ir varpas. Ant pažeistų augalų dalių paviršiaus susidaro eilėmis išsidėsčiusios geltonos spalvos praplyštančios pūslelės – grybo uredžiai, kuriuose formuojasi urediosporos. Vėliau uredžių vietose lapų apatinėje pusėje susiformuoja smulkūs poepiderminiai rudi teliai su teliosporomis viduje. Teliosporos gali dygti tuoj pat arba peržiemojusios. Grybas žiemoja želmenyse. Pavasarį geltonosios rūdys pirmiausiai išplinta ant apatinių lapų, vėliau plinta į viršutinius lapus, stiebus, varpas.

Geltonosioms rūdims plisti palankūs vėsūs ir lietingi orai, kai temperatūra būna apie 9-13°C, o rasa ant augalų lapų išsilaiko mažiausiai tris valandas. Smarkiau plinta tankiuose jautrių veislių pasėliuose, ypač nukenčia šalia ligotų žieminių javų augantys tos pačios rūšies vasariniai javai. Pradinės infekcijos šaltinis dažniausiai būna rūdimis užsikrėtę augalai, sudygę pabirų, vėliau apkrečiantys ankstyvos sėjos pasėlius.

Geltonosios rūdys tuo žalingesnės, kuo anksčiau pradeda plisti. Ypač žalingos, kai javų vamzdelėjimo tarpsniu išplinta ant viršutinių lapų.

Auginant galimai atsparesnių geltonosioms rūdims veislių javus, išvengiama staigaus ligos protrūkio. Fungicidus jautrių geltonosioms rūdims veislių pasėliuose reikėtų naudoti pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams, naudojant vėliau, ligai išplitus efektyvumas bus mažesnis.

Geltonosios rūdys pažeidžia kviečius, kvietrugius, rečiau – miežius.


Kekerinis puvinys sode . Vegetacijos metu sode obuoliai būna pažeisti atskiromis sauso puvinio dėmėmis, dažniausiai prie vaisiaus taurelės, o ne kaip viso vaisiaus puvinys. Ant obuolių jis tampa matomu vaisiams pradėjus bręsti. Puvinys ekonomiškai reikšmingu tampa, kai vegetacijos metu randama apie 12% pažeistų vaisių. Požymiai ant obuolio prasideda nuo nedidelės raudonos dėmelės ant odos iš vienos vaisiaus pusės iki taurelės, pūna sausuoju puviniu, vaisiaus odelė susitraukia ir sudaro vadinamąjį tipišką sausosios akies puvinį angl. dry-eye rot. Ne visada tokių požymių buvimas ant vaisių sode yra susijęs su tolimesniu kekerinio puvinio pasireiškimu sandėlyje. Sandėlyje kekerinis puvinys panašus į rudąjį, ypač pradžioje. Vaisiaus minkštimas pasidaro šviesiai rudas, kiek salsteli. Kekerinio puvinio spalva nuo šviesiai iki tamsiai rudos, dažniausiai puvinio juosta eina žemyn nuo taurelės, o netaisyklinga puvinio forma yra skiriamasis požymis nuo kitų puvinių su būdingomis, aiškiai apribotomis puvinio dėmėmis. Puvinys taip pat gali kilti nuo kotelio ar vaisiaus šono. Puvinio vieta parodo infekcijos pradžią. Vėliau vaisiai suminkštėja, odelė susiraukšlėja, kartais pratrūksta ir pro plyšelius ima sunktis skysčio lašeliai. Puvinys gali persimesti ir į sveikus vaisius. Ant visai supuvusio vaisiaus paviršiaus gali atsirasti šiam grybui būdingas pilkas pelėsis. Esant kontaktiniam puvinio plitimui, formuojasi dideli supuvusių vaisių lizdai.

Puvinio išplitimas labai priklauso nuo derliaus skynimo metu vyraujančių kritulių, jei vaisiai skinami šlapiai, tai supuvusių vaisių kekeriniu puviniu sandėlyje bus gausu. Puvinys pūdo visų veislių, įvairioje taroje bei temperatūroje laikomus vaisius. Sandėlyje, šis puvinys žemoje temperatūroje vystosi greičiau nei bet kuris kitas puvinys. Grybas dažniausiai patenka į sandėlius iš sodo, bet gali išsilaikyti ir nedezinfekuotoje patalpoje bei taroje. Sode užsikrečia per obuolio taurelę, puvinio dėmelė sode nesiplečia, didėti pradeda sandėlyje. Atsparių veislių nėra. Obuoliai labiau nukenčia tais metais, kai per obelų žydėjimą ir kurį laiką po žydėjimo dažnai ir gausiai lyja. Grybas gerai vystosi, kai temperatūra 0°C, bet daugiau žalos padaro, kai ji svyruoja nuo -1°C iki 2°C.


