Serga visos antžeminės augalo dalys. Pirmieji požymiai pasirodo gegužės mėnesį. Ant lapkočių ir lapų apatinės pusės pasirodo baltos voratinkliškos apnašos. Žiedpumpuriai ir žiedai taip pat apsitraukia baltomis, lyg miltai apnašomis, o uogas dengiančios primena vašką. Ligoti lapai storėja, jų pakraščiai raukšlėjasi, užsisuka laiveliu į viršų. Vėliau sudžiūsta.

Liga labai žalinga po priedangomis ir šiltnamiuose auginamoms braškėms, sausomis ir karštomis vasaromis gali pasireikšti ir lauke ant jautrių ligai veislių braškių.

Pasirinkti atsparias veisles. Drėkinimas sumažina ligos plitimą.


Varpų fuzariozė išplinta ant varpų. Fusarium spp. javų varpos užsikrečia žydėjimo metu, vėliau nuo varpžvynių grybiena perauga į varpos stagarėlį ir virš vietos, kur pažeistas varpos stagarėlis, varpa pabąla. Sergančios varpos vietomis arba ištisai padengtos rausva grybiena. Dažniausiai viršutinė varpos dalis būna tuščia. Grūdai būna smulkesni už sveikuosius, raukšlėti, mažo daigumo.

Ligos sukėlėjas žiemoja su grūdais ir dirvoje augalų liekanose bei parazituoja ant augalų pašaknio ir šaknų. Varpų fuzariozės užkrato sankaupos yra gausesnės dirvose, kur taikytas supaprastintas žemės dirbimas ar sėta tiesiai į ražienas, nei augalines liekanas giliai užarus. Lietingi orai javų žydėjimo metu yra pagrindinė sąlyga smarkiam ligos išplitimui, kadangi varpų fuzariozės užkratą nuo javų pašaknio ant varpų perneša lietus.

Fungicidai nuo varpų fuzariozės naudojami javų žydėjimo metu, vyraujant lietingiems orams.

Siekiant sumažinti varpų fuzariozės išplitimo riziką, reikėtų auginti atsparesnių veislių javus, vengti supaprastinto žemės dirbimo, tiesioginės sėjos į ražienas. Sėklos beicavimas efektyviais nuo Fusarium spp. beicais taip pat mažina varpų fuzariozės išplitimą. Kadangi lietus javų žydėjimo metu yra pagrindinis rizikos veiksnys ligos išplitimui, tai fungicidus nuo šios varpų ligos rekomenduojama naudoti žydėjimo metu vyraujant lietingiems orams. Fungicidai geriausiai apsaugo, kai purškiama ±2 dienos nuo užsikrėtimo momento.

Varpų fuzariozė pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, žieminius ir vasarinius kvietrugius.


Fungicidus nuo varpų fuzariozės naudoti žydėjimo metu vyraujant lietingiems orams. Geriausiai apsaugo, kai purškiama ±2 dienos nuo užsikrėtimo momento.


Fusarium oxysporum f. sp. conglutinans brassica

Serga kopūstų ir kitų bastutinių šeimos daržovių daigai ir suaugę augalai. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti pasėlius, reikia laikytis 5–6 metų sėjomainos, po derliaus nuėmimo giliai suarti, naikinti piktžoles. Sėti registruotais fungicidiniais beicais apdorotą sėklą, rinktis atsparias veisles. Daigus auginti kasetėse, daigyklose Palankios plisti sąlygos Pastaruoju metu atsirado grybo rasė, kurio vystymuisi yra palankesnė šiek tiek žemesnė temperatūra. Todėl tokios rūšies fuzariozė mūsų klimato sąlygomis gali būti grėsmingesnė. Tikėtina kad liga pasireikš visos vegetacijos metu (BBCH 13–49). Ligai plisti palankiausia 20–25° C temperatūra. Aprašymas: Pažeisti daigai anksti žūva. Sergančių augalų lapai gelsta, vysta, ant jų pastebimos neryškios dėmės su šiek tiek patamsėjusiomis gyslomis. Perpjovus ligotą stiebą arba lapkotį matyti parudavęs vandens indų ratas. Pažeisti lapai anksti nukrinta, todėl gūžės užauga mažos. Ligos išplitimas priklauso nuo augalų atsparumo ir nuo auginimo sąlygų.


Derliaus nuėmimo metu ant bulvių gumbų sausojo puvinio požymių randama nedaug. Praėjus mėnesiui po derliaus nuėmimo, gumbų paviršiuje atsiranda netaisyklingos formos pilkšvai rudų dėmių. Jos didėja nuo dėmės centro į visas puses, įdumba ir koncentriškai raukšlėjasi. Bulvės minkštimas po dėmėmis paruduoja ar net pasidaro pilkai juodas. Sausajam puviniui plečiantis gilyn, gumbo viduje atsiranda ertmė, pakraščiuose apsitraukusi balta, rusva arba gelsva puria grybiena. Iš bulvės vidaus į odelės paviršių prasiveržusi grybiena sudaro pilkšvai baltas, gelsvas arba rusvas karputes. Jei sandėlyje sausa, grybas greitai suardo bulvės audinius, pats gumbas pasidaro lengvas – mumifikuojasi. Drėgnose patalpose į Fusarium spp. pažeistus gumbus įsimeta ir bakteriniai puviniai.

· Jautrių ligai veislių auginimas; · Jautrių mechaniniams pažeidimams veislių auginimas; · Užmirkę dirvos; · Nuo šalnų nukentėję augalai; · Vėlyvas sodinimo laikas; · Netinkamas temperatūros režimas sandėliavimo patalpose.

Šios ligos žalingumo riba Lietuvoje nenustatyta.

Bulves Kontrolės priemonės: · Saugyklų švaros užtikrinimas; · Sėjomainos laikymasis; · Auginti atsparias ligai veisles; · Vengti mechaninio gumbų pažeidimo; · Auginti mechaniniams pažeidimams atsparias veisles; · Kitų grybinių ligų efektyvi kontrolė.


B. sorokiniana ir Fusarium spp. dažnai plinta su užkrėsta sėkla, todėl užsikrėtę daigai gali žūti dygimo metu. Jei išsilaiko, auga skurdūs, su rudomis dėmėmis ant šaknų ar augalo pamato. Jeigu užkrato šaltinis yra augalų liekanos arba dirva, tai pirminiai ligos požymiai – smulkios rudos dėmelės pasirodo ant šaknelių, koleoptilių, apatinio tarpubamblio dengiamųjų lapalakščių. Vėliau dėmės didėja, apatinė stiebo dalis paruduoja. Fusarium spp. pažeidimai dažnai išplinta ir ant antro bei trečio tarpubamblių. Ligoti augalai gali būti pavieniai ar pažeisti pakrikais ploteliais, jie blogiau vystosi, atsilieka ūgiu. Dažnai pažeisti augalai anksčiau subręsta, užaugina smulkesnius grūdus. B. sorokiniana antrines konidijas platina lietus arba vėjas ir užkrečia javų lapus bei varpas. Fusarium spp. askosporos vasaros metu iš subrendusių peritecių apkrečia varpas. Ligos sukėlėjai peržiemoja augalų liekanose arba dirvoje, taip pat plinta per užkrėstą sėklą.

Tiek Fusarium spp., tiek Bipolaris sorokiniana infekcija plinta per augalų liekanas ir per dirvą. Pašaknio ir šaknų puvinių sukėlėjų sankaupos ypač gausios, kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų, varputėtose bei minimalaus žemės dirbimo dirvose, ar kur sėjama tiesiai į ražieną. Šie ligų sukėlėjai smarkiau išplinta šiltu ir drėgnu oru.

Siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.

Varpinių javų atsėliavimas arba sėja po varpinių žolių ar į varputėtas dirvas skatina pašaknio ligų išplitimą. Daugiau nei 90 % gyvybingų B. sorokiniana konidijų randama viršutiniame 15 cm dirvožemio sluoksnyje, todėl gilus arimas gali sumažinti javų apsikrėtimo riziką. Žemės dirbimo be arimo technologijos skatina pašaknio puvinių sukėlėjų sankaupas viršutiniame dirvos sluoksnyje, didindamos pašaknio ligų išplitimo riziką. Kadangi tiek Fusarium spp., tiek B. sorokiniana plinta taip pat ir per užkrėstą sėklą, siekiant sumažinti ligų žalą daigų tarpsniu, verta sėklą beicuoti efektyviais nuo šių patogenų beicais.

Pašaknio ir šaknų puviniai pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, avižas, varpines žoles.


Bulvių sausligė (alternariozė, makrosporiozė)

Alternaria solani (sin. Macrosporium solani), A. alternata

Sausligė pažeidžia bulvių lapus, stiebus ir gumbus. Kadangi ligos sukėlėjai dauginasi ant senėjančių audinių, liga bulvių pasėliuose išplinta antroje vegetacijos pusėje, pradžioje dažniausiai ant apatinių lapų. Vėliau liga pereina ir ant viršutinių lapų. Abiejų grybų sukeltos ligos požymiai ant lapų pradžioje būna panašūs. Pirmiausia pasimato smulkios (1-2 mm), sausos, tamsiai rudos dėmelės. A. alternata sukeltos sausligės dėmėms būdinga tik keletas netaisyklingos formos rievių, pati dėmė gana smulki (iki 0,5 cm), A. solani – dėmės didėjančios, koncentriškai rievėtos. Didelės dėmės, ribojamos lapų gyslomis, įgauna kampuotą formą. Ligai progresuojant, lapo audiniai apie dėmę pašviesėja, lapai pagelsta, bulvės pirma laiko subręsta ir nudžiūsta. Gumbai pirmiausia apsikrečia tiesiogiai sporomis bulviakasio metu. Ant gumbų paviršiaus išryškėja rusvai juodos, apvalios ar netaisyklingai pailgos, šiek tiek įdubusios dėmelės. Dėmių skersmuo gali siekti iki 2 cm. Pažeidimo kraštas nuo sveiko audinio yra aiškiai atribotas iškilimu. Dėmės paviršiuje susidaro neryškios, purios, juodos sporų apnašos. Perpjovus pažeidimo vietą, matosi seklus (5-6 mm gylio), sausas, rudas puvinys. Šis puvinys nuo sveikos gumbo dalies atsiriboja kamštiniu audiniu. Kai puvinys įsimeta į gilesnius audinius, bulvės minkštime atsiranda ertmė. Senstančios dėmės pavandenija, įgauna gelsvą spalvą, vėliau susiraukšlėja. Sausligės pažeisti gumbai paprastai neužsikrečia kitais puviniais.

· Jautrių ligai veislių auginimas; · Šilti orai; · Netinkamai panaudotos pasėlių priežiūros priemonės dėl kurių atsiranda augalų mechaninai pažeidimai, deginimai ir kt.; · Pasėlyje yra virusinėmis ligomis sergančių augalų; · Mechaniškai pažeisti gumbai.

· Higieninių sąlygų saugyklose užtikrinimas; · Sėjomainos laikymasis; · Beicuotų registruotais beicais gumbų sodinimas; · Piktžolių, kurios gali būti ligos sukėlėjo augalai- šeimininkai, naikinimas pasėlyje; · Subalansuotas augalų tręšimas; · Atsparių ligai bulvių veisles auginimas; · Atsparių mechaniniams pažeidimams bulvių veisles auginimas; · Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas vegetacijos metu. Žalingumo riba Šios ligos žalingumo riba Lietuvoje nenustatyta.


Apsikrėtę braškių kereliai gali žūti per 3-4 savaites („greitoji“ forma). Iš pradžių nuvysta ir sudžiūva kraštiniai lapai, o po to ir visas augalas. Anksti susirgęs kerelis nespėja subrandinti uogų bei išleisti ūsų. Susirgęs vėliau subrandina smulkias, rūgščias, blogos išvaizdos uogas. Ūsai džiūsta kartu su pagrindiniu krūmu. Dirvose, kur yra pakankamai drėgmės, augalai tą vasarą nežūva („lėtinė“ forma). Tokie krūmai smulkesni, dera menkai, uogos būna deformuotos, daugelio krūmų išoriniai lapai rausvo atspalvio. Perpjovus stiebelį skersai, matyti patamsėję vandens indai.

Vytuliai sparčiai vystosi pavasarį gegužės pabaigoje ir birželio mėnesį. Ligos požymiai gausėja palaipsniui iki rugpjūčio - rugsėjo mėnesio. Palankūs šilti ir drėgni orai. Daugiausia augalų suserga žydėjimo – uogų skynimo laikotarpiu. Liga pavojingiausia auginant braškes drėgnose, užmirkusiose, sunkiose dirvose. Plinta per dirvožemį ir su daigais.

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus braškių daigus. Nesodinti braškių žemose, užmirkstančiose vietose. Laikytis sėjomainos.

Braškes, avietes, abrikosus, vyšnias, trešnes, slyvas ir kitus sumedėjusius bei žolinius augalus.


Serga burokėliai, cukriniai ir pašariniai runkeliai, špinatai. Aprašymas: Fomozė pažeidžia lapus, šakniavaisius, sėklojų stiebus ir sėklas. Be to, jis yra vienas iš pagrindinių daigų juodšaknės sukėlėjų. Iš pradžių ant sėklojų, o vėliau senesnių lapų susidaro didelės apskritos koncentriškai rievėtos gelsvai rusvos dėmės . Ant stiebų dėmės šviesesnės, pailgos, gali susilieti ir padengti visą stiebą. Senesnėse dėmėse matomi ratais išsidėstę tamsūs 100–400 μ skersmens taškeliai – grybo piknidžiai. Nuo fomozės labiausiai nukenčia daigai. Jų šaknelės ir šaknies kaklelis paruduoja, suplonėja, nudžiūsta arba supūva. Tikėtina kad liga pasireikš ankstyvaisiais augimo tarpsniais (BBCH 11–17). Užsikrėtę šakniavaisiai žiemą pūva iš vidaus. Pūvanti dalis pajuosta, pasidaro sausa, kieta, atsiranda tuštumų, aptrauktų šviesia grybiena. Palankios plisti sąlygos Palankiausia plisti kai yra šiltas oras ir santykinė oro drėgmė, ant lapų greičiausiai plinta kai yra 14 – 16°C. Žiemoja grybas dirvoje su sirgusių augalų liekanomis, šakniavaisiuose ir ant sėklų paviršiaus. Grybas žiemoja dirvoje sirgusių augalų liekanose ir sėklų paviršiuje. Dirvoje grybas išlieka gyvybingas iki 26 mėnesių Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoti burokėlių pasėlį nuo fomozės užkrato, rekomenduojama sėti beicuotą sėklą. Fungicidais galima purkšti pasirodžius pirmiesiems ligos požymiams.