Pažeidžia avižų šluoteles. Ligos požymiai išryškėja avižoms plaukėjant. Šluotelė šiuo tarpsniu būna užpildyta sporų masės. Nuo išplaukėjusių kūlėtų avižų šluotelių dalį sporų vėjas ir lietus išplatina ant aplinkinių augalų. Jos nusileidžia ant sveikų šluotelių varpažvynių arba patenka tarp varpažvynio ir besiformuojančio grūdo. Apsikrėtimas sporomis gali trukti nuo žydėjimo iki derliaus nuėmimo. Iki augalų plaukėjimo užkrėsti augalai iš pažiūros nesiskiria nuo sveikų.

Į avižos daigą grybui prasiskverbti optimali dirvos temperatūra yra 15-25°C. Avižų žydėjimo-brendimo metu vyraujantys drėgni ir gana šilti orai ( 16-22°C) yra palankūs grūdams užsikrėsti dulkančiųjų kūlių sporomis. Avižų veislių jautrumas dulkančiosioms kūlėms gali labai skirtis.

Sėklos beicavimas nuo avižų dulkančiųjų kūlių yra labai efektyvus.

Norint išvengti avižų dulkančiųjų kūlių plitimo, reikia sėti sveiką, sertifikuotą sėklą. Atsparesnių veislių avižų auginimas yra labai svarbi apsaugos nuo šios ligos dalis. Sėklos beicavimas nuo avižų dulkančiųjų kūlių yra labai efektyvus, todėl ši liga beveik neplinta intensyvios žemdirbystės ūkiuose.


Serga svogūnai, salierai, petražolės, morkos, agurkai, kopūstai, pomidorai, ropės, griežčiai ir kitos daržovės. Aprašymas: Sklerotinija plinta lauke vegetacijos metu ir sandėliavimo metu. Sandėliavimo metu kai yra pakankamai drėgmės, labai greitai supūva daug svogūnų. Vasaros pabaigoje svogūnų lukštai suminkštėja arba suskyla. Ropelės paviršiuje arba ir viduje susidaro balta, panaši į vatą grybiena. Vėliau susiformuoja šviesūs netaisyklingos formos dydžio skleročiai, kurie vėliau paruduoja. Jie išlieka gyvybingi keletą metų ir po to vėl užkrečia sveikus augalus. Palankios plisti sąlygos Sklerotinijos grybiena dirvoje išlieka keletą metų ir palankiomis sąlygomis užkečia svogūnus. sklerotinija vystosi, kai didelė santykinė oro drėgmė, temperatūra – 3–30 o C ir pH 2,3–7,5. Liga plačiai išplitusi. Ypač žalinga drėgnais metais. Kontrolės priemonės: Rudenį giliai suarti augalų liekanas. Laikytis sėjomainos ir agrotechninių reikalavimų. Tinkamai sandėliuoti svogūnus. Rinktis atsparius svogūnų hibridus. Esant poreikiui naudoti fungicidus.


Liga labai išplitusi ant slyvų, trešnių, abrikosų, persikų, bet labai sparčiai plinta ir ant vyšnių, sukeldama lapų sidabraligę ir medienos baltąjį puvinį. Sergančių augalų lapai darosi balzgani, lyg pienuoti arba pasidabruoti. Jie būna pasiraitę ir mažesni už sveikus lapus. Ligos požymiai pirmiausia išryškėja ant žemutinių šakų lapų paprastai birželio mėnesį. Antroje vasaros pusėje dažnai visos lajos lapai pasidaro balzgani, vėliau jie pradeda ruduoti ir nukrinta šiek tiek anksčiau, negu sveikų vaismedžių. Vaisiai ant sergančių vaismedžių dažniausiai visai neužsimezga, vaismedis nusilpsta. Kitais metais ligos smarkiau pažeistos šakos pradeda džiūti. Ligos kilmė gali būti dvejopa – infekcinė ir neparazitinė. Sidabraligę sukelia boro stoka, oro ir dirvos drėgmės trūkumas esant intensyviam saulės apšvietimui, stiprus genėjimas, perskiepijimas, voratinklinių erkių pažeidimai. Stresui išnykus, ant naujų ūglių nelieka ligos požymių. Esant neinfekcinei ligos kilmei, pažeisti lapai paprastai išsaugo žalias zonas prie pagrindinių gyslų. Tačiau dažniau pasitaiko negrįžtama – infekcinė ligos forma, kuri gali turėti ilgą paslėptą periodą, o išoriniai požymiai gali pasirodyti tik paveikus jau minėtiems stresams. Pažeistų šakų ir kamienų žievė sueižėja ir vėliau apsitraukia grybo vaisiakūniais.

Kenkia per stiprus augimas, paskatintas azoto trąšų pertekliaus, stiprus genėjimas, boro trūkumas.

Slyvas, vyšnias, trešnes, abrikosus, persikus.


Kekerinis puvinys (sin. Pilkasis puvinys)

Be uogų, pažeidžia žiedus, žiedpumpurius, lapkočius, vaiskočius, uogų užuomazgas, lapus. Uogas užkrečia žydėjimo metu. Tačiau jeigu meteorologinės sąlygos grybo vystymuisi nepalankios (sausa ir karšta), tai iš apkrėstų žiedų gali užaugti sveikos uogos. Ant grybų užpultų nokstančių uogų atsiranda rudos, suminkštėjusios dėmės, kurios greitai plečiasi, apima visą uogą ir supūdo ją šlapiuoju puviniu. Vėliau uogų paviršių aptraukia puri pilka veja – pelėsis, sudarytas iš grybienos ir konidijų. Vos palietus, konidijos ima dulkėti. Taip apkrečia sveikas uogas.

Pažeistų braškių skaičius tiesiogiai priklauso nuo kritulių kiekio uogų brendimo metu.

Pasirinkti atsparias veisles. Braškių nesodinti žemose, užmirkstančiose vietose, laikytis sėjomainos. Efektyvi priemonė yra braškyno mulčiavimas. Būtina laiku išravėti piktžoles, nepertręšti azoto trąšomis.

Braškes, avietes, serbentus, agrastus, kitas uogas, daržoves bei dekoratyvinius augalus.


Stiebinės kūlės pažeidžia žieminius rugius. Ant užsikrėtusių rugių lapų ir stiebų po epidermiu susidaro ilgi dryžiai, pro kuriuos prasišviečia melsvai pilka kūlėsporių masė. Dryžiai išilgai plyšta ir sporos padengia augalo paviršių kaip suodžiai. Kūlėti rugiai būna menkesni nei sveiki, dažnai neišplaukėja, o jei išplaukėja, tai jų varpos būna iškrypusios ir tuščios arba užauga tik smulkūs grūdai. Kūlėsporės plinta sukibusios į rutulėlius, kurių centre yra daigios, o išorėje – pripildytos oro sporos. Vėjas jas gali nunešti į aplinkinius laukus, o kuliant patenka ir ant grūdų.

Stiebinių kūlių užkratas į dygstantį augalą patenka nuo sėklos paviršiaus arba iš dirvos. Daigų apsikrėtimui stiebinėmis kūlėmis palankūs šilti orai, apysausė dirva bei užsitęsęs dygimo tarpsnis, todėl smarkiau gali išplisti ankstyvos sėjos pasėliuose.

Atsparesnių U. occulta rugių veislių auginimas apsaugo pasėlius nuo stiebinių kūlių infekcijos. Kadangi sukėlėjas plinta per dirvą, negalima atsėliuoti rugių, jeigu pasėlyje buvo išplitusios stiebinės kūlės. Dirvą giliai ariant, infekcijos tikimybė mažėja. Prieš sėjant nebeicuotą rugių sėklą, reikėtų ją ištirti ir įsitikinti, ar nėra užsikrėtusi kūlėmis. Jei bus rasta kūlėsporių, sėklą būtina beicuoti. Sėjant beicuotą sėklą, dygstantis rugio daigas apsaugomas nuo sėklos ir nuo dirvos U. occulta infekcijos.