Dulkančiosiomis kūlėmis žieminiai kviečiai apsikrečia gana retai. Sergantys augalai nuo sveikųjų skiriasi tuo, kad vietoj normalių varpų išplaukėja tik stagarėliai, aplipę kūlėsporėmis. Pradžioje kūlėsporių masė būna padengta plona plėvele, kuri greit suplyšta ir kūlėsporės išbyra. Dulkančiosiomis kūlėmis kviečiai apsikrečia javų žydėjimo metu. Kūlėsporė patekusi ant žiedo, įauga į mezginę, ir formuojantis grūdui, grybiena įsikuria gemale. Pasėjus tokį grūdą, grybiena auga kartu su augalu, o jam išplaukėjus, vietoje varpos matomas tik stagarėlis. Dulkančiosios kūlės plinta per sėklą.

Apsikrėtimui dulkančiomis kūlėmis yra palankūs vėsūs, vėjuoti orai javams žydint, taip pat ilgas žydėjimo periodas.

Išvengti dulkančiųjų kūlių infekcijos padeda galimai atsparesnių veislių kviečių auginimas. Kadangi sukėlėjo pradai įsikuria grūdo viduje, tai esant įtarimui, kad kviečių sėkla gali būti užsikrėtusi U. tritici , reikia naudoti sisteminio poveikio cheminius beicus.

Dulkančiosios kūlės pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius.


Deguliai aptinkami ant lapų, vaiskočių, vaisių, jaunų ūglių. Ant lapų vasarą pasirodo smulkios, kampuotos arba apvalios dėmelės. Vėliau jos pasidaro juodos, blizgančiu paviršiumi. Smarkiai pažeisti lapai ruduoja, džiūsta, susisuka ir pirma laiko nukrinta. Ant lapkočių, vaiskočių ir vaisių dėmelės nedidelės, juodos, panašios į musių išskyras. Gali nudžiūti ūgliai ir šakos. Uogos lėtai noksta, būna kietos, neskanios. Sergantys krūmai žiemą gali apšalti.

Sporas platina vėjas, lietus, vabzdžiai. Labai žalinga drėgno, vėsaus klimato vietovėse. Esant 15ºC temperatūrai, inkubacinis periodas trunka 8-12 dienų. Per vegetaciją išsivysto kelios grybo generacijos. Jautrios deguliams veislės.

Pasirinkti atsparias veisles. Sodinti tik sveikus, išaugintus specialiuose daigynuose, testuotus nuo karantininių ligų ir sertifikuotus serbentų daigus.


Serga svogūnai, žirniai, pupelės, pomidorai, morkos, runkeliai ir kiti augalai. Aprašymas: Įprastai liga plinta sandėliuojant. Svogūnai pūva sausuoju puviniu, traukiasi, džiūsta ir virsta mumijomis. Lukštų paviršiuje atsiranda purių juodų apnašų. Palankios plisti sąlygos Lauko sąlygomis patogenui optimali temperatūra 30 o C, tačiau saugyklose 24 o C, kai didelė santykine oro drėgmė išsilaiko daugiau kaip 6 valandas ar ilgiau ant svogūnų. Šis grybas labai greitai plinta konidijomis, kurios palankiomis sąlygomis gali neribotai ilgą laiką daugintis ir išsilaikyti saugyklose. Gali žiemoti ir mumijos.  Kontrolės priemonės: Sodinti sveikus, termiškai dezinfekuotus ir beicuotus svogūnus. Parinkti tinkamas svogūnų sandėliavimo sąlygas.


Liga pažeidžia laiškus, žiedkočius ir žiedynus. Labiausiai nukenčia svogūnų sėklojai. Ant laiškų pasirodo pailgos, neryškios gelsvos dėmės, kurios drėgnu oru pasidengia pilkšvai violetiniu apnašu, o vėliau - juosvai rudomis apnašomis. Sergantys laiškai susiraukšlėja ir nudžiūsta. Pažeistų svogūnų ropelės išauga nedidelės, storais kakleliais, derlius gali sumažėti apie 30 %.

Ši liga intensyviausiai plinta vidurvasaryje. Palankios sąlygos ligai plisti, kai naktį oro temperatūra 10–12 o C, ir lapų drėgmė (rūkas, rasa, lietus) išsilaiko 6–12 valandų. Optimali temperatūra patogeno sporoms susidaryti yra 10–15 o C. Žiemoja patogeno grybiena ropelėse ir augalų liekanose.

Svarbu laikytis tinkamos sėjomainos. Sėti beicuotą sėklą. Termiškai dezinfekuoti svogūnų ropeles. Auginti atsparių veislių svogūnus. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais. Nuėmus derlių, pašalinti sirgusių augalų liekanas.


Oculimacula acuformis, Oculimacula yallundae

Ant augalų pamato, dar jiems krūmijantis ar bamblėjimo pradžioje, matosi lapamakštės parudavimas su būdingu įplyšimu dėmės centre. Vėliau infekcija pereina ant stiebų. Ant apatinių tarpubamblių atsiranda šviesių, pailgų, apjuostų tamsesniu apvadu, dėmių. Vėliau dėmių viduryje susiformuoja juodi smulkūs grybo mikroskleročiai. Stiebo viduje, ligos pažeistose vietose priauga šviesiai pilkšvos grybienos. Pažeistose vietose stiebas suminkštėja, išlinksta arba palūžta. Labai pažeisti javai išgula. Nuo stiebalūžės sugulę javai būna netvarkingai išsivartę į įvairias puses.

Stiebalūžės užkrato ypač daug susikaupia varputėtose dirvose ir kai sėjomainoje auginama daug varpinių javų. Labiau stiebalūžės pažeidžiami žieminiai javai, nei vasariniai. Ligos sukėlėjai gerai išsilaiko ir lieka gyvybingi net giliai užartoje užpernykščių šiaudų liekanose. Vėsus, drėgnas ir ilgas pavasaris yra ypač palankūs stiebalūžei plisti. Pradinis stiebalūžės infekcijos šaltinis yra konidijos, susiformavusios ant infekuotų augalų liekanų. Konidijos gali formuotis 1-20°C ribose, tačiau optimali temperatūra 5°C. Pasėlyje konidijos plinta lietaus lašais nedideliu atstumu nuo infekcijos šaltinio spalio – liepos, tačiau intensyviausiai kovo – balandžio mėnesiais.

Fungicidai naudotini javų bamblėjimo pradžioje – iki antro bamblio tarpsnio, kai pasėlyje randama 35 % pažeistų stiebų.

Atsėliuojant javus po varpinių javų arba sėjant po varpinių žolių, didėja stiebalūžės išplitimo rizika. Nuo stiebalūžės labiau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę javai, taigi žiemkenčiai turėtų būti sėjami optimaliais sėjos terminais. Auginant atsparesnių veislių javus, sumažėja ligos išplitimo rizika. Fungicidai naudotini javų bamblėjimo pradžioje – iki antro bamblio tarpsnio. Vėliau, kai sukėlėjas nuo dengiamųjų lapamakščių pereina ant stiebo, fungicidų efektyvumas ženkliai sumažėja. Iš visų javų, žieminiai kviečiai yra jautriausi stiebalūžės infekcijai.

Pažeidžia vasarinius ir žieminius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius, žieminius rugius, žieminius ir vasarinius miežius, įvairias varpines žoles.


Žieminiai ir vasariniai rapsai. Kontrolės priemonės: Sudaryti palankias augalui augti sąlygas: Sėjomainos laikymasis; Gilus augalų liekanų įterpimas į dirvožemį; Galimai atsparesnių ligai veislių auginimas; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas. Palankios plisti sąlygos Atsėliavimas; Per didelis augalų tankis m 2 ; Jautrių ligai veislių auginimas. Didesnė nei 20°C temperatūra bei santykinė oro drėgmė nuo 95%; Dažni lietūs, didelis vėjas (išplatina ligos sukėlėjo konidijas). Aprašymas: Juodąja dėmėtlige (alternarioze) užsikrečia visos antžeminės augalo dalys lapai, stiebai, ankštaros ir sėklos. Visų pirmą ši liga išplinta ant rapsų lapų, kur susidaro įvairiausių dydžių dažniausiai pilkos spalvos su tamsiu apvadu arba juodos dėmės. Juodoji dėmėtligė pirmiausia pradeda plisti ant senesnių apatinio ardo lapų, vėliau ligai vystantis pereina ant aukštesnių lapijos ardų ir ankštarų. Vyraujant drėgnam ir šiltam orui dėmės išdidėja, susilieja ir tampa netaisyklingos formos, kartais koncentriškai rievėtos. Dėmės ant augalo stiebo ir ankštarų būna juodos, iš pat pradžių mažos, tačiau esant palankioms meteorologinėms sąlygoms jų labai greit daugėja ir jos didėdamos susijungia. Juodosios dėmėtligės pažeistos augalo ankštaros bręsta anksčiau laiko, susproginėja, jose užauga ligotos, smulkios, prastesnio daigumo sėklos. Liga dažnesnė vasariniuose rapsuose.


Rudosios rūdys pažeidžia lapus ir lapamakštes. Ant viršutinės lapų pusės ir ant lapamakščių pradžioje susidaro rudi spuogeliai – grybo uredžiai, kuriuose formuojasi urediosporos. Vegetacijos metu rudųjų rūdžių sukėlėjai plinta urediosporomis, kurias oro srovės ir vėjas gali nunešti į kitus pasėlius dideliu atstumu. Smarkiai rūdžių pažeisti lapai anksti nudžiūsta. Vėliau uredžių vietose susiformuoja tamsiai rudi teliai su teliosporomis viduje. Teliosporos greit išbyra ir dygsta ant želmenų lapų arba ant augalų tarpininkų - vingrių. Žieminių kvietrugių želmenys rudenį apsikrečia nuo sudygusių iš pabirų rūdėtų augalų. P. recondita gali peržiemoti uredogrybiena želmenyse arba pavasarį užsikrėsti nuo augalų tarpininkų eciosporomis. Į vasarinius javus ligos sukėlėjas patenka nuo žieminių.

Pradinės infekcijos šaltinis dažniausiai būna iš pabirų sudygę užsikrėtę augalai. Ligos užkratą platina vėjas ir oro srovės. Rudosios rūdys smarkiau išplinta vėlyvos brandos jautrių veislių pasėliuose. Plitimui ypač palankūs saulėti su rasotomis naktimis orai, kai oro temperatūra naktį per 12°C, dieną – 20-25°C, o santykinė oro drėgmė 100 %. Rudųjų rūdžių sukėlėjas gali peržiemoti uredogrybienos besimptomėje stadijoje želmenyse. Tokiu būdu patogenas pradeda dauginimosi ciklą dvi savaites anksčiau, nei oru patekusi infekciją, sukaupia didesnį pradinės infekcijos kiekį, todėl liga daug sparčiau plinta.

Nuo rudųjų rūdžių fungicidai javų pasėliuose naudojami vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniu.

Siekiant išvengti rūdžių, reikia auginti atsparių ligai veislių kvietrugius, naikinti sudygusias pabiras, vengti per ankstyvos sėjos ir gausaus tręšimo azoto trąšomis. Javų pasėliuose vamzdelėjimo-plaukėjimo tarpsniu nuo lapų ligų naudojami fungicidai paprastai gerai kontroliuoja ir rudųjų rūdžių plitimą. Tik retais atvejais labai rūdims išplitus jautrių veislių kvietrugių pasėliuose gali tekti papildomai naudoti fungicidus tik nuo rudųjų rūdžių.

Rudosiomis rūdimis serga žieminiai ir vasariniai kviečiai, žieminiai ir vasariniai kvietrugiai, žieminiai rugiai.


Pyrenophora tritici repentis (sin. P. trichostoma)

Liga dažniausiai pažeidžia lapus, tačiau sukėlėjas randamas ir ant stiebų, varpų ir grūdų. Naujai pasirodę kviečių dryžligės požymiai yra nesunkiai atpažįstami. Iš pradžių ant lapų pasimato mažos gelsvai rudos ar rudos rombo formos dėmelės, kurios palaipsniui didėja. Būdingiausi kviečių dryžligės ant lapų požymiai yra, kai pažeidimo vietoje išryškėja ryškiu geltonu apvadu apribotos įvairaus dydžio gelsvai rudos, pailgos ar rombo formos dėmės, kurių centre yra tamsiai ruda dėmelė. Ši tamsi dėmelė labai gerai matoma žiūrint į pažeistą lapą prieš šviesą. Kol lapai yra jauni ar aktyviai auga, dėmės išlieka mažos. Prasidėjus augalų brendimui, dėmės didėja, susilieja, ant lapų susidaro įvairaus dydžio dėl ligos žuvusių audinių dėmės. Ligai išplitus, javų pasėlis, stebint iš toli, atrodo ištisai gelsvas. Priklausomai nuo veislės jautrumo ligai, dėmių spalva ir forma gali šiek tiek skirtis ir požymiai gali būti mažiau būdingi. Ligai išplitus ir dėmėms senstant, kviečių dryžligės požymiai pasidaro panašūs į lapų septoriozės. Neįgudus sunku šių kelių ligų pažeidimus atskirti.

Kviečių dryžligės sukėlėjas žiemoja šiaudų likučiuose ir ražienoje pseudoteciais, taip pat sėklose, želmenyse arba savaime sudygusiose pabirose. Pavasarį dažniausiai plinta lytinėmis sporomis – askosporomis, kurioms išsilaisvinti iš pseudotecių reikalinga lašelinė drėgmė ir 15°C temperatūra. Jaunų augalų lapai kviečių dryžligei mažiau jautrūs nei bręstančių, todėl, tik esant palankioms aplinkos sąlygoms, liga javų pasėliuose gali gausiau išplisti anksti pavasarį. Lapų pažeidimo vietose formuojasi nelytinės sporos – konidijos, kurių dauginimasis sparčiausias, kai vyrauja 20-25°C temperatūra ir didesnė, kaip 95 % santykinė oro drėgmė. Liga intensyviau plinta tankiuose pasėliuose, kuriuose ilgiau laikosi drėgmė ir susidaro palankus mikroklimatas ligai vystytis. Kvietrugių atsėliavimas, supaprastintas žemės dirbimas atsėliuojant, sėja į ražieną, sudygusios grūdų pabiros yra svarbiausi veiksniai, lemiantys kviečių dryžligės plitimą.