Labai žalinga ir sudėtinga liga, nes ją sukelia keletas kenkėjų. Ant nesunokusių uogų pasirodo nuo šviesios iki tamsiai rudos ar netgi juodos spalvos dėmių, ant prinokusių vaisių – ir tamsiai raudonai violetinių dėmių. Dėmės plinta greitai, kol apima visą vaisių; puvinio paviršius gali būti padengtas nuo rausvos iki oranžinės spalvos sporų masės. Antraknozei yra jautrios visos braškių dalys, tačiau šios ligos klastingiausia savybė yra ta, kad augalai gali užsikrėsti medelynuose dauginimo metu, tačiau požymiai nepasireiškia tol, kol augalai nepersodinami į auginimo vietas. Augalai pradeda vysti ir gan greitai žūva. Antraknozė pasireiškia kaip pašaknio liga – braškių kerelio vytuliu. Pirmiausia liga pasireiškia tamsiomis, mažomis dėmėmis ant lapų, ūsų ir stiebų. Joms didėjant apjuosiamas stiebas, formuojasi tamsūs pailgi, sausi stiebo įdubimai.

Aukšta temperatūra ir ilgai išsilaikanti drėgmė (nebūtinai krituliai) sukelia požymių atsiradimą intensyviai augančioje braškių plantacijoje


Vainikuotosios rūdys pažeidžia avižų lapus, o epidemijų metais ir lapamakštes. Avižos užsikrečia nuo augalų tarpininkų (šaltekšnio arba šunobelės) oru plintančiomis eciosporomis arba iš kitur vėjo atneštomis urediosporomis. Dažniausiai vainikuotųjų rūdžių požymiai pasimato avižoms išplaukėjus. Ant avižų lapų pasirodžiusios ryškiai oranžinės, smulkios, iškilios, pailgos dėmelės (panašios į spuogelius) yra būdingi vainikuotųjų rūdžių požymiai. Šios 1-5 mm dydžio pūslelės (uredžiai) yra netolygiai išsibarsčiusios lapo paviršiuje. Juos dengiantis epidermis plyšta, urediosporos, patekusios ant lapų, dygsta rasos lašelyje.

Vainikuotosios rūdys labiau išplinta vyraujant šiltiems orams ( 10-25°C). Kai dieną vyrauja saulėti ir vėjuoti orai temperatūrai siekiant 20-25°C, o naktimis iškrenta gausios rasos esant 15-20°C, rūdys plinta ir vystosi labai sparčiai. Nuo šios ligos labiau nukenčia vėlyvos sėjos avižos. Vainikuotosios rūdys ypač sparčiai gali išplisti jautrių šiai ligai veislių avižų pasėliuose. Jautresnės vainikuotoms rūdims gausiai azotu tręštos avižos.

Fungicidais purškiama pastebėjus pirmas rūdžių pustulas.

Atsparesnių veislių avižų auginimas yra svarbi prevencinė priemonė nuo vainikuotųjų rūdžių. Vengti atsėliavimo, naikinti savaime sudygusias grūdų pabiras. Palaukėse išnaikinti augalus tarpininkus. Sėjos metu suformuoti optimalaus tankumo pasėlius, vengti per gausaus tręšimo azoto trąšomis. Pastebėjus pirmas rūdžių pustulas reikia purkšti fungicidais. Lietuvos sąlygomis vainikuotosios rūdys avižų pasėliuose dažniausiai išplinta jau augalams išplaukėjus, todėl avižas purškiant fungicidais pasirodžius šluotelei, pasėliai apsaugomi ir nuo vainikuotųjų rūdžių, ir nuo kitų ligų.


Pažeidžia miežių varpas. Ligos požymiai išryškėja miežiams plaukėjant. Išplaukėjusios kūlėtos varpos būna užpildytos tamsiai rudos kūlėsporių masės, kuri būna padengta sidabriškai pilkos trapios membranos. Kūliagrūdžius dengianti membrana gana greitai plyšta ir teliosporos vėjo, lietaus, vabzdžių pernešamos ant kaimyninių augalų žiedų.

Kūlėsporėms sudygti ir krėsti augalą palankiausia, kai miežių žydėjimo metu vyrauja drėgni, debesuoti orai, oro temperatūra 15-22°C. Dulkančiosioms kūlėms miežių veislės yra nevienodo jautrumo. Kūlėta sėkla yra pagrindinis dulkančiųjų kūlių infekcijos šaltinis.

Sėklos beicavimas sisteminio veikimo, efektyviais nuo dulkančiųjų kūlių beicais sumažina ligos išplitimo riziką.