Pastebėjus pirmus kviečių dryžligės požymius, ypač jautrių veislių pasėlyje ir vyraujant palankiems ligai plisti orams, purkšti fungicidais.

Kviečių dryžligės riziką sumažina agrotechnikos priemonės – galimai atsparių veislių auginimas, tinkama sėjomaina, sudygusių grūdų pabirų naikinimas. Atsėliuojant kvietrugius, vengti supaprastinto žemės dirbimo ir sėjos į ražienas. Pastebėjus pirmus kviečių dryžligės požymius, ypač jautrių veislių pasėlyje ir vyraujant palankiems ligai plisti orams, reikia purkšti fungicidais. Labai svarbu parinkti optimalią fungicido normą ir nesuvėlinti purškimo. Purškiant pasėlį tik vieną kartą, tikslinga naudoti fungicidą visa ar artima visai norma.

Kviečių dryžligė pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius.


Miltligė pažeidžia augalų stiebus, lapus, lapamakštes ir varpas, padengdama juos baltu grybienos valkčiu, kuri sendama, tamsėja, paruduoja. Kurį laiką užkrėsti lapai išlieka žali ir gyvybingi. Lapo antroje pusėje pažeidimo vieta pagelsta. Vėliau ligos apimtas plotas palaipsniui apmiršta. Grybienos paviršiuje gausiai susiformavusias konidijas vėjas platina dideliais atstumais ir apkrečia sveikus augalus. Oru plintantis užkratas gali būti randamas visur ir yra nekontroliuojamas. Besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Miltligės pažeistoje lapo vietoje nutrūksta fotosintezė ir pasirodo chlorozės. Miltligei išplitus ankstyvais augalo vystymosi tarpsniais, augalai gali prasčiau išsikrūmyti. Vėlesniais vystymosi tarpsniais dėl miltligės pažeidimo mažėja žalias lapų plotas, taip pat ir grūdų derlius. Vėliau pažeidimų vietose ant senų grybienos kolonijų galima matyti juodus taškelius – miltligės sukėlėjo vaisiakūnius kleistotecius.

Miltligei plisti palankiausia temperatūra yra 15-22°C. Pakilus temperatūrai per 25°C, ligos vystymasis sulėtėja arba net sustoja. Konidijoms sudygti reikalinga didelė santykinė oro drėgmė, tuo tarpu sporuliacijai ir sporoms pasklisti palankesni sausesni orai. Todėl besikaitaliojantys sausi ir drėgni orai yra labai palankūs miltligei plisti. Ypač didelę žalą miltligė gali padaryti jautrių šiai ligai veislių pasėliuose. Gausus tręšimas azoto trąšomis, tankūs pasėliai padidina miltligės išplitimo riziką. Ankstyvos sėjos žieminiai ir vėlyvos sėjos vasariniai javai miltligės labiau pažeidžiami. Kadangi šios ligos sukėlėjo sporos plinta oru, todėl, auginant kaimynystėje tos pačios rūšies javus, liga gali išplisti anksčiau ir labiau. Ligos užkrato šaltiniu gali būti ir sudygusios pabiros. Liga labiau gali išplisti laukuose tarp miškų, slėniuose, kur vyrauja palankesnis mikroklimatas.

Nuo miltligės galima apsisaugoti auginant atsparesnių veislių javus. Reiktų vengti atsėliavimo (dėl pabirų) ir tos pačios rūšies žieminių ir vasarinių augalų kaimynystės (kviečiai šalia ar po kviečių, miežiai šalia ar po miežių). Pagal galimybę naikinti sudygusias grūdų pabiras. Optimalus sėjos laikas ir sėklos norma yra labai svarbūs formuojant pasėlio tankumą. Ypač vengti gausaus tręšimo azoto trąšomis.

Vasarinius ir žieminius kviečius, vasarinius ir žieminius kvietrugius, vasarinius ir žieminius miežius, žieminius rugius, avižas.


Jaunos šakutės ir ūgliai nudžiūsta. Serganti žievė parausta, džiūdama įdumba, koncentriškai sutrūkinėja, susidaro pilkšvi kauburėliai su netaisyklingomis kreminės spalvos karputėmis. Ant stambesnių šakų ir kamienų atsiranda gilios, rumbuotos žaizdos. Kai obelys serga uždara vėžio forma, ant šakų būna ne žaizdos, o įvairaus didumo išaugos. Gali sukelti obuolių puvinį.

Vaismedžiai apsikrečia rudenį per šakučių randus, atsiradusius nukritus lapams. Į storesnes šakas ir kamieną vėžio sukėlėjas patenka per mechaninius sužalojimus. Paprastojo vėžio sukėlėjas nereiklus šilumai, jo sporuliacija prasideda anksti pavasarį, kai oro temperatūra šiek tiek aukštesnė kaip 0°C. Grybas gali vystytis nuo 2 iki 30°C temperatūroje. Ne visos obelų veislės vienodai atsparios paprastajam vėžiui.

Pasirinkti atsparias veisles. Svarbu apsaugoti vaismedžių kamienus nuo sutrūkinėjimo. Išpjaustyti pažeistas šakutes, o žaizdas aptepti. Šakose esančias žaizdas, jeigu jų negalima išpjaustyti, reikia dezinfekuoti ir aptepti. Dažniausiai obelys apsikrečia rudenį per šakučių randus, atsiradusius nukritus lapams, todėl labai svarbūs yra purškimai nuėmus derlių, lapams krintant ir ankstyvasis purškimas pavasarį.


Ant įvairių augalo dalių (lapų, stiebų, žiedkočių, žiedų ankštarų, sėklų) atsiranda netaisyklingos arba apskritos rudos vandeningos dėmės su pilku, puriu, dulkančiu apnašu. Apnašose grybas sudaro nedidelius juodus skleročius. Pilkojo puvinio apnikti žieminių rapsų augalai (atsinaujinus vegetacijai), pavasarį, vysta, nyksta, vėliau žūsta. Jei liga išplinta vėlesniuose rapsų augimo tarpsniuose, tuomet pažeidžiamos tik atskiros antžeminės augalo dalys, atskirais atvejais – ir visas augalas. Ši liga masiškai neišplinta, būna pažeisti tik pavieniai augalai.

Sėjomainos laikymasis; Sėklos beicavimas; Gilus augalų liekanų įterpimas į dirvožemį; Lietuvoje registruotų fungicidų naudojimas. Palankios plisti sąlygos Vyrauja lietingi, drėgni orai; Kenkėjų pažeisti rapsų augalai; Šalnų, krušos, sniego pažeisti augalai; Rapsai pasėti šalia kitų jautrių šiai ligai augalų- kukurūzų, ankštinių ar kt.; Vasariniai rapsai pasėti greta žieminių. Žalingumo riba Lietuvoje žalingumo ribos nėra nustatytos.

Ši liga pažeidžia tiek žieminius, tiek vasarinius rapsus.


Pavasarį, nutirpus sniegui, matomi išgedusių nubalusių žiemkenčių plotai. Jų želmenys būna sulipę, apraizgyti balta, pilkšva arba rausvo atspalvio voratinkline grybiena. Ant augalų lapų gali būti ir pavienės balkšvos, vandeningos dėmės. Anksti pavasarį ant pažeistų augalų lapų susiformuoja grybo vaisiakūniai – sporodochijai su konidijomis. Vėlyvą pavasarį ant apatinių augalo lapamakščių susiformuoja periteciai, kurie vasarą drėgnu ir vėsiu oru subrendusias aukšliaspores išbarsto ir apkrečia lapus ir javų varpas.