Atsparių veislių miežių auginimas yra svarbi prevencijos priemonė nuo dulkančiųjų kūlių. Reikėtų naudoti sertifikuotą, neužkrėstą kūlėmis sėklą. Sėklos beicavimas sisteminio veikimo, efektyviais nuo dulkančiųjų kūlių beicais apsaugo dygstantį miežio daigą nuo kūliagrybio prasiskverbimo į daigelį. Vėlinant vasarinių miežių sėją bei vyraujant sausiems orams miežių dygimo metu, beicų veiksmingumas nuo dulkančiųjų kūlių mažėja, todėl sėja optimaliais terminais taip pat yra viena iš priemonių nuo šios ligos.

Pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius.


Leptosphaeria maculans, Leptosphaeria biglobosa

Fomozė Liga pažeidžia rapsų lapus, stiebus, ypač apatinę jų dalį, rečiau – ankštaras. Žieminiuose rapsuose šios ligos požymių aptinkama jau rudenį ant jaunų augalų lapų. Skiriamasis šios ligos požymis yra tas, kad dėmėse susidaro juodi, smulkūs taškeliai - grybo piknidžiai. Iš lapų dėmių fomozės sukėlėjai per lapų gyslas ir lapkočius pasiekia stiebą ir vystosi augale iki pat derliaus nuėmimo. Dėmėse ant stiebo, taip pat, kaip ir ant lapų, susidaro daug juodų taškelių - piknidžių. Vėliau dėmės didėja, apjuosia stiebą, fomozės pažeistose vietose susidaro sausas puvinys, stiebo audiniai lupasi, stiebai pažeidimo vietose lūžta. Augalai bręsta pirma laiko, esant dideliam pažeidimo intensyvumui gali išgulti. Fomozė žalingesnė žieminiams nei vasariniams rapsams.

Atsėliavimas ar auginimas greta buvusio rapsų lauko; Per didelis augalų tankis m 2 ; Augalų liekanos dirvos paviršiuje ; Vyrauja palankios meteorologinės sąlygos užsikrėtimo metu ( 16–20°C temperatūra ir didelė santykinė oro drėgmė).

Sėjomainos laikymasis; Gilus augalų liekanų įterpimas į dirvą; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas.


Skalsės pažeidžia javų varpas. Varpoje keleto grūdų vietoje užauga juodi su purpuriniu atspalviu rageliai – grybo skleročiai, kurie kūlimo metu nubyra į dirvą arba patenka į grūdus. Stambūs skleročiai, ruošiant sėklą, yra išvalomi, bet smulkesni – grūdo dydžio neišsivalo ir patenka į sėklą. Likę dirvoje ir kartu su sėkla pasėti skleročiai sudygsta ir iš stromose susiformavusių peritecių, kurie subręsta javų žydėjimo metu, išsviedžia aukšliaspores ant žiedų. Aukšliasporėms sudygus, grybiena įauga į grūdo užuomazgą, kur susiformavusios grybo konidijos su saldžiu skysčiu „medaus rasa” išsiveržia į išorę. Šį skystį mėgsta vabzdžiai, išnešioja ant sveikų žiedų ir juos apkrečia. Lietus, vėjas ir vabzdžiai yra pagrindiniai antrinės infekcijos platintojai. Tiek askosporomis iš peritecių, tiek konidijomis (antrinė infekcija) apkrėstuose žieduose vėliau vietoj grūdo susiformuoja skleročiai.

Skalsių sukėlėjo skleročiai, peržiemoję dirvos paviršiuje arba viršutiniame jos sluoksnyje tiesioginės sėjos į ražienas arba supaprastinto žemės dirbimo laukuose, taip pat skleročiai patekę į dirvą su sėkla, yra tiesioginis pirminės infekcijos šaltinis. Skalsių išplitimą skatina dėl vėsaus ir drėgno oro užsitęsęs žydėjimo periodas. Skalsių antrinės infekcijos šaltinis yra žydinčios varpinės žolės šalia žydinčių javų pasėlių.

Fungicidai nuo skalsių neveiksmingi. Beicuojant beicais, didžioji dalis skleročių, esančių sėkloje, lauke nesudygsta.

Varpinių piktžolių naikinimas ir lauko pakraščių nušienavimas iki javų žydėjimo yra viena iš prevencinių priemonių nuo skalsių. Sėjomaina ir gilus ražienų užarimas apvalo dirvą nuo infekcijos, nes skleročiai, esantys giliau nei 5 cm, nesudygsta ir iki kitų metų supūva. Nors ir nėra paprasta, sėti reikėtų gerai nuo skleročių išvalytą sėklą. Beicuojant beicais, didžioji dalis skleročių, esančių sėkloje, lauke nesudygsta. Fungicidai nuo skalsių neveiksmingi.