Pavasarinio pelėsio išplitimą skatina sniego danga ant neįšalusios žemės, ilgai pavasarį nenutirpęs sniegas, drėgnas ir šaltas pavasaris. Stipriau nukenčia ankstyvos sėjos, peraugę pasėliai. Ligos sukėlėjo pradų didesnės sankaupos yra po atsmėliuotų varpinių javų ir minimaliai dirbtose dirvose.

Sėklos beicavimas nuo Fusarium spp. veiksmingais beicais apvalo sėklas ir nuo pavasarinio pelėsio ligos sukėlėjo.

Pavasarinis pelėsis labiau pažeidžia ankstyvos sėjos, peraugusius javus, todėl žiemkenčius reikėtų sėti optimaliais sėjos terminais. Kadangi M. nivale parazituoja ant įvairių varpinių augalų, tarp jų ir ant žolių, yra didelė tikimybė, kad susidarius palankioms sąlygoms, atsėliuoti arba pasėti į varputėtą dirvą varpiniai javai nuo pavasarinio pelėsio nukentės labiau, nei sėti po rapsų, žirnių ir kitų nemiglinių augalų.

Pavasarinis pelėsis pažeidžia žieminius kviečius, žieminius kvietrugius, žieminius rugius, žieminius miežius ir daugiametes žoles.


Rudmargė - pagrindinė cukrinių runkelių liga Lietuvoje. Jai pradėjus plisti ant cukrinių runkelių lapų abiejose pusėse susidaro nedidelės3-5 mm skersmens dėmelės, kurių centrai yra nuo gelsvai rusvos iki pelenų pilkumo spalvos, o kraštai nuo tamsiai rudų iki purpuriniai raudonų. Dėmelėse matosi smulkūs juodi taškeliai- sporų telkiniai. Vyraujant drėgniems ir šiltiems orams šios dėmelės įgauna plieno pilkumo atspalvį. Liga pradeda plisti lauke židiniais ir vyraujant palankioms sąlygoms bei nenaudojant kontrolės priemonių, išplinta visame lauke. Šios ligos pažeisti lapai džiūsta, vysta, gula ant žemės, bet dažniausiai išlieka prisegti prie cukrinių runkelių kerpės. Ši grybinė liga pirmiausiai pažeidžia senuosius/pirmuosius runkelių lapus, o vėliau ir jaunesnius. Rudmargės konidijas platina vėjas, vanduo ir kenkėjai. Dėl šios ligos sumažėja cukrinių runkelių cukringumas bei šaknys blogai laikosi kaupuose. Žiemoja dirvoje su augalo lapų liekanomis bei plinta su sėkla.

Atsėliavimas; Jautrių ligai veislių auginimas; Palankios meteorologinės sąlygos (greičiausiai plinta, kai temperatūra siekai nuo 25 iki 35°C bei didelis oro drėgnumas); Sėjomainos nesilaikymas.

Sėjomainos laikymasis; Kuo atsparesnių rudmargei veislių auginimas; Sėti fungicidiniu beicu, efektyviu nuo rudmargės sukėlėjo, apdorotą sėklą; Lietuvoje registruotų fungicidų raudojimas.


Ant varpažvynių viršūnėlių pasimato pilkšvai rudos, vėliau rudos mažos dėmelės. Vėliau jos didėja, centras pasidaro šviesiai rusvas ar pilkas. Dėmės didėdamos susilieja, varpa tampa tamsiai ruda. Senstančių dėmių paviršiuje susiformuoja tamsūs maži taškeliai – piknidžiai su piknosporomis, kurie yra labai svarbus varpų septoriozės požymis. P. nodorum piknidžius ant varpažvynių plika akimi pastebėti lengviau nei ant lapų. Gausiai išplitusi liga apima ir akuotus. Ant jų matosi ligai būdingi rudi ar žali dryžiai. Išplitus varpų septoriozei, pažeidžiami visi pasėlio augalai.

Grybas žiemoja piknosporomis, askosporomis arba grybiena augalų liekanose, želmenyse ar ant sudygusių grūdų pabirų ir apkrėstose sėklose. Vyraujantys lietingi, su liūtimis orai, nuolat besilaikanti drėgmė pasėlyje yra svarbiausi veiksniai varpų septoriozės plitimui. Optimali oro temperatūra 20-25°C.

Efektyviausiai nuo varpų septoriozės apsisaugoma, kai fungicidai panaudojami javų plaukėjimo-žydėjimo tarpsniais.

Siekiant kviečių pasėliuose išvengti didesnio varpų septoriozės protrūkio, reikėtų vengti atsėliavimo ir supaprastinto žemės dirbimo bei sėjos į ražienas atsėliuojant, auginti galimai atsparesnes varpų septoriozei kviečių veisles. Purškiant fungicidais nuo lapų septoriozės iki javų plaukėjimo tarpsnio, augalai iš dalies apsaugomi ir nuo varpų septoriozės, tačiau efektyviausiai nuo šios ligos apsisaugoma, kai fungicidai panaudojami javų plaukėjimo-žydėjimo tarpsniais.

Žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius kvietrugius.


Pažeidžia žieminių kviečių varpas. Sergančios javų varpos pieninės brandos tarpsniu būna labiau pasišiaušusios, tamsiai žalios, truputį mažesnės, nei sveikų augalų. Vaškinės brandos tarpsniu ligotų augalų varpose vietoj grūdų susiformuoja kūlių maišeliai, pripildyti tamsios kūlėsporių masės, padengti suplonėjusia grūdo luobele. Pažeistos varpos lengvesnės nei sveikos, todėl subrendusios nenusvyra, nuimant derlių ligoti grūdai sutraiškomi ir sporos apkrečia visus grūdus. Kūlimo metu pavienės kūlėsporės ar kūlių maišeliai patenka į dirvą, kur pastarieji sausoje dirvoje gyvybingi gali išbūti mažiausiai dvejus metus. Kūlėsporėms būdingas nemalonus silkės kvapas. Kai kietosios kūlės išplitusios, toks kvapas yra jaučiamas dar nekultų kviečių lauke, taip pat ir nukulti grūdai, užteršti kūlėsporėmis, nemaloniai dvokia.

Kietųjų kūlių infekcijos šaltinis yra užsikrėtusi sėkla ir kūlimo metu į dirvą patekę kūlėsporės. Daigams apsikrėsti ypač palanku, kai javų dygimo metu dirva yra apysausė, o dygimo tarpsnis užsitęsęs.

Auginant atsparesnes kietosioms kūlėms javų veisles, pasėliai apsaugomi nuo smarkios infekcijos. Kadangi kietųjų kūlių užkratas gali būti ir dirvoje, reikėtų vengti žieminių javų atsėliavimo. Kūlėsporės ant sausos sėklos paviršiaus gali išlikti gyvybingos daugelį metų, todėl sėklos beicavimas cheminiais beicais yra pagrindinė apsaugos priemonė nuo kietųjų kūlių.

Kietosios kūlės pažeidžia žieminių kviečių, žieminių kvietrugių varpas.