Pažeidžia žieminius rugius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, rečiau žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius miežius bei gausiai – įvairias varpines žoles.


Blumeria graminis f. sp. avenae (sin. Erysiphe graminis)

Miltligė pažeidžia augalų stiebus, lapus, lapamakštes ir varpas, padengdama juos baltu grybienos valkčiu, kuri sendama, tamsėja, paruduoja. Kurį laiką užkrėsti lapai išlieka žali ir gyvybingi. Lapo antroje pusėje pažeidimo vieta pagelsta. Vėliau ligos apimtas plotas palaipsniui apmiršta. Grybienos paviršiuje gausiai susiformavusias konidijas vėjas platina dideliais atstumais ir apkrečia sveikus augalus. Oru plintantis užkratas gali būti randamas visur ir yra nekontroliuojamas. Besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Miltligės pažeistoje lapo vietoje nutrūksta fotosintezė ir pasirodo chlorozės. Miltligei išplitus ankstyvais augalo vystymosi tarpsniais, augalai gali prasčiau išsikrūmyti. Vėlesniais vystymosi tarpsniais dėl miltligės pažeidimo mažėja žalias lapų plotas, taip pat ir grūdų derlius. Vėliau pažeidimų vietose ant senų grybienos kolonijų galima matyti juodus taškelius – miltligės sukėlėjo vaisiakūnius kleistotecius.

Miltligei plisti palankiausia temperatūra yra 15-22°C. Pakilus temperatūrai per 25°C, ligos vystymasis sulėtėja arba net sustoja. Konidijoms sudygti reikalinga didelė santykinė oro drėgmė, tuo tarpu sporuliacijai ir sporoms pasklisti palankesni sausesni orai. Todėl besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Ypač didelę žalą miltligė gali padaryti jautrių šiai ligai veislių pasėliuose. Gausus tręšimas azoto trąšomis, tankūs pasėliai padidina miltligės išplitimo riziką. Vėlyvos sėjos vasariniai javai miltligės labiau pažeidžiami. Ligos užkrato šaltiniu gali būti ir sudygusios pabiros. Liga labiau gali išplisti laukuose tarp miškų, slėniuose, kur vyrauja palankesnis mikroklimatas.

Fungicidai naudojami labai padidėjus miltligės išplitimo rizikai. Ankstyvaisiais tarpsniais purškiama pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams efektyviais nuo miltligės fungicidais.

Nuo miltligės galima apsisaugoti auginant atsparesnių veislių javus. Reiktų vengti avižų atsėliavimo dėl sudygstančių pabirų arba pagal galimybę jas naikinti. Optimalus sėjos laikas ir sėklos norma yra labai svarbūs formuojant pasėlio tankumą. Ypač vengti gausaus tręšimo azoto trąšomis.

Vasarinius ir žieminius kviečius, vasarinius ir žieminius kvietrugius, vasarinius ir žieminius miežius, žieminius rugius, avižas.


Kaulavaisinių moniliozė ir vaisių puvinys

Moniliozinė degligė pasireiškia pavasarį – ruduoja, nudžiūsta žiedynai, besiskleidžią lapai ir ūgliai. Sergantys pumpurai, žiedai ir lapai lieka kaboti ant vaismedžių. Liga pirmiausia pastebima ant vyšnių ir abrikosų. Vaismedžiai atrodo lyg apšalę ar apdeginti. Kartais drėgnu oru ant nudžiūvusių žiedų ir lapų susidaro pilkšvos dulkingos konidijų karputės. Vasarą konidijos apkrečia kitus lapus. Monilijos užpuola nokstančius mechaniškai arba vabzdžių pažeistus vaisius. Ant vaisių pasirodo nedidelės rudos puvinio dėmės, kurios didėja ir gali apimti visą vaisių. Jų paviršiuje atsiranda pilkai rusvos dulkingos, netvarkingai susitelkusios konidijų karputės. Dalis sergančių vaisių nukrinta, kiti virsta mumijomis. Liga plinta ir nuskintuose, pervežamuose ar laikomuose vaisiuose. Senų ligotų šakučių žievė sueižėja ir prasiveržia lipai.

Šaltas ir drėgnas oras kaulavaisiams žydint – pagrindinė sąlyga infekcijai plisti. Sporas platina vėjas, lietus, vabzdžiai.


Pažeidžia vasarinius ir žieminius miežius. Kontrolės priemonės: Atsparesnių veislių miežių auginimas yra viena iš svarbiausių prevencinių priemonių. Vengti miežių atsėliavimo (dėl savaime sudygusių grūdų pabirų) ir vasarinių bei žieminių miežių kaimynystės. Laikytis optimalių sėjos terminų, naikinti savaime sudygusias grūdų pabiras, pasėlių nepertręšti azoto trąšomis. Pastebėjus pirmas rūdžių pustulas, ypač jautrių veislių pasėlyje, reikia purkšti fungicidais. Lietuvos sąlygomis smulkiosios rūdys miežių pasėliuose dažniausiai išplinta jau jiems išplaukėjus, todėl purškiant fungicidais nuo kitų ligų, apsaugoma ir nuo rūdžių. Žalingumo riba Ypač jautrių veislių pasėlyje fungicidais purkšti pastebėjus pirmas rūdžių pustulas. Palankios plisti sąlygos Smulkiųjų rūdžių išplitimo rizika miežių pasėliuose labai padidėja vyraujant nuo 15 iki 25°C oro temperatūrai ir laikantis lašelinei drėgmei ant lapų. Smulkiosios rūdys yra oru plintanti liga, todėl kaimynystėje augantys ligoti pasėliai gali būti puikiu užkrato šaltiniu. Atsėliuojant miežius ir sėjant žieminius po vasarinių, vienu iš užkrato gali būti savaime sudygusios grūdų pabiros. Kai žieminiai miežiai sėjami labai anksti, o vasarinių sėja vėlinama, rizika užsikrėsti smulkiosiomis rūdimis padidėja. Smarkiau rūdimis miežiai pažeidžiami gausiai azotu tręštuose pasėliuose. Aprašymas: Smulkiosios rūdys pažeidžia lapus ir lapamakštes. Ant viršutinės lapų pusės ir ant lapamakščių pradžioje susidaro oranžiniai smulkūs spuogeliai – grybo uredžiai su urediosporomis, kurioms plyšus, išsiveržia į išorę ir apkrečia kitus lapus. Vyraujant palankioms oro sąlygoms, vasaros metu išsivysto kelios urediosporų kartos. Sporos išnešiojamos vėjo pagalba.


Rudosios rūdys pažeidžia lapus ir lapamakštes. Ant viršutinės lapų pusės ir ant lapamakščių pradžioje susidaro rudi spuogeliai – grybo uredžiai, kuriuose formuojasi urediosporos. Vegetacijos metu rudųjų rūdžių sukėlėjai plinta urediosporomis, kurias oro srovės ir vėjas gali nunešti į kitus pasėlius dideliu atstumu. Smarkiai rūdžių pažeisti lapai anksti nudžiūsta. Vėliau uredžių vietose susiformuoja tamsiai rudi teliai su teliosporomis viduje. Teliosporos greit išbyra ir dygsta ant želmenų lapų arba ant augalų tarpininkų - vingrių. Žieminių kvietrugių želmenys rudenį apsikrečia nuo sudygusių iš pabirų rūdėtų augalų. P. recondita gali peržiemoti uredogrybiena želmenyse arba pavasarį užsikrėsti nuo augalų tarpininkų eciosporomis. Į vasarinius javus ligos sukėlėjas patenka nuo žieminių.

Palankios plisti sąlygos Pradinės infekcijos šaltinis dažniausiai būna iš pabirų sudygę užsikrėtę augalai. Ligos užkratą platina vėjas ir oro srovės. Rudosios rūdys smarkiau išplinta vėlyvos brandos jautrių veislių pasėliuose. Plitimui ypač palankūs saulėti su rasotomis naktimis orai, kai oro temperatūra naktį per 12°C, dieną – 20-25°C, o santykinė oro drėgmė 100 %. Rudųjų rūdžių sukėlėjas gali peržiemoti uredogrybienos besimptomėje stadijoje želmenyse. Tokiu būdu patogenas pradeda dauginimosi ciklą dvi savaites anksčiau, nei oru patekusi infekciją, sukaupia didesnį pradinės infekcijos kiekį, todėl liga daug sparčiau plinta.

Nuo rudųjų rūdžių fungicidai javų pasėliuose naudojami vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniu.