Ši grybinė liga pažeidžia cukrinių runkelių daigų šaknis, šaknies kaklelį, lapus bei šakniavaisius. Užsikrėtę fomoze daigai paruduoja, pajuoduoja bei suplonėja šaknelė. Ant pažeistų runkelių lapų susidaro didelės, šviesiai rudos, apvalios koncentriškai rievėtos dėmės su tamsiai rudais pakraščiais. Dėmėse susidaro tamsūs taškeliai – grybo piknidės su piknosporomis. Senstant dėmės suplyšta, išdžiūsta ir iškrinta. Fomozės pažeistų cukrinių runkelių šakniavaisiai pūva sausuoju puviniu. Jų paviršiuje susidaro daug smulkių, juodų taškelių – grybo piknidžių. Šios ligos požymiai dažniausiai pastebimi rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais. Ligos sukėlėjas žiemoja su augalų liekanomis.

· Atsėliavimas; · Mechaniškai pažeisti lapai; · Runkelių auginimas gretimuose pernykščiams pasėliams plotuose.

Šios ligos žalingumo riba Lietuvoje nėra nustatyta.

· Augalų liekanų sunaikinimas po derliaus nuėmimo; · Kenkėjų savalaikė kontrolė; · Kitų grybinių ligų efektyvi kontrolė; · Naudoti šios ligos kontrolei Lietuvoje registruotus fungicidus.


Ant lapų susidaro nemažos, apvalios, dažnai netaisyklingos, neryškiai nuo sveiko audinio atsiribojusios dėmės su juodais kauburėliais, rudos, rausvai violetinės arba juodai rudos spalvos. Sergančių braškių lapai nudžiūsta prieš laiką, susidaro mažiau žiedinių pumpurų, sumažėja ir kitų metų derlius.

Ligą platina vėjas ir vabzdžiai. Optimalios sąlygos – neaukšta temperatūra ir dažni lietūs. Pirmoje vasaros pusėje liga plinta lėtai, jos beveik nepastebime, o rugpjūčio – rugsėjo mėnesiais pažeidžia iki 90 % visų lapų. Labiausiai nukenčia senesni lapai, ypač piktžolėtuose braškynuose.


Grybas pažeidžia įvairius augalus. Iš bastutinių šeimos daržovių kekeriniu puviniu dažniausiai serga kopūstai (gūžiniai ir žiediniai). Kontrolės priemonės: Pagrindinė prevencinė priemonė yra sėjomaina (3 m.). Nuėmus kopūstų derlių, kotus pašalinti iš dirvos, liekanas giliai užarti. Saugyklas prieš žiemą gerai išvalyti, išdezinfekuoti. Saugyklose turi būti ne aukštesnė kaip 1° C temperatūra, 95 % drėgnis, gera ventiliacija. Palankios plisti sąlygos Sklerotinio puvinio plitimui didelę reikšmę turi krituliai, aukšta santykinė oro drėgmė, augalų mechaniniai pažeidimai. Tikėtina kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 41–49) vasaros antroje pusėje. Aprašymas: Lietingais metais pažeistų baltagūžių kopūstų išoriniai lapai, pradedant nuo viršūninių, pūva, tęžta, pasidaro gleivėti. Tarp pūvančių lapų susidaro į vatą panaši balta grybiena, iš kurios išsiskiria skaidraus skysčio lašeliai. Grybienai senstant, atsiranda balti, greit pajuostantys, stambūs (1–3 cm skersmens) skleročiai.


Varpų fuzariozė išplinta ant varpų. Fusarium spp. javų varpos užsikrečia žydėjimo metu, vėliau nuo varpžvynių grybiena perauga į varpos stagarėlį ir virš vietos, kur pažeistas varpos stagarėlis, varpa pabąla. Sergančios varpos vietomis arba ištisai padengtos rausva grybiena. Dažniausiai viršutinė varpos dalis būna tuščia. Grūdai būna smulkesni už sveikuosius, raukšlėti, mažo daigumo.

Ligos sukėlėjas žiemoja su grūdais ir dirvoje augalų liekanose bei parazituoja ant augalų pašaknio ir šaknų. Varpų fuzariozės užkrato sankaupos yra gausesnės dirvose, kur taikytas supaprastintas žemės dirbimas ar sėta tiesiai į ražienas, nei augalines liekanas giliai užarus. Lietingi orai javų žydėjimo metu yra pagrindinė sąlyga smarkiam ligos išplitimui, kadangi varpų fuzariozės užkratą nuo javų pašaknio ant varpų perneša lietus.

Siekiant sumažinti varpų fuzariozės išplitimo riziką, reikėtų auginti atsparesnių veislių javus, vengti supaprastinto žemės dirbimo, tiesioginės sėjos į ražienas. Sėklos beicavimas efektyviais nuo Fusarium spp. beicais taip pat mažina varpų fuzariozės išplitimą. Kadangi lietus javų žydėjimo metu yra pagrindinis rizikos veiksnys ligos išplitimui, tai fungicidus nuo šios varpų ligos rekomenduojama naudoti žydėjimo metu vyraujant lietingiems orams. Fungicidai geriausiai apsaugo, kai purškiama ±2 dienos nuo užsikrėtimo momento.

Varpų fuzariozė pažeidžia žieminius ir vasarinius kviečius, žieminius ir vasarinius miežius, žieminius rugius, žieminius ir vasarinius kvietrugius.


Pažeidžia daigus, burokėlius ir sėklojus. Pažeista lapija apsitraukia pusiau baltu apnašu. Kontrolės priemonės: Rinktis ligai atsparias veisles, sėti beicuotą sėklą. Pastebėjus ligos požymius arba profilaktiškai naudoti fungicidus, kai lapai dengia 90 % tarpueilių iki pasiekia technologinę brandą (BBCH 39–49). Aprašymas: Viršutinėje sergančių lapų pusėje atsiranda baltas apnašas.Pažeista lapija lengvai nutrūksta mechanizuoto derliaus nuėmimo metu, o šakniavaisiai lieka dirvoje. Palankios plisti sąlygos Ligai plisti palankiausia 20° C temperatūra ir sausas oras. Tikėtina kad liga pasireikš vėlesniais augimo tarpsniais (BBCH 35–45) vasaros antroje pusėje.


Sclerotinia sclerotiorum, S. minor, S. rolfsii

Serga morkos, petražolės, kopūstai, burokėliai, agurkai, pupelės ir kt. daržovės. Sandėliavimo metu morkos, svogūnai, kopūstai, ropės, ridikai, pomidorai, bulvės, agurkai ir kt. daržovės. Kontrolės priemonės: Siekiant apsaugoto morkų pasėlius reikia laikytis sėjomainos. Sandėliavimui atrinkti tik sveikus, neapvytusius, mechaniškai nesužalotus šakniavaisius. Saugyklose palaikyti optimalią temperatūrą ir drėgmę. Pasodams skirtas morkas beicuoti. Jei kyla būtinybė, rekomenduojama purkšti fungicidais. Palankios plisti sąlygos Optimali temperatūra 24 o C, nors patogenas vystosi 0–28 o C. Ši liga ypač intensyviai plinta drėgnoje aplinkoje. Labiau plinta rūgščiose sunkiose šlapiose dirvose. Aprašymas: Vegetacijos metu virš dirvos esanti šakniavaisio dalis suminkštėja ir apsitraukia balta, į vatą panašia grybiena. Sandėliavimo metu morkos greitai supūva, pasidengia balta grybiena, kuri greitai plinta ir supūdo didelę dalį morkų.


Ant pažeistų vaisių atsiranda šviesiai rudos, vandeningos, suminkštėjusios, griežtai ribotos dėmės. Pažeistoje vaisiaus dalyje aiškiai jaučiamas pelėsio kvapas, kuris persiduoda ir sveikam vaisiui. Pažeistos vaisiaus dalies paviršiuje susidaro spuogai – melsvai žalsvas pelėsis. Šiuo puviniu greitai apsikrečia šalia esantys sveiki vaisiai.

Grybas labiausiai puola mechaniškai pažeistus, įspaustus, per vėlai nuskintus vaisius. Puvinys daugiausia nuostolių padaro pirmoje laikymo pusėje, jei vaisiai sandėliuose atšaldomi, nuostolių žymiai mažiau.


Vasaros viduryje ant apatinės slyvų lapų pusės atsiranda daug šviesiai rudų, dulkingų spuogelių. Jų daugėja ir vasaros pabaigoje jie tampa tamsiai rudi, o viršutinė lapų pusė įgauna bronzinį atspalvį. Ligoti lapai pirma laiko nukrinta. Grybas peržiemoja nukritusiuose lapuose.

Rūdžių tarpinis augalas ir nuolatinis ligos platintojas yra geltonžiedė plukė.


Kviečių dryžligės sukėlėjas žiemoja šiaudų likučiuose ir ražienoje pseudoteciais, taip pat sėklose, želmenyse arba savaime sudygusiose pabirose. Pavasarį dažniausiai plinta lytinėmis sporomis – askosporomis, kurioms išsilaisvinti iš pseudotecių reikalinga lašelinė drėgmė ir 15°C temperatūra. Jaunų augalų lapai kviečių dryžligei mažiau jautrūs nei bręstančių, todėl, tik esant palankioms aplinkos sąlygoms, liga javų pasėliuose gali gausiau išplisti anksti pavasarį. Lapų pažeidimo vietose formuojasi nelytinės sporos – konidijos, kurių dauginimasis sparčiausias, kai vyrauja 20-25°C temperatūra ir didesnė, kaip 95 % santykinė oro drėgmė. Liga intensyviau plinta tankiuose pasėliuose, kuriuose ilgiau laikosi drėgmė ir susidaro palankus mikroklimatas ligai vystytis. Kviečių ir kvietrugių atsėliavimas, supaprastintas žemės dirbimas atsėliuojant, sėja į ražieną, sudygusios grūdų pabiros yra svarbiausi veiksniai, lemiantys kviečių dryžligės plitimą.

Kviečių dryžligės riziką sumažina agrotechnikos priemonės – galimai atsparių veislių auginimas, tinkama sėjomaina, sudygusių grūdų pabirų naikinimas. Atsėliuojant kviečius ir kvietrugius, vengti supaprastinto žemės dirbimo ir sėjos į ražienas. Pastebėjus pirmus kviečių dryžligės požymius, ypač jautrių veislių pasėlyje ir vyraujant palankiems ligai plisti orams, reikia purkšti fungicidais. Labai svarbu parinkti optimalią fungicido normą ir nesuvėlinti purškimo. Purškiant pasėlį tik vieną kartą, tikslinga naudoti fungicidą visa ar artima visai norma.


Mycosphaerella graminicola ir Phaeosphaeria nodorum

Mycosphaerella graminicola ( Zymoseptoria tritici ) augalus gali pažeisti nuo daigų tarpsnio. Pirmiausia ligos požymiai išryškėja ant apatinių lapų šiltą vėlyvą rudenį arba anksti pavasarį. Ant apatinių pažeistų lapų (ypač kurie liečiasi su dirva) iš pradžių atsiranda neryškios, vandeningos, nedidelės dėmelės. Jos didėja ir virsta ištįsusiomis, netaisyklingo stačiakampio formos rusvomis ar rudomis dėmėmis. Joms senstant, centras pašviesėja įgaudamas pilkai baltą (panašų į pelenų) atspalvį. Dėmėse susiformuoja plika akimi matomi juodi taškeliai – grybo piknidžiai. Jie dažniausiai būna išsidėstę pagal gyslas ir ypač išryškėja po lietaus arba rytais, kada ant augalų dar yra rasa. Phaeosphaeria nodorum ( Parastagonospora nodorum) sukeliama lapų septoriozė pasėliuose išplinta vėlesniais augalo vystymosi tarpsniais nei sukelta Z. tritici . Ant lapų pradžioje susidaro smulkios dėmelės. Jos sparčiai didėja įgaudamos elipsės formą, pasidaro rusvos spalvos, aplink dėmę susidaro geltonas ratilas. Senstančiose dėmėse susiformuoja labai smulkūs šviesiai rudi taškeliai – piknidžiai. Jie dėmėje plika akimi sunkiai įžiūrimi. Norint įžiūrėti šiuos taškelius, pakanka 10 kartų didinančios lupos. Ligai plintant, dėmės apima didesnę lapų dalį ir juos nudžiovina. Lapų septoriozės, ypač sukeliamos P. nodorum , požymius labai lengva sumaišyti su kviečių dryžligės požymiais. Piknidžiai dėmių viduje yra vienas iš skiriamųjų bruožų. Lapų septoriozės dėmės yra daugiau pailgos ir neapribotos geltonu apvadu, kaip kad kviečių dryžligės dėmės.

Lapų septoriozė išplinta vyraujant drėgniems, su dažnais lietumis orams. Z. tritici sukėlėjui optimali oro temperatūra apie 15-20°C, P. nodorum - 20-25°C. Kai kviečiai ir kvietrugiai dažnai atsėliuojami, labai padidėja ligos išplitimo rizika. Supaprastintas žemės dirbimas atsėliuojant, sėja į ražienas palankiais ligai plisti metais yra pagrindiniai veiksniai, galintys sukelti epideminį ligos išplitimą. Taip pat literatūroje nurodoma, kad trumpesnio šiaudo veislės yra jautresnės lapų septoriozei.

Siekiant sumažinti lapų septoriozės plitimą prevencinėmis priemonėmis, reiktų vengti atsėliavimo ir supaprastinto žemės dirbimo bei sėjos į ražienas atsėliuojant. Kiek galima atsparesnių veislių auginimas taip pat yra svarbi ligos prevencijos priemonė. Norint išvengti su sėkla plintančio P. nodorum užkrato, sėklą reikia beicuoti. Atsižvelgiant į tai, kiek intensyviai lapų septoriozės plinta, fungicidai naudojami vieną ar du kartus. Efektyviais fungicidais purškiama vos tik pastebėjus pirmus ligos požymius. Labai svarbu parinkti optimalią fungicido normą ir nesuvėlinti purškimo. Purškiant pasėlį tik vieną kartą, fungicidą tikslinga naudoti visa ar artima visai norma. Lapų septoriozės sukėlėjui Z. tritici būdinga didelė atsparumo strobilurinų klasės fungicidams atsiradimo rizika, todėl pasirenkant fungicidus, reiktų vengti strobilurinų pakartotinų purškimų, naudoti registruotus produktus, vengti nereikalingų profilaktinių purškimų.

Lapų septorioze serga žieminiai ir vasariniai kviečiai, žieminiai ir vasariniai kvietrugiai.