Siekiant išvengti rūdžių, reikia auginti atsparių ligai veislių rugius, naikinti sudygusias pabiras, vengti per ankstyvos sėjos ir gausaus tręšimo azoto trąšomis. Javų pasėliuose vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniu nuo lapų ligų naudojami fungicidai paprastai gerai kontroliuoja ir rudųjų rūdžių plitimą. Tik retais atvejais labai rūdims jautrių veislių rugių pasėliuose gali tekti papildomai naudoti fungicidus tik nuo rudųjų rūdžių.

Rudosiomis rūdimis serga žieminiai ir vasariniai kviečiai, žieminiai ir vasariniai kvietrugiai, žieminiai rugiai.


Pažeidžia bulvių lapus, lapkočius, stiebus, viršūninius ūglius, gumbus, rečiau pumpurus ir uogas. Pirmieji požymiai ant lapų – mažos, nuo blyškios iki tamsiai žalios spalvos, netaisyklingos formos, vandeningos dėmės. Vėliau jos greitai plečiasi ir virsta tamsiai pilkomis arba rudomis išplaukiančiomis dėmėmis. Kai drėgna, apatinėje lapų pusėje, dėmių pakraščiuose atsiranda baltas pūkuotas pelėsis iš grybo sporangių ir sporangiosporų – tai pagrindinis skiriamasis bulvių maro bruožas. Palankiomis sąlygomis liga plinta ir vystosi labai greitai, apimdama vis naujus lapus ir stiebus, dėmės plečiasi ir pūva, lapai apmiršta, juoduoja ir augalai žūsta. Po užsikrėtimo, priklausomai nuo oro sąlygų, ligos požymiai pasimato po 4-10 dienų, o palankiu oru, ypač jautrių veislių bulvėse, – net po 3 dienų. Sausu oru ligos vystymasis sulėtėja ar net sustoja, esamos dėmės pajuoduoja, sudžiūsta, lūžinėja, grybas nebesivysto. Tačiau susidarius palankioms oro sąlygoms, jo vystymasis atsinaujina. Ant stiebų ir lapkočių maro pažymiai išryškėja kaip rudos ištęstos juostos. Užkrėstų gumbų paviršiuje susidaro netaisyklingos, įvairaus dydžio, šiek tiek įdubusios rusvos ar rausvai violetinės vandeningos dėmės. Gali būti pažeidžiamas ir gumbo minkštimas. Perpjovus viduje matyti gelsvai rudas grūdėtas puvinys.

· Užkrėsta sėkla; · Bulvių atsėliavimas; · Atžėlusios pernykštės bulvės tame pačiame ar kaimyniniuose laukuose; · Jautrių marui veislių auginimas; · Palankus mikroklimatas pasėlyje (netoli vandens telkiniai, tankus pasėlis, ilgai laikosi drėgmė ir kt.). Sparčiausiai ligos sukėlėjas dauginasi, kai bulvių lapai yra šlapi, arba santykinis oro drėgnis artimas 100 proc., temperatūra svyruoja tarp 15-25 o C. Palanku, kai ir antroje dienos pusėje santykinis oro drėgnis išlieka didesnis kaip 75 proc.

Sveika sėkla; Sėjomaina; Galimai atsparesnių veislių auginimas; Nerekomenduojama laistyti vakarais; Biologinių augalų apsaugos produktų naudojimas; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas. Naudojant fungicidus nuo bulvių maro, verta laikytis šių pagrindinių reikalavimų: pirmiems purškimams ankstyvais bulvių vystymosi tarpsniais, kada lapija dar nėra vešli, gali būti naudojami kontaktiniai fungicidai kas 5-10 dienų; sparčiausio bulvių augimo metu purškiama sisteminiais fungicidais, bet ne daugiau kaip du ar tris kartus kas 10-14 dienų; po žydėjimo, vyraujant palankioms maro sukėlėjui oro sąlygoms, purškiama kontaktinių ir translaminarinių fungicidų mišiniais kas 5-10 dienų arba kontaktiniais fungicidais kas 5 d. po žydėjimo, esant nepalankioms ligai plisti sąlygoms, purškiama kontaktiniais fungicidais kas 7-10 dienų; Paskutiniams purškimams rekomenduojama naudoti efektyvius nuo maro ant gumbų fungicidus. Bulvienojų naikinimas cheminiu būdu prieš derliaus nuėmimą taip pat yra viena iš gumbų apsaugos nuo maro priemonių.